Martin McGartland

Štvanec

PROLOG

Podvědomě jsem se otočil, protože jsem vycítil, že někdo stojí vedle mého auta. Nejdřív jsem uviděl pistoli, která mířila přímo na mne, a pak jsem slyšel zadunění a vteřinu nato druhé. Pozvedl jsem ruku, abych se chránil, a do pravého boku těsně pod paži se mi zaryly dvě kulky.

Síla nárazu obou střel se mnou smýkla k sedadlu spolujezdce. Věděl jsem však, že nesmím zůstat pasivně ležet, nebo bude po mně.

Střelec z extrémního křídla Irské republikánské armády, obvykle označovaného jako Provo, mi namířil pistoli téměř přímo na hlavu. Než stihl vystřelit potřetí, chytil jsem zbraň za hlaveň a pokoušel jsem se ji otočit tak, aby při stisknutí spouště střelil sám sebe. Vypálil a kulka mi proletěla levou dlaní, skoro mi utrhla palec, a ucítil jsem, jak se mi pak zaryla do břicha.

Na vteřinu či dvě se mi dařilo pistoli udržet, on se ale odtáhl dál od auta a snažil se mi ji vykroutit z ruky. Pozoroval jsem, jak mi ubývají síly, a přestože mi tělem proudila záplava adrenalinu, nedokázal jsem zbraň udržet. Tu jsem si uvědomil, že si pro mě přišla smrt. Prohrával jsem v souboji, v němž jsem musel naopak zvítězit, pokud jsem chtěl přežít. Bál jsem se, že další výstřel bude smrtící, ale ještě jsem neskončil.

Nějak jsem odkudsi ze svého nitra dokázal vykřesat sílu k tomu, abych se proti němu znovu vrhl a opět chytil pistoli do ruky. Zoufale jsem se mu snažil zabránit, aby mě střelil do hlavy. Jak jsem se natáhl směrem k němu, o krok ustoupil a čtyřikrát po sobě vystřelil. Zasáhl mě do hrudníku, po obou stranách srdce. Síla nárazu těch kulek mě povalila na sedadla vozu. Následovaly ještě dva výstřely – jedna kulka mi skončila v břiše, druhá v horní části stehna. Všechny rány na mě vypálil z bezprostřední blízkosti.

Pak se ten hajzl otočil a utekl.

Došlo mi, že když jsem chytil pistoli, střelec z Prova zpanikařil. Znal jsem pravidlo, které platilo v Provu jako zákon – vždycky střelit člověka do hlavy, protože pak je jisté, že je mrtvý. A mrtví nemluví.

Během celého toho střílení jsem necítil žádnou bolest, jen tupý náraz pokaždé, když mě zasáhla další kulka; střely z jeho zbraně mě vždy odhodily zpět, každá z nich ze mě málem vyrazila duši a bránily mi, abych se na něho vrhl a ten kvér mu sebral. Odhadoval jsem, že střílel nejspíš z automatické pistole ráže 9 mm nebo něčeho podobného.

Když ten parchant utekl, došlo mi, že jsem rozstřílený na maděru, ale zatím jsem to přežil. I když do mě napral šest nebo sedm kulek, pořád jsem dýchal, ovšem z hrudníku a břicha mi tekla krev jak z pumpy a palec vypadal, že je úplně ustřelený. Bál jsem se, že zůstanu ležet v garáži a vykrvácím. Přiložil jsem si ruku na hrudník, abych se pokusil zastavit krev, ale bylo jí všude plno. Napadlo mě, jestli mi ten zmetek z Prova nezasáhl srdce nebo některou z hlavních tepen, a v duchu jsem si pro sebe pořád omílal, že nejdůležitější je zůstat při vědomí. Zkusmo jsem si sáhl na srdce, abych zjistil, jestli je v pořádku, a cítil jsem, že pracuje. Děsil jsem se však toho, že mi vypumpuje všechnu krev z těla, místo aby ji hnalo do cév.

Jako zaklínadlo jsem si opakoval, že nesmím usnout, ať se děje co se děje, ale zároveň jsem cítil, jak se mi zavírají oči a odplouvám do nevědomí. Stále jsem mluvil sám k sobě a v jednom kuse jsem si říkal: „Jestli usneš, už se nikdy neprobudíš! Jestli omdlíš, tak umřeš. Tak kurva zůstaň vzhůru!“

A potom přišla bolest. Mohla uběhnout snad minuta nebo tak nějak, co ten kripl z Prova utekl, a až do té chvíle jsem necítil vůbec nic. Ale teď mi bolest zachvátila celé tělo, hrudník, bok, břicho, paži i ruku. Do hajzlu, to byla bolest! Zatínal jsem zuby, abych její návaly potlačil, ale nepomáhalo to. Pořád jsem si domlouval a přesvědčoval se, že když tu trýzeň nějak zvládnu, zůstanu naživu. Sám sebe jsem chtěl obalamutit, že bolest není tak strašná, ale navzdory tomu mě začala přemáhat. Netoužil jsem po ničem jiném než se schoulit do klubíčka a spát.

Taky mi došlo, že jestli se rychle nedostanu do špitálu, tak jsem vyřízený. Zkusil jsem volat o pomoc, ale nezmohl jsem se na jediné slovo. Nějak jsem na to nedokázal sebrat sílu a z hrdla mi vycházelo jen sténání.

Pak jsem zaslechl hlasy, podíval jsem se ven z auta a přes mlhu, která mi kalila pohled, jsem spatřil rodinu Connonových, sousedy, kteří žili kousek ode mě.

Ježíši, to jsem byl rád, že je vidím. Bylo mi až do pláče, když jsem pochopil, že mě přišli zachránit, že mi jdou na pomoc. Znal jsem je všechny – byli to slušní, počestní lidé a stali se z nás dobří přátelé. Nějak se mi vybavilo v paměti, že jejich starší syn Adam, asi osmnáctiletý, chodil do nějakého kurzu první pomoci a že jeho matka Andrea má něco společného s nemocnicí.

Slyšel jsem, že se mě na něco ptají, ale nevím, jestli jsem jim odpovídal, nebo ne. Paměť mi vynechávala a mozek taky. Myslím, že jsem zamumlal: „Zkurvenci z Prova.“

„Zůstaň v klidu, lež a nehýbej se,“ řekl Adam. „Sanitka už je na cestě. Jen pěkně lež a bude to dobré.“

Adam mi stáhl tričko a někdo běžel pro přilnavou fólii, kterou mi obalili hrudník a bok, aby zastavili krvácení. Vzpomínám si, jak mi Adam nacpal na rány ponožky, aby už dál netekla krev, které bylo všude plno. Taky vím, že když jsme čekali na sanitku, jeho matka Andrea mi držela hlavu v náručí, uklidňovala mě a udržovala při vědomí. Téhle rodině a zvlášť Adamovi vděčím za to, že jsem přežil. Kdyby tam nebyl a nemyslelo mu to, bylo by po mně.

Další vzpomínku mám na chvíli, kdy jsem se o nějakých osmačtyřicet hodin později probudil v nemocnici a střídavě nabýval vědomí a zase omdléval. Kolem postele stáli máma Kate, sestra Lizzie a brácha Joseph, a já jsem si říkal, proč tam asi jsou – všechno mi to připadalo jako ve snu. Nedokázal jsem pochopit, co tam dělají, proč tam postávají u nohou postele a koukají na mě. Zeptal jsem se, jestli to přežiju. Odpověděli mi to, co jsem chtěl slyšet, a pak jsem znova odplul do bezvědomí.

Pět dnů po střílení v garáži jsem pořád ještě ležel na jednotce intenzivní péče a čtyřiadvacet hodin denně mě hlídalo sedm policajtů v neprůstřelných vestách. Dva roky jsem žádal northumbrijskou policii a ministra spravedlnosti Jacka Strawa, aby mi dali nějakou ochranku, ale vždycky to odmítli, že prý mi ze strany IRA nic nehrozí. Dokonce mi nedali do domu ani žádné kamery, které by mě mohly upozornit, že se tam motá nějaký obejda.

Ale mí někdejší přátelé ze zvláštního odboru, oddělení pro Severní Irsko, měli jiný názor. Dobře věděli, že jsem v ohrožení života bez ohledu na to, že bylo vyhlášeno takzvané zastavení palby. Nepochybovali, že IRA mě má v seznamu kandidátů smrti zapsaného na jednom z prvních míst. Ovšem northumbrijská policie i ministerstvo vnitra na jejich názor kašlaly.

Kdyby je byli vyslechli, jistě by mě ten parchant takhle nerozstřílel, protože bych dostal aspoň nějakou ochranu. Pokud šlo o mé vlastní bezpečí, nikdy jsem si nehrál na kavalíra. Neustále jsem počítal s tím, že po mně půjdou. A byl jsem pevně rozhodnutý postarat se, aby mě nedostali.

Onoho čtvrtečního rána – bylo to 17. června – jsem nějak kolem tři čtvrtě na devět vyšel z domu na Duchess Street ve Whitley Bay v distriktu North Tyneside, abych odvezl svou přítelkyni do práce. Jako obyčejně jsem se přesvědčil, jestli se v uličce za domem nepotlouká nějaký podezřelý cizí člověk. Ulička se zdála pustá. Zašel jsem ke garáži, vytáhl vrata ke stropu a koukl se, jestli nemám pod autem nastraženou nějakou neplechu, ale nebylo tam nic. Tuhle rutinní kontrolu jsem dělal každý den, protože jsem byl v hloubi duše přesvědčený, že Provo mě jednoho dne vyslídí, přestože jsem žil pod cizím jménem a na tajné adrese.

Odemkl jsem auto, sedl za volant a nastartoval – a v té chvíli jsem vycítil, že poblíž někdo je. Uplynulo už skoro osm let od doby, kdy si lidé z Prova umanuli, že je třeba mě zabít. A teď se vrátili, aby se o to pokusili znovu. Ale ani tentokrát mě štěstí neopustilo. Ten chlap byl vysoký, tmavý a měl brýle. Mám pocit, že nosil kozí bradku. Vůbec mi nebyl povědomý, ale kdybychom se ještě někdy potkali, tak bych ho určitě poznal.

Poté, co byla v roce 1998 podepsána Velkopáteční dohoda, jsem začal doufat, že jednou budu moci vést normální, obyčejnou existenci: seženu si dobré místo a budu se trochu těšit ze života, místo abych se musel neustále bát a žít ve strachu z něčeho neočekávaného, třeba překvapivého zaklepání na dveře, kulky v zátylku nebo střelce, který na mě čeká v garáži, aby mě zabil. Čím déle zůstávala mírová dohoda neporušená, tím větší naději jsem si dával.

Potom střelci z Prova zabili Eamonna Collinse, který se přiznal, že sloužil v IRA jako zabiják, než se obrátil k teroristickému hnutí zády. Když jsem se dozvěděl, že ho zabili, sepsal jsem prohlášení, ve kterém stálo: „Teď mám pocit, jako bych měl neustále očekávat, že se v mém domě objeví někdo cizí a zastřelí mě.“

Když v rádiu vysílali talk show s předsedou strany Sinn Féin Gerrym Adamsem, zavolal jsem do studia a zaútočil na něho otázkou, kdy Sinn Féin či IRA umožní lidem jako já bezpečný návrat do Severního Irska, aniž by se museli obávat odvety. Odpověděl vyhýbavě. I to mě utvrdilo v přesvědčení, že na sebe pořád musím dávat pozor.

V květnu tohoto roku jsem slyšel, že MI5 varovala vyšší politiky, včetně několika bývalých tajemníků pro Severní Irsko, aby se postarali o důkladnější bezpečnostní opatření, protože se rozvědka obávala, že Provo se chystá k nové vlně násilností. Mě ovšem nikdo nevaroval.

Když mě moje matka viděla, jak ležím na nemocniční posteli se střelnými ranami po celém těle, řekla: „Marty, takhle nemůžeš pokračovat. Musíš zmizet. Víš sám, že ti hajzlové z Prova si nedají pokoj, dokud tě nezabijou, a žádný příměří na tom vůbec nic nezmění.“

Vím, že má pravdu; maminka měla vždycky pravdu. Teď jen musím přesvědčit ministerstvo vnitra a policii, aby mě konečně vyslechli.

Všeobecná nemocnice, North Tyneside

červen 1999

SLOVNÍČEK

DMSU Divisional Mobile Support Unit, mobilní podpůrná jednotka, využívaná RUC jako záloha

EO Explosives Officer, expert na výbušniny v IRA

INLA Irish National Liberation Army, Irská (či Ulsterská) národní osvobozenecká armáda, „tvrdé“ křídlo IRA, které se z ní vyčlenilo po r. 1970

IPLO Irish People’s Liberation Organisation, Irská lidová osvobozenecká organizace, malá radikální frakce IRA

loajalista člověk přesvědčený o tom, že Severní Irsko by mělo zůstat součástí Velké Británie

mix výbušnina vyrobená podomácku z hnojiva

Óglaigh na hÉireann Irská republikánská armáda (gaelsky)

OOP Organizace pro osvobození Palestiny

republikán člověk vyznávající myšlenku sjednoceného katolického Irska

RUC Royal Ulster Constabulary, severoirská (státní) policie

Sangar opevněné pozorovací stanoviště na základně RUC

Saracen obrněné vozidlo ve výzbroji armády

Sinn Féin politické křídlo IRA, v jehož čele stojí Gerry Adams

TCG Tasking Co-ordination Group, Kooperační operační skupina, štáb složený z vyšších důstojníků zpravodajských a bezpečnostních služeb

UDA Ulster Defence Association, Ulsterské obranné sdružení, největší a nejlépe organizovaná loajalistická polovojenská skupina

UDR Ulster Defence Regiment, Ulsterský obranný regiment, pěší pluk britské armády, v r. 1992 spojený s plukem Royal Irish Rangers

UFF Ulster Freedom Fighters, Ulsterští bojovníci za svobodu, loajalistická polovojenská skupina

UVF Ulster Volunteer Force, Ulsterská armáda dobrovolníků, loajalistická polovojenská skupina

KAPITOLA PRVNÍ

Zpočátku byly slyšet jen pikoly a bubny. Zvuk se nesl k nebi, přeléval se přes domy a dozníval v ulicích, kde jsem si hrál s kamarády. Slyšel jsem vysoko položené kvílení pikol a nepřetržité rachocení bubnů a táhlo mě to směrem, odkud se zvuk ozýval. Zvědavě jsem se připojil ke skupince starších chlapců a děvčat, a čím víc jsem se blížil ke zdroji vábivé hudby, tím víc mě to vzrušovalo. To už jsme všichni utíkali po ulici, přeběhli plácek tmavé hlíny, kde jsme si hrávali, a já jsem s ostatními běžel nahoru do kopce, protože jsem dychtil stát se součástí toho zvuku.

Bylo to poprvé, kdy jsem takto reagoval na veselou hudbu pochodových kapel, které během letních měsíců pochodovaly ulicemi měst a vesnic Severního Irska.

Po celé dětství, ale i později, jsem se vždycky zastavil a poslouchal vyhrávání pochodových hudeb, jejichž zvuk evokoval pomyšlení na jizvy a zranění z historických bojů, některými pasážemi vyvolával strach a nenávist a jinými zase pocity triumfu a hrdosti.

Tahle má první reakce na magické volání pochodové hudby vyvolala u mé matky úzkost a zděšení. Stalo se to v červenci 1974 a byly mi čtyři roky.

Ještě před chvílí jsem si hrál s jinými dětmi na ulici, ale naráz matka zjistila, že jsem se ztratil. Ostatní katolické matky z okolí rychle posháněly své děti a odvedly je domů, sotva z dálky zaslechly zvuk bubnů. Nikdo si však nevšiml, že jsem utekl za staršími dětmi. Maminka chodila od domu k domu, volala mě a doufala, že mě najde, jak si hraju s některým jiným mrnětem. Marně. Přátelé a sousedi ze sídliště jí pomáhali hledat, ale nikdo mě nezahlédl.

Slyšela loajalistickou kapelu, jak pyšně vyhrává The Sash My Father Wore, jednu z jejich nejtradičnějších nacionalistických písní. Hudba pochodovala po Springmartin Road, která se táhla nějakých šest set metrů od našeho domu. Dívala se tam přes volné prostranství, ale říkala si, že tam snad její malý Marty být nemůže.

A přece, protože už jí nezbývalo, kde jinde by mě mohla hledat, se vydala směrem k rachotícím bubnům – co když se její chlapec vydal zrovna tam, vábený zvukem kapely? Spěchala k lidem shromážděným po obou stranách ulice, kteří tleskali do taktu a hlasitě zdravili muzikanty v šedých uniformách, z nichž někteří nesli křížem přes prsa oranžovou šerpu a hruď měli ozdobenou volebními medailemi. Jedna z jejích přítelkyň jí běžela naproti.

„Kate,“ volala, aby překřičela rámusící dav a muzikanty ze všech sil dující do píšťal a bušící do bubnů, „máš u sebe Martyho?“

„Ne, ztratil se mi!“ křičela matka. „Nemůžu ho nikde najít!“

„Myslím, že by mohl být u kapely,“ volala kamarádka. „Viděla jsem malého zrzavého chlapce, jak s nimi pochoduje. To by mohl být tvůj Marty.“

„Proboha!“ zakvílela matka a rozběhla se za hudbou, která už byla na půl míle daleko.

Moje matka Kate McGartlandová byla po okolí dobře známá – neobyčejná štíhlá mladá žena s blond vlasy po ramena a zelenýma očima, silná osobnost, která se nikdy nebála říct, co si myslí. Vyrůstala pod vlivem silné republikánské tradice a jako hodně mladá se v šedesátých letech účastnila demonstrací za lidská práva. Následovala ve šlépějích své matky a její výrazná osobnost se prosazovala doma i mimo domov.

Jak matka utíkala po ulici mezi spoustou lidí a hledala syna, loajalistické ženské na ni hulákaly a posmívaly se jí. „Jen utíkej, ty finianská čubko!“ Jiné řvaly: „Papežská kurvo!“ ale matka jako by je neslyšela a zoufale pohledem pátrala po svém chlapci.

Po řadě let mi matka řekla: „Nevšímala jsem si těch urážek, sotva jsem vnímala, že řvou nějaké sprosťárny. Nemyslela jsem na nic jiného než na tebe, Marty, a co by ti mohli udělat.“

Maminka mě našla, jak šťastně poskakuji s ostatními dětmi těsně před kapelou a nevnímám svět kolem sebe. Nejdřív si všimla mé měděně zářící hlavy a citem poznala, že jsem to já, ještě dřív, než zahlédla můj usmívající se obličej, v němž se odráželo vzrušení z pochodové hudby a hrdost na to velké dobrodružství.

Popadla mě do náručí, nesla mě domů a plakala; chvíli mě hubovala, že jsem utekl, a vyhrožovala mi pořádným výpraskem, ale v následující chvíli mě zase tiskla k sobě, líbala mě a po tvářích jí stékaly slzy úlevy.

Tohle všechno mi pověděla po mnoha letech, když mi vyprávěla o svém životě a o strázních, které zažily předešlé generace její rodiny. Někteří z předků se stěhovali sem a tam po celém Irsku, aby našli trochu slušnou práci, jiní emigrovali do Ameriky v naději na nový život v nové zemi.

Svého muže poznala jako hodně mladá a první dítě, Catherine, se jim narodilo v roce 1962. Catherine bohužel zahynula v jedenácti letech, když se propadla světlíkem v místní škole. Druhá dcera Elizabeth se narodila v roce 1963, potom se ale rodiče rozešli. Maminka už se nikdy nevdala, ponechala si však po bývalém manželovi jméno McGartlandová.

Půl roku poté, co jsem se narodil já, jsme se přestěhovali z obecního bytu v Moyard Crescent do pěkného třípokojového obecního domku s půvabnou malou zahrádkou jen dvě stě metrů od domu, kde jsme bydleli předtím.

Tehdy ještě žili na sídlišti Ballymurphy v Západním Belfastu katolíci i protestanti bok po boku stejně jako generace jejich předků. V roce 1969 však po celém Severním Irsku vypukly nepokoje, které postupně vedly k tomu, že obě komunity se k sobě začaly chovat s nepokrytou nenávistí. Demonstrace nabývaly stále výraznějšího sektářského rázu a na sídlišti začalo docházet k násilnostem. Protestantské rodiny se rozhodly ze sídliště odstěhovat a našly si bydlení jinde v Belfastu. Během jediného víkendu v srpnu 1970 se ze sídliště do bezpečnějších končin odstěhovalo 320 rodin.

„Měli jsme velké štěstí,“ povídala mi maminka. „Byla jsem mladá matka se třemi dětmi a znala jsem se s jednou báječnou protestantskou vdovou, které bylo už přes osmdesát a bydlela na sídlišti mnoho let. Když jsem se doslechla, že se protestantské rodiny chtějí odstěhovat, navštívila jsem ji a poprosila, jestli bych mohla bydlet v jejím domě, kdyby se někdy rozhodla odejít. Večer předtím, než se měla odstěhovat, mi poslala vzkaz a já jsem ji hned spěchala navštívit. Pozvala mě, abych přespala u ní, protože brzy ráno má odejít. Příští den jsem jí pomohla zabalit a uvařila jsem jí šálek čaje. Políbily jsme se na rozloučenou a já jsem jí děkovala. Řekla, že byla v tom domě velmi šťastná, a popřála mi štěstí. Požádala mě, abych se starala o její zahrádku, na kterou byla moc pyšná.“

Svého otce jsem nikdy nepoznal, protože odešel z Irska a usadil se někde na severu Anglie. Několik let po tom, co se s matkou rozešli, ještě občas přijížděl do Belfastu, aby se podíval na rodinu, ale jeho návštěvy postupně řídly, a když se matka sblížila s jiným mužem, už nepřijel.

Po většinu mého dětství žila matka v krásném novém obecním domě sama, jen se mnou, bratrem a sestrou. Avšak mezi roky 1974 a 1978 nás několikrát navštívili nevítaní hosté, kteří nás vyburcovali ze spánku a poničili nám domov.

Britská armáda s podporou policie prováděla na našem sídlišti násilné prohlídky a ve vybraných domech hledala zbraně a výbušniny.

Často mě probudilo hlasité bušení na vstupní dveře a matčin křik: „Už jdu! Už jdu! Počkejte okamžik, počkejte!“

Někdy ale vojáci nečekali a slyšel jsem strašlivé rány do dveří, které vyrazili, až z nich třísky lítaly, a oni vtrhli do chodby. Ležel jsem v posteli, schovával jsem se pod pokrývkou a strachy jsem ani nedutal, dokud vojáci v přílbách a se zbraněmi v rukou nerozrazili dveře mého pokoje a nestrhli ze mě přikrývku.

„Vypadni! Vypadni z postele!“ hulákali na mě.

Za nimi přispěchala matka, přivinula mě k sobě a z plných plic nadávala vojákům, kteří zatím vytáhli všechny zásuvky z komody, otevřeli skříň, odtrhli koberec a rozházeli mi šaty po celé podlaze. Stál jsem vedle maminky, držel se jí za ruku a ona na vojáky prskala, ať vypadnou z jejího domu a přestanou strašit nevinné malé děti.

Někdy mě vytáhli z postele, odstrčili na druhou stranu pokoje a přikázali, ať se ani nehnu. Pak tam vešli další vojáci, strhli z postele povlečení a matraci hodili na podlahu. Někdy převrátili postel vzhůru nohama, odtrhli koberec od podlahy a pak z ní vytrhli několik prken, aby se podívali, jestli pod nimi není něco schovaného.

Stalo se, že byli v našem domě i tři nebo čtyři hodiny a nedovolili nikomu jít spát, poručili nám, abychom zůstali všichni v jednom pokoji a nikam nechodili, dokud neprohlédnou celou ulici.

Vojáci se obvykle nahrnuli do domu a pušky nechali dole v chodbě opřené o stěnu. Jeden voják zůstal u zbraní hlídat, zatímco ostatní se rozlezli po domě a prohlíželi každý kout a každou škvíru. Nenáviděl jsem je za to, co nám dělali, a že jsme kvůli nim všichni brečeli a že ubližovali mámě, protože jí ničili dům.

Jednou jsem se jim chtěl pomstít, přitočil jsem se k jednomu vojákovi a praštil jsem ho do nohy, co nejvíc jsem mohl. Ale maminka se ke mně vrhla a odtáhla mě od něho.

Po těchto „návštěvách“ matka zuřila, a jak se rozhlížela po té spoušti, kterou po sobě vojáci nechali, proklínala je při pomyšlení, že to všechno bude muset opravovat, uklízet a čistit.

Jak jsem vyrůstal a pomalu začal víc rozumět tomu, co se dělo, taky mě přepadala zuřivost kvůli tomu, že nás vojáci vzbudili v půl páté, komandovali nás a zacházeli s námi, jako bychom byli bláto. Stejně jako matka jsem na ně křičel: „Vypadněte! Vypadněte z našeho domu!“

Občas se mě některý z nich snažil postrašit a schválně do mě strkali, když šli kolem, pokřikovali, abych držel hubu a staral se o sebe, jinak že bych taky mohl dostat pár facek.

Maminka se mě snažila uklidňovat a domlouvala mi, že bude všechno v pořádku, protože před britskými vojáky nemáme co schovávat. Já jsem se ale nedal tak snadno ukonejšit, chodil jsem za nimi po celém domě a pořád jim říkal, ať přestanou ničit náš domov, a drze jim nakazoval, ať vrátí všechno tam, odkud to vzali. Vojáci si mých řečí nevšímali, což mě pokaždé zklamalo a ještě víc naštvalo.

Naučil jsem se nové slovo – „respekt“ – a potom jsem jim pořád opakoval, že jako vojáci by měli respektovat vlastnictví ostatních lidí. Pokaždé se mi jen vysmáli a já jsem je nenáviděl za to, že se ke mně chovali jako k malému klukovi.

Při jedné z posledních prohlídek našeho domu, bylo mi asi osm let, jsem vzal velký hrnec s barvou, kterou matka líčila obývák. Jakmile nezvaní hosté odešli, přelil jsem barvu do dvou sklenic od mléka a čekal jsem, až budou vojáci odjíždět ve svých saracenech a landroverech. Jak projížděli kolem našeho domu, vyběhl jsem ven a hodil ty láhve na tmavě zelené armádní vehikly, takže jsem jeden pěkně zlil barvou. Když jsem pak šel do školy, měl jsem pocit, že měřím nejmíň tři metry, a všem kamarádům jsem vykládal, co jsem britským vojákům provedl. Nějakou dobu jsem platil za hrdinu. Byl to dobrý pocit.

„Chtěl bych být co nejdřív velký,“ říkával jsem mamince, „abych nějak pomohl ty vojáky vyhnat. Štve mě, jak vždycky vlezou k nám domů, dělají tu škodu a ty pak kvůli tomu pláčeš.“

Začal jsem se přidávat ke starším klukům při házení kamenů – my jsme podobné otravování a provokování britských vojáků tehdy brali jako nějaký sport. Ovšem důležitější pro nás, katolické chlapce, byly bitky s protestantskými kluky, při kterých jsme po sobě házeli kamením. Nevím, jestli jsem někdy nějakého zasáhl, a nepamatuji si, že by někdo trefil mě, ale při těch klukovských válkách v nás kypěl adrenalin a já jsem se nemohl dočkat, až vyrostu a přidám se k republikánskému hnutí.

Maminka mi vyčítala, že jsem hyperaktivní a nevydržím v noci spát déle než pár hodin, takže mám až příliš času na lumpárny.

Někdy v té době jsem si řekl, že bych si mohl najít nějakou práci, a že bych mohl třeba roznášet noviny. Odcházel jsem z domova v šest ráno, zašel do společenského klubu pár set metrů od našeho domu, kde už na mě v chodbě čekala pořádná hromada novin, které jsem měl roznést. Každý den jsem roznesl padesát výtisků novin a v osm jsem byl zpátky doma, zrovna včas, abych posnídal kukuřičné lupínky a vydal se do školy. Noviny jsem roznášel osmnáct měsíců a každý týden jsem si vydělal pět liber – tehdy mi to připadalo jako pěkná sumička.

Jednou v létě 1980 jsem brzy ráno utíkal, abych vyzvedl noviny k roznášce, a prvně jsem viděl na vlastní oči krádež. Terčem se stal pojízdný obchod, který stál roky zaparkovaný poblíž newbarnsleyské policejní stanice na Springfield Road. Toho dne jsem tam viděl dva starší kluky, které jsem znal jako katolíky ze sídliště Ballymurphy, jak z pojízdné prodejny berou jídlo, cukrovinky a peníze a nakládají to do krabic přímo na dohled od policejní stanice. Když jsem to místo míjel, jeden na mě zavolal a řekl, ať jdu k nim.

„Co to děláte?“ zeptal jsem se.

„Jen z toho kšeftu čórujeme pár blbostí,“ řekl. „Chceš z toho něco?“

„Ne, nic nechci,“ odpověděl jsem. „Kdyby u mě policajti ty věci našli, mysleli by si, že jsem se do toho obchodu vloupal já. Nechci s tím mít nic společnýho.“ A utekl jsem.

Později toho dne, když jsem si hrál před domem, za mnou přišel jeden z těch kluků. Usmíval se na mě a povídal, že jsem ráno zbledl jak stěna, když mi došlo, že oni dva vykrádají ten mobilní obchod.

„Opravdu jste tu dodávku udělali?“ zeptal jsem se ho.

„No jasně že jo,“ odpověděl, „co jinýho bys myslel, že jsme tam mohli dělat v šest ráno?“

„Proboha, mohli jste mě uvrtat do nějakýho maléru,“ namítl jsem.

„Tumáš,“ řekl a podával mi pár tabulek čokolády. „Nikomu nevykládej, žes nás tam viděl.“ Raději jsem ani nechtěl vědět, jestli čokoláda taky nepochází z té krádeže, a tak jsem se na to neptal. Učil jsem se.

Má důvěra ve vlastní schopnosti dostala ovšem ošklivou ránu do zad, když jsem se rozhodl najít si jinou práci, takže jsem sekl s roznášením novin a začal pracovat u místního mlékaře Paddyho Bradyho, mohutného chlapa něco po třicítce, který musel vážit jistě přes sto dvacet kilo. Seděl v mlékařské dodávce a četl noviny, přitom tlustým pupkem přidržoval volant a hulákal na nás příkazy.

Naše tlupa tří mladých pomocníků si oficiálně vydělávala dvacet liber týdně, jenomže Paddy se občas rozhodl, že nám nezaplatí nic, protože, jak říkal, jsme nepracovali dost pilně. A když někdo z nás něco provedl, zavolal si provinilce do kabiny dodávky a pak mu silou ohýbal paži kolem volantu, takže nám nad loktem působil ošklivé pohmožděniny. Nepřestal, dokud dotyčný nezačal křičet bolestí. Častokrát jsem chodil do školy s velkými fialovými a žlutými modřinami na paži.

Jenomže výdělek se nám zdál dobrý, a tak jsme u něho zůstávali. Každé ráno Paddy poručil jednomu z nás, abychom mu našli noviny, což znamenalo ukrást je z nějaké domovní schránky na dopisy. Jednou jsem donesl několik pint mléka k domu a zrovna jsem bral noviny, a když jsem se náhodou otočil, uviděl jsem asi dvacetiletého mladíka, jak ke mně běží přes ulici. Poznal jsem ho – pracoval pro novinovou roznáškovou službu. Popadl mě za zátylek a začal mě ze všech sil kopat do zadku, přičemž mě vlekl po cestičce od domu.

„Tak už vím, kdo tady krade noviny,“ ječel na mě. „Jestli to uděláš ještě jednou, ty mrňavej parchante, tak ti zlomím obě ruce!“

Tehdy mi ale Paddy přiběhl na pomoc. Odtrhl ode mě toho mladíka a řekl mu, ať mě nechá na pokoji. „Slyšel jsem, jak jsi tuhle Martymu vyhrožoval,“ řekl mu. „Jestli se ho ještě někdy jen dotkneš, tak ti ukopnu hlavu. Rozuměls?“ křikl, odstrčil ho od sebe a na cestu ho tvrdě nakopl. Pak se obrátil ke mně: „Teď běž a sežeň jiný noviny. Tyhle jsou roztrhaný.“ A tak jsem se musel vloudit k dalšímu domu a ukrást pro něho čerstvé noviny.

Občas jsem měl u Paddyho malér, když jsem přišel k roznášce mléka pozdě, a on mi pochopitelně obyčejně střihl jednu za ucho, a pořádnou, abych si nezvykal chodit pozdě. Měl jsem k tomu své důvody, ale o těch jsem nikdy nevykládal Paddymu ani ostatním klukům, protože jsem měl strach, že by se mi posmívali, a pak bych si připadal hloupě.

Totiž jednou ráno, když jsem běžel k místu, kde jsme se každý den setkávali s Paddym, jsem si všiml starého chlápka, tuláka navlečeného ve špinavých ohavných hadrech, jak se vleče ze zpustlého kina na Falls Road. Druhý den jsem ho viděl znovu a vypadal opravdu žalostně. Když jsem ho potkal další týden, zastavil jsem se a oslovil ho: „Není vám něco?“ Neodpověděl, jen se na mě mlčky díval. „Povídám, není vám něco?“ zeptal jsem se znovu, a to už jsem křikl hlasitěji. „Kde bydlíte?“ Ukázal začernalým, špinavým prstem za sebe k budově bývalého kina. „Vy bydlíte tam?“ řekl jsem užasle, protože mi nešlo do hlavy, že by někdo mohl žít v rozpadající se opuštěné barabizně, která byla už desítky let zavřená.

Když jsem se ho znovu zeptal, jestli je v pořádku, přikývl. „Nemáte hlad?“ zeptal jsem se, protože podle propadlých tváří a celkového umouněného vzhledu jsem odhadoval, že možná už několik dní nejedl.

„Ano, mám hlad,“ přikývl.

„Teď u sebe nic nemám, ale zejtra vám něco přinesu,“ vyhrkl jsem a odběhl.

Nazítří jsem mu vzal malou krabici s mlékem, nějaké sušenky a sendvič, který jsem sám udělal: namazal jsem ho máslem a dal do něj dva plátky šunky. Ten člověk už stál na obvyklém místě a čekal na mě. „Tu máte,“ řekl jsem, a než jsem se stačil znovu rozběhnout, už měl sendvič v sobě.

V průběhu dalších týdnů jsme se spřátelili. Každý den jsem mu nosil nějaké jídlo, které jsem štípl mamince v kuchyni; jindy jsem mu k jídlu přidal i něco z peněz, které jsem si vydělával u Paddyho. A vždycky ráno, když jsem mu dal to jídlo, tak jsme si povídali. Zjistil jsem, že se jmenuje Oliver a že ve zchátralém kině žije už rok nebo ještě déle. Připadalo mi, že je mu takových sedmdesát, ale řekl mi, že ve skutečnosti je mu teprve pětapadesát. Koukal jsem na něho a přemýšlel, jestli mi říká pravdu, protože se mi zdál daleko starší… Bledá zarostlá tvář, zčernalé a vykotlané zuby a husté zplstnatělé vlasy. Měl na sobě špinavé tepláky, které mu byly příliš velké, takže je měl podvázané dvěma svázanými tkaničkami z bot, a ať bylo počasí, jaké chtělo, chodil navlečený do začernalého lahvově zeleného pláště s jednou kapsou napůl utrženou.

„Koupete se někdy?“ zeptal jsem se ho. Zavrtěl hlavou. „A umýváte se?“ Znovu zavrtěl hlavou.

Ani jsem se ho neptal, jestli si občas nedá do nosu, protože z něho vždycky táhl alkohol. A přestože to byl jen starý opilec, bylo mi ho líto a říkal jsem si, jak může člověk žít v takových podmínkách den po dni, rok za rokem. Někdy jsem v noci ležel v posteli a přemýšlel, jestli bych ho neměl přivést domů, aby se mohl vykoupat a alespoň jednu noc vyspat v normálním domě. Ale neudělal jsem to, protože jsem tušil, že matka by takového člověka nikdy nepustila přes práh.

Moje ranní schůzky s Oliverem pokračovaly několik měsíců a vždycky, každý den, jsem mu přinášel něco k jídlu. Jednou za týden, někdy i častěji, jsem mu dával jednolibrovku. Dělal jsem to, protože po všechny ty měsíce po mně Oliver nikdy nic nechtěl.

A pak jsem jednoho dne běžel na schůzku s ním a on nepřišel. Nakoukl jsem do bývalého kina a tam jsem našel na podlaze špinavou starou přikrývku a vedle dojemný pozůstatek ohníčku, který si každý večer zapaloval, aby se zahřál. Oliver však zmizel beze slova. Několik týdnů jsem se po něm vždycky ráno rozhlížel, ale už nikdy se nevrátil a já jsem se nedozvěděl, jestli třeba v noci nezemřel a jeho tělo neodklidili, nebo se jen přesunul někam dál, aniž by mi o tom řekl.

Zjistil jsem, že jedna paní, která bydlela na Moyard Parade kousek od nás, chová na dolním konci zahrady slepice. Maminka měla ráda vařená čerstvá vajíčka, a tak mě napadlo, že bych mohl každé ráno vstát o něco dřív a těm sousedčiným slepicím nějaké vejce sebrat.

Sotva se začalo rozednívat, přelezl jsem přes dva ploty a dřepl jsem si před dřevěný kurník, abych počkal, až některá slepice snese vajíčko. V tomhle sportu jsem se vypracoval natolik, že jsem přicházel ke kurníku jen pár minut po tom, co slepice snášely, a dokonce jsem někdy vejce sebral dřív, než se stačilo skulit na podlahu kurníku. Ovšem tyhle úspěchy neměly dlouhého trvání, protože slepice – asi kvůli mým častým návštěvám – přestaly snášet.

Jednoho dne si ta paní mamince stěžovala: „Ty moje slípky jsou úplně na nic. Myslím, že je pozabíjím a sníme je, protože skoro vůbec nenesou.“

Maminka pochopitelně neměla tušení, že v tom mám prsty, a já jsem jí o tom nepovídal, a sotva přestaly slepice snášet, ztratil jsem o tuhle kratochvíli zájem. Maminka nikdy nezjistila, jak je to s mými časně jitřními dobrodružstvími, a měl jsem dojem, že se během těch týdnů ani nepodivila, že jí v příborníku neubývá vajec.

Kvůli následující ranní zábavě jsem se ale dostal do maléru. Jednou jsem zase vylezl z postele hodně brzy, ještě než máti i sousedé vstávali, a vydal se z domu k polím táhnoucím se k Black Mountain, kde se pásla stáda krav. Vyzbrojil jsem se holí, oddělil jsem šest nebo sedm krav od stáda a hnal jsem je ulicemi, ovšem tak, aby každá skončila na některé předzahrádce u domu v sousedství.

Navigoval jsem je úzkými brankami na zahrádky před domy a nechal jsem je, aby tam sežraly všechno zelené a po trávnících pěkně rozložily kravince. Shledal jsem tuhle rošťárnu natolik zábavnou, že jsem ji několikrát opakoval, až se jednou stalo, že se z okna ložnice vyklonil v šest ráno nějaký chlap a viděl mě, jak ženu krávy do zahrádek.

„Martine McGartlande!“ zařval z plných plic. „Tak to jsi ty, ten debil, co má na svědomí tohle svinstvo! Jen počkej, až tě čapnu!“ a s prásknutím zavřel okno.

Nečekal jsem ani vteřinu, to se rozumí, nechal jsem krávy přežvykovat a hnojit zahrádky a upaloval jsem domů. Nehodlal jsem riskovat, že by mě chytil, protože jak byl naštvaný, pořádně by mi nařezal. Byl jsem si taky dobře vědom možných represálií ještě z jiné strany – od mé matky.

Když mi bylo čtrnáct či patnáct, už jsem našel odvahu na to, abych matce odmlouval, ale jako menšímu klukovi se mi ani nesnilo, že bych ji mohl v něčem neposlechnout.

Maminka osaměla a sama se starala o dva malé synky a dceru, a byla pevně rozhodnuta naučit nás, co obnáší slovo „kázeň“. Sama vyrůstala ve velké rodině, kde byli čtyři kluci a čtyři děvčata, a jejich otec byl zrovna tak přísný.

Jako dítě si vysloužila pověst nebojácné holčiny, která klidně napadla a ztloukla i kluky starší, než byla ona, a dokonce i její bratři si dávali pozor, aby svou divokou, paličatou sestru zbytečně nerozzuřili.

Nikdy jsem se neodvážil maminku neuposlechnout, protože už jako hodně malý jsem se poučil, že to může mít docela drsné následky. Kdykoli mi matka řekla, abych s něčím přestal, hned jsem toho nechal, abych neriskoval ostré vynadání nebo rovnou záhlavec.

Když mi bylo dvanáct, přemluvil mě jeden starší kluk, abych prodával cigarety, o kterých jsem věděl, že jsou kradené. Chodil jsem po sídlišti a po staveništích a prodával jsem každému, kdo je chtěl. Za den jsem vydělal i třicet nebo čtyřicet liber, což pro mě bylo hotové jmění.

Prodával jsem cigarety několik týdnů. Jednou v sobotu večer jsem byl nahoře ve svém pokoji a slyšel jsem zvonek od domovních dveří a potom matčin hlas z přízemí: „Martine!“ křikla. „Pojď dolů!“

Podle tónu jejího hlasu jsem vytušil, že jsem v těžkém průšvihu a bál jsem se nejhoršího. Ale poslechl jsem okamžitě.

Zůstal jsem stát v chodbě a máti, která byla v té době asi stejně velká jako já, mi zakývala prstem před obličejem. „Poslyš,“ řekla a v hlase se jí ozvalo jakési žihadlo, „pověz mi pravdu, chlapče, nebo to pro tebe bude ještě horší. Prodával jsi nějaký žvára?“

„Neprodával,“ zalhal jsem.

Tu ránu, která mě zasáhla do brady, jsem vůbec neviděl, jenom jsem se skácel na podlahu.

„Ty malej prolhanče,“ zaječela. „Tak se zeptám znova. Prodával jsi nějaký žvára?“

„Jo,“ přiznal jsem a začal vysvětlovat, že jsem je neukradl ani náhodou, že jsem je prodával pro kámoše, abych si vydělal nějaké kapesné.

Její pěst mi přistála na hlavě podruhé, zrovna když jsem se zvedal na nohy, a pak už jsem se jen snažil chránit před dalšími ranami, které mi pršely na hlavu a ramena. Musela mě trefit pěstí nejméně desetkrát, a pak mi poručila, ať jdu nahoru a spát. Nikdy nezapomenu, jak se tehdy matka rozzuřila. Už jsem nikdy žádná kradená cigára neprodával a přísahal jsem si, že už jí budu vždycky říkat pravdu.

Jindy jsme zase s kamarády dřepěli v rozbořené ruině hradu z patnáctého století, která se krčila na jednom z vrcholků Black Mountain. Všichni jsme se tehdy ulejvali ze školy a čichali lepidlo nalité v pytlíku, který jsme podávali jeden druhému. Byl jsem pěkně sjetý a sotva jsem vnímal, co to vlastně děláme, když tu jeden z kluků řekl, že má hlad. Dohodli jsme se, že zajdeme do krámu, který patřil nějakému mému vzdálenému příbuznému z matčiny strany. Bylo zavřeno, tak jsme se tam vloupali zadním okýnkem, nakradli jsme tam nějaké cigarety a čokolády a vraceli jsme se do hradu.

Nějaký chlápek nás tam sledoval, a když viděl, jak tam čicháme lepidlo a chováme se, jako kdybychom byli nalití, řekl si, že by se měl vrátit na sídliště a povědět to našim matkám. Chvilku po něm se tam objevila nějaká žena a já jsem nebyl schopen ani mluvit, jak jsem byl sjetý z toho lepidla. Klopýtali jsme v houfu za tou paní, která nás zavedla k sobě domů. Tam jsem potom seděl ztuhlý jak veka a sotva jsem vnímal, co se kolem mě děje.

Nenadále jsem ale měl silný dojem, že nade mnou stojí matka s rukama zapřenýma v bocích a zírá na mě, jak tam sedím na podlaze.

„Vstávej! No tak vstávej!“ poručila mi a tahala mě na nohy, přestože jsem byl sotva schopen stát. „Tak, a teď se rozběhni a nezastavuj se, dokud nebudeš doma.“

Žádné další povzbuzení jsem nepotřeboval a jako nějaký robot jsem běžel těch několik stovek metrů domů – máti rázovala rychlým krokem za mnou. Sotva za námi zavřela dveře, začala mě tlouct. Z výrazu její tváře bylo jasné, jak moc zuří, a pěstmi mi valchovala hlavu, jako by nikdy nechtěla přestat. Já jsem ale vůbec nic necítil a říkal jsem si, jestli to není nějaký zlý sen.

Křičela na mě, avšak já jsem neslyšel, co říká, a když s výpraskem skončila, vyškrábal jsem se nahoru a do postele. Ležel jsem jen několik minut, když se objevila u mě v pokoji, vytáhla mě z postele a odstrkala do koupelny. Ve vaně byla napuštěná studená voda a ona mi beze všech cirátů ponořila hlavu do vody – rukama mě držela za krk a tlačila mi hlavu pod vodu. Bránil jsem se ze všech sil a snažil se jí vykroutit, ale marně, ba čím víc jsem se vzpouzel, tím víc mě tlačila pod vodu. Myslel jsem, že mě chce utopit.

Když mi konečně dovolila se vynořit, už mi zoufale chyběl vzduch a lačně jsem lapal po dechu.

Vyšla z koupelny a sešla do přízemí; já jsem se odšoural do postele, pořád neschopen normálně dýchat. Ale ponoření pod vodu udělalo svoje a hlava se mi pročistila. Naráz jsem pocítil hlad a sešel jsem do přízemí, abych něco snědl.

Popadl jsem několik smetanových sušenek a nacpal jsem si je do pusy. Pak jsem zašel do obýváku, kde seděla matka. Naše pohledy se setkaly a já jsem okamžitě pochopil, že jsem se na ni vůbec neměl dívat, protože sotva mě zahlédla, znovu v ní vzkypěla zlost. Vyskočila z křesla a sáhla po staré šavli z první světové války, kterou před několika lety pověsila na zeď jako dekoraci. S ní mě pak začala tlouct do nohou a ze všech sil mě s ní mlátila přes obě stehna.

„Tak lepidlo, chlapečku?!“ ječela mezi ranami. „Já tě kurva polepím, to uvidíš!“

Snažil jsem se té zhruba šedesáticentimetrové čepeli vyhýbat a běhal jsem kolem pokoje, zatímco ona řvala a ječela a občas mě praštila. A čím víc na mě hulákala všemožné sprosté nadávky, tím víc mě mydlila.

Když jsem se druhý den ráno oblékal, zkoumal jsem následky výprasku. Vypadal jsem jako po opravdovém zbičování – stehna jsem měl samou modrou a černou podlitinu a na některých místech to kůže nevydržela a pukla. Děkoval jsem Bohu, že šavle byla hodně tupá. Ale vzal jsem si z toho náležité ponaučení a už nikdy jsem nečichal lepidlo.

Nepokoje se rozrůstaly a střety mezi republikány a kombinovanými silami britské armády a policie nabývaly na intenzitě. Spolu s kamarády jsem si při všech těch vzrušujících a chaotických událostech náramně užíval. Každá noc jako by nabízela nová dobrodružství. Náš domov na sídlišti Ballymurphy se ocitl v epicentru nepokojů a během jara, léta i podzimu se tam po většinu nocí něco dělo.

Výtržností bylo tolik, že místní protestantské rodiny ze sousedního sídliště Springmartin se někdy večer scházívaly na místech, odkud měly dobrý výhled, aby přihlížely, co se bude dít. V ulicích se začaly objevovat barikády a noční oblohu osvětlovaly hořící autobusy, náklaďáky, osobní auta i dodávky, vzduchem létaly jiskry a všude bylo plno smradu z hořících pneumatik, které se házely na barikády. To všechno vzrušovalo a přitahovalo pozornost nejen nás domácích, ale i těch, kteří přišli jenom očumovat.

Později jsme zjistili, že když nás poslali doma spát, prosytil vzduch v sídlišti slzotvorný plyn z granátů, které policisté a vojáci metali na vzbouřené republikány. Ráno jsme rychle spěchali z postelí na ulici, někdy ještě v pyžamu, abychom posbírali vyprázdněné bombičky od plynu, a pak jsme je jako cenné suvenýry nosili do školy a chlubili se jimi kamarádům.

Sídlištěm se trousily televizní štáby z celého světa a většinou nás žádaly, abychom hledali gumové projektily, které si lidé od televize brali domů na památku. Někteří za takovou kulku nabízeli až dvacet dolarů, ale průměrná cena se pohybovala kolem deseti. Pro mě a mé kamarády se z toho stal lukrativní byznys, takže jsme si nalezené projektily nosili domů a schovávali v pokojících, abychom měli zásobu na prodej, až se objeví další televizní tým.

Navzdory přísnému varování a prosbám rodičů jsme se schovávali za zdmi co nejblíž právě probíhajících střetů, a pokaždé když vojáci vystřelili dávku, jsme se vrhali z úkrytů ven, abychom sbírali gumové střely.

Skoro každý večer se stávalo, že několik lidí dostalo zásah plastickou kulkou, a když taková střela našla cíl, bolelo to příšerně a zasažený byl několik dnů napůl chromý – někdy zásah naštípl nebo i zlomil kosti v kotníku, což vyžadovalo ošetření v nemocnici. Většina zasažených ale odmítala jít s tím do nemocnice, protože jim bylo jasné, že je tam okamžitě sebere policie, zatkne je a obviní z výtržnictví nebo srocování. A tak většina z obětí radši zůstala doma a několik dní si dopřávala klid v naději, že bolest ustoupí a budou zase moci chodit.

Jeden mladík z Ballymurphy, nějaký Mick, se strašně rád naparoval, že se vojáků nebojí, a troufal si před nimi provokativně tancovat. Jednou v noci ale dostal zásah gumovým projektilem do obličeje a rozdrtilo mu to zub. Přestože předvedl opravdu husarský kousek, nikdo z nás ho zvlášť nelitoval. Od té doby jsme mu říkali „Hamburger“, protože několik týdnů vypadal, jako by měl v puse nacpaný velký kus burgeru. Ten zásah ho ovšem z podobných ztřeštěností vyléčil a už ho nikdo nikdy neviděl, že by se naparoval přímo před britskými vojáky.

Je pravda, že většina incidentů nebyla vůbec k smíchu a šlo o smrtelně vážné záležitosti. Jednoho chlápka z Ballymurphy republikáni vynášeli jako hrdinu až do nebe, protože se mu podařilo zápalnou láhví zasáhnout přímo policejní kordon. Tenhle vrhač se objevil na záznamu televizní kamery, jak přehodil zápalnou láhev přes řadu landroverů, která stála před ním, a ta explodovala na střeše jednoho z vozů – vyletěla z ní ohnivá koule a dopadla přímo na hlavu a obličej jednoho z policistů. Druhý den večer byly v televizi záběry, jak se ostatní policisté pokouší plameny uhasit, ale zasažený policista i tak utrpěl vážné popáleniny.

V průběhu oněch týdnů a měsíců nabývala stále větší moci IRA; získávala mezi občany čím dál větší respekt, určovala taktiku a zaváděla vlastní pravidla chování.

Skoro každý den brzy ráno, když se lidé od barikád odcházeli vyspat, objevovali se v ulicích příslušníci armády vybavení výkonnými jeřáby a traktory, aby jejich pomocí odtáhli vyhořená vozidla ukradená a podpálená minulé noci. Za soumraku však demonstrující kradli další auta a přiváželi je na sídliště, kde je pak ozbrojení příslušníci IRA zaparkovali na příslušná místa a posléze zapálili, aby byly barikády zase funkční a mohlo se za nimi konat obvyklé noční srocení.

Kázeň vynucovaná příslušníky IRA mně i mým kamarádům občas lezla pěkně krkem, i když nám ještě nebylo ani deset. Jednou večer jsme se domluvili, že vlezeme zadem do chladírenské dodávky na rozvážku zmrzliny, kterou někdo ukradl, zavezl na barikádu a do kabiny hodil zápalnou láhev. Zatímco vpředu dodávka hořela, otevřeli jsme zadní dveře a začali jsme vytahovat krabice se zmrzlinou. Když si chlapi z IRA všimli, co vyvádíme, rychle nám to zarazili, naházeli krabice zpátky do dodávky a dali nám pár pořádných záhlavců.

„Z té dodávky nic neberte,“ řekl jeden, „nebo dostanete za uši. A teď, sakra, sypte domů!“

Jiní byli víc od rány a surově fackovali a kopali děti, které se pokoušely z hořících dodávek něco sebrat. Většina žen, tedy našich matek, byla pochopitelně při nás a drsným chlapům z IRA nadávaly: „Proč nenecháte děcka, ať si něco vezmou!“ křičely na ozbrojence, „stejně to všechno spálíte!“

Tyhle střety se vyostřily, jakmile začali republikáni krást náklaďáky naložené televizory, videopřehrávači a ledničkami, protože málokterá z rodin na sídlišti by pohrdla novým elektrospotřebičem. Většina tamních obyvatel žila z dělnických platů a pronajímali si televizi za několik liber týdně, což pro rodiny s několika dětmi byla spousta peněz, zvlášť když žily z podpor v nezaměstnanosti. Ale ani tehdy ozbrojenci nedovolili, aby se z ukradených aut cokoli bralo, a byli hluší k prosbám žen, aby mohly vzít z aut nějaké zboží a dát je lidem ze sídliště.

„To by bylo plenění,“ tvrdili chlapi z IRA. „My jsme ukázněná vojenská organizace, žádná banda kriminálníků, kteří šlohnou všechno, co jim padne pod ruku.“

Ani ti nemnozí šťastlivci, kterým se podařilo ukrást z náklaďáku nějakou televizi nebo video, se ze svého lupu dlouho netěšili, protože muži z IRA chodili dům od domu a hledali ukradené zboží. Když nějakou takovou věc našli, popadli ji a hodili z okna na ulici, aby ji schválně rozbili. Na to všechno jsem zíral s určitým obdivem a závistí, ale i se strachem. Neměl jsem chuť dostat se do sporu s těmihle silnými chlapy, kteří se s nikým nedohadovali, nýbrž tvrdě vyžadovali, aby se jejich rozkazy bez řečí plnily.

Ještě víc vzrušení a napětí jsme zažívali s armádními „odchytávacími komandy“. Plápolající barikády udržovaly armádní i policejní vozidla po většinu nocí mimo prostor sídliště, a tak armáda změnila taktiku. Velitelé vysílali za barikády silně vyzbrojené menší skupiny pěšáků, které měly chytat muže vytipované jako vůdce vzpoury.

Zprvu měla odchytávací komanda určité úspěchy a sebrala několik mužů, a to díky rychlosti, s níž podnikala své neočekávané výpady. Brzy však začali fungovat pozorovatelé IRA, většinou bystří mládenci, kteří dávali pozor, jestli se někde nepřipravuje odchytávací komando k průniku přes republikánskou barikádu.

„Pryč, pryč, pryč, zmrdi jdou!“ rozeřval se takový pozorovatel a stovky lidí v ulicích se rázem rozprchly, chlapi z IRA utíkali do bezpečí a často probíhali skrz domy, jejichž dveře zůstávaly záměrně otevřené právě pro takový případ. Jakmile vůdci nepokojů proběhli domem, dveře se zavřely, republikánští aktivisté byli pryč a armádní komanda vyšla naprázdno. Při těchto příležitostech jsme my, menší kluci, jen stáli bokem a přihlíželi, jak kolem nás probíhá dvacet či třicet mohutně vyzbrojených vojáků při pokusu dopadnout zamýšlenou oběť. Tehdy jsem si říkal, jestli bych se odvážil některému z nich podrazit nohu, aby se pěkně natáhl na zem, ale protože jsem se bál, co by následovalo, nikdy jsem k tomu nesebral dost odvahy.

Pochopitelně se někdy stávalo, že jinak smrtelně vážná záležitost místní vzpoury a s ní spojeného žhářství dostala humorný nádech, i když k tomu docházelo zřídka a vždycky po dlouhé době. O takové zlehčení závažné situace se občas postaral kostnatý, pihovatý mladík jménem Roy, protože koktal, a čím víc se rozčílil, tím byla jeho vada zřetelnější. Jednou ho někdo ze starších kluků nedomyšleně postavil jako pozorovatele na hlídku, aby dával pozor, až se objeví „prasata“ (jak jsme říkali obrněným armádním vozidlům, která občas projížděla sídlištěm). Našli jsme si zábavu spočívající v tom, že jsme zalezli někam, kde nás nebylo vidět, ale odkud jsme to měli pár kroků k vozovce, házeli jsme láhve od mléka naplněné bílou barvou a doufali jsme, že se nám je podaří rozbít o vozy pomalované kamuflážním vzorem. Roy byl usazený o nějakých padesát metrů dál za rohem a měl za úkol z plných plic vykřiknout: „Saraceny!“ sotva zahlédne konvoj „prasat“ blížících se od místní policejní stanice k našemu úkrytu.

O půl hodiny později jsme zaslechli typické svištění pneumatik rychle ujíždějících saracenů a vzápětí projely kolem nás, ještě než jsme se stačili vyhrabat z úkrytů a hodit láhve s barvou. Podívali jsme se, co je s Royem, a on stál, ukazoval rukou na ujíždějící kolonu a ještě pořád se snažil vykoktat: „Saraceny!“

Pořádně jsme mu vynadali, že nám unikla tak skvělá příležitost, a od té doby kluci ve škole chudáku Royovi neřekli jinak než Saracen. Ještě o patnáct let později mu jeho kamarádi říkali Saracen, přestože už se koktání úplně zbavil.

*

Armádní saraceny v nás vyvolávaly zavilou nenávist, protože těchto silných vozidel opatřených vpředu masivní ocelovou mříží armáda používala k rozbíjení silničních zátarasů, které jsme stavěli na svou obranu. Bylo jedno, jestli barikádu tvořily hořící autobusy, nebo náklaďáky, protože saraceny do ní najížděly poměrně vysokou rychlostí a ve většině případů se jim podařilo prorazit.

Brutální saraceny byly díky silnému pancíři naprosto odolné proti všem způsobům útoku, jaké proti nim byli schopni podniknout demonstranti v ulicích, měly ovšem jedno slabé místo: když se buřičům podařilo přijít na nějaký způsob, jak zdvihnout hnací kola nad zem, bylo možné je tímhle způsobem zastavit a pak se staly snadným cílem pro republikánské vrhače zápalných lahví.

Zastavovat saraceny se stalo jedním z našich nejoblíbenějších kousků. Silnější kluci kradli v hospodách kegy čili hliníkové sudy na pivo. Potom jen čekali, až zase pojedou saraceny přes sídliště – obvykle tudy projížděly rychlostí kolem osmdesáti kilometrů v hodině. Mladíci vyčkávali po obou stranách cesty s kegy nad hlavami, připravení mrštit je do cesty přijíždějícím transportérům. Když se saraceny přiblížily na několik metrů, hodili kluci sudy na vozovku.

Obyčejně se všechny sudy neškodně odrazily a odskočily stranou, někdy se však keg zapasoval pod saracena, nadzvedl jej a vzápětí vozidlo zastavilo, protože hnací kola se bezmocně točila ve vzduchu. Tu jsme jako mravenci začali šplhat na bezmocný saracen, ječeli jsme a pískali, někdo tancoval na střeše vozu a jiní se pokoušeli zapálit pneumatiky dřív, než dorazí posila, aby vojákům v transportéru pomohla. Těm jsme se na kůži dostat nedokázali, protože dvířka a poklopy byly bezpečně uzavřené zevnitř. Zastavit saracen bylo pro nás kluky jedno z nejvzrušivějších dobrodružství, a když se nám to podařilo, tak jsme o tom několik dní klábosili na školním hřišti.

Pokaždé jsme na tu legraci měli jenom několik minut, protože pak se přihrnuly posily, které přivolal radista z polapeného saracenu, a my jsme jak o život utíkali se poschovávat. Někdy se transportér převrátil na bok, takže se jeho osádka musela pěkně potlouct, a to jsme oslavovali ještě hlasitějším křikem, protože to pro nás znamenalo velké vítězství nad nenáviděným nepřítelem.

Jakmile jsem dorostl deseti let, projevily se u mě ještě silnější sklony k dobrodružství, takže jsem na sebe začal přitahovat maléry a pouštěl jsem se do riskantních kousků, kvůli nimž jsem se musel zodpovídat různým autoritám – vojákům, policii, mužům z IRA, a – což bylo nejhorší – taky matce.

S britskou armádou jsem měl jenom jeden průšvih, a ani jsem za to nemohl. S pěti nebo šesti kluky ze sídliště včetně mých nejlepších kamarádů Seana O’Hallorana, Stevieho McCanna, Mickyho McMullana a Deea Daleye jsme občas chodili na dlouhé výlety na Black Mountain a skoro celý den jsme trávili mimo domov.

Náš dům stál na okraji sídliště Ballymurphy, po jedné straně obklopený nudnými baráky s šedivými plochými střechami, což byl Belfast, zato na druhé se zvedaly svahy Black Mountain, zářící stovkami odstínů zeleně a skrápěné mírnými deštíky, které přicházely – stejně jako i jinde v Irsku – po většinu roku, zato přes zimu je bičovaly vichřice a bouře, které se přihnaly až od Atlantiku.

Během jednoho takového výletu jsme narazili na armádní střelnici, která ležela asi sedm mil od našeho sídliště. Začali jsme si cpát do kapes tolik vystřílených nábojnic, co se nám tam vešlo. Ve škole platil vystřelený náboj za symbol statečnosti – nablýskali jsme je leštidlem, vyvrtali do jejich základny dírky, navlékali je na tkaničky z bot a nosili jsme je kolem krku jako náhrdelníky.

Tehdy jsme ovšem, aniž bychom si toho všimli, posbírali i několik ostrých nábojů, které náhodou někdo na střelnici zapomněl.

Když jsme se utahaní vraceli domů, všimli jsme si několika vojáků, kteří hlídkovali v sídlišti, a začali jsme po nich patrony házet a pošklebovat se jim. Naráz se tři vojáci rozběhli k nám, chytili nás a jeden z nich volal do vysílačky: „Pošlete sem policajty, fofrem. Máme tady nějaké kluky, kteří u sebe mají ostré náboje.“

Museli jsme vyprázdnit kapsy a stát jako sochy. Do deseti minut se přihrnulo pět nebo šest policejních landroverů a z nich vyskákala spousta policistů. Polekal jsem se, protože jsem netušil, že jsme provedli něco špatného, a říkal jsem si, co asi na to řekne matka, až zjistí, že mám zase malér.

„Jen jsme z legrace házeli na vojáky ty patrony,“ bránili jsme se, „nechtěli jsme nikomu nic udělat.“

„Kdepak jste sebrali tyhle?“ zeptal se jeden starší policista a ukázal jeden z nábojů.

„Na střelnici,“ odpověděli jsme sborem.

„Na střelnici?“ zeptal se nedůvěřivě. „Vždyť ta je odtud kolik mil.“

„To my víme,“ řekl někdo z nás, „šli jsme jen tam a zpátky.“

Potom ten policista sebral dva náboje, ukázal nám je a vysvětloval, že jsou každý úplně jiný; z jednoho už byla kulka vystřelená, zatímco ten druhý byl ostrý a velmi, velmi nebezpečný. Hleděli jsme na něho a nechápali, o čem mluví, protože jsme neviděli žádný rozdíl a netušili jsme, proč by jeden měl být nebezpečný a druhý úplně k ničemu.

Policisté nám přikázali, abychom vyndali všechno z kapes a položili to na zem. Pak vybrali ostré náboje a pořád dokola se nás vyptávali: „Nemáte ještě nějaké takové doma? Určitě ne?“

Vrtěli jsme hlavami a tvrdili, že jsme dočista nevinní. Vysvětlovali jsme policistům, že jsme na střelnici ještě nikdy dřív nebyli a patrony, co máme doma, jsme občas nacházeli na ulici a někteří kluci si z nich dělají přívěšky na krk.

Trpělivě jsme tam vyčkávali a strachovali se, že nám matky dají co proto, a pak přijeli další vojáci a začali prohledávat kanály a zahrady, jestli se tam nepovalují ještě další ostré náboje. Naštěstí nic nenašli a za půl hodiny nám dovolili jít domů. Běžel jsem ze všech sil ze strachu, že by mě maminka mohla chytit a napráskat mi, že kradu náboje. Naštěstí se o té příhodě nedozvěděla, dokud jsem se jí po mnoha letech nepřiznal, a to už se tomu mohla pobaveně smát.

KAPITOLA DRUHÁ

Jak roky míjely, začal jsem si všímat, že na konfliktu v Severním Irsku už nenacházím vůbec nic zábavného a stala se z něj smrtelně vážná věc. Nebylo mi ještě moc přes deset, když jsem se začal zajímat o zpravodajské večerníky. Jedním z důsledků nepokojů bylo, že i hodně mladí lidé jako já dospívali dřív, než měl přijít jejich čas.

Sledoval jsem televizní záběry, na kterých byly vidět škody a zpustošení, které natropily výbuchy a bombové útoky v centru Belfastu i ostatních měst a vesnic. Viděl jsem mrtvá těla halabala přikrytá plachtami, a také policisty a vojáky, které během nařízených prohlídek trápila obava, aby nenarazili na nějakou výbušnou nástrahu. Na televizních záběrech byla vidět spousta plamenů ze zapálených ukradených autobusů, aut a náklaďáků.

Jindy jsem viděl, jak katolíci a protestanti, kteří spolu byli na kordy, stavějí proti sobě hořící barikády a házejí po protivnících kameny, cihly a zápalné láhve, a nedalo se přehlédnout, jak zuřivý vztek jimi cloumá a jaká nenávist jim kouká z očí. Některé ze zpravodajských šotů ve mně probouzely živou představivost, takže jsem na ně hleděl jako hypnotizovaný a strašně jsem chtěl pochopit, co se to děje a proč.

Ale většina toho, co jsem viděl v televizi, mi jen prošuměla hlavou. Chápal jsem to dění a násilnosti, které tak přitahovaly mou pozornost, ale neměl jsem ani potuchy o souvisejících politických sporech, které mě nudily. Tahle moje nevinnost však neměla vydržet dlouho.

Byl jsem ambiciózní kluk a chtěl jsem si opatřit víc peněz, než jsem si dokázal vydělat celoročním otročením při roznášení mléka pro Paddyho Bradyho. V roce 1981, když mi bylo jedenáct, však zasáhl osud a začal jsem si přicházet na opravdu pěkné peníze. Manžel mé sestry Joseph Lindsay, bezstarostný a dobrosrdečný chlapík, který se dal na dráhu drobného kriminálníka, protože nemohl sehnat trvalé zaměstnání, mi nabídl, jestli bych s ním nechtěl jít do opravdového, zcela legálního podnikání. Jednadvacetiletý Jo-Jo, jak jsme mu říkali, žil s mou sedmnáctiletou sestrou Elizabeth už asi rok.

Jo-Jo zajel do velkoobchodu v Belfastu a nakoupil tam za 200 liber domácích potřeb. Já jsem je pak prodával po domech. Rychle jsme se dočkali nevelkého zisku a o ten jsme se rozdělili. Na každé takové obchodní transakci jsem vydělal něco mezi třiceti a čtyřiceti librami, a byli jsme schopní tuhle akci opakovat i dvakrát týdně. Připadal jsem si jako milionář!

Ale Jo-Jo chtěl vydělávat víc, a tak začal po obchodech v Belfastu krást džínsy a ty pak taky prodával od domu k domu. Přišel si tak na velmi slušné zisky, ale štěstí ho brzy opustilo. Někdy v té době chtěli místní šéfové IRA katolickému obyvatelstvu Belfastu ukázat, že je nezajímá jen to, aby organizovali lidem život a chránili je před loajalistickou chátrou, ale že jsou taky schopní převzít úlohu severoirské policie. Doslechli se o divokých eskapádách, které Jo-Jo vyváděl, a usoudili, že by mohl posloužit za odstrašující příklad.

Jednou v noci, když šel po Falls Road, mu zastoupilo cestu trestné komando IRA, chlapi s kuklami na obličejích ho odtáhli do zadní uličky a střelili ho jedinou kulkou z pistole do obou kolen. Střela mu rozdrtila čéšky a oni ho tam nechali, ať se svíjí v bolestech. Uběhlo několik měsíců, než se Jo-Jo zase dokázal pohybovat po obou nohou, ba vrátila se mu i dobrosrdečná nátura, ale lehkého kulhání už se nikdy nezbavil.

To, že kárné komando IRA prostřelilo švagrovi kolena, údajně mělo za cíl ukázat ostatním, kteří inklinovali k páchání drobných zločinů, že na ně taky může dojít, ale mě tenhle zbabělý útok nejenže vylekal, ale taky mě pěkně rozzuřil. Jo-Jo se léčil v Královské nemocnici a já jsem tam za ním chodíval, takže jsem viděl, jak kruté bolesti mu to zranění působí. Nikdy jsem nezapomněl, co mu ti pacholci z IRA provedli, a taky jsem jim to nikdy neodpustil.

Jo-Jo se mnou mluvil jako s dospělým, za což jsem si ho vážil, a vysvětloval mi, že kradl v obchodech, aby sehnal nějaké peníze pro Elizabeth a děti. „Kdybych mohl najít práci,“ říkával, „tak bych klidně dřel jako každý jiný. Když ale práci neseženu, tak holt musím krást, protože tvá sestra a chlapci jsou mi nejpřednější.“

Moc rád jsem chodíval k Elizabeth a jejímu manželovi na návštěvu, protože mi s nimi a jejich dvěma klučíky, Josephem a Barrym, bylo dobře. Pak se na jaře roku 1983 přestěhovali do úplně nového obecního domu v belfastské čtvrti Turf Lodge. Za několik týdnů Elizabeth oznámila, že je znovu těhotná, ale krátce nato se jejich šťastný život brutálně zhroutil.

V srpnu 1983 byl Jo-Jo někde v hospodě a pár kamarádů ho přemluvilo, aby s nimi šel na vloupačku někam do centra Belfastu. Jo-Jo se do podobných závažných zločinů nikdy nepouštěl, ale protože byl nacucaný pivem jak houba, přikývl a šel s nimi. Spolu se plížili někam přes střechu a Jo-Jo uklouzl. Spadl z výšky dvanácti metrů a přivodil si taková zranění, že zemřel. Bylo mu třiadvacet let.

Násilnosti, k nimž v Belfastu docházelo, se mě osobně znovu dotkly o patnáct měsíců později. Můj první zaměstnavatel mlékař Paddy Brady jednou ráno zaparkoval svou dodávku před mlékařstvím Kennedy’s a tam ho chladnokrevně zastřelila zabijácká tlupa z loajalistické bojůvky Ulster Freedom Fighters. Tehdy jsem ovšem nevěděl, že Paddy byl mnoho let členem Sinn Féin a dělal pro stranu špinavou práci.

Jako každý mladý katolický kluk jsem inklinoval k bezvýhradné podpoře místní organizace IRA, hlavně ke konci sedmdesátých a během osmdesátých let, kdy republikánští vězni drželi hladovky za to, aby jim byl přiznán status válečných zajatců a nebylo s nimi zacházeno jako s obyčejnými kriminálníky, jak to platilo do roku 1976. Dřív bylo republikánským vězňům dovoleno nosit jejich uniformy. Pak se ale politická vůle změnila, což pravé republikány hodně rozezlilo, a o dva roky později začali vězňové z řad IRA se „špinavými protesty“, při nichž odmítali nosit vězeňský mundúr a místo toho se balili do prostěradel.

Během této kampaně za návrat dřívějšího politického postavení a s ním spojených privilegií se stovky republikánských vězňů rozhodly setrvávat ve svých celách, a navíc potírali jejich stěny vlastními výkaly. Odhodlání vězňů trávit za těchto podmínek v celách čtyřiadvacet hodin denně upoutalo světovou pozornost a odstartovalo projevy rozbouřených emocí po celé severoirské katolické komunitě.

V roce 1981 začala z popudu Bobbyho Sandse, vůdce vězňů držených ve věznici Long Kesh, nazývané taky „H-blocks“, vlna hladovek. Každým dnem se k němu přidávali další vězňové, takže úřady měly postupně na krku řadu uvězněných republikánů, kteří se jeden za druhým blížili k smrti hladem.

V březnu 1981 zemřel poslanec Parlamentu za okrsek Fermanagh a South Tyrone a za kandidáta na uvolněné parlamentní křeslo byl navržen stále vězněný Bobby Sands. Při účasti 87 procent voličů získal Sands těsné vítězství a to vyvolalo mohutnou podporu kampaně vedené hladovějícími vězni.

Brzy ráno pátého května 1981 mě probudil děsivý rámus, jak na ulici řvaly klaksony aut a bylo tam hodně lidí, kteří mlátili víky od popelnic, jako by to byly činely. Seběhl jsem ze schodů a viděl jsem, že ulice je plná lidí; prakticky všichni zdejší obyvatelé včetně většiny dětí křičeli a mlátili do všeho, co dělalo randál.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se matky.

„Bobby Sands umřel,“ křičela, abych ji přes ten rámus slyšel.

Té noci jako by celé naše sídliště zachvátily zlost, vztek a zklamání. Ohromeně jsem přihlížel, jak lidé začali holýma rukama vytrhávat kameny a dlažbu a z nich stavěli barikády; zoufale jsem jim chtěl pomáhat, nebo aspoň těm, kteří sbírali všemožné láhve, zatímco jiní mladíci chodili od jednoho auta k druhému a vycucávali z nádrží benzin na výrobu Molotovových koktejlů. Lidé na ulici s jásotem vítali mladé muže triumfálně přivážející několik bagrů a nakladačů, které ukradli v okolí Belfastu. Sráželi lopatami strojů stožáry pouličních lamp a hloubili díry ve vozovkách ve snaze zajistit barikády proti předpokládanému útoku armády a policie.

Po ulici se rozlehl nový jásot a randál vyluzovaný víky od popelnic pokaždé, když se do sídliště přikolébal některý z belfastských autobusů, který byl neprodleně zabudován do barikády a později zapálen, a to všechno s cílem udržet vojáky mimo katolické sídliště Ballymurphy.

Na počátku května 1981 se demonstrace a bombové útoky během několika po sobě následujících nocí rozšířily po celém severu, přičemž hlavní ohniska doutnala v Londonderry a Belfastu, ale k velkým demonstracím došlo i v Dublinu. Všechno to násilí a střety, které jsem viděl v televizi, ve mně vyvolávaly vzrušení a touhu se do toho dění také zapojit. O několik nocí později jsem mohl vidět lidi z IRA a Active Service Unit v akci, a jejich odvaha a smělost na mě udělaly nesmírný dojem.

Kolem páté hodiny odpoledne byli v ulicích všichni kluci i několik děvčat ze sídliště a pozorovali jsme, co se tam děje. Vzrušeně jsme čekali od soumraku do setmění, kdy se pravidelně začínalo s projevy odporu a vzduchem létaly první zápalné láhve. V tom věku nám to všechno připadalo jako hra, jenže mně začalo svítat, že se před námi odehrává něco velmi vážného.

Schovávali jsme se za barikádami z vypálených autobusů, uhýbali před gumovými kulkami, kterými po nás stříleli policajti schovaní za svými landrovery. Auta stála zaparkovaná napříč ulice, aby se za nimi mohli policisté krýt před kameny a zápalnými láhvemi, které jsme na ně házeli. Naráz jsem si všiml, že se všichni kolem mě stahují zpátky.

„Utíkej, Marty!“ křikl na mě kdosi, a když jsem se rozhlédl, stál jsem u barikády skoro sám. Poslechl jsem a utíkal pryč – za několik minut se z naší strany ozvalo rachocení kulometné palby. Domysleli jsme si, že IRA oplácí útok, a kulometník kropil palbou landrovery na druhé straně barikády, aby se pokusil donutit policejní síly k ústupu. Ječeli jsme nadšením a aplaudovali jako tlupa fotbalových fanoušků, když jejich tým dal zrovna gól.

Byl jsem ještě moc mladý, abych všechno chápal, ale zlost prosycující celou naši komunitu byla téměř hmatatelná. Smrt Bobbyho Sandse v irském lidu oživila úctu k mučednictví a k hladovkářům jsme všichni cítili trpkou lásku. Bobby Sands však neměl být jediný, kdo zemřel. V následujících čtyřech měsících zemřelo dalších devět mužů držících hladovku a na jejich pohřbech se sešly desetitisíce lidí. Nakonec v říjnu 1981 britská vláda ustoupila a dovolila vězňům nosit vlastní oděv. Ve vězení zemřelo deset republikánů, ale na ulicích bylo při nepokojích zabito jednašedesát osob, z toho třicet příslušníků bezpečnostních sil.

Díval jsem se na pohřby v televizi, a taky na záběry demonstrací, které se novou silou rozhořely po celém severu pokaždé, když v důsledku hladovky zemřel další vězeň. Bylo mi jich hrozně líto, stejně jako všem klukům, které jsem znal. Ale všechno mě to nějak mátlo, protože jsem si uvědomoval, že sice stojím bezvýhradně na straně mužů, kteří umírají ve vězení pro svou víru, stejně jako další katolíci, kteří podporují hladovkáře, ale taky jsem věděl, že mezi těmi katolíky mohou být brutální násilníci, kteří docela bezdůvodně prostřelí nějakému nevinnému katolíkovi kolena – Jo-Jo toho byl příkladem.

Když mi bylo jedenáct, přešel jsem z obecné školy do školy druhého stupně na Whiterock Road, která nesla jméno sv. Tomáše. Měl jsem to tam pěšky čtvrt hodiny. Nikdy se mi tam nelíbilo a ani mě nenapadlo, že bych měl jít později studovat, na druhé straně jsem však nebyl notorický záškolák jako většina mých kamarádů, protože jsem se děsil toho, co by mi asi matka provedla, kdyby zjistila, že jsem se ulil ze školy.

Ale ani tyhle obavy mě nedokázaly přimět, abych většinu vyučovacích hodin neprozahálel, takže jsem dělal jen to nejnutnější a byl jsem drzý na učitele. Občas jsem to ovšem poněkud přehnal. Když mě učitel před celou třídou seřval, že jsem v hodině nedával pozor, naštvalo mě to tak, že jsem začal plánovat pomstu. Během polední přestávky jsem vklouzl do třídy a podpálil jsem záclonu. Když se prudce rozhořela, vzal jsem nohy na ramena a došlo mi, že tentokrát jsem překročil všechny meze. Probíhalo velké vyšetřování a ředitel si umínil, že toho rošťáka vypátrá. Já jsem se však nepřiznal a hrál jsem neviňátko. Nikdy se na mě nepřišlo, ale už jsem také nic podobného neprovedl.

Jedno z mála vzrušení, které jsme začátkem osmdesátých let u sv. Tomáše zažívali, spočívalo ve sledování starších kluků, kteří po celém městě kradli auta a potom se s nimi projížděli na školním fotbalovém hřišti. Někdy jsme zdrhli z vyučování, abychom se mohli dívat, jak na hřišti mezi sebou závodí, roztáčejí auta do smyků, narážejí do branek a honí se navzájem, aby pak co nejrychleji ujížděli pryč, když se dostavila policie. Vždycky to ale byla náramná zábava. Nemohl jsem se dočkat, až budu dost starý na to, abych mohl řídit ukradená auta. Počítal jsem s tím, že nebudu čekat do sedmnácti, až budu podle zákona smět řídit, a sliboval jsem si, že se do toho pustím hned, jakmile vyrostu natolik, abych ze sedadla řidiče dosáhl na pedály.

A tak se stalo, že jsem poprvé řídil auto ve třinácti letech. Byl to kaštanově hnědý Vauxhall Cavalier, který ukradl můj kamarád. Měl jsem přibližnou představu, jak se auto řídí, a že musím sešlápnout spojku, než přeřadím rychlost. Plyn a brzda mi byly jasné, ale i tak se mi podařilo Cavaliera nabourat už po pěti minutách, co jsem s ním šněroval po hřišti.

Dělal jsem ze sebe až příliš velkého chytráka. Okouzleně jsem přihlížel, jak starší, zkušenější kluci jezdí hodně rychle a předvádějí otočky o 180 stupňů pomocí ruční brzdy – zatáhli za ni, prudce otočili volantem a už to bylo. Rozjel jsem se k okraji hřiště, tvrdě jsem sešlapával plynový pedál, zatáhl jsem za ruční brzdu a auto se mi okamžitě vymklo z rukou, najelo do hluboké vyjeté koleje a několikrát se převrátilo přes střechu, načež se koly vzhůru zarazilo o nějaké zábradlí. Vyškrábal jsem se ven, hlava se mi točila a všiml jsem si, jak rychle se ještě kola auta otáčejí.

Kluci, kteří mě nechali řídit, všichni okamžitě utekli, protože se báli, že jsem při té havárce utrpěl nějaké vážné zranění nebo se rovnou zabil, a nechtěli se dostat do maléru proto, že nechali malého kluka řídit ukradené auto.

Když jsem se po nějakém čase zeptal kamaráda, který mi to auto půjčil, proč utekl, odpověděl: „Já jsem se nebál policajtů, Marty. Měl jsem děs z tvé matky!“

Tehdy večer jsem dostal pořádně za vyučenou. Ta příhoda mě vylekala tak, že jsem se zařekl nikdy nekrást auta. A také jsem to nikdy neudělal.

To ovšem neznamenalo, že bych nepáchal jiné prohřešky proti zákonu. To ani náhodou.

O letních prázdninách v roce 1984 jsme se s Patem, mým kámošem ze školy, courali poblíž obecné školy Vere Foster, kam jsme dřív chodili. U školy jsme našli ležet na zemi dvě zobcové flétny. Naučil jsem se hrát na flétnu ve škole, ale hudba mě nikdy moc nezajímala. A tak jsme šli a hráli jedinou melodii, kterou jsem se naučil obstojně, Tři slepé myšky. A zastavili nás dva policisté, kteří spolu s pěti nebo šesti vojáky patrolovali v našem sídlišti.

„Kdepak jste to sebrali?“ zeptal se jeden a ukázal na flétny.

„Našli jsme je,“ odpověděl jsem.

„Co tím chceš říct, že jste je našli?“ na to policajt, jako by mi nevěřil ani slovo.

„Našli jsme je před pár minutami kousek od školního plotu,“ tvrdil jsem.

„Tak vy dva radši půjdete s námi na stanici,“ prohlásil, nastrkali nás do policejního landroveru a odvezli pryč.

Vyložili nás na policejní stanici a nechali čekat v nějaké místnosti, než přišel jiný policista a ptal se nás na to stejné. Vysvětlili jsme, jak jsme se k flétnám dostali, a za několik minut nás odvezli domů. Flétny si ale nechali.

Až později jsme se doslechli, že v noci předtím se někdo do školy vloupal a kromě fléten odnesl věci za několik tisíc liber včetně televizorů, videorekordérů, promítaček a hudebních nástrojů. Ty dvě flétny zloději očividně při úniku z místa činu ztratili.

Doma mě však maminka vyslýchala daleko ostřeji a trvala na tom, abych jí řekl o těch flétnách úplně všecičko, i ty nejmenší podrobnosti: kde přesně jsme je našli a proč jsme je odnesli. Musel jsem vysvětlovat, proč jsme je okamžitě neodnesli na policii a místo toho si je nechali. Tehdy to prošlo jen s pořádným vynadáním, ale měl jsem namále.

*

Přibližně v té době jsem zažil první vážný kontakt s IRA a za celý mladý život mě nic tak nevyděsilo jako právě tohle.

Johnny McGinty byl silný, dobře stavěný rozložitý chlapík něco po třicítce, který byl znám jako odvážný republikán s přátelskou, veselou povahou, který vášnivě nenáviděl jak policii, tak britskou armádu. Nepokrytě se posmíval jejich příkazům, a když ho zastavili u silničního zátarasu a chtěli ho zpovídat, vyletěl z auta a s pěstmi svištícími vzduchem se vrhl k nejbližšímu policistovi nebo vojákovi a nezáleželo mu na tom, co s ním bude pak.

Brzy si vysloužil pověst divokého člověka a policisté i vojáci záhy pochopili, že je třeba jednat s ním v rukavičkách. Někdy se ale stalo, že ho záměrně provokovali, takže zase rozdal několik ran, načež ho mohli zatknout a šoupnout do vězení, aby trochu vychladl.

V polovině osmdesátých let se IRA rozhodla, že tvrdě zakročí proti těm, kteří se bláznivě proháněli v autech kradených v centru Belfastu, jež pak často končila opuštěná na ulicích v Ballymurphy. IRA nestála o to, aby cokoli přitahovalo pozornost úřadů k našemu sídlišti, protože to patřilo k několika místům v Belfastu, kde republikánská armáda nabírala celkem snadno nové rekruty. A aby zamezilo krádežím aut, přikročilo vedení IRA k opatřením, která měla varovat hrozbou tvrdých následků ty, kteří by nechtěli poslechnout.

Dva republikáni dostali příkaz hlídat na sídlišti a posvítit si na mládence jezdící v kradených autech – byli to Johnny McGinty a nějaký Marty Morris, sympatizant IRA. Chodili v noci po ulicích a dávali pozor na mladíčky, kteří si rádi vypůjčovali cizí auta, vytáhli z nich rádia a pak se před jinými kluky předváděli při otočkách přes ruční brzdu. Nejdrzejší kluci schválně provokovali policisty v jejich pomalých, kymácivých landroverech, kterým mladiství řidiči snadno ujížděli. Když dostali varování od příslušníků IRA, většina z nich s tím na nějakou dobu přestala, ale později se mnozí k té zábavě vrátili.

Jedním z mých nejlepších kamarádů byl Paul McFadden, hubený a nevinně vyhlížející mladíček s bledou, andělskou tváří pod čupřinou černých vlasů. Někdy se mu stávalo, že nikoli vlastní vinou spadl do maléru. Jednou v létě, kdy bylo večer ještě hodně teplo, jsme spolu s dalšími kluky ze sídliště utíkali koukat se na řidiče kradených auťáků, protože jsme zaslechli ryk do vysokých otáček hnaných motorů a kvičení pneumatik.

Sotva kolem nás prosvištěl starý Ford Cortina s dvěma kluky uvnitř, z nedaleké koncesované hospody vyšlo pět zamračených drsných chlapů a vydali se k provizorní závodní trati.

„Vy mrňaví grázlové!“ zařval jeden na několik mých kamarádů, „vy parchanti mizerní, neříkali jsme vám, abyste toho nechali?“ Chytil nějakého chlapce a několikrát ho přetáhl po hlavě kulečníkovým tágem, zatímco zle vyhlížející chlap s pivním pupkem popadl jiného kluka a začal do něho kopat.

Ti dva v autě pochopili, která bije, rychle zastavili, vyskočili a utíkali od auta pryč. A pak další mužský – poznal jsem, že je to Johnny McGinty – ještě s jedním bouchačem s vyholenou hlavou čapli kamaráda Paula, jeden za ruce a druhý za nohy. Než si stačil uvědomit, co se s ním děje, zvedli ho a prohodili čelním sklem cortiny. Všichni jsme se dali na útěk, ale jim se podařilo ještě několik kluků chytit, ztloukli je a zkopali a řekli jim, ať padají domů.

Tehdy se mi podařilo vyváznout bez výprasku, když jsem ale potom zase potkal Johnnyho McGintyho, zatrnulo mi, že mě rovnou zabije.

Jedna naše známá mě občas požádala, abych jí pohlídal děti, a já jsem nadšeně souhlasil, i když jsem neměl páru, co se vůbec s těmi dětmi má dělat. Jednoho takového večera, mohlo mi tehdy být asi čtrnáct, jsem v hustém dešti spěchal do domu, kde jsem měl hlídat ty děti, a narazil jsem na kamaráda, kterému všichni říkali „Mackers“. Stál schovaný před deštěm a popíjel z láhve silného cideru.

„Co tady děláš?“ zeptal jsem se.

„Nic. Piju,“ odpověděl.

„Není ti zima?“

„No jasně,“ přikývl. „Jak tady stojím, málem mi umrzl pytlík.“

Řekl jsem mu, kam mám namířeno, a pozval jsem ho, ať jde se mnou. V blažené nevědomosti jsme ani já ani Mackers netušili, že se s ženskou, které jsem šel hlídat ty děti, v té době scházel zrovna Johnny McGinty. Krátce po půlnoci se ozvalo zaklepání na okno, a když jsme vykoukli ven, stál tam chlap s pletenou kuklou srolovanou jako čepice a v černém, dlouhém plášti vojenského střihu. Napřed jsme si jeho klepání nevšímali, ale on nepřestával, až nám došlo, že mu musíme otevřít.

Opatrně jsem otevřel dveře.

„Je Maria doma?“ zeptal se.

„Ne, je venku,“ odpověděl jsem. „My jí hlídáme děti.“

Ten chlap strčil do dveří a bez pozvání vešel dovnitř, sundal si kuklu a vytřásal z ní vodu. Poznal jsem v něm Johnnyho McGintyho a naráz mi vyschlo v ústech. Šel jsem za ním do obýváku a viděl jsem, jak se Mackers zatvářil, když poznal, kdo to přišel. Zbledl a málem se udávil ciderem.

Vyskočil z křesla. „Ahoj, Johnny, jak se vede?“ vyhrkl a předstíral, že je jeho velký kámoš. Johnny neříkal nic, sedl si do křesla a koukal na film, který dávali v televizi.

Vyměnili jsme si s Mackersem ustarané pohledy a dumali jsme, proč Johnny McGinty přišel zrovna do tohohle domu v tuto dobu, když jsou v něm jen dva mladí kluci. Říkali jsme si, jestli nám náhodou nechce kvůli něčemu nakopat zadek. Seděli jsme jako pěny a sotva jsme se odvažovali dýchat.

Nějak po půlhodině, když už jsme se s Mackersem začali cítit zase docela normálně, McGinty vstal a já jsem si oddechl, protože jsem si myslel, že zase půjde.

Zasunul ruku do kalhot a vytáhl pistoli.

„Do prdele!“ vyjekl jsem v duchu. „Proboha, jen ať se nic nestane!“

V těch dobách pro mě zbraně znamenaly nebezpečí a možnou smrt. Neustále jsme kolem sebe viděli vojáky a policisty, jak chodí po ulicích ověšení puškami a pistolemi; řada mých kamarádů utrpěla zranění gumovými projektily, a taky jsem viděl čím dál víc republikánů, jak se courají po nocích se samopaly AK-47 v rukou. Nejen z doslechu, ale i na vlastní oči jsem poznal, co znamená oblíbený zastrašovací prostředek IRA – střelení do kolena, o kterém se hodně mluvilo.

„Víš, co tohle je?“ zeptal se Johnny a ukázal hlavní na Mackerse.

„J-j-j-jo,“ vykoktal a vypadal na omdlení. „To je pistole.“

„To je snad jasný, ty kundičko,“ pravil McGinty. „Ale jakej je to typ pistole?“

„Nevím,“ vydechl Mackers a vrtěl hlavou.

„A ty to víš?“ obrátil se na mě.

„Nemám potuchy,“ řekl jsem a připomínal si, že mám pokud možno držet hubu, abych ho zbytečně nenaštval.

„To je luger, německej luger ráže devět milimetrů,“ objasnil nám Johnny. „Víte něco o těchhle zbraních?“

Mackers i já jsme jen vrtěli hlavami.

Klekl si na jedno koleno, znovu sáhl do kalhot a vytáhl kapesník a rozložil jej vedle pistole. V kapesníku bylo zabalených deset či dvanáct nábojů. Podíval se na nás a pak začal pomalu páskovat náboje do zásobníku. Zásobník s přibližně šesti náboji pak zasunul do pistole a zbývající patrony zase pečlivě zabalil do kapesníku a zastrčil zpátky do kalhot.

„Pojďte se mnou,“ přikázal nám a vyšel na chodbu, prošel kuchyní a z ní zadním vchodem ven na malou zahrádku pod terasou.

V životě jsem neměl takový strach jako v té chvíli. Modlil jsem se, aby se Maria vrátila, aby nás zachránila, protože jsem pevně věřil, že se nás McGinty chystá střelit do kolena nebo rovnou zamordovat. Nemohl jsem přijít na důvod, proč by nás měl zastřelit, ale tahle úvaha zřejmě vyplynula z toho, že v té době náš život ve dne v noci provázelo nějaké zabíjení anebo aspoň zmlácení.

„Teď koukejte,“ řekl, vzal pistoli pořádně do ruky, klekl si, přiložil ústí zbraně k trávníku a stiskl spoušť. Prásknutí výstřelu jako by rozechvělo i domy kolem, a tak jsem se v duchu modlil, aby to někdo slyšel a šel se podívat, oč jde. V tom věku jsem si nemohl domyslet, že během tehdejší fáze nepokojů v Severním Irsku se lidé v Belfastu nikdy nezajímali o to, kde, kdo a proč střílí, protože měli strach, že by se mohli kvůli své zvědavosti do něčeho namočit a třeba i chytit kulku.

McGinty vstal a vydal se do kouta zahrady, kde stála plechová popelnice. Lehce ji zatlačil do trávníku, asi o metr ustoupil a vystřelil do ní. Tentokrát byla rána z pistole ještě hlasitější a říkal jsem si, k čemu to všechno povede, protože jsem si myslel, že se jen tak předvádí, než zbraň namíří na nás.

„Teď je řada na tobě,“ řekl Mackersovi a podal mu zbraň.

Mackers opatrně převzal luger, vystřelil ránu do popelnice a rychle zase vracel pistoli McGintymu.

„Teď ty,“ řekl mi.

Vzal jsem pistoli do ruky a nevěděl jsem, co mám dělat, protože o McGintym bylo známo, že je to tvrdý chlap, jeden z těch vychloubačných nafoukanců, který rád předstíral, že má v IRA důležité postavení. Ostatní ho znali jako divočáka, který se ničeho nebojí a je schopen každé surovosti.

Namířil jsem na popelnici, zavřel oči a oběma rukama stiskl spoušť. Nic se nestalo. Asi jsem neměl dost síly, abych zmáčkl spoušť, jak bylo třeba.

„Zmáčkni to, sakra!“ zařval. „Zmáčkni tu posranou spoušť!“

Ale nemohl jsem. Dostal jsem strach, že by se mohlo stát něco špatného, že by mi mohla pistole bouchnout do obličeje nebo že by se kulka odrazila a zabila mě nebo Mackerse.

„Jestli to kurva nezmáčkneš, tak tě střelím do kolena!“ ječel na mě McGinty.

Víc už jsem nepotřeboval. Znovu jsem zavřel oči a ze všech sil zmáčkl spoušť. Pistole sebou trhla, kulka minula popelnici a skončila ve zdi zahrady.

„Říkal jsem ti, že na tom nic není,“ řekl a vzal mi zbraň z rukou.

Vystřelil ještě dvakrát a tu mi došlo, že všechny náboje už jsou vystřílené. Srdce mi sice pořád splašeně bušilo, ale začal jsem se přece jen uklidňovat.

„Jdeme dovnitř,“ zavelel a kývl hlavou ke kuchyni.

Vevnitř pistoli rozložil, umyl ji ve výlevce prostředkem na mytí nádobí a horkou vodou a vysušil utěrkou. Říkal jsem si, že je zvláštní dělat tohle s pistolí, ale neříkal jsem nic. Pak zbraň zase složil, nacpal si ji za pásek kalhot a odešel. Já i Mackers jsme se po té zkušenosti doslova třásli.

„O tomhle nesmíme nikomu říct,“ nabádal jsem Mackerse, když byl Johnny pryč, „protože kdyby kápl na to, že jsme o něm něco roztrušovali, tak by nás zabil.“

Za půl hodiny se vrátila Maria a ptala se, jestli bylo všechno v pořádku.

„Bezva, děcka ani nepíply,“ odpověděl jsem, a ještě než si stačila sundat plášť, už jsme byli s Mackersem venku před domem a utíkali do bezpečí domovů, co nám nohy stačily.

Od toho večera jsem Johnnymu McGintymu pokaždé říkal: „Ahoj!“ když jsem ho potkal, a on na mě zase hulákal: „Střílej do popelnic, Marty, do popelnic, jasný?“ a smál se tomu. Připadalo mi lepší mít McGintyho za kamaráda než za nepřítele, a tak jsem se s ním pokaždé zastavil a prohodil pár slov.

Jednou v neděli odpoledne jsem seděl doma a zvenčí jsem zaslechl nějaký křik. Když jsem se šel podívat, co je to za rámus, viděl jsem pěší vojenskou hlídku, která zastavila taxík, v němž jel Johnny McGinty se svým dobrým kamarádem Geordiem. Vojáci jim přikázali, aby z taxíku vystoupili, přičemž McGinty, napitý jak žok, skoro upadl na zem. Pomalu jsem šel k nim, a tu jako by Johnnyho popadl amok, začal kolem sebe mlátit pěstmi a pokoušel se servat s vojáky z hlídky. Jeho kámoš se přidal a spolu se snažili přes hlídku probít pryč, ale na to byli příliš opilí. Jen pár vteřin poté, co padla první rána pěstí, se do rvačky zapojilo všech osm vojáků a z těch dvou chlapů skoro vymlátili duši, protože nebyli schopní se ani bránit.

Považoval jsem za svou povinnost ubohého McGintyho osvobodit, a běžel jsem k mele odehrávající se uprostřed ulice. Když už jsem byl skoro u nich, jeden voják mi zastoupil cestu. Pootočil jsem se a ohnal se po něm pěstí, abych mu unikl, a jak se pokusil ráně vyhnout, zakopl a přepadl přes nízkou zídku lemující zahrádku.

Utíkal jsem k McGintymu a řval na vojáky: „Nechte je bejt! Dejte jim pokoj! Nechte je bejt!“

Než jsem k nim doběhl, stačili vojáci McGintyho i Geordieho zpacifikovat a zkroutili jim ruce za záda. Všiml jsem si, že někteří z vojáků asi schytali nějakou tu ránu, jak dosvědčovaly stopy v jejich obličejích.

Z domů vycházeli další sousedé, kteří slyšeli hluk bitky z ulice, aby se podívali, co se tam děje, a tu jsem zaslechl maminku, jak na mě z plných plic volá: „Okamžitě se vrať, ty malej parchante! Ať jsi hned tady!“

Já jsem si ale jejích příkazů nevšímal, protože jsem chtěl nějak zabránit tomu, aby vojáci začali ty dva znovu mlátit. Máti spěchala za mnou, ale když viděla, že už binec kolem McGintyho skončil, vrátila se domů a nechala mě tam.

Začal jsem se stýkat s bandou mladíků těsně přes dvacet let, kteří nikdy neměli práci a taky nikdy nechtěli pracovat. Stali se z nich profesionální krámští zloději, jezdili po celém kraji, působili v různých městech a pořád se jim dařilo zůstávat o krok před rukou zákona. Všichni žili na našem sídlišti a já jsem pro ně zařizoval různé pochůzky.

Napřed jsem neměl potuchy, že zboží, které prodávají, je kradené, ale tahle nevinnost mi dlouho nevydržela. Požádali mě, abych zašel do domu, kde bydleli dva z jejich party, vyzvedl odtud pytel, černý igelitový pytel do popelnice, který byl plný zboží, a taky mi řekli, co mám za ty věci chtít. Rychle jsem pochopil, co a jak: když ta věc měla cenovku šedesát liber, oni po mně chtěli padesát a já jsem si mohl deset nechat. Řada věcí měla samozřejmě cenu jen dvacet liber, takže jsem si na moc peněz nepřišel, ale podařilo se mi prodat deset i dvacet kusů za den, a třeba i dvakrát nebo třikrát týdně. Měl jsem pocit, že jsem v balíku.

Několikrát jsem taky jen o vlas unikl pohromě. Jednou, to mi bylo skoro šestnáct, mi dva chlápci dali deset liber a poslali mě vyzvednout auto, které zaparkovali asi míli od domu.

„Proč si pro ně nejdete sami?“ zeptal jsem se.

„Jsme strašně utahaní,“ na to jeden.

„Je plné krámů, co?“ nadhodil jsem.

„Možná,“ odpověděl, „ale dám ti pětku, když to sem přivezeš.“

Už jsem se moc nerozmýšlel. „Dejte mi klíče,“ řekl jsem. „Skočím pro to.“

Vzal jsem deset liber a šel jsem najít to auto, které, jak mi vysvětlovali, stálo zaparkované na kopci míli odtud. Vevnitř jsem nic neviděl, ale říkal jsem si, že kufr bude nacpaný kradenými věcmi. Jakmile jsem otevřel dveře, nastartoval motor a opatrně vyjel od chodníku, všiml jsem si ve zpětném zrcátku dvou policejních landroverů s rozsvícenými modrými majáky, které se hnaly rovnou na mě. Vždycky jak jsem zahýbal za roh, viděl jsem, jak se ty landrovery naklánějí, a slyšel pištění pneumatik, protože mě pronásledovaly, co to šlo.

„Ti hajzlové!“ pomyslel jsem si o známých, kteří mě úplně klidně poslali do takové kaše za mizerných deset liber. Tu jsem si všiml, že policejní „džípy“ jsou podstatně pomalejší než auto, které jsem řídil, a tak jsem šlápl na plyn a svištěl jsem ulicemi, ve kterých jsem vyrůstal a znal je jako své boty. Ujel jsem jim, zabočil do vedlejší uličky a zajel na příjezdovou cestu ke kamarádovu domu. Tam jsem dupl na brzdy, vyskočil z auta a přes zahrady jsem prchal jako o život, jen aby mě nechytili.

„Vy sviňáci!“ ječel jsem na kamarády, když jsem je zase našel. „Vy jste věděli, že tu káru hlídají!“

Jeden z nich po mně chtěl zpátky těch deset liber. Kdybych byl jen o trochu starší, dal bych mu pěstí. „Vyser si voko!“ zařval jsem na něho a rozběhl jsem pryč. Když jsem utíkal, slyšel jsem, jak se mi smějí.

Postupně se o mně rozneslo, že dokážu opatřit kradené džínsy a jiné oblečení, drahé čínské ozdobné předměty a elektrospotřebiče, a lidé mě začali sami žádat, abych jim sehnal různé zboží: bundy pro děti nebo elektrické holicí strojky, a taky videa a televizory, ale s těmi jsem nikdy neobchodoval. Někteří dospělí mi začali přezdívat „Arthur“ podle postavy švindlíře Arthura Daleyho známé z televize. Ta přezdívka mě štvala, protože jsem si kvůli ní připadal jako starý chlap.

Jak se moje renomé šířilo, dostal jsem se pochopitelně do potíží s policií, protože se také doslechli o tom mladém klukovi, synovi Kate McGartlandové, který je, jak se zdá, pořád při penězích. Kdykoli jsem šel po ulici, neváhali mě zastavit a prošacovat. I ti, kteří mě dobře znali, mě zastavovali a prohledávali, ptali se mě na jméno a příjmení a kde bydlím, ačkoli to všechno dobře věděli. Bylo mi jasné, že se mě pokouší rozčílit, a tak jsem jen stál a vyčkával, zatímco mě zpovídali.

Jednou mě jeden policajt prohledával a pořád mi hrubě sahal mezi nohy.

„Co to hergot děláte?“ křikl jsem na něho a odtáhl jsem se.

„Prohledávám tě, co jiného?“ odpověděl.

„No tak dejte s těma rukama pokoj, mě to bolí,“ řekl jsem.

„Stůj na fleku a drž hubu,“ odvětil, „jinak půjdeš s náma na stanici. Tak, a teď tě znova prohledám.“

„Tak jo,“ opáčil jsem. Rozepnul jsem si opasek a uprostřed ulice jsem si spustil kalhoty ke kotníkům.

„Vy zvrhlíci!“ rozkřičely se nějaké ženské, které šly zrovna kolem, a ten policajt se netvářil zrovna nadšeně.

„Nech ho na pokoji!“ volali na něho ostatní, kteří konečně pochopili, co se děje.

„Už jste spokojenej?“ zeptal jsem se a neušlo mi, že ostatní policisté koukají dost překvapeně a pořádně rozpačitě na to, co se tam děje.

„Padej ke všem čertům,“ zavrčel a tu mi svitlo, že se naráz cítí provinile, že mi jen chtěl takhle zatopit.

Moje zločinecká kariéra skončila, když všechny mladíky, kteří vykrádali obchody, pochytali a poslali do lochu. Pracoval jsem s nimi skoro rok a stávalo se, že jsem si přišel i na dvě stě liber za týden, ale neměl jsem nic, co bych za ty nečestně nabyté peníze mohl ukázat. Většinu jsem rozházel za oblečení, čokoládu a po hernách.

A taky mě navštívila disciplinární jednotka IRA.

KAPITOLA TŘETÍ

Přišli do domu mé matky jednou v zimě roku 1985 kolem třetí odpoledne. Dva muži, oba málo přes dvacet – jednoho jsme znali pod přezdívkou „Andy“ a druhý se jmenoval Martin Morris.

„Kdepak je Marty?“ zeptali se matky.

„Co mu chcete?“ naježila se.

„Chceme si s ním promluvit,“ řekl jeden.

„A o čempak?“ vyhrkla matka bojovně.

„Doslechli jsme se, že chodí po městě a prodává bochníky sýra.“

„Bochníky sýra!“ vykřikla. „O čem to vy dva mluvíte?“

„Můžeme dovnitř?“ požádal jeden z nich.

„Ne, to teda nemůžete,“ odvětila. „Zjistím si, jestli prodává sýr, a vyřídím si to s ním po svém.“

Oba se s ní začali hádat a tvrdili, že mají právo prohledat dům a že ona má povinnost mě zavolat a nechat je, aby mě vyslechli. Matka dobře věděla, že jsou z IRA, ale taky jí bylo jasné, že kdyby jim dovolila, aby si mě odvedli, tak by mě stihl trest. A takový trest mohl být jakýkoli – od pořádného zmlácení holemi a baseballovými pálkami až po prostřelení kolena. Máti byla ke všem jejich argumentům hluchá.

„Jen se seberte a běžte pryč, vy dva, a já si to s ním srovnám sama. Slyšíte mě?“

Na sídlišti Ballymurphy byla pověst všemi obávané Kate McGartlandové všeobecně známá a našlo se jen málo chlapů, kteří měli odvahu pustit se s ní do sporu. Mrskala jazykem jako had, a měla ho taky pořádně jedovatý, a její neústupnost si dovolil vyzkoušet jen málokterý i z těch největších frajerů. Oba emisaři z IRA se po sobě podívali a odešli.

Když jsem se večer vrátil domů, matka už mě čekala a ve tváři měla zvláštní výraz, který věstil potíže.

„Kradl jsi nějakej sýr?“ zeptala se mě.

„Ne,“ odpověděl jsem po pravdě. „Sýr jsem prodával, ale nikdy jsem žádnej neukradl.“

„Víš to určitě?“ vyslýchala mě neústupně.

„Je to pravda, mami. Přísahám.“

Tehdy mi matka uvěřila a později těm dvěma maníkům z IRA dala co proto, že po městě roztrušují nepravdivé řeči. Ale tím celá ta záležitost ještě neskončila.

O několik týdnů později jsem s pěti kamarády ze sídliště vyšel před budovu mládežnického klubu Matta Talbota, kde jsme celý večer hráli pool. Stáli jsme před vchodem a klábosili, a tu jsme zahlédli partu asi deseti mladíků s maskami nataženými na obličejích a s baseballovými pálkami a kladivy v rukou, jak běží k nám. Napřed jsme si mysleli, že si z nás nějací kamarádi dělají legraci, ale rychle jsme zjistili, že to ti chlápci myslí vážně.

„Pochytejte ty malý parchanty!“ zaječel jeden a ostatní na nás začali řvát. Zakuklená parta už od nás nebyla dál než dvacet metrů, když nám konečně zapálilo, co se děje. Někdo vykřikl: „Zdrhejte, honem pryč, to jsou gauneři z IRA!“

Otočili jsme se jako blesk a rozběhli se ulicí, co nám nohy stačily – všichni jsme dobře věděli, že kdyby někoho z nás chytili, tak by ho příšerně zmlátili. Mezi námi se nenašel nikdo, kdo by už neviděl nějakou oběť, kterou trestná výprava IRA ztloukla do modra a do černa, a někteří z postižených skončili i s polámanými kostmi a rozbitými hlavami.

Tlupa za námi hulákala, ať zastavíme, řvali na nás nadávky a proklínali nás z plných plic. Na okamžik jsem se obrátil a viděl jsem, jak mávají pálkami a kladivy, a zároveň jsem cítil, jak mi splašeně buší srdce, protože se mi zdálo, že nás dohánějí. Náhle mě vyděsila představa, že zakopnu a upadnu, a tak jsem se co nejvíc soustředil na to, kam došlapuji, ale přitom jsem utíkal tak rychle, jak jsem ještě v životě neběžel.

Hulákání za zády naráz utichlo a odezněl i dusot běžících nohou. Ohlédl jsem se. Za mnou nikdo nebyl. Uběhli jsme přes půl míle a pak parta z IRA naše pronásledování vzdala. Tu jsme si všimli, že nejsme všichni, že zmizel Patrick, hubený kluk, který se snadno rozzuřil a byl všechno jen ne bázlivý.

Řekli jsme si, že bychom se měli podívat, co se stalo, jestli ho pacholci z IRA nechytili. Opatrně jsme se vraceli, protože jsme se báli, jestli nám náhodou nenastražili nějakou léčku. Když jsme zašli za roh, viděli jsme Patricka, jak stojí na chodníku a vytrvale tluče jednoho chlápka z IRA pěstmi do obličeje, zkrátka dával mu co proto. Později nám Patrick vyprávěl, co se vlastně seběhlo.

Po několika stovkách metrů už byl Patrick vyčerpaný a nemohl běžet dál. Když se zastavil a obrátil, aby čelil pronásledovatelům, všiml si, že většina z nich se už dávno zastavila a za ním běží jenom tři. Chytil toho prvního, který se oháněl kladivem, nářadí mu sebral a zahodil, a potom mu zasypal hlavu i trup ranami pěstí. Zbylí dva nestáli o to, aby od něho nějakou schytali, tak radši utekli a svého kamaráda nechali napospas pořádné nakládačce.

„Kristepane, Patricku,“ řekl jsem, když jeho oběť utekla, „do prdele, proč jsi to udělal? Za to, že jsme jednoho zmlátili, nás zabijou!“

„Co si kurva myslíš, proč jsem to asi udělal?“ opáčil. „Měl jsem se nechat ztlouct kladivama a pálkama? Já se před těma hajzlama strachem nepodělám.“

Nikdy jsme nepřišli na to, co vlastně tehdy večer měla trestná banda z IRA v úmyslu. Všichni byli maskovaní, takže jsme neměli tušení, co jsou zač nebo kde bydlí. Ale ta příhoda mě tak vylekala, že jsem se rozhodl chovat se trochu opatrněji, držet se spíš mimo sféru jejich zájmu a postarat se, aby lidé z IRA neměli tušení o tom, jak si vydělávám peníze.

Později jsem zjistil, že IRA pověřila kárnými akcemi v oblasti Ballymurphy jenom dva lidi, Andyho a Martina, kteří přišli k nám domů a ptali se po mně. Měli za úkol promluvit si s lidmi, o kterých měla IRA mínění, že se dopouštějí kriminálních činů, zvlášť pokud šlo o takové kluky jako já a mí kamarádi, kteří se snažili sehnat několik liber, ale měli políčeno taky na zlodějíčky, lupiče a chmatáky, co kradou v obchodech, kteří své kejkle provozovali bez požehnání IRA.

Od konce sedmdesátých let apelovala IRA na všechny katolíky, aby prohřešky proti veřejnému pořádku hlásili místo na policii radši v centrech Sinn Féin, která byla roztroušena po celém Belfastu. A věděl jsem, že se postupně během let víc a víc katolíků obracelo právě na Sinn Féin, protože věděli, že věc přejde do referátu IRA a ta podnikne taková opatření, jaká uzná za vhodné. Nepochyboval jsem, že jedním z důvodů bylo přesvědčit všechny katolíky, že Sinn Féin má jak moc, tak pověření k jejich ochraně, čímž strana zároveň získávala podporu obyvatel pro své politické aktivity. IRA pak využívala situace k prosazení své autority ve všech republikány ovládaných oblastech. Nakonec IRA skutečně působila řadu let jako obecní policie, ovšem zároveň vůči katolickým obyvatelům uplatňovala teroristické metody.

Zjistil jsem, že katolíci opravdu často chodili se stížnostmi k Sinn Féin, třeba když jim někdo ukradl auto, které se později našlo zdemolované, opuštěné, s vybrakovaným rádiem, bez kol a vnitřní výbavy. Většina katolíků byla přesvědčená, že kdyby krádež ohlásili na policii, dostali by jen málo nebo vůbec nic, a tak radši podobné maléry začali oznamovat na úřadovnách Sinn Féin.

Když strana zjistila, kdo auto ukradl, vyrukovala kárná jednotka IRA, která si zloděje odvedla někam stranou a důkladně ho vyslechla; když ho zase roztřeseného hrůzou pustili, odcházel s příkazem, že musí škodu na autě nahradit, jinak bude čelit horším následkům. Všichni věděli, že to znamená dvě možnosti: výprask železnými tyčemi, nebo prostřelené koleno.

Přes jednoho z mých blízkých přátel Rickyho McNallyho který měl velké vlohy pro fotbal, jsem se mohl zblízka poučit o ničemnosti IRA. Rickyho starší bratr Martin se nejednou dostal do hledáčku trestného družstva IRA kvůli tomu, že údajně kradl auta a pak se s nimi projížděl po Belfastu. Kárná jednotka ho třikrát odvedla a strašlivě ho zmlátila, takže zůstal ležet na místě, neschopen se zvednout. Pokaždé musel do nemocnice, protože měl po těle děsivé tržné rány a také zlomené nějaké kosti.

IRA však byla přesvědčena o tom, že ani trojí výprask Martina neodradil od toho, aby dál kradl auta. Tak se vrátili, znovu ho odvedli, ale tentokrát jeden z komanda zakuklenců vytasil velkou pistoli magnum a střelil ho do kotníků. Zase ho nechali na zemi, kde se svíjel v bolestech. Trvalo měsíce, než se mohl znovu postavit na nohy, a už pak nikdy pořádně nechodil.

Po tom, co ho postřelili, jsem zašel za Martinem do nemocnice. Ležel tam na posteli, bledý a očividně pod vlivem léků. Ale i tak jsem mu v očích viděl bolest, a když promluvil, čišela z jeho slov beznaděj. Díval jsem se na něho a cítil, jak mě zaplavuje znechucení nad tím, že příslušníci IRA, takzvaní ochránci a přátelé severoirských katolíků, dokážou tímhle způsobem naložit s jedním ze svých vlastních lidí.

Millen byl můj vzdálený bratranec a další můj dobrý kamarád, na kterého se IRA také zaměřila. Měl se provinit něčím, co trestné komando vágně označovalo za „protispolečenské chování“. Žádný jiný důvod neuvedli.

Jednou večer jsem míjel Millenův dům na sídlišti a slyšel jsem ho, jak křičí z okna ložnice: „Marty, zavolej policajty, krucinál, zavolej poldy! Myslím, že po mně jde IRA!“

„Nebuď blbej,“ odpověděl jsem, „žádný policajty volat nebudu. Kdybych to udělal, tak by mě IRA zastřelila.“ A odcházel jsem domů.

Později v noci jsem se doslechl, že chudáka Millena opravdu odvedli a šeredně zmlátili. Cítil jsem se příšerně a trápily mě výčitky, že jsem neudělal nic pro to, abych mu zkusil pomoci. Ale dobře jsem věděl, že kdybych zavolal policii, IRA by mě nejspíš opravdu zastřelila. Kdybych takhle zradil „naši věc“, nepochybně bych si vykoledoval přinejmenším prostřelené koleno, protože přivolat k podobnému incidentu policii se považovalo za zradu.

Millen se nenechal odvézt do nemocnice a celé dny proležel doma u mámy na pohovce. Několikrát jsem se za ním zaskočil podívat a pokaždé mě rozzuřilo, že se IRA uchyluje k tak nesmyslnému násilí na mladých lidech.

V průběhu následujících osmnácti měsíců mě desetkrát či ještě víckrát varovali různí příslušníci IRA. Přicházeli k nám domů nebo mě zastavovali na ulici, vyptávali se mě, strašili a předstírali, že vědí o tom, co dělám, mnohem víc, než ve skutečnosti mohli vědět. Všechno jsem popíral a nikdy jsem nepřiznal, že bych byl zapletený do skupování nebo prodeje kradených věcí. Někteří z těch, co se mnou mluvili, byli funkcionáři Sinn Féin, jiní zase mladí cápci z IRA, kteří se tímhle způsobem snažili vydobýt si v organizaci dobré jméno. Ovšem byli i jiní, které jsem znal z dřívějška jako už ostřílené členy zločineckých part, kteří se později přidali k IRA. Někdy mě varovali jen tak, bez konkrétního důvodu, ale už to, že jsem byl pořád při penězích, ze mě v jejich očích dělalo podezřelého. I dál jsem rozprodával zboží, které opatřovali jiní, bral jsem si z tržeb provizi a zbytek předával dodavatelům.

Svým způsobem jsem na sebe sám upozorňoval, protože jsem vždycky dával pár drobných dětem, o jejichž rodičích jsem věděl, že se těžko protloukají, jsou bez práce a snaží se přežít ze sociálních dávek. Právě tehdy vznikla moje přezdívka „Pracháč“ – děti za mnou běhaly po ulici, volaly na mě tou přezdívkou a prosily o nějaké peníze. Neměl jsem z toho dobrý pocit, a tak jsem svou štědrost radši utlumil a peníze jsem dával jen těm dětem, jejichž rodiče to opravdu moc potřebovali.

Chápal jsem, že kupovat a prodávat věci tak, jak jsem to dělal, není legální; nemohl jsem předstírat nevědomost o tom, že většina zboží, které jsem rozprodával po sídlišti, pocházela z krádeží v obchodech. Ale také jsem věděl, že velká většina lidí, kterým jsem ty věci prodával, žije z podpor, a mnozí měli početné rodiny se spoustou dětí. Vlastně všichni vedli existenci z ruky do úst a já jsem jim zboží prodával za poloviční cenu nebo ještě levněji. Cítil jsem, že to za to riziko stojí, a měl jsem z toho dobrý pocit. A taky jsem na tom slušně vydělával.

Potíže jsme neměli jenom s lidmi z IRA. Já i moji kámoši jsme se museli také starat, abychom byli pořád o krok napřed před příslušníky policie a armády.

Jednoho letního večera jsem doprovázel maminku a několik jejích přítelkyň, které se vypravily na radu k věštkyni zvané May, vyhlášené profesionální belfastské kartářce. Svolila, že stráví několik hodin v jednom domě v naší ulici, bude vykládat tarotové karty a věštit budoucnost. Dobře věděla, že matka a její přítelkyně jí za celovečerní práci velmi dobře zaplatí.

May byla protestantka a žila na Donegall Road, tedy v části Belfastu obývané hlavně zapřisáhlými loajalisty, ale nedělalo jí nejmenší problém překročit pomyslnou náboženskou hranici, aby mohla vykládat osud katolíkům v jiné části města. Tehdy večer se v domě mojí tety Agnes sešlo dobře deset ženských a čekaly, až jim bude vědma vykládat karty.

Jak tam seděly a vyčkávaly, až přijde May, objevila se v ulici pěší policejní hlídka posílená o britské vojáky. Hlídka zastavila nějakého muže, prohledávala ho, vyslýchala a vůbec mu dávala co proto.

„Nechte ho na pokoji, parchanti!“ rozkřikl se jeden z mých kamarádů. „Vždyť přece nic neprovedl.“

„Drž hubu!“ volali policisté, ale my jsme rozhodně nechtěli zůstat zticha.

„Dejte mu pokoj, nechte ho jít!“ hulákali jsme všichni.

Tu se jeden z policistů rozběhl přes ulici a chytil jednoho z nás. Pevně ho svíral a vlekl ho směrem k hlídce. Jenže policista podcenil naši špatnou náladu a odvahu. Na ulici bylo v té chvíli dvanáct či patnáct skoro dospělých kluků a rozhodně jsme nehodlali přihlížet, jak policajti odvlečou jednoho z nás jen proto, že na ně drze křičel kvůli tomu, jak hrubě se chovali.

Můj kamarád Dave chytil policistu za ruku, a tím ho přiměl, aby svou oběť pustil. Sotva se to stalo, zbývající příslušníci pěší hlídky, jichž bylo celkem patnáct, se rozběhli po ulici směrem k nám. V několika vteřinách vypukla všeobecná bitka, v níž jsme si s hlídkaři vyměňovali rány. Trefil jsem jednoho vojáka do brady a kámoš vedle mě mu přidal druhou. Ale taky jsme pochopitelně nějakou schytali.

Naráz se ozval křik, a když jsem se rozhlédl, viděl jsem další tucet policajtů a vojáků, jak běží po ulici ke rvačce, aby zakročili.

„Utíkejte! Zdrhejte pryč!“ křičeli jsme, protože nám bylo jasné, že kdyby nás pochytali a odvlekli na stanici, všechny by nás obvinili, že jsme napadli policisty ve službě, a to byl závažný delikt.

Jak jsme se postupně z rvačky vymaňovali, začala nějaká žena na vojáky křičet: „Nechte je jít, vy tyrani, pusťte je!“

Na to se jeden z vojáků otočil, zamířil zbraň a vystřelil gumový projektil proti ženě, která stála sotva metr od něho. Kulka tu ubohou ženu zasáhla přímo do hrudi a srazila ji k zemi.

Když jsme odtud utíkali, všiml jsem si, že povyk bitky a střelba vylákaly na ulici desítky dalších lidí, převážně žen. Pět či šest jich vidělo, jak se sousedka po zásahu plastickou kulkou zhroutila na chodník.

„Je mrtvá! Je mrtvá!“ rozkřičela se jedna. „Oni ji zabili! Zastřelili ji rovnou na ulici!“

Několik vteřin stačilo, aby se po okolí rozletěla zvěst, že voják zastřelil ženu. My, co jsme utíkali, jsme se otočili a přidali se k jiným, kteří začali na hlídku házet kamením. Všiml jsem si, jak jeden voják poklekl na koleno, zvedl pušku k líci a zamířil na skupinku žen, která stála jen o několik metrů dál. Nepochyboval jsem, že se chystá zabít další sousedku, a tak jsem hmátl po dřevěné tyči, doběhl jsem za něho a ten kus dřeva jsem mu přelomil o zátylek. V bezvědomí se svalil na silnici.

Na ulici se odehrávalo nejméně deset separátních bitek, ale zakrátko jsme zahlédli další posily, tentokrát policejní landrovery s blikajícími modrými majáky, které se rychle blížily.

„Utíkejte, kluci!“ volali na nás lidé, protože jsme všichni věděli, že když nás chytí, poputujeme do vězení. Rozběhli jsme se k domům a vojáci za námi, protože nás chtěli za každou cenu pochytat a odvléct pryč. Se čtyřmi dalšími kluky jsem běžel k domu tety Agnes, proběhli jsme otevřenými vchodovými dveřmi do chodby, ale když jsem se otočil a chtěl zabouchnout dveře, jeden voják stačil strčit nohu do dveří, a tak se mi to nepodařilo.

Dům byl plný lidí, kteří se pokoušeli utéct zadním vchodem, a ke všemu tam trčela ta vykladačka karet a máma s deseti sousedkami, které zabíraly celou kuchyň. Bylo mi jasné, že ten voják venku se každou chvíli dveřmi protlačí, a tak jsem se rozběhl k zadním dveřím přes kuchyň. Jak jsem prokmitl mezi ženskými, všiml jsem si, že kartářka se schovala pod stůl.

Podařilo se mi vyběhnout do zahrádky za domem a s ostatními jsem se hnal jak o život přes další zahrádky a nespočet plotů, než jsme konečně doběhli dost daleko, abychom byli v bezpečí. Té noci dokonce povolali na místo i zásahovou skupinu Divisional Mobile Support Unit, čili policejní mobilní podpůrnou jednotku, ale nikoho z nás nezatkli. Byli jsme poschovávaní v nejrůznějších domech, dokud se policie a vojáci z okolí nestáhli. Tahle událost pro mne znamenala nejvážnější malér s vojáky a policií.

Později jsem se doslechl, že když vojáci vtrhli do domu tety Agnes, celí žhaví nás pochytat, ona chudák dostala srdeční záchvat, zhroutila se na zem a museli ji sanitkou odvézt do nemocnice.

Matka ani žádná z jejích přítelkyň už nikdy služeb vědmy May nevyužily. „Kdyby byla v předvídání budoucnosti opravdu tak dobrá,“ říkala matka, když na tu událost vzpomínala, „tak by musela vědět, že do domu vtrhnou policajti a vojáci, a byla by nás varovala.“

A potom se rozchechtala na celé kolo.

Navzdory pozornosti, kterou nám věnovala policie a britská armáda, a ovšem i stále přítomná IRA, jsem pokračoval ve výdělečném rozprodávání kradeného zboží po sousedství i širším okolí. Ale tentokrát jsem nevydělával peníze jen proto, abych se za ně těšil ze života. Teď už jsem peníze potřeboval.

Stal jsem se závislým na amatérské radiostanici. Od čtrnácti let jsem chodil ke kamarádovi, který měl vlastní stanici, a když jsem si také koupil vysílačku a na hřeben střechy matčina domu upevnil šestimetrovou anténu, objevil jsem novou skupinu přátel. Trávil jsem u stanice půlku noci a bavil se s nově objevenými kamarády po celém kraji.

Jednou v noci, když mi bylo patnáct, zaslechl jsem v rádiu mluvit mladý ženský hlas schovaný za přezdívkou „Bílé podvazky, Shankill“. Bylo jen přirozené, že dívčí hlas a zvlášť její přezdívka vyburcovaly mé rašící sexuální zájmy, a od té doby jsme si s Bílými podvazky každou noc povídali tři nebo i čtyři hodiny. Stanici jsem vypínal obvykle kolem čtvrté ráno, utahaný a napůl ve spánku.

Tušil jsem, že pokud je ta dívka ze Shankillu, bude nejspíš protestantka, ale z toho jsem si nikdy nedělal hlavu. Prostřednictvím radiostanice jsem se spřátelil s mnoha protestanty, kteří byli na vysílačce stejně závislí jako já. Mnozí z nás radioamatérů se scházeli vždycky v sobotu ráno před lékárnou Boots v centru Belfastu, kde jsme pak několik hodin klábosili a popíjeli kávu. S některými z těch, s nimiž jsem se tam poznal, jsem se spřátelil, a vůbec jsme nebrali ohled na to, kdo bydlí v protestantské a kdo v katolické komunitě.

Jednou večer přijel před náš dům kamarád radioamatér a zatroubil na mě, abych šel ven. Vedle něho seděla moc hezká dívka, kterou jsem vůbec neznal.

„Jestlipak víš, kdo tohle je?“ zeptal se mě ten kámoš a ukázal na děvče vedle sebe. Vysoká blondýnka, krásná, s pěknou postavou, v džínsách a krátkém bílém bolerku.

„Nevím,“ odpověděl jsem a srdce se mi rozbušilo v naději, že by to mohla být Bílé podvazky.

„Tohle je Liz.“

V té době už jsem samozřejmě věděl, že Liz a Bílé podvazky jsou jedna a tatáž.

„Ahoj,“ pozdravil jsem ji, překvapený a trochu na rozpacích z toho, že konečně stojím tváří v tvář Bílým podvazkům. Stál jsem tam jako trouba a na sobě jsem neměl nic než džínsy.

„Nechceš se třeba projet?“ zeptal se.

„Počkejte chvilku,“ odpověděl jsem. „Hned budu u vás!“ Rozběhl jsem se dovnitř, popadl jsem košili, mrkl na sebe do zrcadla a utíkal zpátky k autu.

Během několika týdnů jsme se s Liz stali milenci, což mou matku velice konsternovalo. Ne snad proto, že by si myslela, že jsme na to moc mladí, ale protože Liz byla protestantka z oblasti Shankill, kde žili zatvrzelí loajalisté.

V polovině osmdesátých let se hlavně v Belfastu a Londonderry stalo zabíjení kvůli náboženskému vyznání běžnou věcí a odnášeli to zejména taxikáři. Skoro každý týden našli některého z nich mrtvého.

Matka se bála, co by se mohlo Liz nebo mně přihodit, kdyby zastánci tvrdé linie na té či oné straně zjistili, že se scházíme. Občas dovolila, aby u nás Liz přespala, ale byla pořád jako na jehlách.

„Je ti doufám jasné, co by IRA s tím děvčetem provedla, kdyby zjistili, že tady zůstává, nebo ne?“ ptávala se mě. A aniž by čekala na odpověď, pokračovala: „Zabili by ji. Uvědomuješ si to?“

Mluvil jsem o té situaci i s Liz, ale byli jsme mladí a zamilovaní a věřili jsme, že se nám nemůže nic stát. Někdy jsem přespal v jejich domě v Shankillu, a než jsme šli do postele, přistrkal jsem ke dveřím pohovku, abych měl k dobru aspoň několik vteřin nebo raději víc, a mohl upláchnout zadními dveřmi a přes zahradní zeď.

Skoro každý večer jsme trávili aspoň nějakou chvíli spolu a potom kolem půlnoci si Liz brala na cestu domů taxíka. Dalších několik hodin jsme si povídali přes radiostanici jako milenci, kteří rozebírají svou společnou budoucnost, svůj milostný život a někdy i hodně intimní podrobnosti našeho nově objeveného sexuálního soužití.

O sedm měsíců později, když jsme si zase pozdě v noci povídali přes radiostanici, mi Liz řekla, že je těhotná.

Nebylo vůbec možné, abychom zůstali trvale spolu, pokud bychom se nerozhodli odejít ze Severního Irska a žít někde jinde v Británii. Jednou, a opravdu jen jednou jsme o té možnosti mluvili, ale byli jsme oba příliš mladí, neměli jsme práci a taky žádné peníze. Dohodli jsme se, že tahle myšlenka nikam nevede, že je to prakticky nemožné, a už jsme se o tom nikdy nebavili.

Matka přijala zprávu o Lizině těhotenství pozoruhodně dobře, ale nikdy se ani nezmínila o tom, že bychom se snad s Liz mohli vzít nebo spolu vůbec žít, protože si dobře uvědomovala, že obě možnosti jsou vyloučené. Věděla lépe než Liz nebo já, co by se mohlo stát, kdyby se lidé prosazující na obou stranách sektářské hranice rozhodné postoje dozvěděli, že žijeme společně a hodláme založit rodinu.

Vídali jsme se s Liz i během jejího těhotenství a přísahali jsme si nehynoucí lásku. Ale hluboko v srdci jsme oba věděli, že nás nečeká společná budoucnost, že spolu prostě být nemůžeme. Když se v lednu 1987 narodila holčička Martine, snažil jsem se být dobrým otcem a koupil jsem kočárek, dětské oblečení a všechno, co by Liz mohla potřebovat, aby se mohla o naše dítě postarat. I dál jsme se vídali, ale i naše schůzky narážely na obtíže, protože nábožensky motivované násilí v Belfastu narůstalo a nenávist mezi oběma komunitami se prohlubovala. Když Liz otěhotněla, přestali jsme s nočním klábosením v éteru, a několik týdnů po narození Martine už bylo zřejmé, že náš vztah nemůže pokračovat.

Jednou v noci jsme s Liz šli z katolické oblasti směrem k Shankillu, protože se musela vrátit domů, aby se postarala o Martine. Narazili jsme na mého kamaráda, který se předtím už několikrát s Liz setkal, jenže tentokrát byl očividně pod parou. Vždycky byl slušný a příjemný, ale když se napil, byl jako vyměněný.

„Táhni do hajzlu, ty shankillská čubko,“ zařval na ni. „Běž se nechat šoustat někým od vás!“

„Drž hubu!“ křikl jsem na něho a pohrozil mu pěstí.

„Měl bys vědět, co a jak, Marty,“ vyprskl. „Nikdy jsi neměl šoustat protestantku – oni všichni jsou proti nám.“

Liz měla slzy na krajíčku a rychle jsme odcházeli. Ale na tenhle střet jsme nedokázali zapomenout a právě kvůli němu si Liz uvědomila, že není možné, abychom žili společně.

Naše schůzky začaly být extrémně nebezpečné, protože jsme se při nich oba vystavovali fyzickému napadení. Hlídky IRA i loajalistů byly čím dál ostražitější a při každém přechodu mezi oblastmi obývanými katolíky a protestanty nám hrozilo, že nás přistihnou a ztrestají. Ani moje matka, ani Lizini rodiče nikdy nenaznačili, že bychom mohli žít spolu, protože věděli, že jednoho dne by nás odhalili a náš život by byl v sázce. Během několika měsíců náš vztah vychladl a skončil.

Bylo mi šestnáct pryč. V průběhu několika prvních měsíců roku 1987 jsem si všiml, že mě pravidelně zastavuje a vyslýchá pořád jeden a týž příslušník policie, přátelský podsaditý chlapík středního věku s křovinatým knírem. Jako obyčejně se mě ptal na jméno, adresu a datum narození, kam jdu a proč.

Následující týden mě znovu zastavil a ptal se mě na totéž, a zase stejně přátelsky. Třetí týden se to opakovalo. Jeho pozornost mi vadila, protože republikáni byli podezřívaví ke všem katolíkům, které bylo pravidelně vídat v rozhovoru s policisty.

„Proč mě pořád zastavujete a ptáte se pokaždé na to stejné?“ zeptal jsem se ho. „Teď už byste mě měl přece znát.“

„Žádný zvláštní důvod k tomu nemám,“ usmál se. „Jen dělám svou práci.“

Ale tento policista, který mi řekl, že se jmenuje Billy, mě i dál bez zjevného důvodu zastavoval a vyptával se, takže mi to vrtalo hlavou. Dokonce na mě volal i na ulici, když řešil něco jiného, a tehdy všeho nechal a šel si se mnou promluvit.

Zhruba o měsíc později mě policista Billy znovu zastavil.

„No tak, co chcete?“ protestoval jsem, protože jsem byl naštvaný a měl jsem strach, že by nás mohl vidět někdo z IRA.

„Slyšel jsem, že chodíš do autoškoly,“ řekl.

„To je pravda,“ odpověděl jsem trochu vyplašeně, protože jsem užasl, jak proboha může vědět, že se učím řídit.

„Až budeš připravený ke zkoušce, dej mi vědět,“ řekl, „mám pár kamarádů, kteří by s tím mohli pomoct.“

Netoužil jsem po ničem víc, než abych složil zkoušky, koupil si auto a začal si užívat života. Právě po tom jsem toužil už od dětství, a představa, že by mi někdo pomohl projít při zkouškách, mi připadala jako sen.

Když jsme se setkali příště, policista Billy mi řekl, ať zajdu na policejní stanici na Grosvenor Road v republikánské oblasti kolem Falls Road, a tam že se mě někdo ujme. Žádné jméno ale neřekl. To mě zaujalo, protože jsem nechápal, jak by mi mohlo zajistit řidičák, když zajdu na policejní stanici.

Druhého dne večer jsem vystoupil z taxíku podle pokynů policisty Billyho míli před stanicí a zbytek jsem ušel pěšky. Říkal jsem si, jestli jsem se náhodou nepomátl, když mě minulo deset, možná víc policejních landroverů jedoucích na stanici nebo od ní.

Jakmile jsem přišel k cíli cesty, bylo mi jasné, že policista ve službě dostal ohledně mě nějaké instrukce. Když jsem se přiblížil k zesílené železné bráně, zaskočilo mě, že se začala otevírat – ale nikdo mě nezastavil ani se nezeptal, co jsem zač. Začal jsem větřit nějakou past.

Čekal jsem za bránou a stál jsem tam jako panák v očekávání, že se o mě někdo bude zajímat. Celou minutu jsem stál na místě, díval se na policistu stojícího v opevněném stanovišti za pytli s pískem, protože jsem počítal s tím, že se mě bude vyptávat a žádat, abych vysvětlil, proč jsem přišel. Ale on si mě nevšímal.

Po minutce jsem se rozhodl přejít nádvoří a ohlásit se v kanceláři, na jejíchž dveřích visela cedulka s nápisem „Recepce“. Šel jsem pomalu a schválně jsem držel ruce spuštěné podél boků, aby si náhodou někdo nemyslel, že se chystám hodit granát nebo vytáhnout pistoli. Pořád jsem měl nepříjemný pocit, že lezu do pasti, ale obrátit se a odejít jsem nedokázal.

Opatrně jsem vešel do recepce a všiml jsem si, že ve vedlejší kanceláři sedí další policista. Podíval se na mě a pak odvrátil pohled, jako bych tam vůbec nebyl. Taky neřekl ani slovo, a tak jsem se posadil a čekal, přemítaje, proč tady se mnou nikdo nemluví.

Po pěti dlouhých minutách se otevřely dveře po straně kanceláře a vyšel z nich vysoký, dobře stavěný muž po padesátce. Zavolal na mě přátelsky: „Marty, pojď dál.“

V té chvíli jsem neměl nejmenší tušení, co mi chystá budoucnost – později jsem si uvědomil, že právě v té chvíli jsem zahájil kariéru agenta zvláštního odboru.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vešel jsem do maličké, prázdné místnůstky bez oken, která měřila sotva víc než dva krát dva metry. Byl v ní jen malý stolek a dvě dřevěné židle. Muž, který mě uvítal, mi podal ruku – jeho stisk byl pevný a silný a zdálo se mi, že má ruku dvakrát takovou jako já. V místnosti byl ještě jeden muž, rovněž pořádná vazba a určitě vysoký kolem sto pětaosmdesáti, který mluvil se silným belfastským přízvukem.

„Posaď se, Marty,“ vyzval mě ten první a očividně se mě snažil uklidnit. „Vysvětlil ti Billy, proč s tebou chceme mluvit?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „jen se zmiňoval něco o řidičáku.“

„Poslyš, Marty,“ řekl první muž, „řeknu ti všechno na rovinu. Můžeme ti slíbit pomoc s tím řidičákem, ale nějakou dobu to bude trvat. Nepochybuji, že pro tebe budeme moci něco udělat. Ale chtěli bychom, abys naopak pomohl ty nám – abys dával pozor na určité lidi. My jsme ze zvláštního odboru a máme za úkol dohlížet na ty, kteří dělají největší potíže. Čas od času ale potřebujeme pomoc někoho z místních. Říkali jsme si, že by tě to mohlo zajímat a že bys nám s tím mohl pomoct. Ale jestli to nechceš dělat, pochopíme to. Můžeš prostě odejít domů a už o nás nikdy neuslyšíš.“

Muž číslo dvě dodal: „Když se rozhodneš odejít, můžeš si být jistý, že už neuslyšíš ani o policistovi Billym.“ Zasmál se a dodal: „Dával ti zabrat?“

„Zabrat!“ řekl jsem kysele. „Naháněl mě sem a tam po ulicích a pořád se mnou chtěl mluvit.“

„Poslyš,“ řekl Číslo jedna s úsměvem, „Billy je dobrák od kosti. Nikdy ti nebude chtít ublížit, to ti můžu slíbit.“

Ti dva tam přede mnou seděli, oblečení ve světlých bundách, svetrech a šedivých kalhotách, a musím přiznat, že mě docela fascinovali. Zdáli se být stejní jako obyčejní chlápci, které jsem v Belfastu potkával každý den, a vůbec nevypadali tak, jak bych si představoval policisty ze zvláštního odboru. Sice jsem slýchal o mysteriózním, legendárním zvláštním odboru, ale pokud jsem věděl, ještě nikdy jsem žádného příslušníka od nich neviděl ani se s ním nesetkal.

„A co byste chtěli, abych udělal?“ zeptal jsem se.

Číslo jedna odpověděl: „Nechceme nic víc, než aby sis všímal určitých lidí z vaší čtvrti.“

„O kom to ale mluvíte?“ vyzvídal jsem, protože to na mě působilo jaksi záhadně. „Koho máte na mysli?“

„Budou to lidi, které ti označíme, a ty bys pro nás udělal to, že budeš mít oči na stopkách a dávat pozor, jak se chovají.“

Vmísil se Číslo dvě: „Ukážeme ti jejich fotky – všichni žijí ve tvém okolí, a rádi bychom, abys měl oči otevřené.“

„Ale kdo to je?“ ptal jsem se znovu.

„To ti přesně řekneme,“ prohlásil Číslo jedna. „Mohl by ses s námi za pár dnů zase sejít?“

„Jistě, žádný problém, ale kde?“

„Někde poblíž místa, kde žiješ,“ řekl Číslo dvě. „Mohli bychom se potkat třeba v Turf Lodge…“

Než mohl větu dokončit, vybuchl jsem: „V Turf Lodge! Zrovna v Turf Lodge! Myslíte si, že jsem kurva cvok? Kdyby mě někdo uviděl, až se tam s váma setkám, tak mě hned zabijou, víte?“

Oba se mému vzplanutí jen zasmáli. „Uklidni se, Marty, žádný strach. Chodíme tam v jednom kuse.“

Myslím, že v té chvíli mi úžasem doslova spadla brada, protože bych si v životě nedovedl představit, že by se dva důstojníci zvláštního odboru v civilních šatech odvážili vejít do extrémně republikánské oblasti Turf Lodge, kterou kontroluje IRA a kam se příslušníci policie odvažují jenom v obrněných landroverech.

„Poslyš,“ řekl Číslo jedna, „prostě půjdeš přes Turf Lodge směrem ke Kennedy Way a my tě naložíme do auta. Nic se neboj. Napřed se přesvědčíme, jestli ti někdo nedělá stín.“

Díval jsem se z jednoho na druhého, a jistě vytušili, že jsem se ještě pořád nerozhodl a pochyboval jsem, že by mi dokázali zajistit bezpečí.

„Sejdeme se v sedm večer,“ řekl Číslo dvě, „to už bude tma. Nikdo si tě nevšimne.“

Vyhlídka na takovou akci mě vzrušila, a tak jsem přikývl: „Dobře, můžu to zkusit.“

Ještě jsme si asi pět minut povídali a oni se ptali, jestli mám práci a čím se tak během dne zabývám. Nehodlal jsem je zasvěcovat do způsobu, jakým jsem přicházel k penězům, a zřejmě jsem se začervenal. Všiml jsem si, že se po sobě podívali a pak se zasmáli. „Nechceme vědět nic z tvého osobního života, Marty, žádný strach,“ ujišťoval mě Číslo jedna.

To mě uklidnilo. Pomalu jsem ztrácel pocit nejistoty a už jsem neměl dojem, že jsem vlezl do nějaké pasti.

„Takže tě vyzvedneme. V sedm večer na Kennedy Way, vyhovuje?“

Bylo na čase vypadnout. Vstal jsem, podal jim oběma ruku a znovu mě překvapilo, jak velké mají dlaně. Říkal jsem si, že bych se s žádným z nich nechtěl pouštět do nějaké strkanice.

Jak jsem šel večerem domů, zařekl jsem se, že o setkání s příslušníky zvláštního odboru nepovím živé duši. Začal jsem se učit.

O dva dny později jsem šel pěšky přes dva kilometry k domluvenému místu schůzky a neustále jsem se díval po projíždějících autech, jestli mi nebude některé z nich povědomé. Kdybych byl poznal auto některého z kamarádů, nejspíš bych se otočil na patě a šel rovnou domů, nevšiml jsem si ale nikoho, koho bych znal.

Neměl jsem tušení, co můžu čekat, když se náhle jakoby odnikud zjevil stříbrný čtyřdveřový sedan, předjel mě a zastavil. Ve chvíli, kdy se otevřely zadní dveře vozu, zahlédl jsem na druhé straně ulice jiné auto a v něm dva muže. Vylekal jsem se.

Při nastupování do vozu jsem cítil, jak mi buší srdce. „Sakra,“ řekl jsem, vyděšený tak, že jsem dokázal dát sotva dohromady dvě slova, „zrovna mě zblejskli… támhle v tom autě ti dva chlapi… Viděli mě nastupovat.“

Muži ze zvláštního odboru viděli, jak jsem nervózní. „Žádný strach,“ řekl jeden z nich. „Ti jsou od nás.“

Číslo jedna, který seděl vedle řidiče, hmátl po vysílačce, ohlásil se volacím znakem a řekl: „U nás je všechno OK, můžete se vrátit na základnu.“

Odjeli jsme k nemocnici Musgrave Park v Balmoralu a zastavili na parkovišti pro návštěvníky, které bylo v tuhle večerní dobu skoro zaplněné.

„Tady budeme v bezpečí,“ mínil Číslo dvě. „Nemusíš mít z ničeho strach.“

„Dáme ti telefonní číslo, na kterém nás můžeš kontaktovat čtyřiadvacet hodin denně,“ řekl Číslo jedna, „a taky ti přidělíme krycí jméno. Jasné?“

„Jo,“ přikývl jsem.

„To číslo si ale nemůžeš nikam zapisovat, musíš se je naučit nazpaměť.“

Řekli mi belfastské číslo a přikázali, abych je opakoval pořád dokola, dokud se mi nevypálí do paměti.

„Dobře,“ přikývl Číslo dvě. „Teď krycí jméno. Odteď pro nás budeš Bonzo.“

„Bonzo,“ opakoval jsem po něm. „Copak to znamená? Zní to jako jméno psa.“

V té chvíli se mi představili i oba muži ze zvláštního odboru. Číslo jedna řekl: „Já jsem Dean a on se jmenuje Jimmy. Rozuměls dobře?“

„Jistě,“ odpověděl jsem. „Vy jste Dean a on Jimmy.“

„Výborně.“

„A co telefonní číslo?“

Zakoktal jsem se a udělal jsem chybu.

„Ne, poslechni si to znovu,“ řekl Dean a pomalu mi to důležité číslo zopakoval.

„A tvé krycí jméno?“

„To je snadné,“ přikývl jsem. „Bonzo.“

„Správně. A teď znovu to číslo.“

Tentokrát jsem je řekl dobře. Tu se ke mně Dean naklonil a podal mi čtyři desetilibrovky.

„Za co to je?“ zeptal jsem se překvapeně, ale peníze jsem si vzal.

„To je pro tebe.“

Nikdy v životě jsem nedostal peníze za to, že jsem nic neudělal, a tihle dva mi dali čtyřicet liber jen za to, že jsem šel míli pěšky na schůzku.

„Zítra večer se s vámi potkám znova, když mi dáte dalších čtyřicet babek,“ řekl jsem se smíchem.

To se jim líbilo. „Vezmi si těch čtyřicet liber,“ řekl Jimmy, „ale jestli zítra večer nedorazíš, tak to všechno padá.“

Pak se ozval zase Dean: „Teď něco k našim kontaktům. Kdyby ses s námi potřeboval sejít, musíš zavolat na to číslo a ptát se po Bonzovi. Nic víc. Potom se s tebou spojí buď tuhle Jimmy, nebo já. Jasné?“

„Jasné,“ přikývl jsem.

„Vysadíme tě tam, kde sis nastoupil, může být?“

„To se hodí.“

„Ale napřed mi pověz to telefonní číslo.“

Odříkal jsem je správně.

Než jsem odešel, Dean mi řekl: „Zavolej nám někdy během příštích pár dní a domluvíme si další schůzku, ano?“

„Platí,“ slíbil jsem.

Té noci jsem sotva dokázal usnout, jak mě rozrušila vyhlídka na nový život, který se přede mnou otvíral. Vydělal jsem si čtyřicet liber a poznal dva nové lidi, u kterých jsem měl dojem, že jim mohu věřit. A oni se ke mně chovali tak, že jsem si připadal taky důležitý, jako opravdový chlap. Prozatím jsem neměl ponětí, co po mně budou požadovat, ale věřil jsem, že Dean a Jimmy se nejspíš zabývají stíháním významných zločinců, lupičů a lidí zapletených do organizovaného zločinu. Věděl jsem, že jsou to důležití policisté, protože pracovali ve zvláštním odboru, takže to nemohli být žádní řadoví poldové.

O několik dní později jsem zašel do budky, která byla daleko od našeho domu, a zatelefonoval na to číslo.

Ozval se nějaký hlas: „Prosím?“

A já na to: „Mohl bych mluvit s Bonzem?“

„Vydržte okamžik,“ řekl ten hlas.

Za pár vteřin přišel k telefonu Jimmy. „Jak se vede, Bonzo?“

„Jo, dobrý. Volám, protože jste říkali, že se mám ozvat.“

„To je dobře. Mohl by ses s námi během několika příštích dní setkat?“

„V tom není problém,“ přisvědčil jsem.

„Setkáme se na stejné ulici jako předtím, ale o kus dál. Vyhovuje ti to?“

„Ano, jistě.“

O tři dny později jsem se znovu sešel s Deanem a Jimmym, jenomže tentokrát přijeli jiným autem. Jakmile jsem nastoupil, Dean mě požádal, abych se položil na zadní sedadlo. Zaparkovali jsme za King’s Hall poblíž balmoralského golfového hřiště.

Znovu jsme si půl hodiny povídali, než jsme se vrátili tam, kde jsme se sešli, a vysadili mě. Tyhle schůzky se opakovaly déle než měsíc. Jednou týdně jsem zatelefonoval, domluvili jsme si setkání a nějakých třicet minut jsme seděli v autě a klábosili. Pokaždé přijížděli jiným autem a vždycky jsme odjeli na jiné místo. Už jsem si začínal říkat, co by po mně asi tak mohli chtít.

Při čtvrté schůzce mi Dean řekl: „Zapíšeme tě na výplatní listinu. Budeme ti platit sto liber týdně.“

„Cože!“ vykřikl jsem. „Sto babek za týden! A za co?“

„Teď pracuješ pro nás,“ odpověděl Dean.

A pokračoval: „Protože pro nás pracuješ, budeš dostávat týdně sto liber a peníze ti dáme jednou za měsíc v hotovosti. Vyhovuje ti to tak?“

„No kruci, jasně že mi to vyhovuje!“ vyhrkl jsem a nemohl jsem ani uvěřit, že bych mohl mít takové štěstí a snadno vydělávat spoustu peněz.

Ten večer cestou domů jsem byl nadšením bez sebe. Budu navíc k podpoře dostávat nezdaněné čtyři stováky za měsíc, a ke všemu od zvláštního odboru. A pořád ještě jsem prodával kradené zboží a na tom jsem týdně vydělal mezi stem a dvěma sty babek. A to mi ještě nebylo osmnáct!

Příští týden se Dean vytasil s listem papíru o formátu A4, na kterém bylo vytištěných snad třicet fotografií různých chlápků. Prohlédl jsem si je, ale nikoho z nich jsem nepoznal.

Dean řekl: „Dobře si ty fotky prohlédni. A pověz, jestli někoho z nich poznáváš.“

Znovu jsem si pečlivě papír prohlížel. „Ne, nikoho neznám,“ odpověděl jsem.

„To je v pořádku,“ řekl a vzal si papír s fotkami zpátky.

Pak mi ukázal podrobnou mapu, na níž byly v jednom uličním bloku vyznačené některé konkrétní domy a u nich připsaná domovní čísla a jména lidí, kteří tam měli bydlet. Nato mi ukázal pět fotografií a řekl mi přesné adresy, na nichž ti chlápci bydleli.

„Měj oči na stopkách, jestli některého z nich nezahlédneš, ano?“ požádal mě. „A až se příště potkáme, povíš mi, jestli jsi třeba některého z nich neviděl.“

Tehdy jsem neměl tušení, co je těch pět mužů zač, jestli jsou to nějací zločinci nebo gangsteři. Myšlenka, že by to mohli být aktivní příslušníci IRA nebo nějaké jiné polovojenské organizace, mi tehdy vůbec nepřišla na mysl.

Během následujícího týdne jsem procházel ulicemi, v nichž mělo bydlet těch pět chlápků, a doufal jsem, že některého zahlédnu. Nenápadně jsem si prohlížel jejich domy, když jsem procházel kolem, a dával jsem pozor, jestli se některý z nich neobjeví, i když jsme se těmi ulicemi třeba jen tak poflakovali s kamarády. V průběhu prvních několika týdnů jsem nepoznal vůbec nikoho.

Týden co týden jsem se hlásil Deanovi a Jimmymu s pocitem, že jsem je zklamal a že beru peníze za nic, a také jsem si říkal, jak dlouho mě budou ještě platit, když jsem nepoznal nikoho z těch fotek, které mi ukazovali. Ale oni mi každý týden říkali, ať si s tím nelámu hlavu a jen ať dávám pořád pozor.

Potom jsem jednou postával před Raffovým barem s rychlým občerstvením ve Whiterocku a zahlédl jsem člověka, který byl na jedné z těch pěti fotografií. Šel ještě se dvěma chlápky, které jsem vůbec neznal; všichni nastoupili do stříbrného nissanu a odjeli. Zapsal jsem si registrační značku auta.

Pořádně mě zvedlo, že jsem konečně jednoho z těch lidí poznal, a tak jsem spěchal do telefonní budky, zavolal na číslo, které jsem dostal, a požádal o Bonza jako obyčejně. Řekl jsem Jimmymu, co se stalo, a nadiktoval jsem mu značku auta.

„Výborně, chlapče,“ řekl. „Dobrá práce.“

Když jsme se potom setkali, vytáhl Dean fotografii toho člověka. „Je to on, cos ho tehdy viděl?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „On to auto řídil.“

Několik týdnů nato, když se mi mezitím podařilo identifikovat další tři z těch pěti mužů, jsem seděl v autě a povídal si s Deanem a Jimmym, a tehdy jsem se konečně dozvěděl, jakou práci pro ně vlastně dělám.

„Poslyš, Marty,“ řekl Dean, „jak jsme tě požádali, abys identifikoval ty muže, tak abys věděl, jsou to všechno řezníci z IRA a INLA. Ti chlapi jsou až po krk namočení do vraždění a mrzačení protestantů. Ale nezapomínej, že úplně stejně zacházejí s katolíkem, který jim položí stéblo křížem. Jsou to velice nebezpeční lidé.“

INLA neboli Irská národní osvobozenecká armáda byla od počátku roku 1987 zmítána bratrovražedným bojem, který její dvě frakce sváděly v republikánských čtvrtích Belfastu. IPLO, Irská lidová osvobozenecká organizace, která se od hlavní armády odtrhla, zastávala mínění, že je možné tolerovat kriminalitu všeho druhu včetně organizování obchodu s drogami, pokud se tím získají prostředky na lepší zbraně, jimiž by bylo možné napadat britskou armádu a policii. Naopak vůdcové INLA odmítali jakoukoli kriminální aktivitu, nemluvě o drogách. Jedním z důvodů, proč trvali na svém názoru, bylo jejich přesvědčení, že vůdcové IPLO si penězi získanými ze zločinů mastí vlastní kapsy.

Během prvních několika měsíců roku 1987 byly při atentátech a v přestřelkách mezi oběma frakcemi zabity desítky příslušníků na obou stranách a v republikánských obvodech, kde jsem žil i já, mezi nimi panovalo neutuchající nepřátelství. Neuplynul snad jediný týden, aby se někde nenašlo další tělo. Většina těch lidí byla zabita, když se vraceli domů a jejich vrahové na ně v skrytu číhali.

Po nějaké době se vůdcové IPLO začali domnívat, že už získali takovou moc, že jsou prakticky nedotknutelní, a tehdy jim dala IRA tvrdou lekci. Desítku příslušníků IPLO, o nichž byla republikánská armáda přesvědčená, že jsou namočení v páchání zločinů včetně obchodování s drogami, zaskočily trestné oddíly IRA a rozstřílely jim kolena. IPLO nakonec kapitulovala a její oddíly zanikly.

Během léta a podzimu 1987 jsem dodával lidem ze zvláštního odboru informace, které po mně chtěli, identifikoval jsem řezníky z IRA a hlásil jsem, co podnikají. Jednou za týden jsem se scházel – ovšem pokaždé jinde – se svými řídícími důstojníky a jednou měsíčně mi vyplatili v hotovosti čtyři sta liber, které jsem si nacpal do kapsy kalhot a vydal se k domovu.

Jednou večer jsem nastoupil na zadní sedadlo auta jako obvykle a zjistil jsem, že za volantem sedí cizí člověk.

„Marty,“ řekl Dean, „chtěl bych ti představit Koka. Připojí se k naší skupině, protože Jimmy byl odvelen někam jinam.“

Bylo mi trochu líto, že Jimmyho z mého případu odvolali, protože jsem k němu cítil cosi jako úctu, a také jsem mu důvěřoval, což bylo ještě důležitější.

Koko byl vysoký, robustní chlapík, o něco mladší, než býval Jimmy, určitě mu ještě nebylo čtyřicet, a i on vypadal, že je schopný se o sebe postarat. Když jsem později mluvil s Deanem o samotě, ptal jsem se, proč se tomu novému chlápkovi říká zrovna Koko.

Dean se rozesmál. „To se datuje už pár let nazpět,“ řekl. „On odjel na dovolenou kamsi daleko do zámoří a vrátil se opálený jako indián a na sobě měl tu nejkřiklavější košili plnou nejdivočejších barev, jakou si dovedeš představit. Někdo vešel k nám do kanceláře a prohlásil: ‚Proboha, netušil jsem, že se k naší partě přidal i klaun Koko!‘ Od té doby už mu nikdo neřekne jinak než Koko.“

Dean s Kokem mi i dál ukazovali fotografie různých lidí, které jsem pro ně měl vést v patrnosti; občas jsem je zahlédl a zatelefonoval jsem svým chlebodárcům – totiž šéfům ze zvláštního odboru – informaci, koho jsem viděl, kde to bylo a co se při tom dělo. Někdy jsem si říkal, k čemu mohou být tyhle zprávy zvláštnímu odboru dobré, ale Dean mi neustále opakoval, že odvádím „skvělou práci“.

Téměř při každém našem setkání mi Dean říkal: „Marty, zatím úplně všechno nechápeš, ale věř mi, že to, co děláš, je opravdu důležité. Jednoho dne ti všechno vysvětlím, ale prozatím ještě dál pokračuj tak jako doteď.“

Pro mě, mladého kluka s nevalnými vyhlídkami na slušné zaměstnání, v sobě tahle práce spojovala dobrý příjem se vzrušením; bavil jsem se u toho daleko víc než při prodávání kradeného zboží po sídlišti. Ale pokračoval jsem i ve své obchodní praxi, protože mi to dávalo dobrou záminku pohybovat se všude po sídlištích Ballymurphy i Turf Lodge, takže jsem mohl dávat pozor, jestli nezahlédnu někoho z těch, o které jsem se měl zajímat.

Jednou večer na podzim roku 1987 jsem procházel po Moyard Parade v Ballymurphy a všiml jsem si mladého muže, kterého se také týkalo přání mých řídících důstojníků, abych ho zkusil někde vyčenichat. Stál na rohu ulice, kouřil cigaretu a u nohou mu seděl pěkný pes, boxer. Říkal jsem si, proč tam asi tak sám postává.

Druhý den večer jsem šel stejnou trasou a zahlédl jsem toho chlapíka znovu; tentokrát seděl na zahradní zídce a byl bez psa. Vytušil jsem, že tam netrčí jen tak – buď pro někoho fungoval jako hlídka, nebo čekal, až se k němu někdo připojí. Přešel jsem kolem, ale řekl jsem si, že bych na něho měl dát pozor. Kousek dál v ulici se mi naskytla příležitost přikrčit se za zídku, odkud jsem ho mohl sledovat, aniž by si mě všiml.

Zůstal jsem na tom místě asi hodinu a po celou dobu mi proudil tělem adrenalin z pomyšlení, že si teď počínám jako opravdový agent, který kontroluje a sleduje nebezpečné lidi. Naráz se jakoby odnikud vynořil druhý muž. Došlo mi, že musel přijít zkratkou od nedalekého katolického kostela, tedy z části města řečené Farma. Říkalo se jí tak proto, že před mnoha roky tam skutečně stával malý statek. Poznal jsem i toho druhého chlápka, protože to byl buřič vyhlášený po celé čtvrti. Věděl jsem, že ho kdysi IRA za trest postřelila do kolena, protože prodával falešné charitativní lístky a peníze si nechával v kapse. Někomu by to mohlo připadat dost nepochopitelné, ale ve skutečnosti mnoho mladých mužů, kteří provedli nějakou nepříjemnost a kárné komando IRA je za to potrestalo, se později k této organizaci přidalo a někteří se stali jejími nejaktivnějšími členy.

Druhý chlap se vytratil zpátky směrem k Farmě, zatímco ten první dál seděl na zídce a očividně dával pozor, jestli se někdo neblíží. Už jsem si byl jistý, že se něco chystá, ale neměl jsem potuchy, co by to mohlo být. Věděl jsem, že bych o tom měl dát vědět svým důstojníkům, a ušel jsem skoro pět kilometrů, než jsem našel veřejnou telefonní budku, která fungovala. Měl jsem ještě druhý důvod, proč jsem šel telefonovat daleko od našeho sousedství. Kdyby mě bylo u nás na sídlišti často vídat, jak volám z budky, leckdo by mě mohl začít podezřívat.

„Můžu mluvit s Bonzem?“ zeptal jsem se, když se na druhém konci někdo ozval.

„Počkejte minutku,“ řekl mi ten hlas.

Po nějakých šedesáti nebo i víc vteřinách, což byla daleko delší doba, než jsem obvykle čekával na spojení, se hlas znovu ozval: „Nikdo tady není. Je to naléhavé? Můžu vyřídit zprávu?“

„Ano,“ řekl jsem. „Docela to hoří.“

„Řekněte mi číslo budky a někdo vám hned zavolá zpátky.“

Telefon se ozval už po patnácti vteřinách. Hned jsem po hlase poznal, že volá Dean. „Co se děje?“

Vylíčil jsem mu všechno, co jsem viděl toho večera i večer předtím.

„Poslyš,“ řekl mi. „Jdi rovnou domů a už se na to místo nevracej. Nech to všechno na nás. Já vím, co chystají. Chtějí nastražit léčku, nejspíš bombu, na pěší policejní hlídku.“

Dean mi řekl, že hned zavolá na služebnu policie, aby do té oblasti neposílali až na další žádné hlídky. „Zítra si to prověříme. Díky, dobrá práce.“

Lichotilo mi, že mi Dean projevil takovou důvěru a prozradil mi, co všechno se na základě mé zprávy bude dít. Když jsem se vracel domů, říkal jsem si, že jsem třeba pomohl zachránit životy dvou nebo i víc nevinných policajtů a vojáků z jejich doprovodu.

Druhého dne od rána bylo vidět kolem toho místa mnohem víc policistů i vojáků než obyčejně a později jsem zahlédl armádní pyrotechniky, jak prohledávají Farmu. O několik hodin později jsem se doslechl, že se tam našel přes čtyři sta metrů dlouhý odpalovací kabel zahrabaný v zemi, aby nebyl vidět. Zatelefonoval jsem Deanovi.

„Odvedl jsi skutečně skvělou práci,“ řekl mi a z hlasu bylo patrné, že z toho má sám radost. „Měl jsi pravdu. Jedna z operativních jednotek IRA chtěla na tom místě nastražit bombu na pěší policejní a armádní hlídku, protože používají zkratku přes Farmu. To, cos ohlásil, možná zachránilo pár životů.“

Nečekaný úspěch mě povzbudil, takže jsem dával o to větší pozor a trávil jsem v ulicích ještě víc času s očima na stopkách, aby mi neuniklo, co se tam děje, a také v naději, jestli nezahlédnu některého z mužů, jejichž fotky mi Dean s Kokem ukazovali na našich každotýdenních schůzkách.

Po nějakém čase jsem pozdě večer doprovázel domů svou novou přítelkyni Carol a všiml jsem si tří či čtyř záludně vyhlížejících chlapů, jak nosí z auta nějaké pytle a objemné tašky do blízkého domu. Když jsem se s děvčetem před jeho domem rozloučil, vrátil jsem se zpátky a poznal jsem dva muže, po kterých jsem se měl na žádost zvláštního odboru dívat.

Následujícího dne ráno jsem zase zavolal, mluvil s Kokem a popsal jsem mu podrobnosti, které jsem si dokázal zapamatovat, včetně jmen těch dvou chlápků a přesné adresy i popisu auta.

„Vedl sis výborně,“ řekl. „O zbytek se postaráme.“

Jen několik minut poté, co jsem se vrátil domů, jsem zaslechl početné landrovery, které používala policejní mobilní podpůrná jednotka, ale taky armádní landrovery, jak uhánějí po ulici. Byl jsem zvědavý, co se děje, a vyšel jsem před dům, abych se podíval. Viděl jsem, že všechna auta prudce zabrzdila před domem, který jsem ohlásil, a užasl jsem, že zvláštní odbor dokáže jednat tak rychle.

Zašel jsem za svým bratrancem, který bydlel přesně naproti domu, před kterým stálo množství policejních a armádních landroverů. Tam jsem zůstal stát a fascinovaně přihlížel.

Bratranec taky vyšel ven, a tak jsme spolu stáli na chodníku, koukali na dění naproti a povídali si. „Co se tady stalo?“ zeptal jsem se, jako bych vůbec netušil, oč jde.

„Pánbu ví,“ řekl. „Policajti před chviličkou vykopli dveře a spousta se jich nahrnula dovnitř.“

O půl hodiny později jsme tam pořád ještě stáli a koukali, jen jsme měli každý v ruce hrnek čaje. Přišel k nám jeden z policistů. „Co tady pohledáváte, kluci?“

„Jen si povídáme,“ odpověděl jsem.

„Jak se jmenuješ?“

„Nač potřebujete znát mý jméno?“ opáčil jsem.

Znovu se mě zeptal na jméno, tak jsem mu je řekl.

Zeptal se, kde bydlím, tak jsem odpověděl, že jen o kousek dál v ulici.

„Tak se odtud budeš muset vypakovat,“ řekl policista.

„Já se nikam pakovat nebudu,“ zavrtěl jsem hlavou. „Tohle je dům mýho bratrance a jen si povídáme.“

Policista usoudil, že nemá smysl dál se o nás starat, a vracel se ke svému vozu. Díval jsem se za ním a usmíval jsem se. Říkal jsem si, jak by se ke mně asi choval, kdyby měl tušení, že dělají v domě šťáru jen proto, že jsem předal pár informací. Později mi Dean řekl, že policajti našli brokovnici s upilovanou hlavní a zatkli nějakého člověka, známého teroristu, kterého později za držení té zbraně odsoudili.

Jindy jsem šel k bistru koupit si smaženou rybu s hranolky, a přitom jsem si všiml člověka, kterého jsem znal z fotoalba zvláštního odboru. Vyšel z domu, o němž jsem bezpečně věděl, že tam bydlí osamělý chlap, který má těžké problémy s alkoholem. Zavolal jsem Deanovi, jestli není podezřelé, že hledaný chlap vycházel právě z domu toho opilce.

Druhý den ráno tam provedla policie prohlídku a při ní našla odstřelovačskou pušku s puškohledem, která byla schovaná v prostoru nad stropem ložnice. Později jsem se od Deana dozvěděl, že když ochlastu vyslýchali, prozradil jim, že jeho dům pravidelně používala INLA jako tajnou skrýš zbraní.

INLA, Irská národně osvobozenecká armáda, vznikla v roce 1974 jako militantní křídlo Irské republikánské socialistické strany, do níž vstupovali především rozčarovaní republikáni a socialisté, kteří dříve spolupracovali s IRA. Zakladatelem INLA byl Seamus Costello, kovaný republikán, který se jako teenager připojil k IRA a bojoval v jejích řadách už v padesátých letech; tehdy si vysloužil přezdívku „Boy General“. O tři roky později byl Costello zastřelen během jednoho střetu v rámci bratrovražedného boje, který několik let zuřil v INLA krátce po jejím vzniku. Costello však po sobě zanechal cenné dědictví – napojení na Organizaci pro osvobození Palestiny, která socialistickým revolučním organizacím, jako byla INLA, ochotně dodávala levné zbraně a výbušniny.

INLA se razantně etablovala jako součást mezinárodního terorismu v březnu 1979, kdy spáchala atentát na poslance Parlamentu Aireyho Neavea, mluvčího konzervativců za Severní Irsko a blízkého přítele a politického poradce Margaret Thatcherové.

Airey Neave pro mě, který jsem tehdy teprve dorůstal, představoval jenom jméno, jen další vraždu, o které jsem se doslechl. Jeho smrt mi připadala mnohem méně dramatická než vraždy a násilnosti, k nimž docházelo v Belfastu. Pokud šlo o mě, vnímal jsem mnohem bezprostředněji ukrutnosti, které se děly poblíž mého domova, a tak pro mě byly daleko významnější.

*

Vyrůstal jsem v rodině zapřisáhlých republikánů a katolíků v ryze republikánské oblasti Belfastu a po valnou část dětství jsem se bavil popichováním příslušníků policie a britské armády, kteří se pokoušeli za dusotu svých bot vnutit katolickým rodinám v Belfastu svou přítomnost a brutální autoritu.

Pociťoval jsem náklonnost k IRA a vnímal její snahu bránit katolickou komunitu proti násilnickým loajalistům, Ulsterské armádě dobrovolníků a Ulsterským bojovníkům za svobodu, kteří terorizovali oblasti obývané republikány, zabíjeli náhodně vybrané nevinné lidi, z nichž mnozí neměli s IRA vůbec nic do činění.

Ale přece jsem nedokázal pochopit, proč je nezbytné, aby IRA, která se prohlašovala za ochránce katolické části společnosti, zaměřovala tak tvrdou násilnou politiku i proti vlastním lidem – mám na mysli kárná komanda, anonymní trestné skupiny a jejich sklony trestat prostřelením kolen mladé takzvané „chuligány“.

Zabití jedenácti nevinných lidí výbuchem bomby v neděli 8. listopadu 1987 v Enniskillenu, při němž došlo ke zranění dalších třiašedesáti mužů, žen a dětí, zničilo mou důvěru v IRA jednou provždy. Tehdy v neděli IRA odpálila nálož v průběhu průvodu při oslavě Dne válečných veteránů.

Jednou z nezapomenutelných vzpomínek na tehdejší období konfliktu v Severním Irsku se pro mě stal televizní film o tom, jak se po výbuchu bomby zhroutil Památník neznámého vojína a zasypal tunami trosek sedmdesát lidí, kteří přišli na oslavu výročí konce první světové války, a v něm zakomponovaný záznam vystoupení Gordona Wilsona, jehož dcera Marie byla jednou z obětí výbuchu.

Dvacetiletá Marie Wilsonová se připravovala na dráhu zdravotní sestry a třetím rokem pracovala v Nemocnici královny Viktorie v Belfastu, hrála na housle, zpívala v nemocničním sboru, výborně jezdila na koni a ráda hrála badminton, squash a tenis.

Marie, zasypaná troskami, držela patnáct minut svého otce za ruku a sváděla předem prohraný boj o život. Později popisoval šedesátiletý Gordon Wilson v nezapomenutelném rozhovoru ty minuty, kdy se s dcerou drželi za ruce.

„Všude kolem byl po tom výbuchu hrozný hluk, ale mně běžely hlavou jenom naléhavé otázky – kde je Marie? Nestalo se jí něco? Není zavalená troskami? Je naživu?

Potom, jako zázrakem, jsem zjistil, že mi někdo tiskne ruku, a já jsem poznal, že je to Marie. Ptala se: ‚Jsi to ty, tati?‘

Křičel jsem: ‚Jak ti je, Marie?‘ a ona odpověděla: ‚Je to dobré.‘ Jenže pak naráz strašně vykřikla. Znovu jsem se ptal: ‚Jsi v pořádku?‘ A ona mi znovu odpověděla: ‚Ano,‘ ale jako by předtím zaváhala.

A za chvilku vykřikla: ‚Tati, pojďme odtud!‘ Odpověděl jsem jí, ale potom se znovu rozkřičela. Muselo to trvat čtyři nebo pět minut, já jsem na ni volal a ptal se, jak jí je. Pak se jí ale naráz pozměnil hlas. Pevně mě držela za ruku a tiskla mě ze všech sil. Řekla: ‚Tati, mám tě moc ráda.‘ Potom mi její ruka vyklouzla z dlaně.“

Marie Wilsonová zemřela o devět hodin později v nemocnici po operaci mozku a pánve, kterou jí po výbuchu rozdrtily trosky z památníku.

Vedení IRA očividně zaskočilo, že se na ně za odpálení bomby při oslavách Dne válečných veteránů hrnuly výčitky z celého světa; proto se objevilo oficiální prohlášení, v němž se říkalo, že vedení IRA „hluboce lituje katastrofálních důsledků“ bombového útoku, a tvrdilo se zde, že došlo ke strašnému omylu. V prohlášení stálo, že jedna z jejích jednotek nastražila bombu, která byla určená silám Koruny, ne civilistům. Také prý mohlo dojít k jejímu předčasnému odpálení armádními specialisty, kteří se pokoušeli zamezit tomu, aby teroristé nálož rádiem dálkově odpálili. Téhle verzi události, kterou se chtěla IRA obhájit, však byl málokdo ochoten věřit.

Nikdo naopak nezapomněl, jak Gordon Wilson emotivně popisoval výbuch a smrt své dcery. Veřejně odpustil IRA, že mu zabila dítě. Stal se aktivistou v kampani za nastolení míru a později byl zvolen senátorem Irského parlamentu v Dublinu. Gordon Wilson byl vyznáním metodista a hovořil jemným, tichým hlasem. Přesto se z maloměstského čalouníka stal mezinárodním mluvčím a prostými slovy vysvětloval světu důvody, proč by mělo skončit násilí v Severním Irsku. Zemřel v červnu 1995 ve svých sedmašedesáti letech.

Tento jediný bombový atentát zcela ukončil mé pochybnosti, zda si počínám dobře, když sbírám informace pro zvláštní odbor, a naopak mě utvrdil v rozhodnutí udělat všechno, co bude v mých silách, aby se v Severním Irsku skoncovalo se sektářským násilím a zabíjením nevinných lidí. Jako mávnutím kouzelného proutku zmizely i všechny mé obavy o vlastní bezpečí.

KAPITOLA PÁTÁ

Tři dny po výbuchu v Enniskillenu jsem se setkal s Deanem a Kokem při obvyklé schůzce, ale tentokrát mě zavezli do bezpečného domu zvláštního odboru na severním okraji Belfastu.

Když jsme předtím schůzku po telefonu domlouvali, Dean se mě zeptal: „Co máš rád k jídlu?“

„Co tím myslíte?“ zeptal jsem se. „Proč to chcete vědět?“

„Protože se chystáme trošku spolu povečeřet,“ odpověděl.

„No, jestli to chcete doopravdy vědět, tak steak s bramborovýma hranolkama,“ řekl jsem.

„A co nejradši piješ?“

„Dietní colu.“

„Tak dobře.“

„A prosím vás, ať je to doopravdy cola,“ řekl jsem ještě. „Pepsi nenávidím.“

„Do háje,“ zasmál se do telefonu. „Uvidím, co se dá sehnat.“

V dodávce se zaslepenými okny jsme jeli dvacet minut, možná víc, pak auto zastavilo a otevřely se boční dveře. „Jsme tady,“ řekl mi Dean. Vylezl jsem z dodávky a vyšel po dvou schůdcích do domu.

„Omlouvám se za ty špionské manýry,“ řekl Dean, když mě zavedl do místnosti na konci chodby. Na podlaze ležel koberec, ale jinak byla místnost zařízená celkem spartánsky. Stará hnědá pohovka, dvě křesla a několik dřevěných jídelních židlí. Těžké závěsy byly pečlivě zatažené.

„Tohle je jeden z našich bezpečných domů,“ vysvětloval, „tady můžeme v pohodlí sedět a povídat si. Neboj se, dokud jsi tady, tak nás naši hoši dobře hlídají.“

Za chvilku vešel dovnitř Koko se dvěma talíři – jeden podal mně, druhý Deanovi. Ohromeně jsem hleděl na stejk a hranolky na talíři, protože už jsem zapomněl, na čem jsme se telefonem domlouvali.

Když Koko zase odcházel, aby přinesl talíř pro sebe, Dean za ním volal: „Nezapomeň na tu dietní colu!“ a přitom zvlášť zdůraznil, že to má být cola. Moje přání si zapamatoval dobře, dostal jsem skutečně colu.

Užasl jsem, jak rychle Dean pořádal svou porci. Já jsem stačil teprve uzobnout několik hranolků, a on už stihl sníst všechno, co měl na talíři, a odkládal nůž a vidličku.

„To jíte pokaždý takhle rychle?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Dnes jsem jedl pomalu, abych s tebou držel krok.“ A rozesmál se.

„Říkali jsme si, Marty, že by bylo na čase postavit tvoje působení na regulérní základ,“ spustil Dean. „Všichni jsou velice spokojení s tím, jak děláš svou práci, a rádi bychom, abys v tom pokračoval.“

„To budu,“ odpověděl jsem, „a taky vám řeknu proč.“

„Proč tedy?“

„Kvůli Enniskillenu,“ řekl jsem. „Já se s tím nedokážu srovnat.“

„Správně,“ přikývl. „Já mám stejný pocit.“

„Jsi spokojený s tím, jak zatím probíhala naše spolupráce?“ zeptal se zase Dean.

„Ano, myslím že ano,“ odpověděl jsem. „Proč se ptáte?“

„Protože bychom tě chtěli využívat víc než doteď,“ prozradil. „Zatím všechno šlapalo jako hodinky a jsme přesvědčení, že bys byl cenným přínosem pro naši zpravodajskou síť.“

„No, díky,“ řekl jsem.

„Ale já jsem tě sem dnes pozval proto, abych ti vysvětlil pár věcí.“

„Například?“

„Totiž,“ spustil, když si předtím několikrát odkašlal, „jistě si uvědomuješ, že to, co pro nás děláš, tedy že působíš jako tajný agent, může být hodně nebezpečné.“

„Pro mě?“ zeptal jsem se, což muselo vyznít hodně naivně.

„Ano, pro tebe,“ odpověděl se smíchem.

„No jo,“ přikývl jsem.

„Došlo ti, co by se stalo, kdyby IRA někdy vyčuchala, žes pro nás pracoval?“

„Jo, to jo,“ zopakoval jsem.

„Poslouchej, Marty,“ řekl. „Kdyby IRA přišla na to, žes pro nás pracoval, a kdyby tě někdy chytili, zabijí tě. Když si usmyslí, na dlouhé týdny tě někam odvlečou a budou tě vyslýchat. Budou tě mlátit a mučit a zkusí na tebe všechno, jen aby ses přiznal.

Už bylo pár takových ubohých troubů, kteří nikdy neměli vůbec nic společného se zvláštním odborem, policií ani bezpečnostními složkami, a stejně se jejich těla našla se stopami, které svědčily o mučení – pálili je a mlátili, než je zabili. Pokaždé to končí stejně. Najde se tělo, které má v týlu dvě díry od kulek.“

Dean na mě hleděl s očividnou zvědavostí, jak na ty pochmurné podrobnosti budu reagovat. Možná si všiml, že jsem se přestal zabývat steakem a hranolky, ačkoli jsem byl s jídlem teprve v polovině.

Vážil jsem si toho, že mi Dean pověděl pravdu a že se nesnažil nic přikrášlovat, když mluvil o mých vyhlídkách, kdybych se měl někdy stát vězněm IRA.

„Já to chápu,“ odpověděl jsem. Ale přece mě znervóznila představa, co všechno by se mi mohlo stát.

Odstrčil jsem od sebe nedojedený talíř, protože mě přešla chuť. Zdálo se mi vhodnější soustředit se na to, o čem se mluvilo, než na jídlo. Pověděl jsem mu, že jsem v novinách četl různá prohlášení IRA o vykonání popravy nějakého člověka za to, že údajně „informoval policii nebo s ní kolaboroval“.

„Nuže, chceš v tom i tak pokračovat?“ zeptal se.

„Jo,“ přisvědčil jsem.

„Dobře,“ řekl Dean. „Uděláme všechno pro to, abychom tě ochránili. Můžeš mi věřit, že tě nikdy vědomě nevystavíme ohrožení, a kdybychom z některého zdroje uvnitř IRA zaslechli něco znepokojivého, co by se tě mohlo týkat, tak tě okamžitě někam uklidíme. Spolehni se, že tě nikdy nepošleme někam, kde bys musel riskovat život.“

„Díky,“ řekl jsem se smíchem, ale vyznělo to jaksi hluše.

Bylo to jen několik měsíců, co jsem četl v novinách, že ze Severního Irska byl stažen nejdéle působící dvojitý agent zvláštního odboru, který v IRA zastával pozici vysoko postaveného člena štábu brigády. Tvrdilo se, že jeho informace vedly k usmrcení půltuctu příslušníků IRA a uvěznění dalších dvaceti. Dostal novou totožnost a usadil se v Anglii. Už samo vědomí, že zvláštní odbor dokázal zachránit jednoho ze svých špičkových agentů, když upadl v podezření, mě trochu uklidnilo, ale ne nějak zvlášť.

„Jsem rád, že chápeš, jak se věci mají,“ pravil Dean, „protože nechci, aby sis myslel, že tahle práce je jen nějaký dýchánek, trocha zábavy, aby sis vydělal nějakou tu libru. Je to smrtelně vážná záležitost. Rád bych, abys věděl, že od doby, co začaly zdejší nepokoje, zabila IRA spoustu mých blízkých přátel. A někteří z nich byli skuteční profesionálové.“

Dean vždycky dával vůči IRA najevo nefalšovaný respekt. Nikdy je nepomlouval, neurážel jejich inteligenci, a co bylo nejdůležitější, nikdy nepodceňoval jejich schopnost připravit bombové útoky, vraždit lidi a v případě nezbytnosti terorizovat obyčejné obyvatele.

Vysvětloval mi, že by se chtěl daleko víc soustředit na identifikaci známých podezřelých, jejichž fotografie mi bude ukazovat na pravidelných týdenních setkáních.

Než jsme odešli, Dean mi řekl: „Stáváš se daleko důležitějším člověkem, než si uvědomuješ, Marty. Jen pokračuj v téhle skvělé práci, a pamatuj, že hlavní je dávat na sebe pozor.“

Několik týdnů po tete-a-tete v bezpečném domě zvláštního odboru mě Dean požádal, abych se poohlédl po nebezpečném bombovém atentátníkovi z IRA, který měl na svědomí mohutné výbuchy v samotném středu Belfastu, při nichž explodovalo v jednom případě 250 a ve druhém skoro 500 kilogramů trhaviny.

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se.

„Harry Fitzsimmons,“ odpověděl Dean.

„Máte jeho fotku?“

„Ano,“ přisvědčil Dean. „Tohle je on.“

„Cože!“ vykřikl jsem. „To je kravina! Roky jsem s ním kamarádil! Chodili jsme do stejné školy. Nikdy nepatřil k IRA!“

Muselo to znít přesvědčeně, protože Dean jen zavrtěl hlavou a počkal, až se uklidním, než pokračoval.

„Poslouchej, Marty,“ řekl. „Můžu ti říct, že tenhle chlapík pracuje pro velmi aktivní bombovou jednotku. A ještě ti řeknu, že hlavou téhle jednotky je velice dobře známý příslušník IRA.“

„Do prdele!“ vykřikl jsem. „A jste si doopravdy jistí?“

„Ano, víme to jistě.“

Harryho Fitzsimmonse jsem znal od dětství. Vyrůstali jsme na jedné ulici, navštěvovali se navzájem doma a chodili jsme spolu o letních prázdninách na výlety na Black Mountain. Věděl jsem, že se Harry zapletl do nějakých menších prohřešků proti zákonu, zrovna jako já, ale nikdy by mě nenapadlo, že by se mohl stát aktivním příslušníkem bombové jednotky IRA.

Slíbil jsem Deanovi, že si dám na Harryho zvlášť pozor a ohlásím, co zjistím, ale pořád jsem nebyl přesvědčený, že by mohl být členem IRA. Harry se oženil s Charlene, kterou miloval už ve škole, a žili v novém domě hned za rohem od našeho. Často jsem je vídal, jak spolu večer chodívají na procházku.

Od té doby jsem se s nimi na ulici občas zastavil na kus řeči, jen tak o ničem. Během několika týdnů jsem si všiml, že Harry nosí různé baseballové čapky se štítkem staženým do čela tak, aby mu bylo pokud možno co nejméně vidět do obličeje. To ve mně vzbudilo podezření. Za nějaký čas jsem zjistil, že za Harrym domů dochází tři nebo čtyři chlapi, kteří vždycky u chodníku zaparkují nový nissan a zmizí v domě na hodinu i delší dobu. Všechno jsem to ohlásil Deanovi, který mi později potvrdil, že ti čtyři muži patří do jedné bombové jednotky IRA.

Bylo mi nepříjemné, když jsem Deanovi vykládal o Harrym a každý měsíc jsem potvrzoval jeho totožnost. Byl sice o tři roky starší jak já, ale přesto to byl můj kamarád a dal bych moc za to, kdyby po mně Dean nikdy nežádal, abych sledoval zrovna jeho. Musel jsem si pořád opakovat, že pokud si je Dean jistý, že Harry je příslušníkem IRA, pak je pravděpodobné, že to tak skutečně je. Ale stejně mě to pořád trápilo.

O několik let později mi Dean prozradil, že Harryho jednotka stála za bombovým útokem proti budově soudu na Chichester Street v sobotu 9. ledna 1988, při kterém došlo k rozsáhlým škodám. Nastražili bombu, která v úterý 23. srpna 1988 poničila část belfastského centra. A podílel se i na jednom z největších bombových výbuchů organizovaných IRA, ke kterému došlo v pondělí 31. července 1989, kdy dodávka prádelny naložená téměř pěti metráky trhavin explodovala poté, co jí povolili vjezd do areálu Vrchního soudu v Belfastu. Jen tyhle tři bomby napáchaly škody za miliony liber.

Úspěšný bombový útok proti Vrchnímu soudu byl vlastně dílem náhody. IRA se dlouhé měsíce pokoušela přijít na způsob, jak dopravit bombu do soudní budovy, která byla symbolem britské nadvlády v Severním Irsku. Když příslušníci jedné z bombových jednotek IRA obhlíželi budovu soudu, všimli si dodávky z prádelny, která projela jinak neproniknutelným kordonem ostrahy do areálu soudu. Ještě důležitější bylo, že v řidiči dodávky poznali mládence, který bydlel na sídlišti Ballymurphy. Toho pak skupina navštívila a donutila ho zavézt auto naložené trhavinami do soudní budovy.

Úspěšná kariéra Harryho Fitzsimmonse v bombové jednotce pokračovala ještě nejméně dva roky, než se IRA na konci roku 1989 rozhodla jednotku rozpustit.

Po celou tu dobu jsem dával na Harryho pozor. Dean mě pobízel, abych se s někdejším kamarádem víc sblížil a pokud možno se setkal i s jeho přáteli, kteří docela často docházeli k němu domů.

„Proč chcete, abych tohle dělal?“ zeptal jsem se.

„Mohlo by to být hodně užitečné. Opravdu moc užitečné,“ odpověděl.

V té době jsem neměl ani stín tušení, jak blízko se ještě dostanu k vysokým činitelům IRA, ale později, když moje kariéra britského agenta vrcholila, jsem byl v každodenním styku s lidmi, kteří organizovali a řídili bombové útoky a střelecké přepady po celém Severním Irsku.

Taky jsem se spřátelil s chlápkem středních let, který se jmenoval Danny, ztroskotancem, který trávil dny tím, že se poflakoval po belfastských hospodách a sázkových kancelářích, a k němuž jsem pociťoval cosi jako soucit. Všímal jsem si, jak se jen tak potuluje, občas vyřídí nějakou posílku pro každého, kdo o to stál, a dostane za to cigarety nebo nějakou libru. Jen málokdo byl ochoten prohodit s ním pár slov a většinou se k němu chovali, jako by to byl kus hadru. Bylo mi ho líto, a když jsem ho zahlédl někde na ulici, tak jsem se s ním zastavil na kus řeči. Chudák Danny měl ke všemu děsivý zánět kůže na rukou a na obličeji a děti před ním utíkaly, jako kdyby byl malomocný.

Danny chodil špinavý, neholený a neustále z něho táhl alkohol; nikdy, ani když bylo v létě hodně vedro, jsem ho neviděl jinak než v černém převlečníku, který mu byl o několik čísel větší, takže v něm vypadal jako zabalený. Říkal mi, že nikdy nepracoval, odjakživa přežíval z ruky do úst a byl závislý na tom, co mu kdo dal. Obyčejně jsem mu koupil něco k jídlu, sendviče nebo hamburger, a podstrčil jsem mu pár liber, i když mi bylo jasné, že je utratí za pití nebo sázky na koníčky. Dokonce jsem mu občas nějaké peníze i půjčil a k mému ohromení mi je vždycky do pětníku vrátil. „Marty,“ říkával, „nemusíš se ničeho bát, protože já na tebe dávám pozor. Pořád ti kryju záda.“

Občas jsem si říkal, jestli mi třeba nepřinese štěstí, že si s ním sem tam popovídám nebo mu koupím něco na zub, ale v tom nebyl důvod, proč jsem se o něho staral. Prostě mi bylo líto člověka, který, jak se mi zdálo, se o sebe sám nedokáže postarat.

A pak jsem z ničeho nic začal méně myslet na Deana i chudáka Dannyho, protože mě mnohem víc zajímal někdo jiný – krásná sedmnáctiletá tmavovláska Angela Craneová.

Angelu jsem potkal jednou odpoledne, když jsem šel s kamarádem do učňovského střediska na Kennedy Way, kde se učila kadeřnicí. Viděl jsem jít po ulici dvě děvčata a mou pozornost zaujalo to, které bylo asi sto pětašedesát centimetrů vysoké, mělo vlnité vlasy po ramena, příjemný úsměv a kouzelné oči.

Ovšem jak dívky přicházely proti nám, nedokázal jsem odtrhnout oči od jejích štíhlých, krásných nohou, které vystavovala v ukrutně krátké minisukni.

Když jsme pak děvčata doprovázeli domů, povídal jsem si jenom s Angelou a naprosto mě uchvátila. Od chvíle, kdy jsem před osmnácti měsíci začal pracovat pro zvláštní odbor, byla Angela první dívka, o kterou jsem se zajímal. Jinak jsem byl celou tu dobu tak zaujatý svým vlastním tajným světem, sledováním lidí, opatřováním peněz prodejem kradeného zboží a taky sám sebou, že jsem na nějaké randění s děvčaty neměl pokdy. Angela to všechno změnila.

Když jsme se tehdy večer s děvčaty rozloučili, kamarádovi jsem nic nepovídal, ale bylo mi jasné, že se s ní chci setkat znovu. Pět dní nato mě tenhle kamarád přesvědčil, abych s ním šel na nějaký večírek v sídlišti Ballymurphy. Nikdy jsem nekouřil, nepil ani nebral drogy, takže mě chození po večírcích nijak zvlášť nelákalo. Brzy jsem se tam začal nudit a hleděl jsem se vytratit. Kamarádi mě často zkoušeli nalákat, abych se napil, zašel s nimi do hospody, na nějaký večírek nebo do klubu, ale opravdu mě to nikdy moc nezajímalo.

Narodil jsem se během nepokojů, které zmítaly Severním Irskem, a vyrůstal v násilnickém prostředí. K němu patřily policejní obušky, gumové projektily britské armády, armádní a policejní šťáry v ulicích i v domech, noční výtržnosti, projevy nenávisti mezi protestanty a katolíky a exploze bomb nastražených IRA, které rozbíjely naše město – to všechno mělo za následek, že jsem dospěl hodně rychle. Mnohým z nás připadaly návštěvy večírků a opíjení se v hospodách jako lehkomyslné, ba pitomé, protože v životě byly mnohem důležitější věci. Jako bychom nadšeně a bezstarostně oslavili patnácté narozeniny, jak to dělají školáci kdekoli jinde ve světě, a potom z ničeho nic přeskočili několik let a začali se chovat dospěle a seriózně jako pětadvacetiletí.

Kdykoli jsem s kamarády zašel do hospody nebo na nějakou party, obyčejně jsem se pod nějakou záminkou vytratil a brzy se vrátil domů. Ale toho večera jsem se z nějakého neznámého důvodu rozhodl, že na ten večírek půjdu.

Když jsme přišli do domu, kde se konal, bylo tam jenom osm lidí, ale hudba hrála naplno. A k mému naprostému překvapení a náramnému potěšení seděla na pohovce Angela, znovu v té kratičké minisukni a nadýchané bílé halence. Vypadala skvěle.

Hodinku jsme si povídali a potom jsem řekl, že si zajdu do obchodu pro pár plechovek dietní coly.

„Půjdu s tebou,“ vyhrkla nadšeně, u dveří na ulici mě doběhla a pak jsme šli spolu.

Cestou do obchodu jsme si vyměnili telefonní čísla.

„A opravdu mi zavoláš?“ ptala se.

„Určitě ano,“ odpověděl jsem.

Cestou zpátky jsem měl pocit, jako bych byl nový člověk, protože jsem cítil, že mezi námi funguje ta správná chemie. Říkal jsem si, že Angie o mě asi má opravdu zájem. Z toho, o čem jsme si povídali, navíc vyplynulo, že její starší bratr Tommy se mnou chodil do školy a že jsme byli dobří kamarádi.

Hned další večer jsem Angii zavolal a o hodinu později jsme se sešli. Řekl jsem sestře Lizzii, že jsem začal chodit s děvčetem, a požádal jsem ji, aby mi půjčila klíče od svého domu, který zrovna renovovala. Bylo to jen kousek od našeho domova. Sebral jsem nějaké pásky a nedočkavě chvátal dvě míle do parku Falls, kde jsme si domluvili schůzku. Pak jsme několik hodin seděli v sestřině domě, poslouchali hudbu z pásek, líbali se a mazlili. Bylo nám spolu báječně.

Od toho večera jsme s Angií tvořili nerozlučný pár. Scházeli jsme se skoro každý večer a brzy se z nás stali milenci. Toužili jsme spolu trávit pokud možno co nejvíc času a hledali každou příležitost, abychom se mohli pomilovat. Angie měla zlaté srdce a každý týden mi koupila nějaký malý dárek, přestože na tom byla s penězi bídně.

Pracovala na částečný úvazek v bistru na Falls Road, kam docházela každý čtvrtek, pátek a sobotu odpoledne. Čekával jsem na ni v sedm večer a často jsme buď hlídali její malé sourozence Sama a Louise, nebo jsme trávili večery u mě doma nebo u mé sestry.

Matka měla Angii moc ráda, chovala se k ní jako k dceři a občas spolu chodily nakupovat. Často jsem je zastihl, jak si povídají v kuchyni nad šálkem čaje, jako by se znaly mnoho let.

„Není mi jasné, jak můžeš s mým synem vyjít,“ povídala máti Angii. „Někdy mi přijde, že je na hlavu. Musíš být fakt dobrá, že s ním vydržíš.“ A dala se do smíchu.

Když už jsem s Angií chodil několik měsíců, zeptal se mě Joe Ward, můj o pět let starší známý ze sousedství, jestli bych s ním nechtěl pracovat. Joea jsem celý život obdivoval a on se ke mně vždycky choval laskavě a velkomyslně, i když už byl ženatý. Uznával jsem ho i proto, že když jsem byl ještě menší, vždycky se mnou mluvil spíš jako s dospělým než jako s dítětem.

Joe mi řekl, že dostal zakázku od domovní správy na stavbu plotů v sídlišti Ballymurphy a potřeboval by parťáka. Měl pověst schopného a rychlého pracanta a našli se takoví, kteří s ním nechtěli pracovat, protože jeho pracovní tempo bylo opravdu vražedné.

Já jsem se k němu ale přidal moc rád, abych si počestně vydělal nějaké peníze, pokud možno dost na to, abych mohl skoncovat s rozprodáváním kradených věcí. Joea jsem uznával a věřil mu, protože se vždycky choval jako dobrý kamarád. Jednou, asi o rok dřív, mě Joe zachránil, když mi hrozilo, že mě seberou policajti a zavřou za katr za to, že jsem se s ním zapletl do jakési bitky poblíž Královské univerzity v centru Belfastu. Shlukla se kolem nás skupinka šesti mládenců, očividně dost pod párou, a ti do nás začali strkat a cloumat s námi. Joe jim pořád opakoval, ať nás nechají na pokoji, a když to nepomáhalo, tak si vždycky některého přidržel a vrazil mu pár pořádných pěstí. Když mu jeden z nich skočil na záda, tak jsem se k Joeovi přidal, stáhl jsem mu toho chlapíka ze zad a pustil jsem se do něho. O chviličku později jsme slyšeli nějaké hulákání a viděli jsme, že k nám běží dalších šest či sedm jejich kamarádů.

A zároveň se ozvalo kvílení policejních sirén a viděli jsme, že k nám míří několik policejních vozů s blikajícími modrými majáky.

„Joe, padáme pryč!“ křikl jsem.

Ještě vrazil jednomu z útočníků dvě pěkné rány a zavolal: „No jo, Marty, utíkej.“

Dali jsme se na útěk, ale uběhli jsme jen pár set metrů, když zpoza rohu vyjelo další policejní auto, a když řidič viděl, že utíkáme, zastavil. Posádka vyskákala z auta a vydala se nás pronásledovat. Zaběhli jsme s Joem do boční uličky, která, jak se ukázalo, byla slepá. Před námi se tyčila třímetrová cihlová zeď. Joe sice není velký, ale má pořádnou sílu a atletické vlohy, takže se rychle vyškrábal na korunu zdi, ale já jsem to nedokázal. Vyskakoval jsem, ale na vršek zdi jsem nedosáhl.

„Vyskoč znova, Marty, skákej!“ křičel Joe. Ohlédl jsem se zpátky a viděl jsem, že dvěma policistům ke mně chybí jen pár metrů. Ještě naposledy jsem se pokusil vyskočit a současně se Joe naklonil z vršku zdi dolů, chytil mě za ruku a vytáhl mě nahoru. Jeden z policistů mě stačil chytit za nohu a chviličku se mě pokoušel stáhnout dolů, ale Joe mě naopak tahal na druhou stranu zdi. Volnou nohou jsem švihl po policistovi a on mě pustil. Joe mě vytáhl k sobě, seskočili jsme na druhou stranu a utíkali jako o život. Od té chvíle jsem nepochyboval, že Joe je opravdu spolehlivý kamarád a rád bych pro něho udělal cokoli, oč by mě požádal.

Stavět ploty byla pěkná dřina, ale i zábava. Přivážel jsem palety s plotovými díly Joeovi, který je usazoval na místo. Tahle práce nám zabrala sedm měsíců, ale domovní správa předpokládala, že to bude trvat až půldruhého roku. Když viděli, co jsme dokázali, nestačili se divit a mysleli si, že jsme si najali nějaké pomocníky. Ale Joe o nic takového nestál, protože ty peníze potřeboval.

Několik dnů předtím, než jsme měli s prací skončit, za námi přišel úředník z domovní správy, aby se podíval, jak jsme postoupili daleko.

„Chcete vy dva další práci?“ zeptal se nás.

„Přijde na to,“ odvětil Joe.

„Když jste ty ploty postavili tak rychle, nechtěli byste zakázku na jejich natření?“

„Podle toho, kolik by z toho káplo,“ řekl Joe.

Na ceně se rychle dohodli. Když úředník odešel, Joe se po mně podíval a zamrkal. „Udělal bych to i za půlku těch peněz,“ zasmál se. „Uzavřeli jsme dobrou smlouvu.“

„Takže se ti to podařilo zas, jak tak koukám. Už vím, proč ti někteří říkají Štístko,“ řekl jsem.

„O čem to meleš, ty drzej pacholku?“ zeptal se.

„Víš, Joe, pokaždý, když se do něčeho pustíš, tak se z toho vyklube pro tebe dobrej kšeft.“

Joe na mě upřel zvláštní pohled. „V tom není žádný štěstí, Marty. Za tím je tvrdá práce,“ poučil mě. A tu jsem pochopil, že mi právě dal hodně dobrou radu.

Angie se za mnou občas zastavila, i když jsem zrovna stavěl plot. To jsem vždycky práci odložil a povídal si s ní, ale Joe s tím brzy skoncoval. „Angelo,“ křikl na ni, „mohla bys toho kluka nechat na pokoji? Stejně se večer uvidíte. Potřebuju, aby pracoval, víš? On tady není na prázdninách!“

„Tak dobře, ty otrokáři!“ odpověděla, rychle mě políbila na rozloučenou a odešla. Líbilo se mi, když se za mnou Angie zastavila v práci. Měl jsem z toho dobrý pocit, pokaždé mě to nakoplo a připomněl jsem si, jaké mám štěstí, že mě miluje taková krásná, báječná dívka.

Dean a Koko ovšem vůbec nebyli nadšení, že jsem vzal práci na stavbě plotů. Byli by raději, kdybych se ometal po ulicích a prodával kradené zboží, šmejdil po okolí s ušima a očima nastraženýma a dodával jim užitečné informace, místo abych trčel na jednom místě a den za dnem stavěl ploty.

„Zajdeš někdy do nějakého republikánského klubu?“ zeptal se Dean při jedné z našich každotýdenních schůzek.

„Ne, nikdy,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Tys nikdy nebyl ani v jednom?“

„Ani jednou,“ řekl jsem. „Já vůbec nepiju, vždyť to víte.“

„Možná by nebylo na škodu, kdybys občas do některého zašel,“ vysvětloval Dean. „Chodí tam totiž hodně z těch lidí, o kterých víš, že nás zajímají. A taky tam IRA získává mnoho svých členů.“

„Tak jo,“ přikývl jsem.

„Myslíš, že bys mohl sem tam do některého toho klubu zajít a povědět nám, kteří lidé jsou tam často k vidění?“

„Myslím, že v tom není problém,“ odpověděl jsem, ale v duchu jsem si říkal, že mi vůbec nevoní vyhlídka na to, že bych se tam měl potkávat s lidmi, které znám roky a mám tušení, že patří k IRA.

„Výborně,“ řekl Dean.

Vlastně na mě nijak nenaléhal, ani mi nepřikazoval chodit do klubů, abych tam pátral po podezřelých. Jenomže způsob, jakým mě o to požádal, mi ve skutečnosti nedal jinou možnost, než abych mu vyhověl. Nemohl jsem prostě nebrat na vědomí, že je to v mnoha ohledech můj šéf a platí mi čtyři sta liber měsíčně.

Poblíž obchodního střediska Whiterock, kam jsem chodíval matce kupovat potraviny, se dnem i nocí poflakovala skupinka mládenců a žebrala o peníze. Zvlášť otravovali penzisty a osamělé matky, když vycházeli z pošty a odnášeli si týdenní podporu. Oběti žebráků si stěžovaly na místní úřadovně Sinn Féin a výsledkem bylo rozhodnutí IRA, že je odtud vypudí.

Jednou jsem si všiml asi třicetiletého muže s černými vlasy a knírem, kterého jsem znal pod jménem Micky, jak žebravým mladíkům domlouvá, aby se z toho místa vypařili, jinak ponesou nepříjemné následky. Řekl jsem si, že by nebylo marné se s ním trochu sblížit, protože jsem si domyslel, že toho bude vědět spoustu o lidech z IRA, kteří bydlí v okolí.

O několik týdnů později, když už jsem se s ním dobře znal, mě Micky požádal, abych s ním zašel na staveniště na Moyard Crescent, kde hodlala Severoirská domovní správa postavit na tucet nových domů.

„Ty jsi Jim?“ zeptal se Micky vysokého hubeného chlapíka po padesátce.

„Jo,“ přisvědčil.

Micky ho vzal za loket a odvedl ho kousek stranou, abych neslyšel, o čem si povídají. Za několik minut se ke mně vrátili a Micky řekl: „Tak tohle je Marty a bude tady dělat strážného.“

Do toho okamžiku jsem neměl nejmenší ponětí, že bych měl dělat strážného na nějakém staveništi. Micky se mi o nějaké práci ani nezmínil.

Ten muž se zeptal: „Kolik budeš chtít?“

Než jsem stačil odpovědět, mluvil dál: „Nebudeš toho mít moc na práci. Jenom budeš koukat po place, a kdybys viděl, že se tady poflakuje někdo podezřelý, povíš o tom svým lidem.“

Ani pak jsem nestačil nic říct, protože nám Micky skočil do řeči: „Sto liber týdně, může být?“

„Žádný problém,“ odpověděl ten chlapík. Obrátil se ke mně a řekl: „Každý týden přijdu a zaplatím hotově. V pořádku?“

„Báječně,“ odpověděl jsem, ohromený vyhlídkou na nové zaměstnání.

Když jsem s Mickym odcházel, uvědomil jsem si, že teď pracuji pro IRA, protože jsem měl na staveništi působit jako zástupce IRA, která z podnikatelů vydírá výpalné. A kromě toho jsem byl zaměstnaný u zvláštního odboru jako britský agent. Zrovna mi bylo osmnáct.

KAPITOLA ŠESTÁ

„Skvělé, sakra, to je skvělé!“ vykřikl Dean a v radostném gestu zaťal pěst, když jsem mu řekl, že jsem zrovna dostal místo strážného u skupiny IRA, která vybírá výpalné.

„Jak se ti to kruci povedlo?“ ptal se. „Povídej, řekni mi všechno, Marty. Chci o tom vědět všechny podrobnosti do posledního slova.“

A tak jsem Deanovi vypověděl, co se stalo, a očividně ho překvapilo, že mě příslušník IRA angažoval jako strážného, přestože jsem ve skutečnosti nebyl členem organizace.

„Myslíte, že je to podezřelé?“ zeptal jsem se Deana.

„Ale ne,“ zavrtěl hlavou, „to si nemyslím, aspoň podle toho, cos mi o Mickym řekl. Nejspíš to udělal na vlastní pěst, aniž by o tom moc přemýšlel. Vypadá to, že chtěl udělat něco dobrého pro nezaměstnaného kluka ze sídliště.“

Každý den po páté odpoledne jsem chodil na staveniště, které leželo sotva dvě stě metrů od našeho domu, zrovna když dělníci končili s prací. Obcházel jsem tam, občas kývl na pozdrav nějakému dělníkovi, který se po mně udiveně díval, protože přesně nevěděl, co jsem zač a co tam dělám. Ale chovali se uctivě, protože dobře věděli, že IRA vymáhá výpalné výměnou za to, že dovolila firmě stavět přímo v srdci přísně republikánské čtvrti.

A každý pátek kolem páté přijížděl můj člověk ve zbrusu novém sedanu audi a předal mi slíbených sto liber.

„Je všechno v pořádku?“ ptával se pravidelně.

„No jasně,“ odpovídal jsem. „Všechno v pohodě.“

„Žádné potíže?“

„Ne, kdepak. Proč myslíte?“

„To je dobře,“ přikývl, jen pohledem přeletěl po staveništi, nasedl do auta a odjel.

Jednoho dne nějak kolem půlnoci mě napadlo zajít na staveniště, abych to tam zkontroloval, a všiml jsem si, že v oplocení je vystříhaná díra. Podíval jsem se, co a jak, a zjistil jsem, že někdo ukradl asi dvacet pytlů cementu. Rychle jsem proběhl nejbližší okolí, ale po ztracených pytlech ani památky. Přemítal jsem, co asi na chybějící cement řekne šéf staveniště a Micky, protože mou prací bylo staveniště hlídat.

V té chvíli u mě zastavil malý kluk na kole. „Hej, pane,“ řekl, „nehledáte náhodou cement?“

„Jo, to hledám,“ přisvědčil jsem. „Tys viděl, co se s ním stalo?“

„Ano,“ přikývl. „Já vám to ukážu,“ a odvedl mě k domu, který neležel dál jak sto metrů od staveniště. A tam, na zadní zahrádce, byly naskládané chybějící pytle, přikryté igelitovou plachtou. Klukovi jsem dal libru a zhluboka jsem si oddechl.

Tu noc jsem všude hledal Mickyho, ale marně. Nakonec jsem nechal u jeho matky vzkaz, aby se co nejdřív zastavil na staveništi, protože odtud něco ukradli. Pak jsem se na staveniště vrátil a zůstal tam, dokud kolem sedmé nezačali přicházet dělníci.

O hodinu později se ukázal i Micky s nějakým mladíkem, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Pověděl jsem mu, co se přihodilo, a zavedl jsem ho na místo, kde byl cement schovaný.

„Dobrá, o to už se postaráme,“ řekl, a když jsem odcházel, slyšel jsem, jak bouchají na dveře toho domu. O deset minut později jsem viděl dva chlapy, jak kráčí ke staveništi, každý s pytlem cementu na rameni. A takhle chodili sem a tam, dokud neodnosili na staveniště i poslední ukradený pytel.

„Už nebudeš mít žádný potíže,“ řekl mi Micky později. „Oni nevěděli, že staveniště hlídá IRA. Teďka už to vědí a žádný další problémy nebudou.“

Od té doby jsem staveniště sotva obešel, protože už vešlo v obecnou známost, že areál „chrání“ IRA, a nikdo se neodvážil odtud vzít ani hřebík. Jen jsem ráno otevřel bránu a vrátil jsem se v sedm, abych ji zavřel. A týden co týden jsem dostával sto liber.

Po večerech jsem často zašel do jednoho z republikánských barů, kam chodíval i Micky, a pokaždé jsem mu koupil pár pint ležáku, zatímco já jsem se držel své dietní coly. Zatímco jsme klábosili, on mi představoval každého, kdo se u něho zastavil prohodit nějaké slovo. Za čtyři měsíce, co jsem hlídal staveniště, jsem poznal mnoho příslušníků IRA a každý týden jsem o nich podával hlášení Deanovi. Mnohá ze jmen, která jsem mu nahlásil, patřila lidem, po nichž pátrali řadu měsíců.

Na druhé straně hodně kamarádů, s nimiž jsem vyrůstal, docela překvapilo, když se doslechli, že jsem se dal k IRA. Chodili jsme spolu do školy a taky za školu, hrávali jsme si a dělali rošťárny. Oni se snažili vést slušný a poctivý život, řádně pracovali, nebo – což byl častější případ – sháněli práci, a s IRA neměli vůbec nic do činění. Věděli, že jsem jako kluk býval divoký, provokoval policisty, házel sklenice s barvou na jejich auta a bojoval s příslušníky armády po ulicích, ale i tak se divili, že se ze mě stal takový přesvědčený republikán a jsem ochotný se s těmi lidmi bratříčkovat.

Jednoho dne odpoledne však všichni v okolí dostali jasný signál, že jsem se zapletl s IRA. Zrovna jsem se vracel domů, pomáhal jsem jedné sousedce s nákupem a nesl jsem její dcerku na ramenou. Nedaleko domova jsme míjeli britského vojáka, který tudy procházel na pěší hlídce. Když nás míjel, cosi poznamenal.

„Copak jste to říkal?“ zeptal jsem se mile.

„Nic,“ odsekl, a tak jsem pokračoval v cestě.

V následující vteřině mi projela celým tělem bolest – voják mě zezadu těžkou botou nakopl do kříže. Kopanec byl tak silný, že mě bezmála srazil na zem, a měl jsem co dělat, abych udržel dítě na ramenou, protože jsem se bál, že by mi dívenka mohla spadnout do ulice, kudy projížděla spousta aut. Ale nějak se mi přece podařilo zůstat na nohou.

Vzteky jsem začal vidět rudě. Holčičku jsem vrátil její matce, která kráčela vedle mě, a obrátil jsem se k tomu vojákovi. Ten stál nějaké dva metry za mnou s puškou namířenou proti mně. Vrhl jsem se proti němu a ze všech sil jsem ho praštil pěstí ze strany do hlavy. Upadl na záda, a jak se snažil vyhrabat na nohy, skočil jsem na něho s jediným cílem – rozbít mu hubu na kaši. Musel jsem mu zasadit dobrých dvacet ran do hlavy i hrudníku a bušil jsem do něho ze všech sil, co ve mně byly.

Zaslechl jsem, že nedaleko od nás se skřípěním brzd zastavily armádní landrovery, proto jsem se rychle zvedl. Tím, že jsem vojáka zmlátil, moje zlost opadla. Dobře věděl, že udělal chybu, když mě nakopl, protože když se mu podařilo postavit na nohy, ani se nepokusil mě napadnout nebo něco podobného a místo toho odcházel. Dva vojáci mu šli naproti a dva se vydali ke mně. Stál jsem na místě a ještě pořád ve mně kolovala spousta adrenalinu. Mladá matka, které jsem nesl dcerku na ramenou, naštěstí celou tu patálii viděla a poddůstojníkovi, který hlídce velel, řekla, jak se to všechno semlelo.

Na místo rychle přijely ještě dva policejní landrovery a jeden armádní, a ta žena znovu vysvětlovala, k čemu tam došlo. Hlas se jí chvěl zlostí a rozčilením nad tím, jak se voják zachoval. I já jsem policistům přesně řekl, co se stalo, ale pořád mnou cloumal vztek, že ten voják riskoval zranění nevinného dítěte a bez nejmenšího důvodu mě tak surově kopl.

Když mě policista vyslechl, odešel k tomu vojákovi. Jedna půlka tváře mu pěkně opuchala a celý obličej měl potlučený, pohmožděný a zakrvavený, jako by se pral s deseti chlapy.

„Tohle vám udělal on?“ zeptal se policista vojáka a ukazoval na mě. Voják přikývl.

Policista se vrátil ke mně. „Zatýkám vás za napadení příslušníka ozbrojených sil,“ řekl mi. „Pojďte s námi.“

V té chvíli se na scéně objevila moje matka, která zrovna nakupovala naproti v obchodě, a někdo jí řekl, že se její syn pere s vojákem. Přiběhla přes ulici a matka dítěte jí opět povídala, co se stalo.

„Co chcete s tím klukem dělat?“ křičela na policisty.

„Co jste zač?“ zeptal se jí velitel hlídky.

„Já jsem jeho matka, do hajzlu!“ ječela na něho. „A ten voják ho nakopl, když nesl na ramenou malý dítě!“

„Klid, prosím,“ řekl poddůstojník. „Napadl vojáka. Musíme ho odvézt na stanici, vyslechnout nějaké svědky a pak uvidíme, co dál. Viděla jste, jak ten voják vypadá?“

„To mu patří, parchantovi,“ odpověděla, „za to, co se mohlo stát tomu děcku.“

Naložili mě do zadní části landroveru a odvezli na policejní stanici na Grosvenor Road. Tam mě zavřeli do cely a přes hodinu jsem čekal, než mě odvedli do kanceláře k výslechu. Pak mě zavedli zpátky do cely; po nějaké době přišel policista a řekl: „Můžeš jít, Marty.“

Když jsem se objevil doma, matka mě uvítala zhurta: „Proč jsi to do prdele udělal?“

Snažil jsem se jí vysvětlovat, co se stalo, ale jako by mě neslyšela. „Já vím, co se tam semlelo, všechno mi řekli,“ přerušila mě. „Ale jestli takhle hodláš pokračovat, tak skončíš v kriminále nebo ještě hůř, do háje. Jestli si nedáš pozor, tak tě jednou v noci načapají a zmlátí tě jako koně. Copak nemáš v hlavě kouska rozumu?“

Věděl jsem, že nemá nejmenší smysl se s matkou dohadovat, protože zvítězila v každé hádce, do které se kdy pustila, ať už měla pravdu, nebo ne. Jenže toho dne, než jsem se do toho vojáka obul, jsem se rozzuřil jako ještě nikdy. Stačilo, abych si představil, co se mohlo stát tomu dítěti, kdybych i s ním spadl do vozovky.

Chápal jsem, proč mě matka varuje, abych se nepouštěl do rvaček s vojáky, ale i tak jsem byl přesvědčen, že tentokrát jsem měl právo zmlátit toho parchanta, který mě nakopl. Měl jsem dobrý pocit uspokojení, že jsem dal vojákovi co proto, a to mi stačilo.

Řadu měsíců jsem tvrdě škudlil, protože jsem si chtěl koupit nějaké ojeté auto. Teď, když jsem chodil s Angelou, jsem po tom toužil ještě víc, protože bychom si mohli vyrazit, kam bychom chtěli a kdy by se nám zlíbilo.

Jako první jsem si pořídil čtyři roky starý červený hatchback Vauxhall Cavalier s padesáti tisíci mil na tachometru. Říkal jsem Deanovi, že jsem si našetřil šestnáct set liber, které za něj chtěli, a že si příští týden to auto koupím.

„Nerozhazuj zbytečně,“ odpověděl Dean. „Kolik jsi říkal, že to má stát?“

Zopakoval jsem mu to.

„Já ti ty peníze na auto dám,“ řekl. „Slibovali jsme, že ti zařídíme řidičák, ale ty sis udělal zkoušky sám, bez naší pomoci, a tak ti místo toho koupíme to auto.“

„Do prdele, to myslíte vážně?“ vyhrkl jsem, protože mě to zaskočilo.

„Jo. Jsme domluvení,“ řekl. „Příští týden ty peníze budeš mít.“

A skutečně mi týden nato předal 1600 liber ve dvacetilibrovkách. Okamžitě jsem spěchal za člověkem, který auto prodával, a peníze mu dal. Večer jsem pak vyvezl Angii v novém autě, zastavili jsme na osamělém místě v Craigavonu, nechali puštěné rádio a na zadním sedadle se pomilovali. Při zpáteční cestě jsem si připadal jako v nebi.

Jezdit autem se mi tak zalíbilo, že jsem se rozhodl pustit zaměstnání strážného na staveništi a místo toho se živit jako taxikář. Mickymu jsem vysvětlil, že už na staveniště nechci chodit, protože budu jenom jezdit autem. Pochopil to.

Zastavil jsem se u první taxikářské firmy, na kterou jsem v Ballymurphy narazil, a zeptal se, jestli nepotřebují řidiče.

„Jistě,“ odpověděl ten chlapík. „Máte auto?“ Přikývl jsem. „Týdenní poplatek dělá pětatřicet liber. Třicet je pro majitele a pět pro IRA.“

Rozhodl jsem se jezdit jenom přes den a jako „pirátský“ taxikář. Což znamenalo, že jsem neměl úřední licenci, a kdyby mě zastavila policie, lidé v autě by tvrdili, že jsem jejich příbuzný a jenom jsem je svezl. Stejným způsobem fungovala snad polovina taxíků v Belfastu. Ale nová práce mě bavila, celý den jsem jezdil po městě a každý týden jsem nosil domů kolem sto padesáti liber, pochopitelně nezdaněných.

Deana taky potěšilo, že jsem změnil práci, protože mi to dávalo větší příležitost sledovat lidi a pohyb po městě, aniž bych u někoho vzbuzoval podezření, že pracuji pro zvláštní odbor.

Za několik týdnů mě však nějací lidé požádali, abych vozil po okolí trestná komanda IRA. V osm hodin večer jsem přijel k malému cihlovému domku, v němž fungovala jakási kancelář. K mému autu přišli a nastoupili do něho tři mladíci, kteří odmalička žili v oblasti Ballymurphy.

„Ahoj, Marty,“ řekl Martin, jejich šéf, třicátník poněkud přes váhu, s nakrátko ostříhanými černými vlasy a silným belfastským přízvukem. „Máme práci.“

Jednomu z těch mužů se někdy říkalo Fra namísto Francis, a ten mluvil bez obalu. „Doufám, že toho malýho zmrda dneska večer dostanem,“ řekl. „Pokaždý nám nějak uklouzne. Onehdy večer jsem čapl jednoho z těch jeho mladejch kamarádíčků, a když jsme ho vyvlekli z klubu, natáhl jsem mu nohu na bednu od mlíka. Párkrát jsme ho přes ni praštili železnou tyčkou, až řval o smilování.“

Snažil jsem se neposlouchat, co povídá Fra dál, ale on se začal tak chechtat, že byl sotva schopný dokončit řeč. „Naráz jsme si všimli, že mu čouhá z nohy kus kosti,“ povídal, „a vypadalo to tak srandovně, že jsme se málem smíchy pochcali, a on řval, jako kdyby ho kurva vraždili. To byla jedna z nejlepších akcí, co pamatuju.“

Fra byl vychrtlý, mladistvě vyhlížející chlapík krátce po třicítce, na první pohled zbabělec, který by z každé rvačky utekl, ale náramný hrdina, když byl v partě. Třetí chlápek, Joe, ještě třicet nepřekročil, a ten byl ještě hubenější a vlasy měl červené jako rajče. Všichni tři byli sympatizanti IRA, nosili černé rukavice, šály omotané kolem dolní části obličeje, baseballové čapky hodně stažené do čela a takhle si pyšně vykračovali po celém Ballymurphy. Doufali, že se jednoho dne stanou plnoprávnými příslušníky IRA, a jen proto se ochotně nabízeli, že pro organizaci odvedou všechnu špinavou práci. O ubohé bezbranné mladé kluky, které odtáhli stranou a zmlátili baseballovými pálkami nebo železnými tyčemi, se v nejmenším nezajímali.

Martin mi řekl, ať zajedu na Whiterock Road a zůstanu v autě. Za chvíli se vrátili s velkou cestovní taškou. Říkal jsem si, jestli v ní mají ty hrozné mučicí nástroje nebo zbraně.

„Zajeď k baru Rossa na Falls Road,“ řekl Joe, když jsem nastartoval.

Poručili mi zaparkovat za rohem a počkat na ně. Věděl jsem, co se bude dít dál, protože jsem to už mnohokrát vyslechl.

Vždycky vešli do baru s kuklami nataženými na hlavách, aby je nikdo nepoznal. Jeden zašel za diskžokejem a řekl mu, aby vypnul hudbu a rozsvítil světla. Šéf zůstal stát u dveří pro případ, že by někdo chtěl utéct, zatímco zbývající dva spolu procházeli místností a hledali vybranou oběť. Když toho člověka našli, vrhli se na něho, zkroutili mu paže za zády a tak ho vyvedli ven z klubu. Někdy toho chudáka zmlátili rovnou na sále, jindy ho nacpali do auta a odvezli na nějaké odlehlé místo, kde ho uvázali k plotu a pak ho ztloukli klacky nebo železnými tyčemi. Obyčejně ho mlátili, dokud se neunavili, a pak toho ubožáka, který obyčejně nebyl schopný chodit, ba ani se plazit, nechali na plotě, dokud nějaký kolemjdoucí nezaslechne jeho volání o pomoc.

Tehdy v noci jsem seděl v autě a celý jsem se třásl vzteky, zoufalstvím a ponížením, nevěděl jsem, co mám dělat, doufal jsem a modlil se, aby toho nešťastného moulu nenašli. Za několik minut byli zpátky.

„Ten malej hajzlík zase vyčadil,“ vrčel Fra, když nastupoval do auta. „Jen ať se ten kriplík těší, až mně padne do pracek.“

Vezl jsem je zpátky s pocitem úlevy, že svou oběť nezastihli, ale taky jsem se obával, co s ním bude, až ho nakonec jednou dopadnou. Té noci jsem se zapřisáhl, že už trestné komando nikdy nikam nepovezu.

Pověděl jsem Deanovi, co se přihodilo, a on na mě naléhal, abych i dál jezdil jako taxikář, protože pro člověka v mém postavení to bylo ideální krytí; dostával jsem se víc do kontaktu s lidmi z IRA, kteří mě postupně přiváděli od jednoho k druhému, a poznával jsem i jejich skladiště zbraní, domy, kde se scházeli, jejich různé členy a někdy i oběti.

V průběhu několika následujících týdnů si mě ti tři chlapi objednávali docela často s tím, že mají práci. Věděl jsem, že nedělají nic jiného, než že chodí jako trestné komando mlátit lidi, a tak jsem vymyslel plán. Řekl jsem jim, že se potkáme v jednom baru patřícím IRA, a když jsem přijel, trval jsem na tom, že jim každému koupím pintu ležáku. Když skončili s první, koupil jsem jim další. Po dvou či víc pintách se zdálo, že je poněkud přešlo nutkání jít z někoho vyrazit duši, a pak jsem jim řekl, že musím odjet s jiným ritem.

Jenže i tak jsem věděl, že jednoho dne je budu zase muset odvézt na některou akci, a neměl jsem nejmenší chuť se podílet na jejich odporných činech.

*

Odjakživa jsem trpce nenáviděl trestná komanda, ať patřila IRA, nebo loajalistům, protože to, co prováděla, bylo kruté, nespravedlivé a nezákonné. Znal jsem několik případů, kdy byli ztlučeni docela nevinní lidé, kteří pak ochrnuli nebo zůstali nadosmrti zmrzačení, aniž by k tomu zavdali sebemenší příčinu. Jiní byli „potrestáni“ jen proto, že vůči nim někdo vedl osobní vendetu. Nebyl jsem ochoten pomáhat těmhle sviňákům v jejich hnusné práci, a tak jsem odešel od dosavadní firmy, že se přihlásím u jiné taxikářské společnosti.

Nastoupil jsem k firmě, která měla sídlo na Falls Road a o níž jsem věděl, že neplatí IRA žádné výpalné. Pro tu jsem jezdil skoro celý rok, vydělával jsem kolem dvou set liber týdně bez daně za pět dní práce v týdnu.

Dean s Kokem byli rádi, že i dál jezdím s taxíkem, protože dobře věděli, že mi to dává dobrou příležitost identifikovat daleko víc lidí než dřív. Teď jsem jezdil po všech republikánských čtvrtích a mohl jsem jim podávat hlášení, kdykoli jsem zahlédl někoho z podezřelých.

Dean mě pobízel, abych se dál přátelil jak s Mickym, tak s Harrym Fitzsimmonsem. Lidé od zvláštního odboru si jednou půjčili mého vauxhalla a odvezli ho do přísně tajných garáží. Tam do něho namontovali lokalizátor, takže byli schopni po čtyřiadvacet hodin denně zjistit okamžitou polohu vozu. Zároveň mi dali malé rádio, které jsem si měl nechat doma. Vypadalo jako docela obyčejné tranzistorové rádio s běžnými vlnovými rozsahy, ale bylo v něm namontované zařízení, které sloužilo k okamžitému předání signálu, že se potřebuji naléhavě sejít se svým řídícím orgánem ze zvláštního odboru. Když jsem stiskl skryté tlačítko, vyvolal jsem tichý poplach, po němž přesně za hodinu následovalo setkání na předem domluveném místě.

Jednoho večera v létě roku 1989 se ozvalo klepání na dveře, a když jsem otevřel, stála před nimi nějaká žena.

„Mohla bych mluvit s Martinem McGartlandem?“

„To jsem já,“ odpověděl jsem. „Co byste potřebovala?“

„Mám pro vás dobrou zprávu,“ řekla. „Já jsem ze Severoirské domovní správy. Našla jsem byt, který by vám mohl vyhovovat – pěkný jednopokojový byt v Beechmount Pass.“

„Cože?“ vykulil jsem oči. „Byt – pro mě?“ Z hlasu mi musela poznat, že nevěřím vlastním uším.

„Jistě,“ přikývla, aniž by nějak reagovala na to, že očividně nevím, oč jde. „Kdybyste se chtěl jít na ten byt podívat, můžeme vyrazit hned.“

Během její řeči jsem si domyslel, že tohle musel ze zákulisí zorganizovat zvláštní odbor. Nikdy jsem nepodával žádost o přidělení bytu; bydlet u matky a nechat ji, aby se o mě starala, mi naprosto vyhovovalo, protože jsem měl zároveň úplnou svobodu a mohl jsem přicházet a odcházet, kdy se mi hodilo.

S ženou z domovní správy jsem se domluvil, že se setkáme o hodinu později na udané adrese, a odjel jsem vyzvednout Angii.

„Mám pro tebe překvápko,“ řekl jsem jí. „Dostanu byt.“

„Jak to myslíš?“ zeptala se. „Jsi blázen, nebo co? Nikdy jsi mi o bytě nic neříkal. A vůbec – je ten byt pro tebe, nebo pro nás?“

„No pro nás, to je přece jasné!“ odpověděl jsem s vědomím, že lžu, jak když tiskne. „Zařídil jsem to jako překvapení.“

Angie se mi vrhla kolem krku, objala mě a políbila. Připadal jsem si trochu jako podvodník, ale i tak to byla velká chvíle.

Pochopitelně jsem Angii nemohl vykládat, že mi byt spadl do klína naprosto nečekaně. Nevěděla nic o mé práci pro zvláštní odbor. Myslela si, že všechny peníze vydělávám jako řidič taxíku. A navíc tu bylo ještě něco. Angie byla odjakživa přesvědčená republikánka, a kdykoli jsme se bavili o nepokojích, otevřeně mi říkala, že se mnohokrát rozmýšlela, jestli se nemá připojit k IRA.

Paní z domovní správy už na nás v Beechmount Pass čekala a hned jsme si s Angií nadšeně prohlíželi byt situovaný ve čtyřpatrovém činžáku. Bylo třeba to tam dát trochu do pořádku, ale bylo tam docela čisto. Nejdřív ze všeho mě napadlo, že kdybychom tam bydleli s Angií, mohli bychom spolu trávit všechen volný čas. Adresa byla příhodná i pro Angii, protože teď chodila do jiného učňovského střediska, kam by to měla z bytu jen půl míle.

„Já to beru,“ řekl jsem. „Kdy se můžu nastěhovat?“

„Hned,“ odpověděla ta žena a s úsměvem mi podávala klíče.

Během následujících dvou týdnů jsme v bytě vymalovali a nalepili tapety a nakoupili nejnutnější vybavení, které jsme potřebovali – k pohovce, kterou mi darovala sestra, jsem přikoupil nový koberec a postel.

Po několika dnech mi Angie řekla: „Od doby, kdy jsme se seznámili, nevycházíme ze samých překvapení. Já pro tebe taky jedno mám.“

„A copak to je?“ zeptal jsem se, ale poslouchal jsem ji jen tak na půl ucha, protože jsme zrovna leželi nazí v posteli a mazlili jsme se.

„Jsem těhotná,“ řekla a upřeně na mě hleděla, zvědavá, jak budu reagovat.

„Do hajzlu!“ zaskučel jsem v duchu, ale neříkal jsem nic. Bleskově jsem přemýšlel, co ta zpráva znamená pro můj další život. Byl jsem teď plnohodnotný britský agent, kterému se bezmála podařilo infiltrovat do IRA. Neměl jsem tušení, co se se mnou stane nebo do jaké situace mě osud zavede v nejbližších měsících, nemluvě o dalších letech. Poslední, co jsem v téhle chvíli potřeboval, byli žena a dítě, kteří by na mně byli úplně závislí.

Teď ale bylo pozdě nad vším hořekovat, příliš pozdě na to, abych vycouval z kontaktů s IRA, a pozdě i na to, abych Angii řekl cokoli o své práci pro zvláštní odbor.

Pomalu jsem se zvedl na jeden loket a důkladně ji políbil na rty, pomalu a vášnivě, abych měl čas chvatně vymyslet, co jí řeknu, až polibek skončí.

„To je skvělé,“ zalhal jsem. „Jako kdyby to s tím bytem bylo dokonale načasované.“

„Určitě máš radost?“ vyzvídala a očividně chtěla, abych ji o tom znovu ujišťoval.

„No samozřejmě. Už jsi to řekla své máti?“

„Ještě ne,“ zavrtěla hlavou. „Mám z toho děsný strach. Nevím, co mi na to poví.“

„A víš jistě, že jsi těhotná?“

„Ano, je to jisté,“ přisvědčila. „Dělala jsem si ten domácí test, a když vyšel pozitivní, šla jsem do nemocnice. A tam mi to potvrdili.“

O dva dny později Angie vtrhla do bytu jako velká voda a usmívala se od ucha k uchu.

„Copak se stalo?“ zeptal jsem se.

„Řekla jsem to máti a ona byla prostě skvělá!“ vyhrkla Angie. „Vůbec na mě neřvala nebo tak něco. Jen se mě zeptala, jestli to čekám s tebou a jestli jsem v pořádku. A víš co? Než jsem se vydala sem, tak mě políbila. No není to báječné?“

Byl jsem šťastný i za Angii, která byla přesvědčená, že nám všechno úžasně vychází. Setkali jsme se, zamilovali se do sebe, získali byt, ve kterém si spokojeně žijeme, a čekáme narození děťátka. Já jsem naopak z toho náhlého zvratu událostí cítil vážné obavy, ale snažil jsem se nedat to nijak najevo.

O pár týdnů dřív jsem četl o vraždě Joea Fentona, pětatřicetiletého otce čtyř dětí, realitního agenta, který žil v republikánském Západním Belfastu. Našli ho zastřeleného čtyřmi kulkami do hlavy v uličce kousek od jeho domu.

V průběhu několika hodin po jeho smrti vydala IRA prohlášení, v němž se k vraždě přihlásila s tvrzením, že zastřelený byl „britský agent“.

Obvykle se spekuluje o tom, že zavražděný nemusel být agentem, ale tentokrát Fentonův otec řekl, že mu o tom IRA předložila důkazy a on „akceptoval“ fakt, že jeho syn pracoval pro zvláštní odbor.

Den před Fentonovým pohřbem vydala IRA obsáhlé komuniké, v němž podrobně popisovala údajnou činnost zavražděného pro zvláštní odbor, přičemž tyto informace zřejmě vyšly z dlouhodobého Fentonova vyslýchání jeho únosci. I když se o tom nemluvilo, většina lidí si uvědomovala, že výslechy Joea Fentona zahrnovaly i dlouhé a strašlivé mučení.

Tyhle incidenty mě vedly k vnitřnímu přesvědčení, že se nedožiju víc než pětadvaceti let, a to jsem se měl ještě stát otcem a měl jsem vztah s dívkou, kterou jsem miloval, ale která se nesměla dozvědět o ničem z mého tajného života. V duchu jsem si nakopal už za to, že jsem se do Angie vůbec zakoukal, protože mě tížilo, jak by to bylo nespravedlivé vůči ní i dítěti, kdybych měl umřít tak mladý. Snažil jsem se tyhle myšlenky potlačovat, protože jsem si dobře pamatoval radu, kterou mi dal Dean při jedné z našich schůzek.

„Marty,“ říkal mi, „měl bys pochopit něco hrozně důležitého. Ať se stane cokoli, pamatuj si jedno: nikdy, vůbec nikdy se neohlížej zpátky. Vždycky se dívej dopředu. Jedině tak můžeš v téhle branži přežít. Někteří lidé se trápí kvůli tomu, co se stalo. To je ale blbost, protože to je historie, to už je pryč. Dívej se jen před sebe a vždycky plánuj dopředu. Je to nejspíš ta nejlepší rada, jakou ti můžu dát.“

Zanedlouho bylo po klubech IRA obecně známo, že taxikář Marty ochotně půjčí auto kamarádům. Vždycky jsem pak zavolal Deanovi nebo Kokovi, abych jim řekl, kdo si auto půjčil a kdy s ním odjel. Obyčejně jsem ovšem neměl ponětí, proč si mé auto kdo půjčil ani kam s ním chce odjet. Věděl jsem ale, že mí nadřízení budou moci v každé chvíli přesně stopovat trasu vozu. Deana tohle uspořádání potěšilo a povzbuzoval mě, ať auto klidně půjčuji i dál.

Jednou v létě roku 1989 mě požádal i Harry Fitzsimmons, jestli by si ode mě mohl půjčit auto, a já jsem na to kývl. Potom jsem Deana informoval, co se děje. A protože si „Fitzy“ půjčoval mé auto docela často, ještě víc jsme se sblížili. Také mě občas požádal, abych ho někam zavezl, a navštěvoval různá místa v okolí Belfastu. Podezříval jsem ho, že tipuje lokality, které by se hodily k bombovému útoku, a Deanovi jsem hlásil, které budovy a která místa Fitzy obhlížel.

Při jedné schůzce s lidmi ze zvláštního odboru mi Dean s Kokem řekli, že sledovali Fitzyho trasu, když si půjčoval moje auto, a že pokaždé jel do Comberu v hrabství Down. Byli přesvědčení, že plánuje nějakou akci, a žádali mě, abych o tom zjistil všechno, co bude v mých silách. Navrhovali, abych Fitzyho zkusil nalákat na společnou koupi starého auta na každotýdenní aukci automobilů, která se konala v Carryduffu nedaleko Comberu, že bychom do auta něco málo investovali, vyšperkovali ho, prodali a o zisk se rozdělili. Doufali, že cestou do Carryduffu nebo zpátky by Fitzy mohl chtít využít příležitosti a prověřit cíl, který pro nás zatím zůstával neznámý.

Skutečně jsme s Fitzym na tu aukci odjeli a koupili za dvě stě babek starý Ford Cortina Mark V. Na zpáteční cestě Fitzy řídil koupené auto, nejel však rovnou do Belfastu, ale udělal zajížďku do Comberu. Následoval jsem ho ve svém autě, dokud nezastavil před velkým domem. Snad půl minuty si pak stavení prohlížel, než jsme vyjeli na cestu domů. Druhý den jsem zavolal Deanovi a pověděl jsem mu, co se dělo.

„Vím, že jsi byl včera večer v Comberu,“ řekl. „Sledovali jsme tvé auto. Viděl jsi něco?“

„No, zastavili jsme se před nějakým velkým domem.“

„Znáš adresu?“ zeptal se.

„Přesně ne,“ odpověděl jsem, „protože už byla tma. Ale mohl bych vás tam dovést.“

„Mohli bychom se za hodinu setkat?“

„Jo, jistě,“ přisvědčil jsem a domluvili jsme si místo setkání.

Zhruba o hodinu později jsme zaparkovali před tím domem v Comberu. Seděli jsme v dodávce, kterou zvláštní odbor používal k tajnému pozorování.

„Tohle je ono?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl jsem. „Za denního světla to vypadá trochu jinak.“

„Žádný strach.“ Dean vystoupil z dodávky a zašel za roh. O pět minut později se vrátil ke mně a Kokovi s kouskem papíru v ruce. Pak jsme se vrátili do Belfastu.

Zhruba po týdnu mi Dean řekl, že v tom domě v Comberu žije jeden z Blues – čili policejních důstojníků – se svou manželkou, která rovněž pracuje u policie v Západním Belfastu, takže dům je ideálním cílem pro bombový útok.

Všiml jsem si, že když mě Fitzy požádal, abych ho někam zavezl, skoro pokaždé s sebou měl plastové nákupní tašky ze supermarketu, a Deanovi jsem řekl, že podle mého v těch taškách vozí věci k výrobě bomb. Zapamatoval jsem si adresy domů, do kterých chodil, a druhého dne jsem je telefonem sdělil Deanovi.

Jenomže Koko s Deanem se mě začali vyptávat na Fitzyho stále naléhavěji a chtěli po mně, abych si přesně zaznamenával, kde který den byl. Vycítil jsem, že se ti dva pokoušejí Fitzymu nastražit nějakou léčku, a vůbec se mi to nelíbilo. Po většinu života to byl můj kamarád a byl jsem přesvědčený, že nikdy nechtěl zabít žádného nevinného člověka, ať to byl katolík, či protestant, nebo i loajalista, pokud se oni naopak nepokoušeli zabít jeho nebo některého jiného příslušníka IRA.

Dean s Kokem mi pořád opakovali, že moje hlavní role spočívá v tom, že zachraňuji nevinné životy, že informace, které ode mě dostávají, využívají k záchraně ohrožených lidí. A tak jsem se rozhodl jich na to zeptat rovnou.

„Proč pořád jdete po Harrym Fitzsimmonsovi?“ nadhodil jsem jednou.

„Co tím chceš říct?“ opáčil Dean.

„Vy víte, oč mi jde. Pokaždý, když jsme se v poslední době setkali, se vyptáváte na Fitzyho. Kam chodí. S kým se setkává. Co dělá.“ Vlastními slovy jsem se poněkud rozehřál, a pokračoval jsem: „Víte, o čem mluvím. Myslím, že na něho chcete nachystat nějakej podraz, odstranit ho, a to se mně nelíbí.“

„Nechápu, o čem mluvíš,“ vytáčel se Dean.

„Deane, vy jste chytrej člověk, takže přesně víte, o čem mluvím. Vůbec nestojím o to, abych po nějaký době zjistil, že jsem vlastně odpovědnej za to, že Fitzy skončil v kriminále nebo umřel. To bych bral, jedině kdybych byl stoprocentně přesvědčenej o tom, že se opravdu chystá zabíjet nevinný lidi. A já vím, že on k takovejm grázlům nepatří.“

„No tak, vysyp to na rovinu,“ řekl Dean. „Co to znamená?“

„Chci říct, že už vám nebudu dávat žádný informace o Fitzym, dokud mi neslíbíte, že po něm dál nepůjdete, nesbalíte ho nebo tak.“

„Takže už pro nás nechceš pracovat?“ zeptal se vyzývavě.

„To jsem neřek,“ namítl jsem. „Jen opakuju, že jsem na sto procent na vaší straně, ale myslím si, že to dělám proto, abych lidi zachraňoval, a ne chystal nějaký pasti, abyste mohli sbalit nebo zabít někoho, o kom nejsem přesvědčenej, že je v IRA jen proto, aby zabíjel.“

Dean na mě hleděl beze slova.

„Myslím si, že lidi jako Fitzy, kterej má ženu a děti, se často přidaj k IRA z jinejch důvodů. Někdy jim to dává pocit, že jsou správní chlapi, ale přece dobře víte, že hromada lidí tam, kde bydlím, chápe IRA jako záruku svýho bezpečí a ochrany pro případ, že by to potřebovali. Spousta lidí, kteří bydlej v republikánskejch obvodech, nevěří systému, policii ani armádě. Vyrůstali v tom, že policajti a vojáci jsou proti nim a lidi z IRA jsou jediný, kteří je chránili.“

Zdálo se ale, že Dean moje argumenty nechce chápat. Odpověděl mi tak tvrdě, jak jsem to od něho ještě neslyšel. „Poslouchej, Marty,“ řekl, „Harry Fitzsimmons je členem vysoce profesionálního záškodnického bombového komanda, které se nezastaví před ničím, pokud jde o ničení tohoto města a občas i zabití nevinných obyvatel. A tyhle lidi musíme zastavit.

A ještě něco ti povím: Kdyby nebylo dobré práce policie a britské armády, tak by při těch bombových atentátech zahynula nebo byla zmrzačena spousta lidí, kteří se ničím neprovinili. To je smysl práce policistů a vojáků, při které občas riskují životy – dostávat lidi z ohrožených oblastí, a tím je zachraňovat. Nějaké řeči o opatrnosti bombových útoků jsou nesmysl. A jestli se ti nelíbí tahle práce, která se týká i překažení bombových atentátů, tak toho můžeš kdykoli nechat.“

Deanova reakce mě rozčílila a rozezlila. Jako by nebyl schopen rozumět tomu, o čem mluvím. Byl jsem přesvědčený, že jsem mu řekl jen pravdu o tom, jaký život vedou stovky mladých lidí, jako je Fitzy, jenže on tahle fakta odmítal zahrnout do své rovnice. Beze slova jsem odešel.

Po čtyři následující týdny jsem ani jednou nepoužil auto, do kterého zvláštní odbor namontoval sledovací zařízení. I když jsem dál na částečný úvazek pracoval pro taxikářskou firmu, záměrně jsem si vůbec nevšímal žádného z podezřelých, kteří měli mít něco společného s IRA. Taky jsem přestal chodit do republikánských klubů, ale i dál jsem Fitzymu půjčoval jinou levnou starou rachotinu, kterou jsem koupil jako rezervní auto.

Tahle situace mi umožnila, abych trávil s Angií tolik času, kolik jen bylo možné, a užívali jsme si báječné chvíle. Angie odešla z učení i ze zaměstnání v bufetu a v našem malém bytečku jsme se cítili opravu šťastní. Angie mi dělala radost, protože její těhotenství probíhalo bez problémů, a navíc k nám často chodila její matka, nosila jí dárky a pomáhala nám se zařizováním bytu.

Jednou jsem obcházel obchody na Springfield Road a náhodou jsem si všiml povědomého obličeje pod policejní brigadýrkou. Byl to Billy, můj známý policista, který byl na obchůzce s vojenskou hlídkou.

Hned jsem odvrátil hlavu a pokoušel jsem se nepozorovaně proklouznout kolem něj, zatímco se vybavoval s řidičem auta stojícího na kontrolním stanovišti. „Tytam,“ slyšel jsem a hned mi bylo jasné, že na mě volá Billy, abych zastavil.

„Pojď sem,“ řekl, a jako by neměl ponětí, co jsem zač, zeptal se: „Jak se jmenuješ?“

„Vy sakra dobře víte, jak se jmenuju,“ odsekl jsem, protože mě dohřálo, že Billy zase začíná hrát svou starou hru.

„Zdá se, že dnes nemáš kdovíjak skvělou náladu,“ pokračoval a přikročil ke mně. „Vstal jsi z postele levou nohou napřed nebo co?“

„Co po mně chcete?“ zeptal jsem se, pořád naštvaný, že mě zastavil.

„Mám pro tebe vzkaz od Deana. Chce, abys mu zavolal na tohle číslo,“ podal mi kousek papíru s číslem, které jsem neznal.

Dlouho a úporně jsem přemýšlel, jestli mám Deanovi zavolat. Probíral jsem pro i proti a vůbec jsem nevěděl, jak se zachovat. Potřeboval jsem být sám, abych si to všechno promyslel, a tak jsem se vydal na Black Mountain a tam jsem proseděl několik hodin v úvahách, co mám vlastně dělat.

Říkal jsem si, že mám všechny důvody zapomenout na celý zvláštní odbor, obrátit se k celé té záležitosti zády, najít si slušné zaměstnání a usadit se. Měl jsem svou krásnou Angii, první děvče v životě, které jsem doopravdy miloval. A byl jsem přesvědčený, že i ona mě má ráda. Každý den mi povídala, jak je se mnou šťastná a jak moc mě miluje. A snad ještě důležitější bylo, že ze mě za pár měsíců bude táta. Myslel jsem i na to, že já jsem otce nikdy neznal, protože když se rodiče rozešli, byl jsem ještě hodně malý. A svému nenarozenému dítěti jsem chtěl být dobrým otcem.

Z koutku paměti se mi stále vynořovaly příběhy o britských agentech, které našli mrtvé, často po dnech a týdnech hrůzného mučení. Rozhodně jsem nestál o to, sejít ze světa zrovna takhle.

Rozum i srdce mi říkaly, abych přestal pracovat jak pro zvláštní odbor, tak pro IRA, a odřízl se od celého toho strašného zmateného kšeftu. A přesto jsem cítil, že kdybych to udělal, tak bych se vzdálil od reality a otočil se zády ke své osobní odpovědnosti. Věděl jsem, že zvláštní odbor se snaží skoncovat s vražděním a zabijáckými bombovými útoky; v hloubi srdce jsem byl přesvědčen, že si IRA počíná špatně, když svůj politický cíl, jímž mělo být sjednocení Irska, prosazuje kulkami a explozemi nastražených bomb, místo aby přesvědčovala lidi, že mají ve volbách podpořit její politiku, stejně jako by to měla dělat každá demokratická strana.

Byl jsem taky přesvědčen, že když nebudu dál pracovat pro zvláštní odbor, který se snaží vrátit do Irska mír, budu toho rozhodnutí do konce života litovat. Jak jsem tak osaměle seděl na horském svahu, napadlo mě, jestli jsem nebyl nějak předurčen k tomu, abych pracoval jak pro IRA, tak pro zvláštní odbor, a jestli v tomhle můžu být nějak užitečný.

A potom jsem si přiznal, že to všechno, nad čím dumám, není nic než hromada blbostí. Chtěl jsem se vrátit ke zvláštnímu odboru kvůli vzrušení, které mi práce agenta dopřávala, a protože Dean a ostatní se ke mně chovali s jistým respektem. Nezacházeli se mnou jako IRA, která v rámci velkých dalekosáhlých plánů používá své lidi jen jako pěšáky, a je jí srdečně jedno, jestli bude někdo z nich zastřelen, nebo zahyne při výbuchu bomby, protože špičky té party zůstávají daleko mimo dosah reálného nebezpečí.

Scházel jsem po úbočí hory, v dálce viděl sídliště na okraji Belfastu, a tu mě napadlo, že jsem vlastně úplně bezvýznamný člověk: mladý katolický kluk, který žije v ošuntělé dělnické čtvrti a který nikdy v životě nic nedokázal. Ale naskytla se mi příležitost zachraňovat lidem životy a rozhodl jsem se, že se k nim neobrátím zády. Nemohl jsem to udělat.

Vlezl jsem do první telefonní budky, na kterou jsem narazil, a vytočil číslo, které mi předal Billy. Telefon sotva zazvonil a už ho někdo zvedl – poznal jsem Deanův hlas.

„No, jak se vede, Marty?“ řekl a z hlasu jako by mu vanulo nadšení a přátelství. „Jsem rád, že tě zase slyším. Jak se ti vedlo?“

„Jsem v pořádku,“ odpověděl jsem. Snažil jsem se, aby to neznělo příliš dychtivě.

„Neměl bys možnost zastavit se za námi na kus řeči?“ zeptal se.

„Kdy by se to hodilo?“

„Mohl bys dnes večer, řekněme kolem osmé?“

„Jo,“ odpověděl jsem. „Setkáme se na obvyklém místě?“

„Výborně,“ řekl Dean. „Těším se na viděnou.“

O dvě hodiny později jsem seděl v Deanově autě a odjížděli jsme z místa schůzky na Cregagh Road. Za volantem seděl zase neznámý člověk.

„Tohle je Mo,“ řekl Dean. „Převzal to po Kokovi.“

„Mrzí mě, že jsme se naposled neshodli,“ pokračoval. „Nemám rád, když se s někým rozkmotřím, a zvlášť s někým, kdo je ve své práci tak dobrý jako ty. Je to hloupé.“

Nicméně já jsem byl rozhodnut taky k tomu říct svoje. „Poslyšte, Deane,“ začal jsem, „musíte si uvědomit, že s některejma z těch kluků se kamarádím od malička. Většinou jsou to docela dobří kluci. Tak nějak se zamíchali do tohodle blázince a pro stromy nevidí les.“

„Ty zase musíš pochopit, Marty,“ odpověděl Dean, „že to není žádná hra. Tihle lidi kladou bomby a zabíjejí a je nutné je zastavit. Tím, co pro nás děláš, můžeš zachránit spoustu lidských životů. Ale tomu snad rozumíš, ne?“

„Jo,“ přikývl jsem. „Věřím, že je dobrý, co děláte, a že se to všechno snažíte zarazit, ale občas byste se na to měli podívat mejma očima.“

„Tak se dohodněme,“ navrhl mi. „Pořád musíme sledovat Fitzsimmonse, ale budeme ho jen kontrolovat. Když se k nám vrátíš, můžu ti slíbit, že ho nezatkneme.“

„Dobrá,“ přisvědčil jsem. „Tuhle dohodu beru.“

A už od následujícího dne jsem dělal znovu to co dřív. Jezdil jsem po městě ve svém vauxhallu vybaveném sledovacím zařízením a půjčoval jsem ho Fitzymu, kdykoli si řekl.

Jednou mě Fitzy požádal, jestli bych ho nezavezl ke kanceláři úřadu sociálního a zdravotního pojištění na Falls Road, aby si tam vyzvedl šek na sociální dávky. V autě s námi jela jeho malá dcerka. Když si šek vyzvedl, vraceli jsme se k jeho domu, a znenadání nás předjel landrover DMSU, policejní mobilní podpůrné jednotky, a začal před námi brzdit, takže nás donutil zastavit. Příslušníci DMSU měli mezi příslušníky IRA značný respekt, protože jejich úkolem bylo znát každého „hráče“ – čili každého příslušníka IRA – ve svém služebním obvodu. Také chodívali na prohlídky místních republikánských klubů a rozhlíželi se tam po známých obličejích a příslušnících Armády, o které měl zájem zvláštní odbor. Po celý den projížděli po ulicích a zastavovali a kontrolovali lidi, o kterých si mysleli, že jsou to buď příslušníci, nebo sympatizanti IRA.

Okamžitě jsem vyskočil z auta, ale Fitzy zůstal sedět na sedadle spolujezdce s dcerkou na klíně. Odříkal jsem policistům své jméno a adresu, ale Fitzy jim udal jméno našeho kamaráda Josepha Warda, řekl taky Josephovo datum narození a přesnou adresu. Zatímco si policista zapisoval jeho odpovědi, Fitzy kradmo vytáhl šek, na kterém bylo uvedeno jeho skutečné jméno, a zasunul ho dcerce do kalhotek, protože se bál, že by ho mohli šacovat.

Všiml jsem si, že druhý policajt si Fitzyho pozorně prohlíží. Po chviličce přišel až k němu.

„Jakže jste říkal, že se jmenujete?“ zeptal se.

„Joseph Ward,“ odpověděl Fitzy.

Když si policisté všechno zapsali, včetně údajů o autě, nechali nás jet. Unikli jsme ale o fous, protože jsem věděl, že jednoho chlapíka z Fitzyho bombové jednotky nedávno zatkli a IRA okamžitě informovala ostatní příslušníky jeho družstva, že se mají uklidit pro případ, že by zatčeného policie „přesvědčila“, aby vyzradil totožnost zbývajících členů jednotky.

„No to mě poser!“ vyprskl Fitzy. „Už jsem myslel, že mě ten polda poznal.“

Nedlouho po tom nepříjemném zážitku se mě Fitzy zeptal, jestli bych se nechtěl seznámit s jeho dobrým kamarádem Davym Adamsem, který zastává v IRA hodně vysoké postavení. Sotva jsem dokázal skrýt překvapení: Fitzyho nabídka znamenala, že mě chce představit jednomu z nejvlivnějších vůdců IRA v Západním Belfastu. Věděl jsem, že Davyho strýcem je Gerry Adams, prezident strany Sinn Féin, který byl po roce 1970 vrchním velitelem Belfastské brigády IRA a v současnosti stojí na samotném vrcholu moci, pokud jde o stranu Sinn Féin a IRA.

Jednoho odpoledne několik dní nato jsem se s Davym potkal před střediskem pro volný čas ve Whiterocku. Čekal na mě brýlatý, středně vysoký, atleticky stavěný muž s tmavými vlasy i plnovousem, oblečený v obyčejném tričku, nových džínsách a teniskách. V tomhle neformálním oblečení vypadal opravdu dobře. Když jsem k němu přistoupil, jenom mi kývl na pozdrav.

„Doufám, že se ti daří,“ řekl mi na úvod.

„Jo, bezva,“ přikývl jsem.

„Co kdybychom se kousek prošli?“ navrhl mi a gestem mě vyzval, abych ho následoval. Zašli jsme na městský římskokatolický hřbitov, který přiléhal ke středisku Whiterock. Následující půlhodinu jsme chodili mezi tisícovkami hrobů, povídali si o počasí a vůbec tak o všem a o ničem. Jak jsme šli vedle sebe, pořád jsem si říkal, že pokud tenhle Adams zjistí, že pracuji pro zvláštní odbor, budu pár dní nato taky odpočívat v jednom z tamních hrobů.

Od první chvíle, kdy jsme se začali bavit, jsem pochopil, že Davy Adams není žádný trouba, ale hluboce vzdělaný, výřečný chlapík, který toho ví strašně moc o IRA, o jejím původu a jejím postavení v politických dějinách Irska. Věděl jsem také, že za svou angažovanost ve prospěch IRA seděl nejméně jedenkrát ve vězení.

Vysvětlil mi, že se mu o mně Harry Fitzsimmons zmiňoval, a říkal mu i o tom, jak ho ochotně vozím po Belfastu, i když vím, že po městě rozváží věci potřebné k výrobě bomb.

„Nevadí ti to, Martine?“ zeptal se.

„Jasně že ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jsem rád, když můžu Harrymu pomoct.“

„Nechtěl by ses přidat k IRA?“

„Ano, to bych chtěl,“ přitakal jsem a snažil jsem se nedat najevo vzrušení – a také obavy, protože tohle byla příležitost, k níž mě zvláštní odbor posledních dvanáct měsíců navigoval.

„Kdybys měl zájem, mohl bych o tom s někým promluvit,“ řekl Davy Adams.

„To bych byl rád,“ řekl jsem. „Mohl byste to zařídit?“

„Prozatím bych chtěl, aby ses držel stranou od Harryho Fitzsimmonse. Bude lepší, když mě budeš kontaktovat přímo, dám ti svá telefonní čísla. Když budeš chtít, mohl bys pro mě něco udělat, ale musíš vědět, že to zároveň bude znamenat, že to děláš pro IRA. Nevadí ti to?“

„S tím nemám žádnej problém,“ řekl jsem.

Řekl mi, ať za ním zajdu domů do Springhillu na sídlišti Ballymurphy. Téhle končině se mezi místními říkalo Bejrút, protože tam často docházelo k nějakým výtržnostem a také IRA tam byla hodně aktivní. V té části města se to hemžilo dobře známými příslušníky organizace, kterým se říkalo „Červené lampy“ – ti se nemohli odvážit vystrčit nos z Bejrútu z obavy, že by je policie okamžitě zatkla jako podezřelé z aktivní činnosti v rámci IRA, odvezla by je s sebou a potom podrobila intenzivním výslechům, které mohly trvat několik hodin i dní. „Červené lampy“ většinou posedávaly po klubech patřících IRA, docela otevřeně spolu debatovaly a probíraly minulé i současné akce. Byli naprosto přesvědčení, že mezi sympatizanty a aktivními členy organizace jsou v dokonalém bezpečí.

Hned po rozhovoru s Davym Adamsem jsem spěchal domů, skočil do auta a odjel do jiné čtvrti, kde jsem zapadl do první telefonní budky.

„Deane, dobře mě poslouchejte,“ řekl jsem, když mě s ním spojili, „tomu nebudete věřit. Dneska odpoledne jsem si půl hodiny povídal s Davy Adamsem, s tím Davy Adamsem. Ptal se mě, jestli bych se nechtěl připojit k IRA.“

„Děláš si ze mě srandu?“ zeptal se napůl žertem.

„Na mou duši. Mluvím smrtelně vážně, fakt se to stalo,“ odpověděl jsem.

„Marty,“ řekl, „tohle mi vysvětli: jak ses do prdele mohl setkat s Davy Adamsem?“

„Přes Harryho.“

„Jakého Harryho?“ řekl. „Kdo to kruci je, ten Harry?“

„Však víte, Harry Fitzsimmons, ten kluk z bombovýho týmu IRA.“

„Co mi to povídáš, Marty?“ divil se. „Co má Harry společného s Davym Adamsem?“

„Jak bych to moh sakra vědět? Harry se mě prostě zeptal, jestli bych se s ním nechtěl setkat, a já jsem udělal jen to, co po mně chcete – sbližoval se s lidma z IRA.“

Dean si očividně nebyl jistý, jestli mluvím o tom skutečném Davym Adamsovi. „Pověz mi, Marty, jak ten chlap vypadá? Popiš mi ho.“

Řekl jsem mu do posledního puntíku přesně, jak vypadal.

„Zadrž,“ řekl mi a odložil sluchátko. Za chviličku byl zpátky a zeptal se, odkud volám. Když jsem mu to řekl, požádal mě, abych se s ním za dvacet minut sešel na obvyklém místě. Než jsem mohl něco říct, zavěsil.

Když jsem o dvacet minut později vklouzl do jeho zaparkovaného auta, Dean se ke mně otočil a podal mi složku. „Koukni se na tyhle fotky,“ požádal mě. „Je to ten člověk?“

„Jasně,“ řekl jsem, protože jsem na obrázcích okamžitě poznal Adamsův obličej. „Je to on.“

Dean nějakou chvilku mlčel a zjevně uvažoval, proč někdo v tak vysokém postavení jako Davy Adams měl zájem mluvit zrovna se mnou a ptát se mě, jestli se nechci přidat k IRA. Deanovi to připadalo nepochopitelné a přemýšlel o možných důvodech, proč k tomu došlo. Tiše jsem seděl a čekal.

„Máš se s ním ještě setkat?“ zeptal se nakonec.

„Ano, pozítří večer.“

„Výborně,“ přikývl Dean. „Tak za ním jdi, dávej pozor, co ti bude povídat, a pak mi hned zatelefonuj.“

„Dobře, ozvu se.“ Vystoupil jsem a odešel ke svému autu.

Dva dny nato jsem stál před domem Davyho Adamse ve Springhillu a bylo mi jasné, že když seberu odvahu, abych zaklepal na dveře, můj život se zásadně změní. Odsunul jsem tyhle myšlenky prozatím stranou a dvakrát bouchl klepadlem.

Přišlo mi otevřít malé děvčátko, nejspíš dcerka Davyho Adamse.

„Je tvůj táta doma?“ zeptal jsem se.

„Co mu mám říct, když bude chtít vědět, kdo přišel?“ zeptala se s úsměvem.

„Řekni, že se jmenuju Martin.“

Odešla k patě schodiště. „Tati,“ volala nahoru, „někdo za tebou přišel.“

„Kdo to je?“ ozvalo se shora.

„Jmenuje se Martin.“

„Aha, no výborně!“ slyšel jsem. „Řekni mu, ať jde nahoru.“

U paty schodiště jsem zahlédl železné dveře se závorou, které, když byly pořádně zavřené, asi nebylo jen tak snadné překonat. V průběhu několika následujících let jsem podobné dveře viděl u schodišť v různých domech, kde bydleli významní členové IRA. Také jsem si všiml, že vchodové dveře jsou opatřené dvěma příčnými železnými závorami, které měly zabránit jejich vyražení. Mnoho příslušníků IRA a Sinn Féin zahynulo tak, že se v noci do jejich domovů vloupali členové loajalistických polovojenských skupin a zastřelili je rovnou v posteli. Tohle opatření takovou možnost eliminovalo.

„Jsem tady, Marty,“ zaslechl jsem Davyho a vešel jsem po hlase do zadní ložnice, kterou si přebudoval na studovnu. Měl tam stůl s kancelářskou židlí a kolem stěn pokoje spoustu polic s knihami. Na stěnách měl pověšené fotografie bývalých hrdinů IRA.

„Omluv mě ještě na minutku,“ řekl, „potřebuju si něco dočíst.“

Na IRA přišla řeč, teprve když jsme sešli zpátky do přízemí a vyšli do zadní zahrady. Nezmiňoval se o tom, ale bylo jasné, že si venku povídáme z důvodu bezpečnosti, protože si myslí, že má dům prošpikovaný odposlechy, které tam nainstalovali technici bezpečnostních sil.

„Měl bych pro tebe malou prácičku,“ řekl. „Chci, abys zašel zkontrolovat jeden dům, který patří členovi UVF.“

Věděl jsem, že Ulster Volunteer Force či Ulsterská armáda dobrovolníků je jednou z nejbezohlednějších loajalistických polovojenských organizací, která se soustředí na vyhledávání a vraždění příslušníků nebo sympatizantů IRA.

Vysvětlil mi, že dům stojí na Arosa Parade poblíž hřiště Grove, což bylo v samotném srdci loajalistického území, a řekl mi také jméno toho člověka. Vysvětlil mi, že ten muž je odpovědný za množství pokusů o atentáty na příslušníky IRA a členy Sinn Féin. Stručně mi popsal jak zájmového člověka, tak auto, které používá, ale varoval mě, že je to chlapík náramně opatrný.

„Budeš muset dávat velký pozor,“ připomínal mi.

Než jsem odešel, dal mi deset liber. „Tady máš na benzin,“ řekl. „Kdybys potřeboval víc, stačí říct.“

Na druhý den ráno jsem zatelefonoval Deanovi a popsal jsem mu úkol, který mi Davy Adams uložil.

„Pusť se do toho a udělej, oč tě požádal. Je možné, že tě budou sledovat. Pokusíme se tě ohlídat z opačné strany, ale dávej si velký pozor. Kdyby tě protestanti v těch místech chytili, asi by tě zabili.“

Věděl jsem, že mě Dean jen tak naplano nestraší, a slíbil jsem, že budu postupovat tak obezřetně, jak to jen půjde. Stávaly se případy, že když nějaký cizí člověk projížděl přes loajalistické obvody, zastavili ho a do auta mu skočil někdo s pistolí nebo baseballovou pálkou v ruce, aby prověřil důvody, proč se podezřelý cizinec ocitl právě v jejich části města.

Odjel jsem k určenému domu kolem desáté večer, protože jsem věděl, že v tu dobu už na ulicích nebude velký ruch. Kdyby se mě náhodou někdo snažil zastavit, mou jedinou šancí na únik by bylo dupnout na plyn a rychle ujet. Během dne, kdy bylo na ulicích hodně živo, se nedalo vyloučit riziko, že mi jiné auto náhodou zablokuje cestu.

A Dean mi dal radu, kterou jsem si dobře zapamatoval: „Kdyby se někdo snažil zastavit tvé auto tím, že se ti postaví do cesty, tak prostě sešlápni plyn a jeď pořád dál. Kdybys zastavil, je z tebe mrtvola.“

Druhého dne jsem se ohlásil u Davyho a řekl jsem mu, že jsem v té ulici byl dvakrát, ale nic jsem neviděl, v domě se dokonce ani nesvítilo, přestože bylo teprve deset večer.

„S tím si nelam hlavu,“ odpověděl. „Šance, že ho zahlédneš, není valná, protože on se obyčejně toulá po všech čertech. Jen pokračuj a občas ten dům zkontroluj, a kdybys viděl něco zajímavého, tak to ohlásíš rovnou mně. Kdybys potřeboval peníze na benzin, klidně si řekni.“

„Já žádný vaše peníze nechci,“ odpověděl jsem, „s tím si nedělejte starosti.“

„To nejsou moje peníze,“ vysvětlil mi, „ty pochází z fondů IRA.“

Než jsem odešel, ještě mi řekl: „Mimochodem, Martine, setkáš se s člověkem, který tě vezme pod přísahu jako dobrovolníka IRA. Víš určitě, že do toho chceš jít?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Chci se stát plnoprávným členem.“

Tři dny nato jsem podle instrukcí, které mi dali, zašel k jednomu domu v Andersonstownu a zaklepal jsem. Přišel mi otevřít zuboženě vyhlížející třicátník střední postavy a pozval mě dál.

„Já vím, proč jsi přišel,“ řekl. „Poslouchej dobře, co ti povím. Chci si být jistý, že víš, do čeho se hodláš zapojit. Spousta lidí se přidala k IRA z úplně špatných důvodů. Některé chytili při výkonu aktivní služby a odsoudili je k dlouhým trestům, i na pětadvacet let vězení.“

Přikývl jsem a on pokračoval: „Někteří, když je soudili, si stěžovali, že nevěděli, do čeho lezou. Mým úkolem je postarat se, abys na sto procent věděl, k čemu se chystáš, abys neudělal stejnou chybu jako oni. Jestli se chceš připojit k Óglaigh na hÉireann, musíš se zavázat, že budeš prosazovat zájmy organizace a poslouchat všechny rozkazy a nařízení, které vydá Armáda a její důstojníci.“

Pak mi řekl, ať jdu domů. „Až dnes večer půjdeš do postele, pořádně si to promysli,“ doporučil mi. „Nikdo tě nenutí, abys to udělal, ale musíš počítat s tím, že jakmile budeš působit v aktivní službě, mohou tě zabít příslušníci SAS nebo tě můžou zatknout a odsoudit na dlouhá léta do kriminálu. Když se sem zítra nevrátíš, nikdo ti nebude nic vyčítat, protože se najde spousta takových mladíků, kteří by se chtěli připojit k naší organizaci. Ale jestli sem zítra přijdeš znovu, staneš se oficiálním dobrovolníkem IRA.“

Vracel jsem se večerem domů a důkladně jsem přemítal, jestli dělám správnou věc. Už teď jsem si čtyřiadvacet hodin denně připadal jako mezi dvěma mlýnskými kameny – IRA a zvláštním odborem – a obával jsem se, že by mě ty kameny mohly rozemlít na kaši. Té noci jsem sotva zamhouřil oko, jen jsem ležel a díval se na Angii spící vedle mě. Pořád dokola jsem si říkal, že se zítra vrátím k ní domů s vědomím, že jsem asi udělal tu největší chybu svého života.

Během ceremoniálního skládání přísahy nejenže jsem musel přísahat věrnost IRA, ale ten člověk se mnou také procházel spoustu armádních příkazů, které byly shrnuty v příručce IRA známé jako „Zelená knížka“.

S těžknoucím srdcem jsem poslouchal tři zvlášť významné závazky, které mi ten člověk předčítal:

1. Žádný dobrovolník nesmí podlehnout nabídkám nebo nadbíhání, vydírání nebo pokusu o uplácení, kterými by ho kontaktoval nepřítel, a bude takové případy co nejdřív hlásit.

2. Dobrovolníci, kteří nebudou zachovávat mlčenlivost, budou vyloučeni.

3. Dobrovolníci usvědčení ze zrady budou potrestáni smrtí.

Sotva jsem přišel domů, zamířil jsem do ložnice a stiskl utajené tlačítko na malém bílém rozhlasovém přijímači, který jsem dostal od zvláštního odboru.

„Musím ještě na chvilku ven,“ řekl jsem Angii. „Nebudu tam dlouho.“

Setkal jsem se s Deanem, který poprvé za dobu, co jsem ho znal, seděl v autě sám.

„Úžasné, báječné!“ řekl. „Marty, ty jsi hotový profík.“

Uběhlo sotva několik dní, a už jsem měl silný dojem, že moje kariéra coby britského agenta skončila. Seděl jsem v republikánském klubu na sídlišti a naráz ke mně přistoupili čtyři nebezpečně vypadající mladíci. Jeden mě popadl za rameno.

„Jdi nahoru,“ poručil mi a z jeho hlasu i gest čišela hrozba.

Vsadil bych se, že v té chvíli jsem zbledl a v ústech mi vyschlo. Šel jsem uprostřed těch čtyř, kteří mě obklopili, jako by mi chtěli dát najevo, že překazí každý pokus o útěk.

Nahoře jsme zašli do místnosti, kde se pořádaly diskotéky. Okna byla zatemněná a jediné světlo přicházelo od baru u vzdáleného konce sálu.

„Drž se stranou od záležitostí IRA,“ řekl jeden a dloubal mě ukazovákem do hrudi.

„O čem to mluvíš?“

„Tvůj kámoš Paul naboural do taxíku a odmítl zaplatit škodu. A tys šel tomu taxikáři vykládat, že nedostane ani penci, protože to byla jenom jeho vina.“

„No jo,“ spustil jsem.

Oni ale nechtěli nic slyšet, poručili mi, ať držím hubu a starám se o své věci. Bylo mi jedno, co povídají, a sotva jsem to vnímal, protože se mě zmocnil báječný pocit úlevy. Jim šlo opravdu jen o nějakou směšnou dopravní nehodu. A já jsem si myslel, že přišli na to, že jsem britský agent!

Tak jsem držel hubu, neříkal jsem nic a ochotně jsem souhlasil se vším, co povídali. Domů jsem se vracel s veselou myslí. Ale měly přijít ještě jiné, hrozivější příhody.

KAPITOLA SEDMÁ

Krátce poté, co jsem složil přísahu věrnosti, mi velitel mé buňky poručil zúčastnit se schůzky v jednom domě v belfastské čtvrti Turf Lodge, kde jsem se měl setkat s mužem, kterému říkali vyšetřovatel. Neměl jsem z toho dobrý pocit, a tak jsem požádal o radu Deana.

„Myslím, že bys tam měl jít,“ řekl. „Dělej, co ti budou říkat, a předveď se jim jako oddaný člen organizace. Jsem si jistý, že všechno, co se dozvíš, bude užitečné, velice užitečné. Pamatuj, Marty, že čím víc toho budeme o IRA vědět, tím líp budeme připravení zarazit všechno to střílení a bombové útoky.“

O několik dní později jsem se večer vypravil k označenému domu v Turf Lodge, aniž bych věděl, co mě tam čeká. Když jsem zaklepal na dveře, objevil se plešatějící chlápek mezi čtyřiceti a padesáti, a než mě pustil dál, zeptal se mě na jméno. Měřil tak kolem metru sedmdesáti a měl zářivé, inteligentní oči.

„Jsem rád, že tě poznávám, Marty,“ přivítal mě, očividně se snahou mě uklidnit. „Mám za povinnost připravit tě na situaci, že by tě náhodou sebrala policie. Mým posláním je poučit všechny dobrovolníky, jak se mají chovat, kdyby je někdy policie vyslýchala. Několikrát sem ke mně přijdeš a všechno spolu pěkně probereme, abys přesně věděl, co říkat a co dělat, kdyby tě sebrali policajti a odvezli tě k výslechu na stanici v Castlereaghu.“

„Jasně,“ přikývl jsem a umínil si, že se musím ze všech sil soustředit a zapamatovat si co možná nejvíc z toho, co mi bude povídat, abych to později mohl zopakovat Deanovi.

Vyšetřovatel mluvil pomalu a občas se mě na něco zeptal, aby se přesvědčil, že jsem všemu rozuměl. Vysvětlil mi, že kdyby na mě někdy padlo podezření, že mám něco společného s akcemi IRA, policie by mě mohla zatknout a držet mě sedm dní za katrem, než by proti mně vznesli obvinění nebo mě propustili. „Během těch sedmi dní a nocí,“ dodal, „by tě vyslýchali vyšetřovatelé z kriminálního oddělení, střídali by se u tebe, aby tě utahali, a snažili by se tě přistihnout při slabosti, aby tě pak mohli dostat na lopatky.

Jejich cílem by bylo zlomit v tobě ducha, takže bys jim vyžvanil všechno, co by chtěli vědět: podrobnosti o jednotlivých operacích, o bombových útocích a střílení, jména ostatních příslušníků tvé buňky, jména dalších příslušníků IRA, ba dokonce i jména tvých přátel a příbuzných.“

„Ano, to je jasný,“ odpověděl jsem.

„Ale tvou povinností je neříct vůbec nic, absolutně nic,“ řekl, „a já ti povím, jak bys to mohl dokázat. Proto je tak důležité, abys chodil na tyhle protivyšetřovací lekce.“

Hned pokračoval: „Teď mě pozorně poslouchej. Kdyby tě zatkli, nepovíš vůbec nic a neodpovíš ani na jedinou otázku, které ti budou ti vyšetřovatelé dávat. Promluvíš jedině před seržantem, který velí vazebnímu oddělení.

Kdyby se tě na něco ptal, tak mu povíš tohle: ‚Při každém výslechu odmítnu spolupracovat, ale to neznamená, že bych byl vinen. Chci, aby mě zastupovala advokátní kancelář Madden & Finnucane.‘“

Přikývl jsem, protože jsem věděl, že tato vyhlášená advokátní kancelář zastupuje, vedle mnoha ostatních klientů, také exponované republikány a katolíky.

„Rozuměls tomu?“ zeptal se, a tak jsem znovu přikývl a opakoval jsem mu jeho vlastní slova.

„Dobrá,“ řekl. „Teď mi to řekni ještě jednou, ať máme jistotu.“

Poslechl jsem a on se usmál. „Výborně. Naše IRA je velice silná a odhodlaná armáda. Britská vláda, bezpečnostní složky i zdejší policie už pochopily, že se jim naši organizaci nikdy nepodaří zničit, ale během let si velení armády uvědomilo, že máme jednu slabinu – malou odolnost našich členů při policejních výsleších. Už jsme nejednou zažili, že se policii podařilo příslušníka IRA zlomit tvrdými výslechy.“

Později mi prozradil, že rada velitelů IRA už dostala upozornění na nebezpečí představované nevycvičenými rekruty, které se policii daří při výslechu psychicky rozložit, a proto rozhodla o zavedení výcviku odolnosti proti policejním výslechům.

„Když se nám podaří zlepšit pevnost a sílu vůle našich příslušníků, aby líp odolávali při výsleších, které vedou vyšetřovatelé kriminálního odboru, pak bude organismus IRA ještě daleko silnější,“ dodal.

Vyšetřovatel pořád dokola opakoval, že za žádných okolností nesmím vyslýchajícím policistům nebo kriminalistům odpovídat na žádné otázky. Vtloukal mi do hlavy, že musím trvat na obhájci z belfastské advokátní kanceláře Madden & Finnucane a odmítnout každého jiného obhájce, kterého by mi třeba nabízeli.

Při další výuce odolnosti proti vyšetřování jsem se dozvěděl, co mohu očekávat, kdyby mě někdy zatkli.

„Je pravděpodobné, že by si pro tebe přišli brzy ráno, když budeš ještě spát, někdy kolem páté hodiny. Budou ti mlátit do dveří a vtrhnou ti do domu se strašným rámusem. Jde jim o to, aby v tobě vyvolali zmatek, budou ti poroučet, aby ses rychle oblékl a okamžitě šel s nimi.

Ty to ale musíš odmítnout. Musíš jim říct, že máš právo, a to taky máš, ustrojit se jako řádný občan. Dej si na čas – zajdi do koupelny, umyj se, ohol se, vyčisti si zuby, učeš se a naplácej na sebe vodu po holení, pokud ji používáš. Pořádně se obleč, vezmi si čistou košili a sako a lepší kalhoty. Jim se to nebude líbit, ale kašli na ně. Když na tebe budou hulákat, vůbec si toho nevšímej. Rozumíš mi?“

„No jo,“ přikývl jsem. „Přesně tak to udělám.“

Vyšetřovatel pokračoval: „Pak tě policajti odvezou na stanici do Castlereaghu a zavřou do cely. Několik hodin tě tam nechají zavřeného, než za tebou přijdou ti, kteří se specializují na výslechy. Tihle policajti budou vědět den předem, že tě budou vyslýchat, a tak si dají pořádnou snídani, osprchují se a oholí a budou se pokoušet vyvolat v tobě pocit, že jsi nějaký poloviční pobuda. Ale pokud se zachováš podle mé rady, budeš vypadat stejně dobře jako oni. A to jim udělá čáru přes rozpočet. Budou počítat s tím, že když k tobě přijdou na výslech, budeš celý naměkko, neholený a nemytý, čímž by ses měl automaticky ocitnout v nevýhodě.“

Pozorně jsem poslouchal všechno, co mi říkal, a snažil jsem se to skoro slovo od slova zapamatovat.

„Neříkej jim vůbec nic. Neodpovídej na žádnou jejich otázku, i kdyby se tě na ni ptali pořád dokola. Nekoukej na podlahu a nikdy nedej najevo nějakou nervozitu nebo obavy. Pamatuj, že máš držet hlavu pořád zpříma a dívat se jim do očí, jako by sis chtěl zapamatovat jejich podobu.“

„K čemu by to bylo dobrý?“ zeptal jsem se.

„Protože se jim to nebude líbit. Budou mít nepříjemný pocit, že se snažíš zapamatovat si, jak vypadají, abys na ně někdy později mohl zaútočit a zabít je. Budou mít strach, že jejich obličeje nikdy nezapomeneš, a to je svinsky vyděsí a tobě to dá jistou výhodu.“

„Tak dobře,“ přisvědčil jsem.

Pak mi vyšetřovatel vysvětlil, jak se mám chovat v cele během doby, kdy zrovna nebude probíhat můj výslech. „Cvič, udržuj se v kondici, pochoduj po cele sem a tam a po celou dobu buď ve střehu. Při každé příležitosti spi a jez. Jakmile ti dají něco k jídlu, sedni si, sněz to a třeba si i vsugeruj, že ti to chutná. Tím si doplníš energii a líp se ti bude čelit otázkám těch parchantů. Někteří členové IRA odmítli při zadržení jíst, ale to je pěkná blbost, protože bez jídla budeš slabý a zranitelný. Nikdy nesmíš dávat najevo, že jsi unavený nebo ospalý, pořád se tvař ostražitě. Nedovol, aby na tobě někdy viděli známky oslabení nebo zranitelnosti, naopak, musíš dávat najevo ocelovou pevnost.

Než začnou s výslechem, nezapomeň si odskočit na toaletu. Jak tě jednou začnou vyslýchat, počítej s tím, že budou odmítat pustit tě na záchod, až se ti bude chtít, protože mají dobře odpozorované, že když se někomu hrozně chce, tak jim poví skoro všechno, jen aby si mohl odskočit. Prostě když se ti chce hrozně na záchod, tak se nedokážeš soustředit. A v té chvíli jsi zranitelný, a to oni dobře vědí. Když ti nedovolí odejít na záchod a hodit bobek, musíš udělat tohle: prostě si sundáš kalhoty a uděláš to rovnou před nimi na podlahu. Bude to jejich vina a oni si to budou až moc dobře uvědomovat. A tím je pěkně dostaneš.“

„No to teda!“ chechtal jsem se při té představě, „vydělat se na zem rovnou před nima?“

„Jistě,“ opáčil, „rovnou tam, ve výslechové místnosti. Pamatuj si, že až je příště požádáš, abys mohl jít na záchod, už ti neřeknou ‚ne‘.“

Při další lekci mi vyšetřovatel vysvětlil, jak si mám počínat, kdyby mě někdo od policie nebo zvláštního odboru někdy začal během výslechu mlátit.

„Prostě mu to oplať,“ nabádal mě. „Pokus se je praštit zrovna jako oni tebe. Neboj se po nich ohnat, a čím tvrději budou oni bušit do tebe, tím tvrději jim oplácej. Oni dobře vědí, že by tě neměli tlouct, ale stejně to udělají, zvlášť ti hnusní parchanti, tvrďáci, jací se mezi nimi vždycky najdou, kteří se rozhodnou tě zlomit.

Kdyby tě jeden chytil a druhý tě tloukl, tak se musíš na podlaze schoulit do klubíčka, pokud to jen trochu půjde, a krýt si hlavu a obličej. Nejspíš z tebe budou chtít vykopat duši, ale to si naběhnou. Jakmile s tím přestanou, žádej, aby tě prohlídl tvůj doktor. Řekneš, že odmítáš jakéhokoli jiného doktora, a i kdyby nějaký přišel, tak mu zase řekneš, že chceš mluvit se svým doktorem. Pěkně jim řekni jméno a adresu a pořád to po nich chtěj. Máš právo na prohlídku vlastním doktorem a pořád to po nich požaduj. Tím je pěkně vyděsíš, protože tvůj doktor by si všiml všech stop po bití a zranění, které by ti nadělali. A tím by se policie dostala do pěkného maléru.“

Vyšetřovatel mi taky připomněl, že bych měl počítat s taktikou „hodného poldy a zlého poldy“, o které jsem už předtím slyšel. „Ten ‚hodnej polda‘ se k tobě bude chovat jako kamarád, bude ti říkat ‚Marty‘ a bude ti vykládat, že když odpovíš na jejich otázky, tak se postará, abys už nikdy neměl žádné problémy, a že se IRA nikdy nedozví, žes něco řekl. ‚Zlej polda‘ na tebe naopak bude řvát a nadávat ti, vyhrožovat a možná ti nějakou vrazí, ale nikdy tomu hajzlovi nesmíš dát najevo, že by ses ho bál. Kdybys ukázal slabost, okamžitě by to poznal a věděl by, že se během několika dnů položíš.“

Taky jsem se dozvěděl, že nejrychlejší cesta ze zadržení spočívá právě v tom, že člověk má pusu na zámek. Vyšetřovatel tvrdil, že pokud budu mlčet, všemu odolávat a nikdy neodpovím ani na jednu otázku, budou výslechy trvat jen několik dní a pak mě policie pustí. To ale nemůže očekávat člověk, u kterého vycítí, že je na pokraji zhroucení. V tom případě je nejpravděpodobnější, že ho nechají v zadržení celých sedm dní.

Pak se mi podíval přímo do očí a řekl: „Marty, pamatuj si jedno: musíš vydržet sedm dní, nebo tě čeká sedm zkurvených let.“

Všechny podrobnosti ze čtyř lekcí, které jsem absolvoval u odborníka IRA na vyšetřování, jsem pokaždé co nejdřív předal Deanovi.

„Pověz mi všechno, Marty, i ty nejmenší detaily,“ žádal mě, „protože tohle je opravdu důležité. Čím víc toho budeme vědět o jejich technikách, tím větší máme naději, že se nám je podaří obejít a že se nebude ubližovat nevinným lidem.“

Také jsem Deanovi vyprávěl o nechvalně známých bezpečnostních týmech IRA.

„To jsou opravdu odporní bastardi, Marty. Co ses o nich dozvěděl?“

„Řekli mi, že když nějakýho příslušníka IRA sebere policie a vyslýchá ho, tak toho zadrženýho někdy sleduje zvláštní bezpečnostní tým IRA hned od tý chvíle, kdy ho propustěj ze zadržení. Ten člověk neví, že ho pozorujou, ale dva nebo tři dny na něho příslušníci týmu dávají pozor. Poznamenávaj si každýho, s kým mluvil, všechny místa, kam šel, a všechno, co dělal.

Po několika dnech mu řeknou, aby se hlásil k výslechu. Pak ten člověk odejde do bezpečnýho domu. Uvnitř je úplná tma, nikde ani jediný světlo. Odvedou ho do místnosti a poručí mu, aby si sedl. Pak se ho začnou vyptávat chlapi s maskama na hlavách a dávaj mu stovky otázek na dobu, kdy byl zadrženej, na co se ho policajti ptali, do nejmenších podrobností, a hlavně co jim odpovídal.

Po nějaký době si ten chlápek připadá, jako by byl nakaženej morem, jako zrádce. Vyslýchaj ho mnohem tvrděj, než zažil od kriminálních vyšetřovatelů. A když budou mít dojem, že kecal nebo zradil nějakou akci, tak mu to dají sežrat. A když budou přesvědčení, že zradil celou armádu a stal se informátorem, tak z něho vymlátěj duši, mučí ho a tak vůbec. A než s ním skončej, tak z něho vydolujou i ty nejdrobnější kousky informací, který vykecal o členech a operacích IRA. Když přizná, že změnil stranu, tak je v prdeli – čeká ho kulka do týla.“

Pověděl jsem Deanovi, že pokud jsem to dobře pochopil, má IRA dva bezpečnostní týmy, z nichž jeden operuje v Belfastu a druhý v ’Derry. Taky jsem mu řekl, že jména členů bezpečnostních týmů jsou tak dobře utajená, že ani dlouholetí příslušníci IRA nemají potuchy, kdo to může být.

„Myslím, že jejich hlavní práce spočívá v tom, aby se z organizace jako plevel vyrvali ti, kteří se během výslechů zlomili a nechali se přesvědčit, aby se z nich stali policejní informátoři. Dostali vlastně právo rozhodovat o životě a smrti jinejch lidí.“

Nedlouho po dni, kdy jsem složil přísahu věrnosti a stal jsem se skutečným členem IRA, což bylo na podzim roku 1989, jsem zjistil, že čím dál častěji dostávám úkoly od Davyho Adamse a belfastské zpravodajské jednotky IRA. Žádal, abych ho jednou či dvakrát týdně navštěvoval u něho doma, a tam mi sděloval podrobnosti o zamýšlených cílech, které jsem měl prozkoumat.

Jedním z prvních takových úkolů bylo prověřit pohyb majora britské armády, který sloužil u pluku zvaného Ulster Defence Regiment, Ulsterský obranný regiment, a žil na sídlišti Cregagh v srdci protestantské části Belfastu. Davy Adams mi řekl, že ten člověk jezdí každý den do práce na silném motocyklu.

„Chci, aby ses šel podívat na tu adresu,“ řekl mi Davy, když mě jako obvykle odvedl na zadní zahradu svého domu. „Zjisti, jestli by se nenašel způsob, jak by některá z našich akčních jednotek mohla do jedné ze sedlových brašen té motorky umístit nástražnou semtexovou bombu.“

Když mi pověděl všechny podrobnosti o cílové lokalitě, přesunuli jsme se zpátky do domu, protože nechtěl, aby ho někdo náhodou zahlédl, jak mi něco ukazuje v mapě. Odešli jsme do kuchyně. Vytáhl velký plán Belfastu a rozložil jej na kuchyňské pracovní desce. Pokynem mě přivolal k sobě a ukázal na jednu ulici v Cregaghu. Přitom neřekl ani slovo. Ukázal mi přesné místo hrotem pera, abych se náhodou nezmýlil. Pak ještě ukazováčkem ukázal několik domů, které chtěl prověřit.

Během takovýchto instruktáží jsem ani já nemluvil. Když jsem si nebyl jistý přesným číslem, napsal jsem je na kousek papíru, a když bylo správně, potvrdil mi je zdviženým palcem.

Teprve když jsem odcházel a vyšli jsme před dům, ještě něco dodal, například mi doporučil vydat se na místo až v noci nebo mi dal jinou přiměřenou radu. Tehdy v tom prvním případě mi Davy řekl, abych obhlédl majorův dům v noci, zkontroloval brašny na motocyklu a ujistil se podle registrační značky, že útok bude mířit na ten správný motocykl.

Druhý den ráno jsem zatelefonoval Deanovi a podrobně mu ocitoval úkol, který jsem dostal, včetně adresy a všech podrobností, které jsem věděl o majorovi z UDR a o záměru vložit mu bombu do motocyklové brašny.

Už jsem v telefonátech nepoužíval Deanovo jméno, protože usoudil, že nazrál čas, abychom oba vystupovali pod novými přezdívkami. Od té doby pro mě byl Felix a já jsem dostal kódové jméno Carol. Naléhavě mě žádal, abych vždycky užíval jenom jeho nové jméno a abych se nespletl, i kdyby došlo k nějaké kritické situaci. Napřed mi připadala záměna jmen divná, ale během několika dní jsem si na to zvykl.

„Výborná práce,“ pochválil mě Felix. „Zbytek nech na nás.“

Řekl jsem mu ještě, že se chystám prověřit majorův dům hned večer a následujícího dne podat hlášení Davymu Adamsovi.

Jel jsem svým autem, které bylo ještě pořád vybavené trasovacím zařízením, na udanou adresu v Cregaghu. V domě se sice svítilo, ale po motocyklu nikde ani památky. Usoudil jsem, že by mohl být schovaný v kůlně vzadu za domem, kterou bylo vidět z ulice, ale jít tam takhle večer by bylo riskantní a mohl bych vzbudit nějaké podezření. Dalo se počítat s tím, že by mě major mohl zaslechnout, kdybych se ometal kolem kůlny a pokoušel se zjistit, co je uvnitř.

Všechno jsem to ohlásil Davymu Adamsovi a on mě požádal, abych v pátrání dál pokračoval. Taky mi dal třicet liber na benzin. V průběhu následujících dní jsem dům v Cregaghu několikrát kontroloval, ale motocykl jsem nikdy nezahlédl. Pak jsem jednou odpoledne zahlédl muže jedoucího na silné motorce ulicí, ve které major bydlel. Zapsal jsem si registrační značku a všechno jsem ohlásil Davymu. Později mi řekl, že jsem viděl toho pravého muže.

O několik dní později mi Davy sdělil, že mi domluvil schůzku s jiným příslušníkem IRA, který patřil mezi přímé vykonavatele atentátů a měl celou operaci na starosti. Setkali jsme se až za tmy u nákupního střediska Bull Ring na sídlišti Ballymurphy.

Ze střelce se vyklubal hladce oholený svalnatý blonďák kolem pětadvaceti, vysoký kolem sto osmdesáti centimetrů. Odvedl mě do nedalekého domu, kde na nás čekal třetí člověk z IRA, vychrtlý ošuntělý chlápek, který během naší dvacetiminutové schůzky řekl snad dvě slova.

„Díval ses na tu prácičku, Marty?“ zeptal se mě blonďák.

„Jasně,“ přisvědčil jsem. „Obhlížel jsem to tam dýl než tejden.“

„A co si o tom myslíš?“

Řekl jsem mu, že dům jsem pozoroval mnohokrát, ale toho chlapíka jsem zahlédl jenom jednou, když jel po ulici na motorce.

„Jak lehce bychom se odtud dostali, kdybychom si zařídili auto?“

Řekl jsem mu bez obalu: „Ani náhodou, v těch končinách je policajtů jako naseto.“

Ve skutečnosti jsem věděl, že by pro komando IRA nebylo nic snazšího než zastřelit toho muže na ulici a potom odtud ujet, ale musel jsem hrát o čas. Samozřejmě jsem počítal s možností, že když jim dám zelenou, mohli by ti dva hned večer majora zlikvidovat. Jenže pokud jsem měl tomu člověku zachránit život, musel jsem upozornit Felixe.

Po několika minutách jsem pochopil, že se střelec rozhodl neriskovat útok na cíl poblíž jeho domu, ale že raději ukradnou auto a počkají si na něho, aby ho dojeli na některé z příhodných křižovatek řízených semaforem. Jeden muž bude řídit, zatímco druhý s nabitou AK-47 bude schovaný na zadním sedadle pod dekou. Až řidič usoudí, že přišla ta správná chvíle, střelec se zvedne a pokropí majora dlouhou dávkou.

Půl hodiny poté, co jsem z domu odešel, jsem telefonoval Felixovi a vysvětlil jsem mu plán IRA na vražedný útok proti majorovi. Řekl jsem mu také, že nemám ponětí, kdy střelci z IRA hodlají atentát provést.

Později jsem se dozvěděl, že muž, na kterého měl útok směřovat, byl skutečně majorem UDR a jeho jednotka působila v oblasti Tyrone. Na základě informací, které jsem předal zvláštnímu odboru, se podařilo život toho člověka zachránit. Měl jsem z toho dobrý pocit a utvrdilo mě to v rozhodnutí dál pracovat pro IRA, abych mohl předávat zpravodajská hlášení zvláštnímu odboru. Také jsem si musel připustit, že při téhle práci zažívám příjemné vzrušení, jako bych provozoval adrenalinový sport, zvlášť když se mi podařilo infiltrovat do zpravodajské jednotky IRA, stýkal jsem se s jejími nejvyššími veliteli, a přitom jsem zároveň působil pro zvláštní odbor.

Snad se to může zdát neuvěřitelné, ale v té době mi sotva přišlo na mysl, že podstupuji výjimečné riziko. Pro mě to byla práce, kterou jsem musel udělat. A tak jsem dělal, co bylo třeba.

Davy Adams nebyl jediný příslušník IRA, který mi dával úkoly. Můj kámoš Harry Fitzsimmons mě také občas požádal, abych pro něho zařídil nějaký průzkum a prověřil mu člověka, který se dostal do hledáčku IRA.

Jednou mi Davy řekl, že se zajímají o jiného příslušníka UDR, který slouží na základně v Antrimu, bydlí kousek od základny na antrimském sídlišti Springfarm a jezdí stříbrným hatchbackem Nissan Sunny. Měli v plánu umístit mu pod auto nástražnou bombu, které se v IRA někdy říkalo „šlupka“. Po určitou dobu jsem měl toho člověka sledovat, ale než se přikročilo k akci, uložili mi jinou práci. Naštěstí jsem o něm zjistil dost údajů, takže zvláštní odbor dokázal určit, o koho se jedná. Po nějaké době mi Felix prozradil, že policii se podařilo ohroženého důstojníka identifikovat a okamžitě ho přestěhovali jinam.

Jindy zase jeden z příslušníků IRA vezl svou manželku po Tennent Street směrem od ulice Shankill Road, kde žili protestanti, a zahlédl stříbrný Ford Escort Mark IV, který vyjížděl od policejní stanice, zajel do Shankillu a zaparkoval před bankou TSB. Jeho nadřízený z IRA mu přikázal, aby toho člověka několik dní sledoval, ale muž s Fordem Escort už se neukázal. Proto se rozhodli počkat si na něho ve stejnou dobu, kdy ho zahlédli poprvé, v pátek kolem půl třetí odpoledne.

A další pátek v tu dobu se muž v escortu znovu ukázal, odjel k bance TSB, kde parkoval asi deset minut, načež se vrátil na policejní stanici v Tennent Street. Člověk z IRA si všiml, že když se policista vrátil ke svému autu, zapomněl se podívat pod vůz, zdali mu tam někdo nedal nástražnou nálož. A přitom jedním ze základních pravidel, které vtloukali všem policistům do hlav, bylo pokaždé před nasednutím do auta zkontrolovat, jestli se pod podlahou neocitla bomba.

Dostal jsem za úkol odvézt muže z IRA, který měl akci provést, k bance, aby si mohl ještě jednou prověřit celou lokalitu. Plán byl takový, že k bombovému útoku dojde následující pátek. Uvědomil jsem o tom zvláštní odbor a ten upozornil dotyčného policistu na hrozící nebezpečí. V pátek přijela k bance výkonná jednotka IRA opatřená magnetickou bombou se sedmdesáti dekagramy semtexu, což bohatě stačilo k totálnímu zdemolování vozu, usmrcení lidí v něm a pravděpodobně i zranění těch, kteří by šli náhodně kolem. Ale k jejich zlosti se stříbrný Ford Escort u banky už nikdy neobjevil.

Někdy jsem odboru předával i informace, které jsem jen náhodou zaslechl od lidí z jiných výkonných jednotek IRA třeba v baru, v klubu nebo když jsme spolu jeli autem. Starší příslušníci IRA přede mnou zpočátku raději nic neříkali, protože nevěděli, co jsem zač a jestli mi mohou důvěřovat. Ale protože jsem byl stále častěji k vidění ve společnosti jiných lidí z IRA, kteří byli považováni za spolehlivé, a zejména díky faktu, že si mě do své zpravodajské skupiny vybral sám Davy Adams, rychle jsem získával na důvěryhodnosti, kterou jsem tolik potřeboval, pokud jsem měl proniknout až do samého jádra organizace.

IRA fungovala mnoho let na základě systému „buněk“, takže členové s určitostí věděli, že lidem z vlastní buňky mohou důvěřovat. Když byl zatčen některý z příslušníků buňky, mohl vyzradit nanejvýš údaje o jejích zbývajících členech, ale o žádných dalších. Navíc se tím na maximum snižovala možnost, že by do systému IRA mohli infiltrovat agenti a získávat informace z celé hierarchie armády.

Ovšem když jsem v organizaci zaujal místo příslušníka její zpravodajské složky, přicházel jsem do styku s početnými lidmi z různých buněk. A zásluhou svého postavení jsem rychle získával jejich důvěru. Dílem náhody jsem se dostal do velmi privilegované pozice, v níž byla důvěryhodnost zcela samozřejmá, a díky tomu jsem navazoval výjimečně početné kontakty s lidmi, kteří dělali v IRA špinavou práci. Nebylo tedy divu, že v mé přítomnosti často mluvili o zájmových osobách, vraždách, bombových útocích a chystaných operacích, ještě než o nich padlo konečné rozhodnutí. Ještě větší význam mělo, že zvláštní odbor se tímto způsobem dozvídal o chystaných akcích s výrazným předstihem.

Občas jsem využil příležitosti a s několika dalšími příslušníky IRA jsem cvičil střelbu z různých zbraní: z útočné pušky AK-47, pistole ráže 9 mm nebo z osmatřicítky Smith & Wesson Special. Po setmění jsme rozestavili na nároží hlídky a stříleli jsme na terče pověšené na slepou zeď někde na sídlišti, kde jsme si mohli být jistí, že jsme v bezpečí před policejními a armádními hlídkami. Uvědomoval jsem si, že cvičná střelba ostrými náboji se známými členy IRA jen dál posiluje mou reputaci coby věrného a přesvědčeného příslušníka Armády. Za několik měsíců od chvíle, kdy jsem se oficiálně připojil k IRA, jsem získal kredit člena organizace, kterému lze důvěřovat.

Úzké kontakty s mnoha členy IRA přinášely ovoce po celou dobu, kdy jsem pracoval uvnitř organizace. Jednou se stalo, že náhodně zaslechnutá poznámka zachránila životy dvou policistů, kteří jako pěší hlídka procházeli po Upper Antrim Road nedaleko Glengormly v Severním Belfastu. Byl jsem v jednom domě a čekal na schůzku, a tu jsem zaslechl dva členy IRA, jak se baví o chystané akci. Hlídali už nějakou dobu určité místo, o kterém byl přesvědčení, že by bylo ideální k uložení dálkově odpalované bomby, která by oba policisty zabila, aniž by hrozilo velké nebezpečí, že by mohli být pachatelé dopadeni. Měli připravenou i bezpečnou ústupovou cestu.

Telefonoval jsem Felixovi a varoval jsem ho před plánovaným útokem, o kterém jsem ovšem vůbec nevěděl, kdy k němu má dojít. Policisté přestali na několik týdnů do té oblasti posílat pěší hlídky, ale ty se tam za nějaký čas vrátily. Jednou večer jsem v rádiu slyšel, že v místě, které jsem označil Felixovi, explodovala bomba.

Jindy zase měl Harry Fitzsimmons s několika dalšími lidmi z IRA v plánu popravit šestadvacetiletého protestanta Leea Samuela Livingstona, který bydlel nedaleko matčina domu těsně za hranicí rozdělující nábožensky znesvářené obyvatele Belfastu. Byli přesvědčeni, že je odpovědný – vedle jiného – za raketový útok na úřadovnu strany Sinn Féin v republikánské oblasti Ardoyne.

Plán byl takový, že výkonné komando IRA se v noci přiblíží k jeho domu, vtrhne dovnitř a zastřelí ho v posteli. Informoval jsem o tom zvláštní odbor, který zařídil, že ten člověk dostal včas varování a radu, aby se přestěhoval. Jenomže IRA má dobrou paměť a o dva roky později se jiná jednotka rozhodla zaskočit Livingstona na cestě do práce. Hrou šťastné náhody a neschopnosti útočníků IRA z Ballymurphy se Livingstonovi znovu podařilo uniknout, a aby to bylo ještě horší, dva střelce IRA zahlédli kolemjdoucí a poznali je. Policie oba zadržela, byli obžalováni a také odsouzeni k dlouholetým trestům.

Můj každodenní život ovšem nespočíval jen v práci plynoucí z mé podvojné existence. V neděli 4. února 1990 se v Nemocnici královny Viktorie v Belfastu narodil můj první syn Martin. Angie byla z potomka štěstím bez sebe a malý Martin jen ještě víc upevnil náš vztah.

Angie teď trávila většinu času doma se synem, což znamenalo, že se setkávala s těmi příslušníky IRA, kteří přicházeli za mnou domů na domluvenou schůzku nebo se jen tak zastavili na kus řeči. Napřed si myslela, že mládenci, kteří se objevují v její domácnosti, jsou jen kamarádi, kteří zašli na kávu, ale Angie nebyla hloupá. Několik týdnů po Martinově narození si domyslela, že jsem se stal členem IRA, protože některé z mých návštěvníků znala jako příslušníky organizace.

Když jsem se s Angelou seznámil, měla k IRA velice pozitivní vztah a několikrát mi řekla, že uvažovala o tom, jestli se sama nemá nechat naverbovat. Avšak poté, co otěhotněla, změnila názor a vůbec se jí nelíbilo, že se její přítel přidal k organizaci, a riskuje tak svobodu a možná i život. Angie ovšem neměla ani stín podezření, že bych mohl také pracovat pro zvláštní odbor.

Jednou večer, když jsem zase navštívil Davyho Adamse, pokynul mi, abych s ním šel do zahrady.

„Marty,“ řekl, „chtěl bych tě seznámit s jedním mým dobrým přítelem.“

„Kdo to je?“ zeptal jsem se.

„Gillen,“ odpověděl.

Neměl jsem páru, co má být ten Gillen zač, ale klidně jsem souhlasil, protože jsem na něho byl zvědavý, a ještě víc mě zajímalo, proč mě s ním chce Davy Adams seznámit.

Odvezl jsem Davyho do belfastské čtvrti Suffolk na sídliště Lenadoon a auto jsem odstavil na malém parkovišti rezervovaném pro obyvatele okolních domů. Prošli jsme několik ulic, pak zabočili do zadní uličky a Davy se zastavil u branky. Než strčil ruku za branku, důkladně se rozhlédl kolem, pak otevřel závoru a vešli jsme na zadní zahrádku jednoho z řadových domků.

Dveře nám otevřela mladá žena s malým dítětem v náručí a gestem nás vyzvala, abychom šli do kuchyně. Hned za námi tam vešel muž mezi třiceti a čtyřiceti roky, v němž jsem poznal Briana Gillena, jednoho z nejvýše postavených velitelů IRA. Ti dva se okamžitě začali bavit gaelsky, a ačkoli z toho jazyka neznám ani slovo, měl jsem dojem, že jím oba mluví plynně.

Po kratičkém rozhovoru se mi Gillen představil a potřásli jsme si rukama. „Já jsem Brian,“ řekl. „Rád tě poznávám.“

„Jak se vede?“ zeptal jsem se poněkud v rozpacích, jak ho mám oslovovat.

Ozval se Davy: „Tohle je Marty, ten člověk, co jsem ti o něm říkal. Je to dobrý kluk, tak mě napadlo, že bys ho třeba rád poznal. Myslel jsem na něho kvůli tomu novému úkolu, který nás čeká.“

To pro mě byla novinka. Zatím se mnou nikdo o žádné nové práci nebo nové funkci nemluvil.

Gillen se na mě zahleděl a řekl: „Hele, Marty, doufám, že nepracuješ pro ten zasranej odbor?“

Ani nevím, jak se to stalo, ale reagoval jsem tak rychle, že mě to samotného překvapilo. „No tohle, kurva, jste se pomátl nebo co?“ vykřikl jsem.

Oba se rozchechtali a já jsem se k nim taky přidal, protože jsem pochopil, že to byl vtip, a jen jsem doufal, že se nesměju příliš nervózně. Bezprostřední nebezpečí pominulo, ale obával jsem se, že jsem i tak zčervenal.

Deset minut nato jsme s Davym odcházeli a stejnou cestou jsme se vrátili zpátky. Vysadil jsem Davyho u domu a odtud jsem odjel za Jimmym a Stevem, dvěma příslušníky IRA, se kterými jsem se během posledních měsíců spřátelil.

„Hele, Jimmy, víš, s kým jsem se zrovna setkal?“ zeptal jsem se kamaráda.

„Neříkej mi, že s premiérem!“ řekl a sám se svému vtipu nahlas rozesmál.

„S Brianem Gillenem,“ řekl jsem a zvědavě očekával, jak na to budou reagovat.

„Kurva, ty myslíš s Mrkvovou hlavou?“ podivil se. „Co s ním máš sakra společnýho?“

„Proč mu říkáš Mrkvová hlava?“ zeptal jsem se hloupě.

„No přece kvůli těm jeho červenejm vlasům, ne?“

Zašel jsem za oběma kamarády hlavně proto, abych o Brianu Gillenovi zjistil něco víc. Prakticky jsem netušil, co je zač, ale Felix se o něm docela často zmiňoval a ukázal mi nějaké jeho fotografie. Neměl jsem nejmenší tušení, jak významné místo zastává v hierarchii IRA.

Hodlal jsem se dozvědět něco víc, a tak jsem se zeptal: „Proč asi Davy Adams chtěl, abych s ním odjel na opačnou stranu Belfastu jen proto, abych se s tím Gillenem potkal?“

„Víš, co Gillen dělá?“ zeptal se Stevie.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Měl bych?“

„Gillen má bejt novým šéfem Belfastské brigády, jedním z nejdůležitějších lidí v celý organizaci,“ poučil mě Jimmy.

„Kruci, to mi nedošlo. Myslel jsem, že šéfuje pořád ještě Spud.“

„Kdepak,“ odpověděl. „Spud dostal kopačky. Už nešéfuje, i když pořád ještě chodí do akcí.“

„A proč s ním tak zametli?“ podivil jsem se.

Pochopitelně pro mě nebylo tajemstvím, že jak Stevie, zkušený střelec IRA, tak Jimmy, o kterém se vědělo, že si jako člen bombového oddílu počíná naprosto bezohledně, by měli vědět docela přesně, co se Spudovi přihodilo a jaké k tomu vedly důvody.

„Vykopli ho, protože čachroval s penězma, který patřily IRA,“ řekl Stevie.

Později jsem se na Spuda znovu zeptal Davyho Adamse. Řekl: „Je to pravda, Spud byl sesazen. Mezi našimi lidmi se povídá, že kradl peníze z fondů IRA.“

„A doopravdy to udělal?“

„Ale ne,“ řekl Davy. „Nikdy žádné peníze neukradl. Spud je v jádru dobrý chlap a oddaný dobrovolník. Prostě užíval peníze z fondů IRA příliš velkomyslně. Lidi z operačních skupin žádali za akci dvě stě liber, a on jim místo toho dával dvě stě padesát. Prostě s fondy hospodařil strašně benevolentně a jeho nadřízení usoudili, že si počíná nebezpečně lehkomyslně. Proto ho odstavili. Kdyby nějaké peníze ukradl, tak by to odskákal daleko hůř.“

Nazítří jsem měl schůzku s Felixem a řekl jsem mu jak o setkání s Brianem Gillenem, tak o jeho nedávném povýšení. Zdálo se, že ho moje novinky rozrušily, a zřejmě ho i trochu zaskočilo a příjemně překvapilo, že se dostávám do kontaktu s lidmi jako Adams a Gillen, kteří stojí v hierarchii IRA tak vysoko, a že se díky tomu mohu dostávat k informacím, které jsou pro zvláštní odbor životně důležité. Změny na vrcholných postech v rámci IRA mají výjimečný význam jak pro odbor, tak pro vládní tajné služby, třeba MI5. Vysvětloval mi, že u Gillena, jenž byl příslušníkem bombového komanda, našli v sedmdesátých letech výbušniny a zbraň a putoval na deset let do vězení.

I dál jsem pracoval pro Davyho Adamse a po několika dalších týdnech mě žádal, abych se mu hlásil dokonce nejméně jedenkrát denně, ne vždycky kvůli novým akcím, ale jen aby si se mnou popovídal. Ochotně mi vyprávěl o historii IRA a statečných činech, které dokázali někdejší hrdinové jak před druhou světovou válkou, tak i po ní. Mluvil se mnou i o své ženě a dětech, ale nejvíc mě na něm zaujalo, jakou pozornost věnoval svému vzhledu: vždycky chodil jako ze žurnálu ve vyžehlených kalhotách a čisté košili a často i v módní vestě. Plnovous měl vždycky pečlivě zastřižený a vlasy učesané. Než vyšel z domu, obvykle postál před zrcadlem a prohlížel se v něm, jestli má v pořádku vlasy a vousy, oblečení i boty.

„No, jak vypadám, Marty?“ ptával se, hledě do zrcadla. Než jsem stačil odpovědět, pokračoval: „No dobrá, vlastně o to ani nejde, ale vypadám k světu, ne, Marty?“ – hlavně když mi předváděl novou košili nebo kalhoty. Někteří příslušníci IRA mu přezdívali „Piáno v hubě“, protože měl dokonale stejnoměrné a zářivě bílé zuby; často se usmíval a ukazoval ty sněhobílé zuby v kontrastu s černým plnovousem, takže původ jeho zvláštní přezdívky nebyl žádnou záhadou.

Davyho Adamse jsem si v mnoha ohledech vážil. Byl přesvědčeným příslušníkem IRA, absolutně oddaným její věci. A nikdy jsem nezažil, že by jednal jinak než až úzkostlivě čestně. I když měl doma neustále několik stovek liber z fondů IRA, své vlastní peníze od nich pečlivě odděloval. Kolikrát jsem se musel smát, když mi říkal, že si ušetřil z podpory tolik, že si příští týden bude moci koupit novou košili. Někdy mě požádal, abych mu na pár dní půjčil dvacet liber, v čemž jsem mu rád vyhověl. A jakmile měl pohromadě dost peněz, hned mi dluh vrátil.

Neděle byla pro Davyho Adamse posvátná. Každou neděli vyčlenil pro své přátele a kamarády, a nemuselo jít zrovna o příslušníky IRA. Mnohokrát pozval i mě, jenže já jsem nepil a vysedávat v hospodě nebo v klubu mě na rozdíl od ostatních brzy znudilo, takže jsem přicházel spíš zřídka.

Na Davym Adamsovi jsem uznával a obdivoval ještě něco, a sice jeho postoje k trestným komandům IRA. Několikrát jsem ho slyšel kritizovat případy, kdy lidé z IRA někoho za trest zmlátili, a často urážel a zesměšňoval příslušníky disciplinárních skupin, o nichž byl přesvědčen, že poškozují pověst IRA. Někdy seděl v hospodě u stolu se svými kumpány a sledoval skupinu bijců z trestního komanda usazenou u jiného stolu, jak tlachají, chechtají se, popíjejí a nepokrytě se holedbají, že jsou to právě oni, kdo v organizaci udržuje pořádek a střeží přísné dodržování kázeňských pravidel IRA. Davy Adams jim dával najevo své opovržení, protože byl přesvědčen, že ti lidé by se spíš měli věnovat hodnotné práci pro IRA, třeba si vzít na mušku vojáky nebo policisty, riskovat životy a svobodu, a ne nahánět a mlátit baseballovými pálkami a železnými tyčemi mladé kluky nebo kohokoli jiného a někdy je i zmrzačit.

Nikdy nezapomínal na členy IRA, které chytili a uvěznili za to, že bojovali za cíle organizace, protože on sám si odkroutil dlouhý trest vězení. Sbíral po lidech knihy a jídlo do potravinových balíčků a posílal je uvězněným. Také psával tajné dopisy osobním přátelům, kteří byli zrovna ve vězení, a ty pak propašovali dovnitř sympatizanti nebo rodinní příslušníci vězňů.

Davy Adams byl vždycky upravený, pohledný a hrdý. Nebylo divu, že mu často věnovaly pozornost rozmanité ženy, ale nikdy jsem neviděl, že by toho jakkoli zneužil, protože jejich dotírání mu bylo nepříjemné. Zdálo se, že je naprosto oddaný své manželce, a i když si dal někdy o pintu víc, vždycky v pořádku odešel z hostince a zamířil přímo domů. Já, pokaždé střízlivý, jsem přihlížel, jak se řada žen pokoušela upoutat jeho zájem, otevřeně s ním flirtovala a doslova se mu nabízela. Ale on o ničem takovém nechtěl ani slyšet.

Mnohé ženy z tábora republikánů měly pro známé muže z IRA zvláštní slabost, nejen proto, že vedli nebezpečný život, ale také kvůli jakési romantické auře, která se za desítky let kolem organizace vytvořila. Část z těch mužů snad mohl opravdu někdo považovat za hrdiny, a to na určitý druh žen působilo nesmírně přitažlivě. Davy Adams o jejich pozornost ani v nejmenším nestál, ale našlo se mnoho takových příslušníků IRA, kteří se rádi předváděli ve středu společnosti a využívali svého postavení k četným mimomanželským vztahům.

Jak se zdálo, přitažlivost těchto mužů byla tak neodolatelná, že roztouženým ženám nepřekáželo ani to, že byly vdané. Mnohé tyto vztahy vznikaly proto, že ženské těm mužům zkrátka nedokázaly odolat, ale muži takové svazky navazovali z rozličných důvodů. Většině příslušníků IRA dělal zájem cizích žen dobře a využívali nabízených možností, ale pro jiné to byl jen prostředek k naplnění jiného cíle. Často využívali mimomanželských vztahů k tomu, aby se dostali do domu či bytu své milenky, který jim pak posloužil jako další tajná skrýš k úschově zbraní, munice a věcí potřebných k výrobě bomb. Někdy se jim podařilo milenku přesvědčit, aby si nevšímala toho, co se odehrává jí rovnou před nosem, a udělali si z jejího bytu dílnu, v níž vyráběli bomby.

Davy Adams mě občas doprovázel na průzkumných operacích, které jsem pro IRA vykonával, a spolu se mnou obhlížel vybrané lokality. Dokonce jsme procházeli i po Shankill Road, která se táhla protestantskou částí města, což od něho vyžadovalo značnou chladnokrevnost. Každý loajalista by ho snadno poznal, stejně jako by poznal jeho strýce Gerryho Adamse. Výlety do Shankillu dokazovaly, že Davy je opravdu nebojácný.

Jednou jsem s Davym vyšel na obhlídku určitého bytu na Shankill Parade, o kterém jsme měli zprávu, že slouží jako noční pijácký útulek příslušníkům tvrdého křídla UVF. Auto jsme zaparkovali o několik set metrů dál, rozešli jsme se a blížili se k vybranému domu z různých stran. Oba jsme věděli, že kdyby nás loajalisté v téhle končině chytili, tak by nás unesli, vyslýchali a s největší pravděpodobností umlátili k smrti a naše těla by se pak našla pohozená v nějaké uličce s kulkou v hlavě. Toho večera jsme procházeli ulicí a rozhlíželi se, kde je adresa, kterou jsme hledali. Nikde kolem nebylo vidět jediného chodce a my jsme tam stáli a přihlíželi, jak si deset nebo i víc příslušníků UVF, a někteří očividně opilí, užívá nočního hýření. Pořád jsem se ohlížel kolem a ujišťoval se, jestli není někdo v dohledu, ale Davy jako by se o vlastní bezpečí ani za mák nezajímal.

Od Davyho jsem také dostal příkaz, abych navštívil jistý dům v Kerrykeel Gardens v belfastské čtvrti Suffolk a tam se setkal s dalšími příslušníky IRA. Netušil jsem, proč mě tam posílá, a Davy sám mi nic nevysvětloval. Rád se mnou pracoval tímhle způsobem, protože věděl, že jsem zvědavý, a tak byl přesvědčen, že udělám všechno, co mi řekne. Tahle událost nebyla žádnou výjimkou.

Otevřel mi starší kluk, ještě ne dvacetiletý, se zvláštně dětským obličejem posetým pihami a s tmavě zrzavými vlasy. Gestem mi naznačil, ať jdu do jedné z přízemních místností. Když jsem tam vešel, řekl, ať si sednu a čekám. Stála tam jediná židle obrácená tak, že jsem hleděl do stěny. Udělal jsem, co mi řekl, ale když jsem nikoho neslyšel, začal jsem se obávat, jestli se náhodou neprozradilo moje napojení na zvláštní odbor, nebo mě snad třeba někdo neviděl telefonovat z pouliční budky a nevzbudilo to podezření. O pět minut později jsem slyšel, že někdo vešel do místnosti, a srdce se mi rozběhlo prudčeji, ale ani mě nenapadlo, abych se otáčel.

„No dobrá, Marty,“ řekl jakýsi hlas. „Vysvětlil ti Davy, proč jsi tady?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Jen mi řekl, že mám jít na tuhle adresu.“

„Já ti řeknu, oč jde, Marty,“ pokračoval hlas. „Chceme o tobě vědět pár věcí.“

Tahle věta mě pořádně vyděsila. Už jsem byl napůl přesvědčený, že se provalilo, co vlastně dělám. Strachoval jsem se, co bude následovat.

„Je pravda, že máš vlastní auto?“ zeptal se.

„Jo, to mám,“ přitakal jsem a zatrnulo mi, že v něm snad někdo našel sledovací zařízení.

„Měl jsi někdy potíže s policajtama?“ zeptal se hlas.

„Několikrát, samozřejmě,“ odpověděl jsem, „ale nic vážnýho.“

Ozval se jiný hlas: „A policajti z tvýho obvodu tě znají dobře?“

„Ne, vlastně ani ne.“

První hlas změnil téma: „Pověz, Marty, proč ses rozhodl připojit k IRA?“

O několik měsíců dřív mi lidé ze zvláštního odboru vysvětlili, co přesně mám odpovídat, kdyby se mě příslušníci IRA někdy vyptávali, proč jsem se přidal k jejich organizaci. Nedali mi žádný podrobný návod, žádné konkrétní odpovědi, které bych si mohl zapamatovat, ale řekli, že bych měl odpovídat v tom smyslu, že věřím ve věc, kterou IRA představuje, a že chci tomu cíli také posloužit.

„Připojil jsem se, protože věřím tomu, jaký má IRA cíle,“ řekl jsem, „a taky bych chtěl pomoct chránit lidi v obvodě, kde jsem sám vyrůstal.“

Vyptávali se, jak dobře znám Davyho Adamse, na což jsem odpověděl, že se s ním znám teprve pár měsíců. Ptali se, co si o něm myslím, a řekl jsem, že podle mě je to čestný člověk, zcela oddaný naší věci.

„Víš, že policajti ho moc dobře znají?“ zeptal se hlas.

„To jsem nevěděl,“ zalhal jsem.

Zajímalo je, jak jsem se s Davym Adamsem setkal poprvé, tak jsem jim vysvětlil, že to zprostředkoval Harry Fitzsimmons, kluk, kterého znám od malička.

Do hovoru se vmísil nový hlas: „Do hajzlu, já znám Harryho moc dobře, je to dobrej kluk, ale policajti ho taky moc dobře znají.“

Padlo ještě několik otázek a potom muži odešli. Já jsem seděl dál na svém místě, nehýbal jsem se a civěl do zdi. Cítil jsem, jak mi buší srdce, a uvažoval jsem, co se bude dít dál, a bál jsem se nejhoršího. Minuty se vlekly jako hodiny.

Po deseti minutách se vrátili. „Dobrá, Marty,“ řekl hlas za mnou, „už se můžeš otočit.“

Když jsem se k nim obrátil čelem, viděl jsem dva muže, z nichž jednoho jsem znal ze spisů zvláštního odboru. První hlas patřil Spudovi. Ten druhý člověk měl něco přes třicet, byl střední postavy, odhadoval jsem ho zhruba na sto sedmdesát centimetrů, a měl nezvykle vysoké čelo.

Spud pokračoval: „Teď už ti můžu říct, proč jseš tady. Omlouvám se, žes musel koukat do zdi, když jsme tě vyslýchali, ale bylo to důležitý pro bezpečí nás všech.“

„To je v pohodě,“ odvětil jsem, „s tím si nelam hlavu.“

„Marty,“ pokračoval, „vytváříme novou jednotku IRA, novou buňku, a o tobě jsme toho hodně slyšeli. Myslíme si, že by ses výborně hodil k tomu, co chystáme. V podstatě potřebujem lidi, kteří se můžou dostat do oblastí, kde žijou vojáci z UDR a policajti a kde maj pocit, že jsou před IRA v bezpečí.“

„To by šlo,“ řekl jsem. „Už mě vojáci i policajti mockrát zastavili, musel jsem ukazovat řidičák a pojistku a tak, a pak mně řekli, ať si jdu po svejch.“

„Chtěl bys do toho jít s náma?“ zeptal se.

„Jo, to bych chtěl,“ přitakal jsem dychtivě, „to by bylo skvělý.“

„Ještě musíš vědět jednu důležitou věc, Marty,“ řekl Spud a znělo to vážně, ba jaksi hrozivě.

„Oč jde?“ zeptal jsem se a říkal si, co k čertu asi má za lubem.

„Budeš se muset držet stranou od Davyho Adamse.“

„A to proč?“ podivil jsem se a v duchu si říkal, že tahle novinka se Felixovi líbit nebude.

„On za to nemůže, to je jasný, ale Davyho až moc dobře znaj chlapi ze zvláštního odboru,“ odpověděl. „Mohl by na tebe nechtěně přitáhnout jejich pozornost a to nemůžem riskovat. Bylo by výborný, kdyby se odbor o týhle jednotce vůbec nedozvěděl, protože s ní chceme bejt opravdu hodně úspěšní.“

„To je rozumný,“ přikývl jsem, ale zároveň jsem si říkal, že i tak se občas s Davym Adamsem setkám.

„Povím ti, co bys pro nás měl dělat, Marty,“ řekl Spud. „Chci dát dohromady úplně novou buňku a zařadit do ní kluky, který ještě v organizaci nejsou a o kterejch nemají policajti páru. Tydle rekruty bych chtěl používat k riskantním operacím tam, kde se každej nepřítel cejtí v bezpečí – v jejich vlastních domech.“

Řekli mi, ať následujícího večera přijdu znovu do stejné oblasti Belfastu, ale na jinou adresu. Sešlo se nás tam sedm a náš velitel Spud nám vysvětlil, že všichni patříme do nové buňky a později se k nám přidají ještě tři další.

Zatímco jsme si povídali, prohlížel jsem si všechny lidi z nového týmu a snažil jsem se zapamatovat, jak vypadají, podobu jejich obličejů, výšku, váhu, prostě všechno, co by pomohlo při jejich identifikaci. Byl jsem si jistý, že jsem ani jednoho z nich ještě nezahlédl v žádném spise zvláštního odboru, s výjimkou velitele. Taková situace může přinést odboru problémy, protože to znamená, že členové nové buňky jsou všechno lidé, které do IRA přijali teprve nedávno. Domýšlel jsem se, že pokud někdo buduje tuhle akční buňku jenom z čerstvých rekrutů, vznikají zároveň i další podobné nové buňky složené z lidí, o nichž nemá zvláštní odbor ani potuchy.

Když jsem toho večera odcházel ze schůzky, měl jsem docela dobrou představu o všech lidech z nové buňky, a kdyby mi někdo ukázal jejich fotku, většinu z nich bych poznal, a možná i všechny.

Překvapilo mě, že hned na první schůzce už se probírala příprava velké akce. Velitel nám řekl, že zaútočíme na dvoučlennou policejní hlídku v oblasti Rathcoole na severu Belfastu, což je obvod ovládaný loajalisty.

„V těch končinách žije spousta chlapů od UVF a UFF,“ vysvětloval, „a když se nám zrovna tam podaří oddělat dva policajty, tak loajalistům kurevsky zamotáme šišku a pro nás to bude výbornej úspěch.“

Hodinu po odchodu ze schůzky jsem zavolal na odbor a mluvil s Felixem, který mi obratem zavolal zpátky do budky, odkud jsem telefonoval. Podrobně jsem mu vysvětlil, co se toho večera přihodilo. Zdálo se, že mu to dělá starosti, a řekl mi, že bude nezbytné, abych se s ním hned ráno mimořádně setkal. Řekl jsem mu i o připravovaném útoku v Rathcoole a on slíbil, že se o to postará.

Nazítří ráno jsem se setkal s Felixem a Moem na jednom z našich sjednaných míst. Čekali na mě v zaparkovaném autě. Bedlivě poslouchali všechno, co jsem jim líčil o průběhu předešlého večera, na výrazu jejich tváří jsem viděl, že z toho mají těžkou hlavu. Felix mi řekl, že ještě včera večer mluvil s jedním vysoko postaveným důstojníkem odboru. Zeptal se mě, zdali bych teď mohl odjet a vrátit se za hodinu, abych se setkal s jedním z jejich nejvyšších důstojníků.

Když jsem se vrátil, seděli v zatemněné dodávce Felix, Mo a onen důstojník. Felix mě požádal, abych tomu důstojníkovi osvětlil všechno, co se večer odehrálo. Překvapilo mě, že důstojník nosí v podpažním pouzdru pistoli. Felix se také vytasil se třemi fotoalby, která jsem ještě neviděl, plnými obrázků osob podezřelých ze spolupráce s IRA, kteří žili v jiných částech Belfastu. Pozorně jsem si prohlédl jednu fotku po druhé, ale nepoznal jsem na nich ani jednoho z těch, s nimiž jsem se včera setkal.

Než jsem odešel, Felix mě požádal, abych je neprodleně informoval o všech schůzkách, na které mě lidé od IRA pozvou, a zejména o každé plánované operaci, o níž bych se dozvěděl.

Během následujícího měsíce se naše buňka setkávala přibližně jednou týdně. Nabádali nás, abychom vyhledávali sympatizující republikány, kteří by byli ochotní nabídnout své domy ke zřízení tajných úkrytů zbraní, munice, semtexu a dalšího materiálu potřebného k výrobě bomb. Naopak nás důrazně varovali, abychom žádný materiál IRA nebo zbraně neschovávali u sebe doma, protože bychom se v případě šťáry vystavovali velkému riziku.

Rozhodl jsem se o té věci poradit se svými řídícími důstojníky ze zvláštního odboru a navrhnout jim, že bych mohl u sebe doma ukrývat všechno možné, protože jsem předpokládal, že se odbor postará, aby se v mém bytě nikdy nedělala žádná šťára. Souhlasili a slíbili mi, že zařídí blokaci mé adresy, což znamenalo, že můj byt nikdy nepřijde prohledávat žádná policejní ani vojenská patrola.

Při jedné z večerních schůzek naší buňky jsem se nabídl, že bych mohl schovat nějaké zbraně a výbušniny v prostoru nad stropem našeho bytu, a byl jsem odkázán na příslušníka IRA, který v té oblasti působil jako výstrojní důstojník. Řekli mi, ať jdu na jednu adresu poblíž Falls Road, kde bych měl najít asi čtyřicetiletého muže s vlasy po ramena.

Dveře mi otevřel právě takový člověk, jakého mi popsali. „Poslali mě sem, abych vyzvedl nějaký krámy,“ řekl jsem.

Zeptal se, kdo mě poslal, a já jsem mu jmenoval člověka, který velel naší buňce IRA.

Na nic dalšího se mě neptal a řekl, ať chvíli počkám, než se vrátí. O čtvrt hodiny později se ten člověk vrátil a předal mi dvě a půl kila semtexu, tři rozbušky zabalené v toaletním papíru a dvě dózy s bateriemi, opatřené páčkovými přepínači a časovači – stačilo by to na tři nástražné bomby, jaké se dávaly pod auta. Navíc mi předal devítimilimetrový browning a malou, nejspíš dětskou, ponožku, v níž bylo odhadem kolem patnácti nábojů ráže 9 mm.

Odjel jsem rovnou domů a odnesl všechno do bytu, protože jsem věděl, že Angie s malým Martinem odešla na celý den k matce. Zastavil jsem se ve vstupní hale – mým cílem byl nevelký průlez ve stropě nad příborníkem, sotva čtyřicet na čtyřicet centimetrů. Všechny věci jsem uložil nahoru a průlez zavřel. Byl jsem přesvědčen, že Angie do toho malého prostoru nad stropem nikdy nezabrousí.

O několik týdnů později mě kamarád Harry Fitzsimmons požádal, jestli by jeden den nemohl na pár hodin využít náš byt, protože potřeboval sestavit výbušný systém pod auto. Lidem od zvláštního odboru jsem nic neříkal, protože nehrozilo nebezpečí, že by někdo nečekaně vtrhl do bytu, aby tam udělal šťáru. Harry si v plastikové tašce ze supermarketu přinesl všechno vybavení včetně silného magnetu.

Toho dne mě Fitzy vyděsil až k smrti. Do té doby jsem o výbušninách a o tom, jak se s nimi zachází, nevěděl vůbec nic. Pro mě existovalo rovnítko mezi pojmy výbušnina a nebezpečí exploze.

Usadili jsme se v koupelně a Harry si všechno potřebné rozložil na podlahu pokrytou linoleem. Začal krájet semtex kapesním nožem a podával mi ho, abych ho podržel. Na omak mi připadal jako rozměklá žvýkačka. Byl nažloutlý s rozptýlenými oranžovými a hnědými zrníčky. Bylo krajně obtížné sundat jej z jakéhokoli povrchu, včetně kůže. Měli jsme na rukou růžové hygienické rukavice. Harry si náhodou na ukazováčku jedné ruky prořízl do rukavice díru, a tak se bál, že by na něčem mohly zůstat jeho otisky prstů, že ji raději přelepil černou izolační páskou a teprve pak pokračoval v práci. Ta spočívala v tom, že mlátil kusem dřeva do odřezku semtexu, a bušil do něho opravdu tvrdě.

„Co to kurva vyvádíš?“ zaječel jsem. „Jestli budeš takhle blbnout, tak vyletíme do luftu!“

Jen se mému zděšení smál a dál připlácával semtex do požadovaného tvaru. Byl jsem najisto přesvědčený, že ten krám vybuchne, tak jsem raději vycouval z koupelny a zůstal stát až v půlce chodby, kde jsem čekal, že se ozve exploze. Byl jsem opravdu vyděšený. Myslel jsem na nejhorší a přemýšlel, co asi řeknu Angii, kdyby náš byt rozmetal nechtěný výbuch bomby pro IRA.

Zhruba po půldruhé hodině, kdy už mě dávno omrzelo přihlížet, se Harry přihlásil: „A hotovo, pojď se na to podívat.“

Byl na své dílo pyšný, nezřízeně pyšný. Vysvětloval mi, jak přesně bombu sestavoval, ale moc jsem ho nesledoval, protože jsem rozhodně neměl zájem o to, abych se v IRA někdy stal výrobcem bomb.

Přestože ve mně bomba vyvolávala zlé předtuchy, souhlasil jsem, že ji pár dní schovám u sebe v bytě, zrovna v tom místě, kde byly uloženy i ostatní věci.

Okamžitě jsem své přátele z odboru informoval, že mám doma bombu, a řekli mi, že by si ji moc rádi prohlédli.

Protože jsem se bál, že by bombu mohla zahlédnout Angie, domluvil jsem schůzku až na dobu po půlnoci. Počkal jsem, až si šla lehnout, a pak jsem jí řekl, že ještě musím jít ven někoho navštívit. Rychle jsem vytáhl věci z úkrytu nad stropem, všechno nacpal do sportovní tašky a s tou pak odjel za Felixem a jeho kolegou.

V tomto případě nehodlali příslušníci zvláštního odboru nic riskovat. Řídil jsem auto za Felixem a Moem, kteří ujížděli rovnou k policejní stanici v Castlereaghu, a za mnou jelo další auto jako ochranný doprovod. Vynesl jsem tašku z auta a oni všechny věci z ní hned vyložili na stůl. Vzápětí do místnosti vešli fotograf a expert na výbušniny, vyfotografovali nástražnou bombu ze všech možných úhlů a pak ji odnesli, aby ji prozkoumali.

Když se zase vrátili, odborník na výbušniny mi vysvětloval, že semtex upravili nějakou chemikálií, která má zajistit, že bomba nikdy nevybuchne. Rozložili kolem polaroidové snímky, aby se ujistili, že bombu složili přesně tak, jak byla původně, aby ani sám její zhotovitel nepoznal, že s jeho mistrovským kouskem někdo laboroval.

Domů jsem se dostal někdy po třetí hodině ráno. Chystal jsem se bombu schovat zpátky do díry nad stropem, ale všiml jsem si, že na ní chybí kousíček černého drátu. Hledal jsem všude, ale marně. Když jsem prolezl i celé auto, zavolal jsem na odbor.

„Tady Carol,“ řekl jsem telefonistovi. „Nemůžete nějak sehnat Felixe? Je to opravdu moc naléhavé. Prosím, vyřiďte mu, ať mi zavolá domů.“

Dřepěl jsem u telefonu a neodvažoval jsem se ani hnout, dokud mi Felix nezavolá. To poslední, oč jsem stál, bylo vzbudit Angii. Už skoro svítalo, když se ozval telefon.

„Co to s tebou je, do hajzlu?“ zažertoval Felix. „Copak ty nikdy nespíš?“

„Hele, jde o opravdu vážnou věc,“ řekl jsem. „Na té bombě jeden kousíček chybí.“

„Krucinál,“ zvážněl. „Víš to určitě?“

„Docela jistě.“

„Díval ses do tašky a do auta?“

„Jo, jo,“ syčel jsem, „celou hodinu jsem to hledal a nic.“

„Zůstaň u telefonu, ještě se ti ozvu. Někomu řeknu, aby prohledal kanceláře.“

Za čtvrt hodiny se telefon ozval znovu. „Našli to,“ řekl Felix. „Teď si běž proboha lehnout a zítra se sejdeme. Dokážeš to dát zpátky?“

„Jo, to bude jednoduchý,“ řekl jsem. „Je to přípojka k baterii.“

Ráno jsem se podle dohody s Felixem setkal a přivezl si ten kousíček černého drátu domů. Klekl jsem si rovnou v chodbě na podlahu a připojoval drátek tam, kam patřil. Naráz jsem zaslechl na schodech kroky. Ztuhl jsem a poslouchal v naději, že dotyčný zamíří k některému ze zbývajících tří bytů na patře nebo půjde o poschodí výš. Ale kroky se zastavily před našimi dveřmi a já jsem pochopil, že se Angie nečekaně vrací domů. V zoufalství jsem bombu nacpal zpátky do tašky ještě dřív, než stačila otevřít dveře.

Nepochybuji, že Angie podle výrazu v mé tváři poznala, že mě při něčem přistihla, i když jsem se snažil chovat co možná nonšalantně.

„Co prosím tě děláš na podlaze?“ zeptala se docela pobaveně.

„Jen cpu nějaký krámy tuhle do tašky,“ řekl jsem a sebral tašku ze země.

„A co to je?“

„Nějaký věci do auta,“ zalhal jsem a snažil jsem se, aby to vyznělo co možná věcně.

Už se mě na nic nevyptávala a odešla do obýváku, kde odložila malého Martina i nákup. Od toho dne však Angie věděla, že před ní něco skrývám.

O několik dní později jsem se rozhodl říct jí pravdu, protože jsem si uvědomoval, že ten tajný život, který vedu, už začíná nahlodávat naši vzájemnou důvěru.

Jednou večer po čaji jsem spustil: „Poslyš, Angie, musím ti něco říct.“

„Copak?“

„Pamatuješ, jak jsi onehdy přišla domů,“ připomínal jsem jí, „a našla jsi mě v chodbě na podlaze, jak cpu nějaký krámy do tašky?“

„Ano, vzpomínám si,“ řekla. „A co s tím?“

Jako by vytušila, co se jí chystám povědět, a dívala se mi přímo do očí.

„Byly to krámy, který tady mám schovaný pro IRA,“ řekl jsem.

Ta novinka jako by ji vůbec neohromila. „A co s tím máš společnýho ty?“

„No, víš, Angie,“ nadechl jsem se zhluboka, „já jsem taky člen IRA.“

Výraz v jejím obličeji se rychle změnil. Zatvářila se ustaraně a úzkostně a já jsem s obavou čekal, co mi poví. Po chviličce řekla: „No, Marty, já jen doufám, že víš, co děláš… Že víš, do čeho ses to zapletl.“

Počítal jsem s tím, že svým přiznáním Angii rozzuřím, a překvapilo mě, že se k celé té věci postavila tak dospěle. Ale zároveň jsem si uvědomil, že Angie přesně trefila hřebík na hlavičku, když řekla, že doufá, že vím, do čeho jsem se zapletl.

Angiina poznámka mě přiměla vážně se zamyslet nad tím, co podnikám – poprvé od chvíle, kdy jsem se stal oficiálně příslušníkem IRA. A čím déle jsem nad tím přemýšlel, tím zřetelněji jsem si uvědomoval, že od prvního dne, kdy jsem souhlasil s tím, že budu pracovat pro zvláštní odbor, jsem se ocitl na velice kluzkém svahu, a tím spíš ode dne, kdy jsem složil přísahu věrnosti IRA. Až teď jsem začal domýšlet, do jaké míry jsem se zapletl s republikány i vládními úřady, a nabyl jsem dojmu, že všechno, co se týká mě a těch dvou organizací, začíná nabírat čím dál rychlejší tempo. IRA měla eminentní zájem, abych se stal členem akční jednotky, která se bude podílet na vraždění a bombových útocích. Už teď skladuji bomby a zbraně ve vlastním bytě, riskuji noční výlety, abych je předvedl lidem ze zvláštního odboru, a to všechno s vědomím, že by mě snadno mohl zahlédnout a poznat někdo z mnohých členů IRA, kteří mě znali. Z toho, co jsem náhodně odposlechl, jsem věděl, že IRA je k vlastním lidem ze zásady podezřívavá, a také mi bylo jasné, co by mě mohlo potkat, kdyby mě přistihli. Z toho pomyšlení mi běhal mráz po zádech.

KAPITOLA OSMÁ

I když mě Spud, můj nový nadřízený v IRA, důrazně varoval, abych se držel stranou od zpravodajské složky IRA, zůstával se mnou Davy Adams neustále v kontaktu a žádal mě, abych pro něho tu a tam zajistil nějaké vyzvědačské úkoly. Moji řídící důstojníci ze zvláštního odboru zase dychtili po tom, abych se s Davym stýkal co nejvíc, protože předpokládali, že by je tenhle kontakt mohl zavést k dalším významným příslušníkům IRA a rozšířit jejich registr známých podezřelých.

O práci, kterou jsem prováděl pro Davyho, jsem byl zticha, dokonce jsem ani nezmiňoval jeho jméno před jinými členy IRA, protože jsem vůbec netoužil stát se ohniskem nějakého střetu dvou mužů, kteří v organizaci zastávali tak vysoké postavení. Nedělal jsem si iluze o tom, jak bych asi skončil, a zvláštní odbor by mohl ztratit velice cenné kontakty.

Dělo se toho strašně moc, jak v Davyho zpravodajské skupině, tak ve Spudově akční jednotce, takže mě Felix žádal, abych je kontaktoval i čtyřikrát nebo pětkrát týdně. Věděl jsem, že někdy v budoucnu odbor nejspíš dá zatknout Davyho Adamse i mého kamaráda Fitzyho, až bude mít jistotu, že se jim dá přišít skutečně závažné obvinění. Nechtěl jsem ale, aby toho či onoho zatkli v nejbližší době, protože jsem si s nimi vytvořil blízké přátelské vztahy.

Zmínil jsem se o tom i Felixovi: „Je už dost špatný, že vám dávám informace o těch dvou pokaždý, když o nich zjistím něco novýho. Ale musím na rovinu říct, že bych nemohl odboru tyhle informace dávat, kdybych si myslel, že kvůli tomu, co vám povím, někoho z nich zašijou a vyfasuje třeba dvacet let.“

Žádal jsem Felixe i jeho parťáka Moa, aby se pokusili moje hledisko pochopit, a věřil jsem, že to nehodili za hlavu, protože jsem nezjistil, že by proti Davymu nebo Fitzymu někdo podnikl kroky, které by vycházely z mých informací. Samozřejmě jsem si uvědomoval, že odbor získává z mého blízkého vztahu s těmi dvěma velmi kvalitní zpravodajské informace, jejichž zdroj by vyschl, jakmile by je policie zatkla.

Od samého počátku kontaktů se zvláštním odborem jsem té organizaci důvěřoval a věřil jsem i mužům, s nimiž jsem osobně jednal, zvlášť Felixovi. Považoval jsem za samozřejmé, že i moji řídící důstojníci mají své nadřízené, a ti by mohli rozhodnout o zatčení Fitzyho či Davyho ve chvíli, kdy by takový krok považovali za prospěšný pro zájmy odboru jako celku. Během let, kdy jsem spolupracoval se zvláštním odborem, mi moji řídící důstojníci častokrát radili a jejich rady se vždycky ukázaly jako čestné a pro mě přínosné. Nezastíral jsem si, že do jejich rukou svěřuji dnes a denně vlastní život, ale věřil jsem, že mou důvěru nikdy nezklamou. Zvlášť Felix mi byl blízký, protože mi rozuměl, a během let, kdy jsem působil jako britský agent, se mezi námi vyvinula vzájemná důvěra. Pokud mě někdy trápily pochybnosti, vždycky jsem ho mohl požádat o radu a spolehnout se na ni. Nikdy mě nehodil přes palubu. Matně jsem si ale uvědomoval, že pokud by jeho nadřízení rozhodli, že je takový krok nezbytný, obětovali by mě lidé z odboru bez mrknutí oka.

Nastaly ovšem i situace, kdy jsem některé aktivity IRA odboru neohlásil, zvlášť pokud se to týkalo Davyho nebo Harryho. Když například ten či onen organizovali přesun zbraní, munice nebo bomb z jednoho úkrytu do druhého, nepovažoval jsem za nutné to odboru hlásit. Ale nikdy jsem nezapomněl informovat odbor v případě, že se Davy nebo Fitzy zamíchali do něčeho, co by mohlo skončit zraněním či smrtí někoho jiného.

Jednou večer začátkem září 1990 jsem jel domů a se mnou v autě seděla i Angie. Ohromil mě pohled na Harryho Fitzsimmonse, jak nedaleko našeho domu kráčí po chodníku oblečený v nažehleném obleku, košili s bílým límečkem a vázankou a s pečlivě učesanými vlasy. Harry obvykle nosil džínsy, mikinu, tenisky a baseballovou čapku. Vedle něho si vykračovala Caroline Moorelandová, žena, o níž jsem věděl, že je fanatickou přívrženkyní IRA; i ona byla vybraně oblečená – měla halenku, sáčko a sukni.

Zastavil jsem a se smíchem jsem se Harryho zeptal: „Kam se neseš, takhle vystrojenej? Jdeš na nějakou svatbu nebo tak něco?“

„Jinak dobrý, brácho?“ zeptal se, aniž by mi odpověděl na otázku. Caroline neříkala nic.

„Kam prosím tě jdeš?“ zeptal jsem se znovu.

„Jen tak jdu do města,“ odpověděl.

Zeptal jsem se, jestli se nechtějí do města svézt, Harry řekl: „Bezva,“ a nastoupili s Caroline na zadní sedadlo. Během desetiminutové jízdy neřekli ani jediné slovo, což mě dost zarazilo. Říkal jsem si ale, že si nejspíš dávají náramný pozor a nechtějí nic říkat kvůli tomu, že v autě sedí taky Angie.

Vysadil jsem je před budovou belfastského Královského soudního dvora. Když jsem odjížděl, koukl jsem do zpětného zrcátka a viděl jsem je, jak přecházejí ulici a zacházejí do baru Buttery, vyhlášené hospody, kterou navštěvují především právníci, soudní úředníci a policisté.

Měl jsem tušení, že Harry s Caroline se chystají toho večera vyvést nějakou neplechu, už podle toho, jak byli oblečení, a napadlo mě, jestli náhodou nechtějí nastražit bombu. Okamžitě jsem se rozjel zpátky, vyložil Angii s dítětem u domu její matky a slíbil, že se pro oba za chviličku vrátím. Pak jsem na plný plyn uháněl domů, stiskl nouzový knoflík na rádiu a odjel na schůzku s jedním z mých řídících pracovníků. Řekl jsem, co si myslím o Harrym a Caroline, a bylo mi odpovězeno, že se okamžitě postarají o to, aby hospodu někdo prohlédl, jestli se tam nepovaluje nějaký podezřelý balíček. Než jsem se vrátil domů, požádal mě ještě, abych na ty dva dával pozor.

Čistě náhodou jsem na Harryho narazil hned ráno a on mi prozradil, že zůstal na noc u Caroline. Zamrkal na mě a požádal mě, abych mu poskytl alibi, kdyby se jeho žena ptala, kde byl v noci.

Sedm dní poté, co jsem Harryho s Caroline vysadil u baru Buttery, někdo po půlnoci hodil na zadní trakt soudní budovy podomácku vyrobený ruční granát. Tahle akce vyprovokovala důkladnou prohlídku celého okolí. Díky informacím, které jsem poskytl odboru, se armádní pyrotechnici okamžitě zaměřili na Buttery Bar, kde brzy našli velkou bombu se sedmi kily semtexu, ukrytou v dámské tašce zastrčené pod židlí. Pyrotechnici už měli poznatky, jak s takovou bombou nakládat, takže ji včas stačili zneškodnit.

Později jsem se od lidí z IRA doslechl, že bomba měla podle plánu vybuchnout hodinu po odpálení ručního granátu, protože byl předpoklad, že by se tam měla nahrnout spousta vojáků i příslušníků policie. Nikdo neměl tušení, proč bomba neexplodovala.

O čtyři roky později byla Caroline Moorelandová, čtyřiatřicetiletá matka tří malých dětí, která žila v odluce od manžela, zavražděna zabijáky z IRA jako policejní informátorka.

Unesli ji, drželi v izolaci a tři dny ji vyslýchali a mučili, než ji zastřelili a její tělo pohodili nedaleko irských hranic u obce Rosslea v hrabství Fermanagh. Podle IRA Caroline Moorelandovou kontaktovala policie a přesvědčila ji, aby se stala informátorkou. Za deset let byla teprve druhou ženou, kterou IRA zabila jako spolupracovnici policie.

Otec Brian McCluskey z kostela v Rosslea, kterého přivolali, aby Caroline poskytl poslední pomazání podle katolického ritu, se o jejím obličeji vyjádřil, že byl „zohavený tak, že nebyl k poznání, a hlavu měla zcela deformovanou“.

Avšak většina jejích přátel a sousedů žijících v katolické republikánské části Belfastu nevěřila, že by Caroline Moorelandová někdy pracovala pro policii. Byla to tichá žena, která nejenže vychovávala své tři děti a pracovala pro IRA, ale našla si čas i na to, aby řadu let působila v západobelfastské Společnosti pro boj se svalovou dystrofií, což byla nemoc, které podlehl její bratr.

Mučení a zabití Caroline Moorelandové vyvolalo v katolické komunitě bouři odporu. Otec Luke McWilliams se před truchlícími v kostele sv. Pavla vyjádřil, že křesťanská společnost byla „pobouřena takovým divošským barbarstvím a šokována úděsným způsobem její smrti“.

Dodal ještě: „Nepochybuji, že krutost a nelidskost, s níž se zachovali její vrahové, zděsila každého z vás stejně jako mě.“

O hrůzném mučení a usmrcení Caroline Moorelandové jsem se dočetl až tři roky poté, co jsem odešel z Belfastu. Znovu jsem si uvědomil, s jakou bezohledností se IRA chová k podezřelým, ať byli, či nebyli vinni.

Nikdy jsem si nenamlouval, že by Davy Adams vyhledával mou společnost kvůli čemukoli jinému, než že jsem mu sloužil jako prostředek k dosažení zamýšlených cílů. Jsem si jistý, že hlavní důvod, proč jsem s ním trávil tolik času, byl prostě v tom, že jsem měl auto a úslužně jsem ho vozil sem a tam. Davy se nikdy řídit nenaučil, a pokud vím, ani neměl žádné auto. Naopak já jsem ho víc než ochotně odvezl, kam se potřeboval dostat – k prověření možných cílů, na schůzku s jinými příslušníky IRA nebo na nějakou schůzi. Lidé z odboru byli velice spokojení, že vozím Davyho po městě, protože mohli sledovat pohyb mého auta a já jsem jim pak mohl říct, s kým jsme se setkali a o čem se při tom mluvilo.

Právě při jedné cestě na druhý konec města jsem zaslechl zmínku, že snad IRA plánuje provést operaci na trajektu Larne–Stranraer, který přeplouval Irské moře, a podle informací, které IRA získala, se na něm každý druhý týden převáželo ze Skotska patnáct třítunových náklaďáků britské armády se zásobami pro jednotky rozmístěné v Severním Irsku.

Zpravodajské službě IRA se podařilo umístit na trajekt jednoho z mladých dobrovolníků, který se také jmenoval Martin. Pracoval tam jako obyčejný lodník a ohlásil, že armádní náklaďáky se naloďují ve Stranraeru každou druhou sobotu a do Larne loď připluje ten den odpoledne. Také zjistil, že nejméně dvě nákladní auta sjíždějící z trajektu jsou obvykle plná vojáků.

Davy Adams rozhodl, že bych se do téhle operace měl taky zapojit, a tak jsem odjel do Larne na průzkum a potom jsem mu hlásil, co jsem tam zjistil. S Martinem z trajektu jsem se setkal před kavárnou v centru Larne a on mi vyložil všechny podrobnosti o tom, jak co čtrnáct dní připlouvají armádní zásobovací vozy. Nezapomněl ani na to, že policisté, kteří odpovídají za bezpečnost a dávají pozor na případné známé teroristy z IRA nebo loajalistických oddílů, přijíždějí do přístavu v dodávce, a když odejdou hlídat k přístavišti trajektu, nechávají auto bez dozoru. Měl za to, že tahle policejní dodávka by byla ideálním cílem pro nástražnou bombu.

„Jak často je tady ta dodávka vidět?“ zeptal jsem se.

„Pokaždý když připluje trajekt, přijedou policajti v týhle dodávce a jdou kontrolovat cestující a auta z trajektu.“

„Jsi si jistej, že v dodávce nezůstane nikdo, aby ji hlídal?“

„Jo, na sto procent,“ přisvědčil. „Sám jsem tomu nechtěl věřit, ale pokaždý když připlujem do přístavu, tak všichni z tý dodávky odejdou a už se o ni nestarají.“

Dostal jsem příkaz, abych zkontroloval, zda jsou zprávy od Martina opravdu přesné, a tak jsem další sobotu znovu zajel do Larne a zašel do trajektového přístavu. Spočítal jsem vojenská nákladní auta, jak sjížděla z trajektu, a bylo jich skutečně patnáct.

Když jsem podal Davymu Adamsovi hlášení, poslal mě probrat operaci s velmi zkušeným důstojníkem IRA, specialistou na výbušniny, jemuž se říkalo Tony. Ten člověk měl úžasnou pověst a byl odpovědný za výrobu množství velkých bomb, jimiž IRA koncem osmdesátých let devastovala centrum Belfastu.

Byl to tichý černovlasý chlapík kolem pětatřiceti let, a když jsme probírali možnosti, jak akci provést, kladl mi řadu otázek.

„Co má bejt cílem?“ zeptal se. „Co chce vlastně Davy udělat?“

Vysvětlil jsem mu, že představa je taková, že by se bomba uložila vedle silnice a odpálila by se tak, aby zničila poslední dva náklaďáky, které by měly být plné vojáků vracejících se ze Skotska.

Vyptával se mě na podrobnosti o té silnici, po níž vojenská auta odjíždějí z přístavu.

„Je to úzká silnice, protijedoucí auta se musej pokaždý vyhýbat na stranu.“

„A jsou podél tý silnice zaparkovaný nějaký auta?“

„Nejsou,“ odpověděl jsem, „ale je tam pár odpočívadel.“

„To je výborný,“ přikývl. „Nemělo by to bejt nic těžkýho. Já bych navrhoval odpálit bombu nějak o prázdninách. Mohli bysme za auto připojit karavan naládovanej výbušninou, jako když si rodinka vyjede do Severního Irska na dovolenou.“

Tony se pro plánovanou operaci tak nadchl, že mě požádal, abych ho na to místo zavezl, protože chtěl osobně vybrat přesné místo, kde by se dal karavan zaparkovat a položit drát, kterým by se bomba odpálila. Odjeli jsme tedy do Larne a ukázal jsem mu dvě z vhodných odpočívadel.

„To je opravdu moc dobrý, ideální!“ přikyvoval. „Zajeď tam, otoč se a projeď pomalu kolem toho prvního odpočívadla. To bude určitě správný místo na zaparkování karavanu.“

Když jsme se otočili a projížděli silničkou směrem od Larne, Tony doslova zářil. „To je skvělý, do prdele, nádherný! Jestli při týhle operaci neodděláme aspoň tucet Britů, tak nejsme nic než posraní kokoti!“

Minuli jsme zvolené místo a Tony mě požádal, abych na první odbočce zahnul vlevo a zajel co nejblíž k tomu odpočívadlu, aby mohl odhadnout potřebnou délku kabelu k odpálení bomby. Chtěl se také ujistit, že člověk, který to udělá, bude mít možnost rychle se vytratit.

Cestou zpátky do Belfastu Tony zaujatě nahlas probíral celou operaci. „Kvůli tomuhle zajdu za Davym Adamsem. To bude pořádná prda! Myslím, že bych se toho měl ujmout osobně.“

Později, jako kdyby mluvil sám k sobě, se Tony zmínil: „Na tudle prácičku by se šiklo takovejch pět metráků mixu, to by jeden takovej náklaďák odfouklo z tý posraný silnice jako nic. Ale todle je životní šance, tak si myslím, že na to dáme spíš sedm metráků. To by mělo zlikvidovat ne jedno, ale dvě auta. Kdyby obě káry byly plný vojáků, sotva by to některej z nich přežil. Taková akce se povede jenom jednou a musí se to pořádně zmáknout.“

Hned druhý den jsem se ozval lidem z odboru a na smluveném místě jsem se setkal s Felixem a Moem. Pověděl jsem jim všechno, co jsem zjistil během výletů do Larne a z rozhovorů s Tonym.

Jakmile jsem zmínil Tonyho jméno, Felix i Mo jako by vzrušením poskočili. „Pokud je v tom zamíchaný Tony, znamená to, že se ta akce plánuje smrtelně vážně,“ řekl Felix. „Je jedním z nejlepších výrobců bomb, jaké IRA má. A je to taky mizernej parchant; tohle musíme vyřešit, a hodně rychle.“

Felix seděl a přemýšlel nad vším, co jsem mu řekl, a pak poznamenal: „Ach, bože můj, o tom chlapovi bych ti mohl povídat hotové báchorky. Dělá v oboru už řadu let a měl prsty v některých z jejich největších bombových útoků.“

Než jsem se s nimi rozloučil, vysvětlil jsem jim, že už nebudu schopen v té záležitosti kolem Larne dodat žádné další informace, protože jsem jenom vypomáhal Davymu Adamsovi a sotva se ke mně dostanou ještě další zprávy o chystaném bombovém atentátu.

Ještě jsem dodal: „Felixi, nežádám o to příliš často, ale tentokrát se prosím postarejte, že se s těma informacema bude zacházet hodně opatrně, protože o tý věci ví jen strašně málo lidí, takže by bylo snadný dát si dvě a dvě dohromady a domáknout se, že jsem vám ty informace dal já.“

„Ano, to máš pravdu,“ přisvědčil. „Dobře, postarám se o to.“

Napadlo mě, že tuhle operaci IRA bude moci zvláštní odbor dokonale monitorovat a zatknout členy bombového komanda ve chvíli, kdy zaparkují karavan na odpočívadle nebo budou pokládat drát k odpálení nálože. A jak jsem jim řekl, mohl by se do toho aktivně zapojit sám Tony, a tak by měli vzácnou příležitost zatknout jednoho z nejobávanějších výrobců bomb v rámci celé IRA. Já sice s tou operací už nebudu mít nic společného, ale i tak by mohl obviňující prst ukázat právě na mě.

To jsem také řekl Felixovi a Moemu.

„Ano, to jistě,“ přikývl Felix. „Nebudeme čekat, až atentátníci udeří; zjistíme, které jednotky britské armády využívají trajekt do Larne, a budeme je varovat, aby tuhle trasu opustily, protože na ní IRA chystá velkou ránu. Takhle nikdo z IRA nebude mít podezření, že je zpráva od tebe.“

Čekal jsem, že Felix něco takového řekne, protože tím dal jasně najevo, že moje ochrana má větší význam než zatčení špičkového výrobce bomb pro IRA.

O několik týdnů později jsem si s Tonym povídal o jiném projektu. Naráz povídá: „Hele, Marty, slyšels o té prácičce v Larne?“

„Ne, proč?“ zeptal jsem se.

„Zdá se, že ti parchanti používali ten trajekt jen nějakou dobu, protože už tama nejezděj. Měli jsme všechno v kupě, mix nachystanej, nacpanej v karavanu. Jako obyčejně před takovou operací jsme ještě jednu sobotu odpoledne zajeli mrknout, jak to běží, a neviděli jsme z armádních auťáků ani kolo. Myslím, že už přes ten přístav vůbec nepřiplouvají.“

„No ale to je divný,“ řekl jsem, „teda aspoň podle toho, co mně říkal ten kluk.“

„Když jsem slyšel, že už žádný vojenský auta nepojedou, byl jsem z toho docela nalomenej,“ stěžoval si Tony. „Však jsem si říkal, že ta prácička je až moc dobrá na to, aby to byla pravda.“

Čím víc času jsem trávil s lidmi z IRA, tím méně jsem se vídal s Angií a malým Martinem. Angie vstávala brzy ráno, aby se postarala o Martina, a já jsem se většinou vyhrabal z postele až kolem osmé. Nikdy jsem se neobtěžoval s nějakou snídaní, nedal jsem si ani šálek čaje, ale spěchal jsem hned na nějakou schůzku, ať už s IRA, nebo s lidmi z odboru. Ze všech mladíků, kteří jsou trvale živi ze sociální podpory, jsem já musel být ten nejzaměstnanější v celém Severním Irsku!

Zdálo se, že nemám čas pomalu ani sám na sebe, natož na Angii a Martina, a to mě trápilo. Náš vztah byl pořád silný a byl jsem s ní velice rád. Když jsme byli spolu, pořád jsme se smáli a žertovali a taky náš milostný život klapal jak hodinky.

Většinu dní v týdnu včetně víkendů jsem se však sotvakdy dostal domů za denního světla. Nikdy jsem doma neobědval, dokonce ani v sobotu nebo v neděli. Obyčejně jsem něco zakousl v kavárnách po všech koutech Belfastu nebo jsem za pochodu spořádal pár sendvičů. Snažil jsem se vracet každý den kolem šesté večer, abych mohl s Angií chvíli odpočívat, podívat se na televizi nebo se s ní jen tak povalovat na pohovce. Jenomže jsem sloužil dvěma pánům a oba na mě kladli čím dál větší nároky. Když se mnou chtěli mluvit, a nezáleželo na tom, jestli to bylo ve dne, nebo v noci, nemohl jsem jim říct ne, ale musel jsem všeho nechat a hlásit se.

Angie se mě často ptávala, jestli není nějaká vyhlídka, že bych nemusel pořád někam běhat jako střelený. Stěžovala si, že si sotva pohraji s malým Martinem nebo ho nakrmím a polaskám. Cítil jsem se provinile, že jim věnuji tak málo času, a výčitky svědomí jsem umlčoval tím, že jsem Angii dával spoustu peněz. Dal jsem jí naráz třeba sto nebo i dvě stě liber, aby si šla koupit něco na sebe nebo Martinovi pořídila nové oblečení nebo hračky.

Tehdy jsem si to neuvědomoval, ale dopouštěl jsem se tím velké chyby, protože se Angie pokaždé divila, odkud může mít mládenec na podpoře tolik peněz. I její matka se vyptávala, kde ke všem těm penězům přijdu, protože často doprovázela dceru při výpadech do obchodů a viděla, kolik dávám Angii na útratu. Angie si s matkou vždycky rozuměla a po narození malého Martina byl jejich vztah ještě bližší.

Pokaždé když už jsem nemohl snést pocit viny, že Angii a Martina zanedbávám, jsem jim aspoň nějakou dobu věnoval víc času, než se zase nakupil tlak, který jsem pociťoval z obou stran, a zase jsem běhal po Belfastu ze schůzky na schůzku, prověřoval možné cíle pro operace IRA, vozil po městě Davyho Adamse a ještě dbal na to, abych vyšetřil čas pro kontakty s mými řídícími důstojníky z odboru.

Jednou jsem naložil Angii do auta a odjeli jsme na jih, do Irské republiky, kde jsme si v malé restauraci dali jídlo a pak jsme šli na procházku. Při zpáteční cestě jsme se zastavili u obchodu s hračkami těsně před hranicí se Severním Irskem, a tam jsem koupil soupravu dvou houpaček zabalenou ve velkých krabicích. Neměli jsme žádnou zahrádku, ale Angie požádala o přidělení obecního domku a doufala, že ty houpačky jí přinesou štěstí.

Když jsem se jednoho dne vrátil domů, našel jsem Angii celou uplakanou. Pověděla mi, že jejího staršího bratra Thomase strašlivě zmlátilo trestné komando IRA jen kvůli obyčejnému ježdění v ukradeném autě. Nechali ho v jakési hluboké díře napůl v bezvědomí a tak zmrzačeného, že se nedokázal vyškrábat ven, aby si přivolal pomoc. Měl štěstí, že to vůbec přežil.

To, že Tommyho takhle zmlátili, mě opravdu rozzuřilo a vyvolalo to ve mně pocit zoufalství. Žralo mě, že nějací zabednění zmetci z IRA dokážou zbít katolického kluka jen za to, že prostě jezdí v ukradeném autě, a zoufal jsem si, že nemůžu dělat vůbec nic, abych ho pomstil. Angie se chovala skvěle, zvládala tu neblahou situaci jako opravdu dospělá ženská. Dobře věděla, že jsem zapletený s IRA, ale stejně mě nežádala, abych útočníky zjistil nebo udělal cokoli proto, aby byli na oplátku potrestaní zase oni. A to všechno navzdory tomu, že k sobě měli s bratrem hodně blízko, a když spolu vyrůstali, on pro ni byl kamarád a ochránce. Jejich matka je po rozchodu s mužem vychovávala sama a velmi se snažila, aby napořád zůstali pevně semknutou rodinou.

Nikdy jsem nezapomněl, co ti hajzlové z trestného komanda Tommymu provedli. Mlčel jsem však, rozhodnutý vyčkat, až se mi naskytne příležitost ty zbabělce vyčenichat a Tommyho pomstít.

Usoudil jsem, že s ohledem na mou pozici v IRA prostě není možné, abych jen tak sehnal pár lidí, kteří by se mnou ty dobytky pořádně zmlátili. Nicméně jsem si předsevzal, že si jednou s těmi parchanty vyrovnám účty.

Přibližně rok nato jsem jednou projížděl sídlištěm Ballymurphy a zahlédl jsem jednoho z těch zmetků, kteří ztloukli Tommyho, jak vchází do nějakého domu. Během uplynulých dvanácti měsíců jsem na Tommyho musel neustále myslet. A měl jsem zlost i na předáky republikánského hnutí, což byli jinak lidé, kterých jsem si vážil, že mohou připouštět tak strašlivé tresty. Nazrál čas, abych splatil svůj dluh.

Hnán pomstychtivostí jsem zavolal na zvláštní odbor a doporučil jsem jim, že by měli co nejdřív udělat šťáru v domě chlapa, jehož adresu jsem jim uvedl, protože jsem ho zahlédl, jak do domu nese velkou tašku. Jako britský agent jsem nemusel vysvětlovat, proč by se zátah měl udělat hned, ale moje hlášení muselo vzbuzovat dojem, že ten člověk přenášel zbraně.

Ještě neuplynula hodina, když jsem viděl, jak se k adrese, kterou jsem nahlásil, sjíždí síla policistů i vojáků, kteří obklíčili označený dům a začali jej místnost po místnosti prohledávat, aby objevili předpokládaný úkryt zbraní, zatímco toho muže drželi uvnitř domu. O šest či sedm hodin později, když vytrhali prkna z podlahy, strhli stropy a rozbili stěny, byla prohlídka skončena. Nic se nenašlo.

To mě ovšem vůbec nepřekvapilo, protože když jsem toho chlapa viděl, vůbec nic nenesl. Chápal jsem, že není dobré, když takhle zneužívám svého postavení, ale prostě jsem nemohl odolat pokušení dát tomu sviňákovi ochutnat jeho vlastní medicíny. Možná ho nezmlátili, ale jeho dům byl skoro v troskách.

Když jsem se potom sešel s Felixem a Moem, zavedl jsem na tu záležitost řeč.

„Smůla, Marty,“ zavrtěl hlavou Felix, „v tom domě nebylo vůbec nic. Obyčejně máš stoprocentní informace.“

„Já vím,“ odpověděl jsem se smíchem, který jsem nedokázal zastavit.

„Copak jsi vyvedl, ty pacholku?“ zeptal se Felix. „Když se takhle chechtáš, tak vím, že máš něco za lubem. No tak, oč se jedná?“

„Milej Felixi,“ odpověděl jsem, „kdyby se v tom baráku něco našlo, tak by to byl čistej zázrak,“ a znovu jsem se rozesmál.

„No tak,“ pobídl mě.

„Pamatujete si na ty parchanty, kteří zmlátili Angiina bráchu?“

„Jo,“ přikývl. „Je to asi rok zpátky, ne?“

„Tak, asi rok. No, ten barák, kterej jste onehdy prohledávali, patřil jednomu z těch kriplů, kteří ho zbili.“

Oba se nahlas rozchechtali. „Proboha, Marty,“ řekl Mo, „ty nikdy na nic nezapomeneš, to se ti musí nechat.“

„Poslyš, Marty,“ ozval se Felix, „ty jim ještě pořád chceš osladit život?“

„No to se sakra rozumí, že jo. Angie je z toho pořád ještě vedle a já si nedám pokoj, dokud ty hajzly nedostanu za katr.“

„Marty, řekni mi, jak se jmenují, a já se podívám, co by se s tím dalo dělat.“

Ochotně jsem mu nadiktoval jména i adresy a byl jsem zvědavý, k čemu to povede. Po nějaké době jsem zašel do republikánského klubu a tam se ke mně přidal Jimmy, jeden přítel z IRA, který také nenáviděl trestná komanda. Tehdy, před rokem, jsem Jimmymu také pověděl jména těch čtyř chlapů, kteří byli nějak zapletení do Tommyho zmlácení.

„Slyšels, co se přihodilo tvejm kámošům?“ zeptal se Jimmy.

„O kom to mluvíš?“ zeptal jsem se.

„No o tom trestným komandu,“ odpověděl.

„No, co se přihodilo?“

„Tři z nich onehdy v noci projížděli skrz sídliště a zastavila je hlídka mobilní podpůrný jednotky. Začali se s policajtama hádat. Tak je zhaftli a při tom jim dali tak trošku nakládačku.“

Upíjel jsem kolu a nedokázal jsem se ubránit úsměvu, protože jsem si dokázal spočítat, že výprask, který dostali, zařídil Felix svým „zákulisním tahem“. Dodržel slovo.

Získal jsem dojem, že IRA stupňuje svou násilnou kampaň, protože během roku 1990 jsem byl ještě zaměstnanější než dřív. Zdálo se, že se upouští od útoků proti hustě obydleným oblastem nebo od ničení obchodů v Belfastu a ostatních velkých severoirských městech, a místo toho se násilí soustředí na příslušníky policie a vojáky, hlavně prostřednictvím bomb nastražených pod automobily.

Jeden z příslušníků zpravodajské jednotky IRA pracoval jako taxikář a často odvážel vojáky z kasáren Palace v Holywoodu do klubů a hospod v centru Belfastu. Nikdo by nepoznal, že jde o vojáky, protože vždycky chodili v civilu a měli dovoleno nosit i delší vlasy, aby nebyli v podezření kvůli krátkému armádnímu sestřihu.

Ten taxikář se s některými z vojáků docela sblížil a někdy je také vozil na belfastské letiště, když odlétali na dovolenou. Jindy zase jezdil s vojáky do Larne, kde nastupovali na trajekt.

Řidič taxíku ohlásil, že skoro každý pátek vysazuje čtyři nebo pět parašutistů na jednom určitém místě nedaleko centra Belfastu, odkud pak jdou asi padesát metrů pěšky úzkou uličkou ke své oblíbené hospůdce. Po jedné straně uličky se táhlo staveniště. Dostal jsem za úkol to místo důkladně prozkoumat, abych zjistil, jestli by se tam nedalo připravit přepadení těch výsadkářů. Nakonec se rozhodlo, že jediným rozumným způsobem by bylo, kdyby člověk z IRA vylezl na lešení, které se zvedalo nad uličku, a hodil na vojáky velkou sklenici od zavařeniny nacpanou semtexem s pružinovou roznětkou, která by při dopadu vybuchla. Specialista na výrobu bomb soudil, že exploze by skoro všechny ty vojáky zabila nebo je přinejmenším zmrzačila.

Zkontroloval jsem místo, kde mělo dojít k akci, a usoudil jsem, že provést tam útok by bylo pro jednotku IRA docela snadné. Všechny informace jsem postoupil zvláštnímu odboru a výsledkem bylo, že britští vojenští velitelé vojákům dočasně zakázali navštěvovat řadu belfastských hospod.

Tehdy jsem neměl ponětí, že za vytipováním té pětice vojáků stojí taxikář. Teprve skoro o rok později jsem odhalil identitu tohoto příslušníka IRA a ihned jsem ji oznámil svým řídícím pracovníkům z odboru. Taxikář skončil za mřížemi.

V srpnu 1990 mě Harry Fitzsimmons požádal, jestli bych s ním neodjel do Gilfordu, úhledné vesnice v hrabství Down, abychom omrkli policejního konstábla, který každý večer parkoval svůj červený Fiat Regata před domem. Auto skutečně stálo zaparkované na Stanmore Road u jednoho z řadových domků skoro na konci vesnice.

Když jsme si s Fitzym prohlédli okolí, jevilo se nám provedení plánované akce jako hračka. Fitzy nebude mít problém s umístněním bomby pod auto, a ještě mu bude asistovat John McFadden.

Uvědomil jsem Felixe, co má IRA v plánu, a on mě požádal, abych ho vyzvedl a odvezl k tomu domu v Gilfordu. Když si jej důkladně prohlédl, řekl mi, ať pokračuji v akci s Fitzym, ale pořád mu dávám zprávy, co se děje.

Ve středu 29. srpna jsem odvážel nástražnou bombu, kterou tvořilo skoro tři čtvrtě kila semtexu. Felix mě ujistil, že mezi Belfastem a Gilfordem nebudou žádná kontrolní stanoviště policie. Ale i tak jsem byl pořádně vyděšený, že by mě mohla zastavit policejní nebo vojenská hlídka, anebo ještě hůř – že bomba exploduje předčasně. Bombu jsem uložil na předem dohodnuté místo, odkud si ji měli vyzvednout Harry a jeho parťák John, aby ji nastražili pod auto a odjeli.

Věděl jsem, že zvláštní odbor hned ráno vystěhoval konstábla i s rodinou z domu, kde zaujali místo ozbrojení muži pro případ nějakých potíží.

Když jsem druhý den brzy ráno pustil rádio, na stanici Dowtown hlásili, že v obci Gilford byla pod vozem patřícím policistovi objevena nástražná bomba.

Později dopoledne jsem zašel za Harrym, abych s ním truchlil nad zmařenou operací. Zachmuřeně popíjel čaj.

„Jsem kurva v depresi,“ zahučel. „Takové práce to dalo, a ten zmrd jde a bombu najde. A to bych přísahal, že podle našich informací se nikdy pod auto nedíval.“

Po několika minutách jsem Harryho opustil a vydal se na předem dohodnutou schůzku s Felixem. Byl spokojený, jak hladce celá akce proběhla, a mě zase těšilo, že lidé ze zvláštního odboru drželi slovo a Harryho nezatkli. To zároveň znamenalo, že na mě nepadne žádné podezření.

Asi o dva měsíce později jsme Harry, John a já dostali od zpravodajské složky IRA další úkol, který spočíval v umístění nástražné bomby pod černý Ford Fiesta Mark III 1.6S, který parkoval v nakládacím prostoru obchodního centra Carryduff v jižní části Belfastu. Auto patřilo příslušníkovi bezpečnostních sil.

Pověděl jsem o plánované operaci Felixovi. Ten prověřil situaci u svých nadřízených a dal mi pokyn, abych akci nechal probíhat dál.

Plán byl takový, že John s Harrym umístí bombu pod podlahu vozu, zatímco já budu stát ve vjezdu do nakládacího prostoru vyzbrojený devítimilimetrovým browningem a budu dávat pozor, jestli se neblíží hlídka policie nebo armády. Jenomže jakmile si John lehl pod auto, rozhoukal se alarm. John se strašně lekl, takže se praštil hlavou o podlahu vozu. Všichni jsme se z nakládacího prostoru rychle vytratili, skočili do auta a ujížděli pryč.

Dalšího dne mi Felix povídal, že celou akci sledovali z nedaleko zřízeného pozorovacího stanoviště, odkud také záměrně spustili alarm a všechno natáčeli na video. Příští den jsem se o té události dočetl v novinách Belfast Telegraph, kde psali, že nálož tvořenou šedesáti deky semtexu zneškodnil armádní pyrotechnik. Článek však bohužel ještě pokračoval popisem jiné operace IRA, při níž při výbuchu nástražné nálože v Cookstownu zahynul dvaačtyřicetiletý Albert Cooper, dočasný dobrovolník od britského pluku Ulster Defence Regiment. Když jsem četl o té zbabělé vraždě, ještě zřetelněji jsem si uvědomoval, jak životně důležitou práci dělám. Pak jsem pomyslel na lidi, jejichž životy se podařilo zachránit, a těšilo mě, že jsem souhlasil s prací pro zvláštní odbor.

Ale éra Harryho Fitzsimmonse coby bombového experta u IRA se chýlila ke konci.

Ráno v pondělí 3. prosince 1990 byli Harry Fitzsimmons a jeho parťák John McFadden zatčeni v podkrovní ložnici v zadní části domu v ulici Brookvale na severu Belfastu. Oba byli přistiženi, jak klečí na podlaze a vedle sebe mají položenou bílou plastovou tašku obsahující rukavice a baterku. V protější ložnici našla policie spoustu semtexu, časový elektrický spínač a magnety, všechno úhledně uložené.

V prostoru nad stropem pak policie objevila další plastovou tašku obsahující téměř dohotovenou nástražnou bombu pod auto, browning ráže 9 mm s municí, detonátory a lepicí pásku.

O den dřív jsem měl s Harrym schůzku, na které jsem mu předal devítimilimetrový browning, nějakou nálož a další věci k výrobě nástražných systémů, které si předtím vyžádal k plánované operaci. Průzkumná policejní jednotka ho musela sledovat od chvíle, kdy jsem mu ty věci předal. Neměl jsem tušení, že policie po Harrym jde, protože jsem byl přesvědčený, že ještě nikdo nerozhodl o jeho zatčení.

Že ho zatkli, to jsem se dozvěděl až ve chvíli, kdy jsem odpoledne toho dne zašel k Harrymu na návštěvu. Seděl jsem a klábosil s jeho manželkou Charlene, když před domem zastavil služební landrover a vzápětí už klepal na dveře policejní inspektor.

Vešel do bytu a řekl Charlene: „Váš manžel byl zatčen.“

Ptala se, co udělal, ale na to jí neodpověděl. Ptal se, kdo další žije v domě, a po mně chtěl jméno a adresu.

Byl jsem vzteky bez sebe. Mí parťáci ze zvláštního odboru mi přece slíbili, že Harryho Fitzsimmonse neuvězní, a stejně to udělali. Při schůzce s Felixem následujícího dne jsem mu řekl: „Pěkně mě naštvalo, že jste sebrali Harryho.“

Felix se bránil: „Poslyš, Marty. To nemá nic společného s námi ani s tebou.“

„Kecy,“ odsekl jsem. „Zrovna přede dvěma dnama jsem vám řekl, že mu předávám ty krámy, a heleme se, koukejme se, Harry je za katrem.“

Felix trval na svém: „Marty, podezřelé z IRA sledují i jiní lidé, ne jenom ty. Tahle informace, na kterou Harry Fitzsimmons dojel, přišla z jiného zdroje z druhého konce Belfastu.“

„Nevěřím vám ani slovo,“ vrtěl jsem hlavou. „Vy přece moc dobře víte, co se kurva děje. Jakmile mi začnete lhát, přestanu pro vás pracovat, protože už vám nebudu moct věřit.“

„Podívej, Marty…,“ spustil, ale skočil jsem mu do řeči.

„Jestli pro vás nasazuju krk, tak bych řekl, že říkat mi pravdu je to nejmenší, co můžu chtít. Já mezi těma lidma žiju, jsem členem IRA jen kvůli tomu, že vy jste to chtěli, ne proto, že bych chtěl já. A já taky nemám každou noc pod polštářem bouchačku jako vy, chlapci.“

Felix s Moem museli vidět, jak moc mě naštvalo, k čemu došlo. Ale chtěl jsem je pohnout k tomu, aby se na věci podívali také z jiné perspektivy, z mého úhlu pohledu.

„Mně je úplně fuk, jak ten blbec Harry naloží se svým životem,“ řekl jsem, „ale nechci bejt tím, kdo bude odpovědnej za to, že šel do lochu.“

Když jsem ze sebe dostal první nápor vzteku, pokusil se mě Felix uklidnit: „Marty, existuje staré přísloví, se kterým na sto procent souhlasím: nekousej do ruky, která tě krmí. Nikdy bych neudělal nic, čím bych tě nějak ohrozil nebo ti ublížil. Znám tě tři roky, ty malej zmetku, a mám tě rád. Můžu ti odpřisáhnout, že s tím zatčením nemáme doopravdy vůbec nic společného.“

Tenkrát jsem ze schůzky odcházel nešťastný a deprimovaný, protože jsem postrádal jistotu, že mi tentokrát Felix a Mo říkají pravdu. Přemýšlel jsem, jestli o Harryho zatčení třeba nerozhodl někdo na vyšších místech, takže do toho Felix nemohl mluvit. Neměl jsem jistotu, že mi Felix nelhal, ale v jeho prospěch mluvilo tolik, že se mi tomu nechtělo věřit. Musel jsem připustit, že zvláštní odbor dostává informace i od jiných svých agentů. Rozhodl jsem se na to všechno radši zapomenout, jen jsem si řekl, že v budoucnu si budu muset dávat ještě větší pozor na to, jaké informace odboru předávám.

V prosinci 1990 mě Davy Adams představil svému blízkému příteli, s nímž ho pojilo dlouholeté přátelství. Jmenoval se Paul, byl docela štíhlý, tmavovlasý a hladce oholený. Obyčejně nosíval rozhalenku s vyčuhujícím tričkem, džínsy a tenisky. Kdykoli jsme se s tímto člověkem sešli, udivovalo mě, jak otevřeně před ním Davy mluví o záležitostech IRA, o nichž bych se já s Davym bavil jenom v soukromí a určitě ne před třetím člověkem.

Při jedné příležitosti jsem se seznámil i s Paulovou přítelkyní, štíhlou drobnou blondýnkou něco po čtyřicítce, která na sebe očividně velmi dbala. Davy mi vysvětlil, že je to velmi uznávaná herečka, která vystupovala v mnoha hrách v irských divadlech a v řadě britských televizních filmů. Pozoruhodné bylo, že při tom všem byla matkou sedmi dětí.

Při jedné z pravidelných schůzek s Felixem a Moem jsem se zmínil, že jsem se s Davym Adamsem setkal s ženou, které projevoval zvláštní úctu, jako by to byla hodně významná osoba. Ani Felix, ani Mo nevěnovali tomu, co říkám, příliš pozornosti, jen přikyvovali a občas něco poznamenali.

„Jak jsi říkal, že se ta ženská jmenuje?“ zeptal se jeden z nich.

„Neříkal jsem to,“ odpověděl jsem.

„No dobře, a slyšel jsi, jak se jmenuje?“ znovu se zeptal Mo.

„Ano.“

„A dokážeš si na to vzpomenout?“

„Jistěže jo,“ opáčil jsem, „copak nemám v hlavě kouska mozku?“

„No tak jak?“ zeptal se znovu.

„Rosena Brownová,“ řekl jsem.

Sotva jsem její jméno vyslovil, oba vykřikli: „Rosena Brownová!“ a užasle se po mně podívali.

„Ano,“ opakoval jsem. „Rosena Brownová.“

„Ta žena je možná jedním z nejvýznamnějších vůdců IRA, na kterého se nám kdy podařilo narazit,“ řekl Felix. „Je jako dynamit. Naši lidé ji vyslýchali pořád dokola, vystavili ji opravdu drsnému nátlaku, ale neřekla ani slovo.“

Odkašlal si a pokračoval: „Marty, já ti ani nedovedu popsat, jak moc může být důležitá. Je to velice nebezpečná ženská. Roky jsme se pokoušeli dostat někoho do její blízkosti, ale nikdy se nám to nepovedlo. Drž se jí co nejblíž a nezapomeň na ni při hlášeních.“

KAPITOLA DEVÁTÁ

Od mého posledního rozhovoru s Felixem a Moem uběhlo jen několik dní, když se mi nabídla možnost navázat s Rosenou Brownovou bezprostřední kontakt – tehdy mě Davy Adams požádal, abych ji doprovodil do Andersonstownu. Měla tam navštívit nějakého aktivistu IRA.

Odvezl jsem ji k zadané adrese a čekal asi deset minut venku v autě. Neměl jsem potuchy, za kým tam šla, ale věděl jsem, že odbor sleduje pohyb mého auta a nejspíš nebude mít problém zjistit, kdo v domě bydlí.

Když se Rosena vrátila, řekla: „Marty, mohl bys mi udělat ještě jednu službu?“

„Jistě,“ přikývl jsem potěšeně, protože se mi nabízela možnost dál utvářet vztah s jedním z nejdůležitějších výkonných pracovníků IRA. „Oč jde?“

„Mohl bys mě odvézt do středu města? Musím se tam s někým sejít.“

„Jo, jasně,“ řekl jsem. „Akorát bych tam nechtěl jet tímdle autem kvůli všem těm zákazům parkování a kontrolním stanovištím, co tam mají policajti. Lepší by bylo, kdybysme jeli taxíkem.“

„To by šlo, díky.“

Rosena Brownová byla vždycky ustrojená jako ze škatulky, nosila obvykle nové džínsy a čerstvě vypranou halenku nebo módní svetřík. Taky vlasy mívala pečlivě učesané a dokonalý mejkap s lehkým stínem rtěnky a nehty očividně ošetřené manikúrou. Kouřila, ovšem ne tak, že by odpalovala jednu cigaretu od druhé, a nosívala malé módní kabelky.

Jen několik vteřin poté, co jsme vystoupili z taxíku na stanovišti v Castle Street, mě i Rosenu málem srazil druhý taxík, který nesmyslně rychle zajížděl na stanoviště. Rosena musela na poslední chvíli uskočit, doslova se vrhnout taxíku z cesty, jinak by do ní narazil.

Rosena si přitiskla ruku na srdce, když si uvědomila, jak těsně vyvázla. „Kristepane,“ vyjekla. „Co je to za idiota? Kdybych nestačila uskočit, tak by mě snad zabil!“

Zařval jsem na řidiče: „Ty zasranej debile! Proč nekoukáš, kam jedeš?“

„Zavři tlamu, hňupe,“ zavrčel a dál rovnal taxík na stanovišti.

Otočil jsem se a vykročil k němu. Rosena se mě snažila zadržet: „Nic se nestalo, Marty, no tak, nech ho být.“

Ale ten řidič mě pořádně naštval, protože nám nadával, ačkoli to byla čistě jeho vina. Přistoupil jsem k okénku u řidiče.

„Cos to tady slintal, ty nevymáchaná držko?“ zeptal jsem se, když jsem zůstal stát s tváří jen pár centimetrů od jeho obličeje.

Musel si všimnout, že jsem vzteky bez sebe, a hned se snažil omlouvat, že nás neviděl, když jsme přecházeli ulici.

Rosena přišla až ke mně a tahala mě za rukáv, abych nechal toho chlapa na pokoji. Já jsem ale chtěl mít poslední slovo. Když jsem viděl, že nosí brýle, řekl jsem mu: „Měl by sis místo brejlí pořídit dalekohled, abys viděl na cestu. Copak jsi kurva slepej nebo co?“

Chybělo málo, abych ho praštil, ale taxikář mlčel a díval se radši jinam, tak jsem se přidal k Roseně a odcházeli jsme.

„Musíš si dávat pozor,“ plísnila mě Rosena za chůze. „Strašně rychle se naštveš.“

V průběhu následujících týdnů a měsíců jsem někdy vídal Rosenu každý druhý den. Občas mě poslali k ní domů, do obecního řadového domku v Cliftonville. Dům měla jako ze škatulky a tři mladší děti, které jsem také občas zahlédl, se opravdu uměly chovat. Často jsem je vídal, jak doma uklízejí, a to mě dost překvapilo. Bylo zjevné, že ke své matce mají úctu, nikdy jí neodmlouvaly a vždycky byly poslušné a zdvořilé.

V IRA se však našlo dost takových, kteří se začali obávat o Rosenino bezpečí. Měli strach, že by se mohla snadno stát terčem loajalistických polovojenských skupin, protože bydlela v místě, které jako by bylo obklíčeno kovanými protestanty. A ti by ji tuze rádi viděli mrtvou.

Jednou jsem zaslechl Briana Gillena, který tehdy velel Belfastské brigádě IRA, jak se na to téma vyjádřil: „Myslím, že bychom ji měli zkusit přestěhovat. Tam, kde bydlí teď, je jako ve výkladní skříni. V tom domě je moc snadný terč.“

Špičky IRA si dobře uvědomovaly, že kdyby se loajalistům podařilo ji zabít, byl by to pro ně triumfální úspěch. A zároveň by to způsobilo IRA značné problémy, protože Rosena byla známa jako jeden z jejích nejdůležitějších a nejúspěšnějších zpravodajců.

Velkou pozornost médií poutal soudní případ z března 1990, v němž byla Rosena označena za vrcholného zpravodajského pracovníka IRA; tehdy se jí podařilo přesvědčit důstojníka, jenž velel v nechvalně známé věznici Maze zvané H-blocks, aby jí dával různé informace, mimo jiné i o domácích adresách dalších důstojníků pracujících ve věznici.

Podle Vrchního soudu v Belfastu pětačtyřicetiletý Christopher John Hanna tyto informace předával Roseně Brownové, přestože věděl, že mohou sloužit k zavraždění jeho kolegů důstojníků. Rosena tak získala adresu Briana Armoura, což byl jeden z Hannových kolegů a místopředseda Severoirské asociace vězeňských důstojníků, a tuto informaci předala výkonné jednotce IRA. Ta získanou adresu prověřila a v říjnu 1988 umístila pod podlahu Armourova vozu nástražnou bombu. Následujícího rána bomba explodovala, když jel Armour do zaměstnání, a na místě ho zabila. Hned další den se podobná bomba ocitla pod vozem Thomase Murtaugha, guvernéra střediska pro mladistvé zločince nedaleko Belfastu, ale selhala a nevybuchla.

Při soudním jednání prohlásil královský soudní rada Ronald Appleton, zastupující žalobu, že Hanna sbíral informace o jiných důstojnících vězeňské služby a předával je ženě, kterou znal jako „Anne“. Hanna prozradil jednomu ze svých kolegů, že se s touhle ženou schází a popisoval ji jako „špionku ve stylu Maty Hari“. Rosena ho sbalila jednou v noci v hotelovém baru; později se v autě někde na odpočívadle líbali a mazlili nebo se scházeli a povídali si na hřbitově, kde byli pohřbeni jeho rodiče. Svému kolegovi se zmínil, že podle něho patří Anne k jednotce Provo.

Hanna tvrdil, že jednal pod nátlakem, protože mu vyhrožovali, že ublíží jeho dceři a vnukovi. Dostal doživotní trest.

U soudu bylo řečeno, že Rosenu několikrát vyslýchali důstojníci zvláštního odboru, ale nikdy ji z ničeho neobvinili. Rovněž tam padlo, že zvláštní odbor zašel tak daleko, že se pokusil Rosenu získat jako dvojitého agenta, ale bez úspěchu. Při výsleších Rosena jen seděla, mlčela a odmítla odpověď na jakoukoli otázku, kterou jí položili. Protivýslechové školení, které u IRA dostala, ji připravilo na všechny způsoby výslechu a ona si očividně dobře zapamatovala, co jí při něm říkali.

Začátkem roku 1991 mě jeden ze zpravodajců IRA požádal, jestli bych nenavštívil Rosenu ve středisku dalšího vzdělávání Whiterock, které se nacházelo v mé bývalé škole sv. Tomáše.

Vždycky na mě velmi působilo, jak zdvořile se ke všem Rosena chovala, až jsem si někdy říkal, jestli se v té její zdvořilosti neschovává špetka snobství, která by mohla pocházet z let, kdy působila jako úspěšná herečka.

„Moc ráda tě vidím, Marty,“ přivítala mě s nepředstíraným přátelstvím. „Jak se ti vede?“

V Západním Belfastu se takhle lidé obvykle nezdravili. Její slušnost ve mně vzbuzovala úctu a oplácel jsem jí stejnou mincí, takže kdykoli jsem byl v její společnosti, vědomě jsem se snažil řádně chovat. „Co pro vás můžu udělat?“ zeptal jsem se.

„Mohl bys tohle předat Davymu?“ požádala mě a vytáhla z úst něco, co vypadalo jako malý kousek poskládaného papíru, sotva větší než tabletka aspirinu, zabalený v přilnavé fólii.

„Jasně,“ přisvědčil jsem a převzal od ní vzkaz.

Cestou k Davyho domu jsem usilovně přemýšlel, jestli vzkaz nemám otevřít a přečíst. To, že Rosena schovávala papír v ústech, mi napovídalo, že je asi obzvlášť důležitý, takže zvláštní odbor by ho nesmírně rád prozkoumal. Ale uvědomil jsem si, že Dave by asi poznal, že se někdo vrtal ve fólii, kterou byl vzkaz obalen, a že by to riziko nestálo za to. Radši jsem se tedy rozhodl pro opatrnost, nejkratší cestou jsem jel k Davymu a zásilku mu předal. K mému překvapení ji hned na místě rozbalil a přede mnou přečetl, co v ní stálo. V té chvíli mi došlo, jak velkou víru ve mě Davy má. Tvářil jsem se sice, že mě to nezajímá, ale napínal jsem zrak, takže jsem postřehl, že vzkaz byl napsaný na dvou cigaretových papírcích přilepených k sobě.

Davy chviličku přemýšlel a pak řekl: „Marty, rád bych tě poprosil o službu. Zajeď do školky v obvodu Turf Lodge a předej tohle Mattovi Lundymu, však ho znáš. Je to hodně naléhavé.“

Když mi podal cigaretový papírek, viděl jsem, že už ho znovu nezabalil do fólie. Už dřív jsem byl svědkem odesílání přísně tajných zpráv mezi příslušníky IRA tímto způsobem; obvykle, zvlášť když byl jejich obsah přísně důvěrný, se přilnavá fólie ještě natavila zápalkou nebo zapalovačem, takže obsah byl zcela zapečetěný. Tentokrát však Davy nic takového neudělal.

Odjel jsem se zásilkou, ale asi po pěti minutách jsem zastavil u obrubníku a opatrně vzkaz otevřel. Obsahoval dvanáct jmen a příjmení, adres a registračních značek aut – všechno se týkalo policistů. U některých adres bylo i poštovní směrovací číslo. V záhlaví seznamu stála zkratka „RUC“. Tohle byla opravdu zpravodajská informace rovnající se bedně dynamitu a okamžitě mi došlo, v jakém nebezpečí se ti policisté ocitli.

Chvatně jsem přemýšlel nad několika alternativami. Mohl jsem zastavit někde u telefonu a zavolat do Castlereaghu, ale to by se blížilo sebevraždě; kdyby mě v téhle oblasti obydlené republikány některý z příslušníků IRA viděl v telefonní budce, okamžitě by to vyvolalo podezření. Uvažoval jsem, že bych seznam jmen a adres opsal, ale neměl jsem čas na to, abych někde zastavoval, kupoval papír a tužku a potom snad deset minut opisoval vzkaz. Bylo mi jasné, že musím do školky dorazit co nejdřív, protože kdyby tam Davy telefonoval a ptal se, jestli jsem v pořádku dorazil, bylo by velice podezřelé, kdybych přijel pozdě. Cesta autem tam trvala sotva sedm minut a já už jsem dvě minuty trčel a civěl na ten vzkaz.

Nezbývalo nic jiného než jet dál. Na Mattovi Lundym bylo vidět, jak je překvapený, protože neměl potuchy, že jsem příslušníkem IRA. Podával jsem mu vzkaz. Napřed jako by ho ani nechtěl převzít, ale když jsem mu vysvětlil, že mě za ním poslal Davy Adams, ochotně si papírek vzal.

Okamžitě jsem odjel k bezpečné telefonní budce mimo republikánskou oblast a zavolal na odbor. Vysvětlil jsem jim, že musím s někým od nich mluvit na obvyklém místě, protože jde o velice naléhavou záležitost.

„Musel jsem se s váma setkat,“ řekl jsem Felixovi a Moemu, když jsem nastoupil do jejich auta. „Nebudete věřit, co se mi zrovna stalo. Setkal jsem se s Rosenou Brownovou a ta mi dala kousek papíru, abych ho předal Davymu Adamsovi. Otevřel ho, přečetl a potom mi řekl, abych zprávu okamžitě předal Mattovi Lundymu.“

„Podařilo se ti ten vzkaz přečíst?“ zeptal se Mo.

„Ano,“ přikývl jsem. „Bylo tam asi dvanáct jmen chlápků od policie i s jejich adresama a poznávacíma značkama aut. U některejch byly i směrovací čísla. Myslím, že podle toho seznamu má Rosena přístup k někomu, kdo má v počítači podrobnosti o lidech od policie.“

Z jejich reakce bylo zjevné, že tahle novinka jim způsobila vážné starosti. A očividně je dost otrávilo, že jsem vzkaz neopsal, protože bylo nabíledni, že IRA má v úmyslu se zaměřit na policisty ze seznamu, kteří se tak ocitli ve vážném ohrožení.

„Moment, jo?“ řekl jsem. „Kdybych měl čas, tak bych vzkaz opsal, ale uprostřed Turf Lodge by to bylo strašně riskantní.“

Felix i Mo přikývli na souhlas, protože věděli, že mám pravdu.

Po několika dnech vydedukovali, že Rosena mohla navázat vztah s nějakým policejním důstojníkem, který jí dodává informace, stejně jako přesvědčila Hannu, důstojníka vězeňské služby, aby jí prozradil jména a adresy svých kolegů. Požádali mě, jestli bych nenašel možnost, jak získat ten vzkaz nebo do něho aspoň nahlédnout.

„Běžte se vycpat!“ opáčil jsem. Naštvali mě, že by byli ochotní až tak dalece riskovat můj krk. Ale nakonec jsem jim to nezazlíval, protože jsem si domyslel, že na Felixe tlačili jeho nadřízení, aby se pokusil zjistit obsah vzkazu.

Během prvních měsíců roku 1991 ožila moje buňka IRA nebývalou aktivitou. Jednou večer na dveře našeho bytu zaklepala nějaká mladá žena a předala mi kousek papíru s adresou. Šeptem mi pak řekla: „Marty, musíš tam být v osm hodin.“

Taková byla normální praxe svolávání členů IRA ke schůzkám buněk. Okamžitě jsem odjel na schůzku, která se konala v klubu Gortna Móna v Turf Lodge. Do deseti minut jsme tam byli všichni.

Spud vytáhl přípojku telefonu ze zásuvky na stěně. „Pročpak jsi to udělal?“ ptal se Peter.

„Protože když necháš šňůru v zásuvce, odbor dokáže odposlouchávat, co se tady povídá.“

Pak nám oznámil, že naše buňka potřebuje úkryty, ve kterých by bylo možné uložit vybavení – výbušniny, zbraně a munici. Žádal, aby každý z nás našel dvě nebo tři taková místa k uložení zbraní, které teď bude naše buňka dostávat.

Po nějakých třiceti minutách schůzka skončila a Spud nám přikázal, abychom odcházeli každý zvlášť, nejvýš po dvou, někteří předním vchodem, ostatní zadem.

Když jsem se sbíral k odchodu, Spud mě zastavil. „Marty, mohl bys ještě minutku zůstat?“

„Jistě,“ řekl jsem a uvažoval, proč si mě nechal zvlášť.

„Máš vlastní auto?“

„Jistě,“ přisvědčil jsem. „Co potřebuješ?“

Vysvětlil mi, že od zpravodajců IRA dostal jméno a adresu jistého policejního inspektora, který bydlí někde u Antrim Road v Lisburnu. Inspektor měl skoro každý den jezdit po vedlejších silnicích z Lisburnu do Belfastu v modrém Vauxhallu Belmont, který na noc nikdy neschovává do garáže, ale nechává jej stát na příjezdové cestě.

Spud mi dal dvacet liber na benzin a hned toho večera jsem zajel do Lisburnu, abych zkontroloval bydliště toho inspektora. Padesát metrů od konce ulice jsem zahlédl vauxhalla zaparkovaného na příjezdové cestě. Další den jsem se k inspektorovu domu vypravil znovu. Auto bylo pryč, ale když jsem dům obhlížel, všiml jsem si dvou pěkných malých blonďatých děvčátek, kterým ještě nemohlo být ani deset let, jak si hrají na příjezdové cestě.

Říkal jsem si, že když se mám sám podílet na téhle operaci, nemohu za nic na světě dopustit, že by IRA zabila jejich otce nebo navíc ohrozila i ty dvě nevinné děti. Díval jsem se na hrající si děvčátka a mé rozhodnutí mě hřálo u srdce. Cestou zpátky domů jsem přemýšlel, jak by se strůjci bomb, ať už z IRA, nebo z loajalistických skupin, dokázali ve svém svědomí vyrovnat se svými odpornými činy, kdyby měli stát tváří v tvář dětem svých obětí.

Vrátil jsem se k domu ještě potřetí, tentokrát v noci, a znovu jsem viděl modré auto zaparkované na příjezdové cestě. Bylo zřejmé, že ten člověk vykonává u policie nějakou rutinní práci s pravidelnou pracovní dobou, což z něho dělá snadný cíl pro každého, kdo by na něho chtěl zaútočit nástražnou bombou. Hlásil jsem Spudovi, že inspektor se každé ráno dívá pod auto, a doufal jsem, že mi Spud řekne, abych na tu akci zapomněl. Nestalo se.

Navrhl mi, že bychom měli vyhledat zloděje aut, který by nám ukázal, jak na tom autě potichu otevřít dveře u spolujezdce, abychom mohli nástražný výbušný systém uložit pod sedadlo řidiče. Spud spoléhal na to, že inspektor si při nastupování do auta nevšimne, že někdo něco podnikal s dveřmi spolujezdce.

Začal jsem se obávat, že Spud hodlá bombový útok provést co nejdřív, a uvědomil jsem zvláštní odbor, že s touto operací je třeba počítat jako s naléhavou.

Lidé z odboru zareagovali okamžitě a přestěhovali inspektora i s rodinou do jiného domu. Když se k domu vypravil na průzkum sám příslušník IRA, který měl bombu umístit, našel na domě ceduli „Na prodej“. Dům byl prázdný.

Neuplynul snad ani týden a už mě znovu navštívil kdosi neznámý se vzkazem, že můj šéf se mnou potřebuje co nejdřív mluvit. Měl jsem pocit, že Spud vyžaduje stále víc a víc mého času.

„Máme problém,“ oznámil mi, sotva jsem dorazil na místo schůzky.

„Potřebuješ někam odvézt?“ zeptal jsem se, protože Spud po mně často požadoval, abych převezl nějaké vzkazy nebo lidi z jednoho konce Belfastu na druhý.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „nic takovýho. Tohle je velkej malér.“

Přemýšlel jsem, co mohlo u všech všudy Spuda tak polekat, že se choval nanejvýš tajemně, a přece mě do té věci chtěl zasvětit. Cítil jsem, že půjde o nějakou nebezpečnou záležitost.

Řekl mi, že před několika dny v noci se dva příslušníci naší akční jednotky vloupali do domu policejního důstojníka v oblasti Ballymena a ukradli jeho pušku. Schovali ji v křoví na kraji pole nedaleko jeho domu. Původní plán vypadal tak, že vezmou pušku, ukryjí ji někde poblíž a o několik dní později se vrátí, a až půjde ten policajt večer domů, zastřelí ho jeho vlastní zbraní. Jenomže ti dva chlapci z IRA ztratili kuráž a báli se na to místo vrátit. Byli přesvědčeni, že policajt zmizení pušky ohlásil svým nadřízeným a že kolem domu už leží maskovaní chlapi z komanda SAS a čekají, až si zloděj pro zbraň přijde.

„Potřebujem, abys tam zajel a tu pušku vyzvedl,“ oznámil mi Spud, aniž by hnul brvou.

„Co že kurva potřebujete?“ vykřikl jsem. „Chceš, abych riskoval krk jen kvůli tomu, že se dva čuráčci podělali strachy! To si snad děláš srandu, ne?“

„Tu pušku moc potřebujem,“ vysvětloval Spud, aby mě nějak nadchl pro svůj plán. „Nutně bude zapotřebí na jiný akce, který máme v plánu.“

„S tímhle já si nehodlám pálit prsty,“ řekl jsem mu.

„Koukej, když ti na mapě ukážu to místo, zajedeš tam a mrkneš se na to? Jenom bys projel kolem, jestli se tam něco neděje, a pak bys mi to ohlásil.“

„Ale nehodlám dělat žádný blbosti, když v tom můžou být namontovaní maníci z SAS,“ varoval jsem ho. „A když jen projedu kolem, stejně uvidím hovno. Ti chlapi dokážou ležet zahrabaní v hlíně celý dny a ani se nehnou. A jak bych se tam ukázal, tak vylítnou jak zběsilí.“

„Jen by ses tam mrkl,“ žadonil Spud. „Nic víc po tobě nechci – jen projet kolem a kouknout na to.“

Přemýšlel jsem jako o závod. Bylo mi jasné, že Spud touží po té pušce kvůli dalším akcím, které byly v plánu – tedy jinými slovy kvůli dalším popravám. Snad bych se do toho přece jen měl vložit a pokusit se tu pušku nějak odstranit.

„Tak dobrá,“ řekl jsem. „Kouknu se tam, ale nic ti neslibuju.“

„Ty jsi dobrej kluk, Marty,“ řekl s úlevou. „Věděl jsem, že se na tebe můžem spolehnout.“

O dvacet minut později jsem telefonoval Felixovi a vysvětlil jsem mu své momentální dilema.

„Já to prověřím,“ slíbil Felix. „Setkáme se na obvyklém místě za hodinu, jo?“

„Dobře,“ odpověděl jsem.

Hodinu nato jsem seděl tváří v tvář Felixovi a Moovi a vyprávěl jsem jim, co všechno se přesně odehrálo.

„Fajn, tak jedeme.“

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Jedeme do Ballymeny vyzvednout tu pušku.“

„A co ti pitomci od SAS?“ zeptal jsem se s neskrývanými obavami.

„Už jsem si to proklepl,“ odpověděl Felix. „Myslím, že tam ještě nedorazili, ale možná se tam ukážou. Musíme být opatrní.“

„Felixi, s tím jdi do hajzlu,“ protestoval jsem. „Zbláznil ses nebo co?“

Když jsme dojeli k místu, které mi označil Spud, bylo pořád ještě světlo. Pětkrát nebo šestkrát jsme projeli kolem toho křoví, než jsme zastavili. Felix rozhodl, že bych se s Moem měl jít podívat po té pušce, zatímco on zůstane v zatemněné dodávce u vysílačky pro případ, že by se něco zmrvilo.

„Do prdele, Mo,“ brblal jsem, když jsme lezli z dodávky, „nezdá se ti, že je to trochu hovadská záležitost?“

„No jo,“ zazubil se, „ale Felix ví, co dělá. Není to žádnej trouba.“

„To kruci doufám, že ne.“ Přešli jsme silnici a začali prohlížet křoví. Pořád jsem se ohlížel kolem, protože jsem měl strach, že by odněkud mohl vyskočit důkladně maskovaný voják SAS, jako by se zjevil z ničeho, a buď mě zastřelí, nebo mi rozrazí lebku.

Hledali jsme jistě přes deset minut a pořád nic, až už jsem si začal říkat, že jestli Spud vůči mně získal nějaké podezření, mohl mě schválně poslat na nesprávné místo a někomu uložit, aby mě sledoval, třeba jen aby si mě prověřil.

„Marty, pojď sem.“

To byl Mo, který obcházel křoví po opačné straně.

Přestal jsem se rozhlížet a přeběhl k němu. V rukou měl pušku nedbale zabalenou do prostěradla.

„Jdeme,“ řekl a vydali jsme se přes pole k dodávce s čekajícím Felixem. I cestou k autu jsem se ohlížel kolem v obavě, jestli někde přece jen nečíhají chlapi ze SAS, aby nás dopadli rovnou při činu. Ale nikde se nic nehnulo. Obrovsky se mi ulevilo, když jsme konečně vlezli do dodávky, kde seděl Felix a usmíval se na celé kolo.

„A máme to v kapse, Marty,“ přivítal mě. „Říkal jsem ti, že to bude brnkačka.“

„Hovno brnkačka,“ zavrčel jsem, ale byl jsem rád, že sedím v bezpečí v dodávce a míříme na Belfast.

„A co povím Spudovi?“ zeptal jsem se. „Co bych mu měl říct?“

„Řekni mu, žes tam jel a obhlídl to,“ radil Felix. „Pověz mu, žes několikrát projel po cestě tam a zpátky a pak jsi vylezl z auta, aby ses podíval blíž, ale nic jsi nenašel. Řekni, žes hledal aspoň pět minut, ale nic tam nebylo. A protože ses bál, že by si tě někdo mohl všimnout, raději jsi odjel.“

„A bude mi věřit?“ zapochyboval jsem.

„Pánbu ví,“ řekl Felix s úsměvem, „ale já bych odhadoval, že bude. Nezapomínej, Marty, že nedokázal najít nikoho jiného, koho by tam poslal. Jen žádný strach, to bude v pořádku.“

Když jsem dostal výzvu, abych zašel za Spudem, měl jsem z toho docela strach a v duchu jsem si desetkrát nebo i víckrát v hlavě přehrál svou roli.

„Jel jsi tam?“ zeptal se. „Opravdu jsi tam jel, Marty?“

„No jo,“ řekl jsem, „a jestli chceš, povím ti, jak to tam vypadá.“

„Ne, to není nutný,“ zavrtěl hlavou. „Ale nenašel jsi nic, co?“

„Nic,“ řekl jsem. „Jenomže prohledat celý to křoví, to by deseti chlapům trvalo nejmíň hodinu. Nechtěl jsem to křoví prolízat, aby si mě někdo nevšiml a nezačal se vyptávat.“

„To je dobrý,“ řekl Spud, „udělals, co se dalo. Ale tý pušky je stejně škoda.“

„Ti natvrdlí řepáci ji měli přinést rovnou,“ zafuněl jsem.

„Asi jo,“ přikývl. „Teď budeme muset někde splašit jinou.“

Musel jsem uznat, že tahle akce jako by zvedla mou reputaci v naší buňce a Spud se ke mně začal chovat s náznakem respektu, veřejně mě pochválil a občas se přeptal na můj názor, což dřív nikdy nedělal. To ovšem znamenalo, že jsem se dozvídal o dalších aktivitách IRA, o kterých bych jinak neměl tušení.

Někdy v té době mi Angie řekla, že je znovu těhotná. Vycítil jsem však, že není tak šťastná, jako když čekala malého Martina. Bylo celkem pochopitelné, že měla obavy, protože byla přesvědčená, že jsem se až po uši zapletl do činnosti IRA a že devadesát procent doby, kdy jsem vzhůru, s ostatními příslušníky organizace plánuji a provádím kdoví co.

„Ty dobře víš, že se mi nelíbí, co děláš, Marty,“ říkávala s úzkostným výrazem v obličeji.

Pokoušel jsem se ji uklidnit a domlouval jsem jí, že bude všechno v pořádku a že nebudou žádné potíže.

„Ale já jsem zase těhotná,“ odpovídala, „a nikdy nevím, jestli budeš s námi tenhle týden a taky ještě ten příští. Pořád čtu v novinách a slyším ve zprávách, že pokračuje zatýkání lidí z IRA, některý najdou zabitý, a v jednom kuse musím myslet na to, že bys mezi nimi mohl být i ty.“

Možná jsem si neuvědomoval, jak hluboký strach ji trápí, protože pokračovala: „Je strašné být tady sama, vědět, že jsi někde zapletený v nějakém maléru, a netušit, co bych si počala, kdyby se s tebou něco stalo.“

Tyhle rozhovory se vždycky po nějaké době opakovaly a stavěly mě před obtížné dilema – rád bych Angii řekl pravdu, ale nesměl jsem jí ani naznačit, že jsem agentem zvláštního odboru, takže mě policie nikdy nezatkne ani nevsadí do vězení. Bylo mi jí hrozně líto. Pokoušel jsem se na její obavy nemyslet, ale když mi otevřeně řekla, jak se cítí, uvědomoval jsem si, jakým peklem prochází, když je každý večer sama doma a čeká, až se vrátím. Neměl jsem možnost jí vysvětlit, že ve skutečnosti pracuji pro odbor, pro britskou vládu, a ne pro IRA. V noci jsem hodiny nemohl zamhouřit oka a přemýšlel a přemýšlel, jak bych mohl Angii zbavit těch obav, aniž bych jí prozradil, že pracuji pro vládu. Jen jsem si pořád opakoval, že se Angie bojí přehnaně, protože pravděpodobnost, že by mě zatkli a vsadili za mříže, byla nulová, a že jednoho dne budeme moci žít všichni spolu jako šťastná rodina. Ale zatím ještě ne. Snažil jsem se rozumově nahlížet na svou situaci, že napřed musím dokončit práci, ke které jsem se dal, a pomáhat zachraňovat lidské životy. Věřil jsem, že jsem pořád ještě v bezpečí a mám zajištěnou budoucnost, ovšem zůstával problém, že na mé práci byli závislí ještě další lidé.

Felix mi často říkával: „Pamatuj na to, co děláš, Marty. Nejen že prostě zachraňuješ lidem životy, ale že taky zachováš někomu otce, manžela nebo syna. Ti lidé se nikdy nedozvědí, cos pro ně udělal. Ale ty to budeš vědět. Až bude tohle všechno za námi, budeš si pořád uvědomovat, kolik životů jsi svou odvahou zachránil. Na tohle nikdy nezapomínej. Pro mě je snadné říkat ti, co máš dělat, protože si sedím pěkně v bezpečí, ale ty jsi tam venku a den co den riskuješ krk.“

V březnu 1991 jsem se zařekl, že budu trávit víc času s Angií, abych ji podpořil v posledních týdnech těhotenství a poskytl jí citovou podporu, kterou tolik potřebovala.

Spud mi uložil obhlédnout jeden dům na Richhill Crescent poblíž policejního velitelství v Knocku ve Východním Belfastu, kde žil osamělý policejní konstábl. Bylo mu něco přes padesát, neměl auto a každý den chodil pěšky na zastávku autobusu, kterým jezdil do práce. Někdo z vedení IRA usoudil, že není možné ho chladnokrevně zastřelit někde u domu, protože v těch místech bydlela spousta policistů a nedala se tam zajistit bezpečná ústupová cesta.

Nakonec padlo rozhodnutí, že jediný možný způsob, jak ho zabít, je uložit nástražnou bombu do popelnice na kolečkách, kterou měl na zahradě za domem. Vědělo se, že jednou týdně ji vystrká ven před dům, aby ji popeláři vyvezli. Upozornil jsem odbor na připravovaný útok a bylo mi řečeno, ať sleduji průběh přípravy akce a ohlásím, co se bude dít.

Policistovi doporučili, aby se ihned odstěhoval, ale když jsem se znovu vypravil obhlédnout dům, viděl jsem, že se uvnitř pohybuje spousta lidí, jako by tam probíhal bujarý večírek. To se mi zdálo divné, protože poprvé jsem v domě nezahlédl nikoho jiného než jeho obyvatele. Získal jsem dojem, že odbor nastražil na bombové komando z IRA past, a dostal jsem strach, že pokud dojde ke střetu, mohl by někdo umřít.

A tak jsem se rozhodl zalhat jak IRA, tak zvláštnímu odboru. Spudovi jsem řekl, že policista zamyká popelnici do zahradního domku, a lidem z odboru jsem stále tvrdil, že příprava akce pokračuje. Spud se ve skutečnosti rozhodl akci zrušit, ale odbor po mně stále žádal hlášení, v jakém stadiu je příprava útoku. Pořád jsem jim opakoval totéž – že se atentát připravuje.

I dál jsem dům sledoval a dumal jsem nad tím, co se vlastně doopravdy chystá, ať ze strany IRA, nebo ze strany zvláštního odboru. Někdy se svítilo v celém domě, jindy se zdálo, že tam není vůbec nikdo, ale všeobecně dům působil dojmem, že v něm bydlí víc lidí. Jednou v noci jsem podnikl neobvyklou věc – vzal jsem Angii s sebou, protože se mi zdálo, že už je porod na spadnutí. Náš syn Martin byl na noc u Angiiny matky.

Zaparkovali jsme auto a v blízkém bistru KFC jsme si koupili něco na zub. Pak jsme se prošli asi půldruhé míle k domu, kde bydlel ten policista. Odtud jsme se vraceli zpátky. Angie říkala, že by se chtěla dlouho pomalu procházet na čerstvém vzduchu, a to mi připadalo jako vítaná příležitost sledovat zájmový dům, zatímco si Angie trochu protáhne nohy. Ovšemže jsem jí neřekl nic o plánovaném útoku ani že tam bydlí policista, který je jeho cílem.

Později jsem Angii vysadil před domem její babičky v Ballymurphy, kde měla strávit noc. Nazítří ráno – 16. března – mi telefonovali, že časně ráno odvezli Angii do porodnice. Odjel jsem tam rovnou za ní a po několika hodinách se nám narodil Pódraig, zdravý, čiperný synek s vlásky stejně tmavými, jako měla jeho matka.

Několik týdnů poté, co se Angie s Pódraigem vrátili z nemocnice, nás navštívil úředník z domovní správy, aby jí vyřídil, že její žádosti o přidělení obecního domu bylo vyhověno. Zařídili, že se mohla přestěhovat i s dětmi do domu své babičky v Glenalena Park na sídlišti Ballymurphy, kde Angiina matka prožila dětství. To byly dobré zprávy. Já jsem mohl vrátit byt a přestěhovat nás do nového domova, kde jsme neplatili nájemné. Angiinu babičku přestěhovali do menšího domku poblíž Falls Road.

Než jsme natrvalo opustili byt, postaral jsem se, aby se každý kousíček z vybavení IRA přesunul do nového bezpečného domu, který byl nedaleko.

Pořád jsem byl zapojený do své buňky IRA, ale když jsem mohl, spolupracoval jsem také s Davym Adamsem, sbíral informace a vytipované cíle a předával je lidem z odboru.

Když jsem si jednou na jaře roku 1991 zrovna dával sklenici coly v republikánském baru, volal mi Davy Adams.

„Marty, mohl bys přijet za mnou a dát si sklenku s několika přáteli? Sedíme v klubu na Falls Road.“

Davy a jeho kamarád Paul popíjeli a klábosili s Rosenou Brownovou, která tam měla zrovna směnu jako barmanka.

„Dnes večer jedu do Skotska,“ řekl mi Davy, „a Paul by chtěl, abych s sebou vzal i Rosenu.“

„Jak se tam dostanete?“ zeptal jsem se.

„Mám zamluvené letenky.“

Rád bych věděl, proč Davy tak spěchá do Skotska. Napadlo mě, že půjde o nějakou významnou záležitost týkající se IRA, a nabídl jsem se, že je odvezu.

„Opravdu bys to udělal?“

„Ano, jistě,“ odpověděl jsem. „Ale musím zajet domů a vyzvednout si nějaký peníze. Za dvacet minut budu zpátky.“

Zastavil jsem u bankomatu a vyzvedl si dvě stě liber. Taky jsem té příležitosti využil k telefonátu na stanici v Castlereaghu a nechal jsem u divize „B“ vzkaz pro Felixe, že jedu do Skotska.

„Šlápni na to,“ řekl Davy, jakmile jsme se usadili v autě. „Trajekt vyplouvá za pětačtyřicet minut.“

Davy seděl vedle mě vpředu, Paul a Rosena se uvelebili na zadních sedadlech.

Hnali jsme si to stopadesátkou po vedlejších silnicích směrem na Larne a to se mi líbilo. Davy měl moc rád rychlou jízdu, a když jsme se řítili po úzkých klikatých silničkách, juchal a pokřikoval. Zezadu Rosena s Paulem ječeli, že se zabijeme, a naléhali, ať zpomalím, jinak skončíme rozsekaní na maděru. Davy ale chtěl za každou cenu chytit ten trajekt.

„Jen klid,“ domlouval jim, „Marty je zatraceně dobrý řidič. Doveze nás v pořádku.“

Stihli jsme to a měli jsme ještě pět minut k dobru.

Bylo to poprvé, kdy jsem opustil rodné Irsko. A cesta do Skotska mě ani trochu netěšila. Té noci byla přeplavba docela drsná a po celé trase až do Stranraeru mě i Davyho trápila mořská nemoc. Jakmile jsme ale dopluli do přístavu a znovu jsem stanul na pevné zemi, hned jsem se cítil líp. Čekali nás dva mládenci z Glasgowa a ti nás vedli svým autem dál. Do cíle jsme dorazili kolem půl třetí odpoledne – zastavili jsme před nevelkým řadovým domkem v ošuntělém sídlišti. Rosena s Paulem se usadila v jediné ložnici, já a Davy jsme měli spát na podlaze v předním pokoji. Byl jsem tak utahaný, že jsem usnul během několika minut.

Druhý den brzy ráno zavolal Davy do Belfastu Brianu Gillenovi, který se dost rozčiloval, že jsme Davy, Rosena a já odjeli společně do Skotska. Obával se, že zvláštní odbor sleduje cestující na trajektech.

Odpoledne jsme všichni odešli do jiného bytu na sídlišti, kde nás čekali dva Skoti, oba asi třicetiletí. Představili mi je jako přesvědčené republikány. Vysvětlovali nám, že by mohli od glasgowských kriminálníků získat nějaké pistole. To už jsem věděl, že belfastská IRA zoufale potřebuje krátké ruční zbraně, zatímco pušek AK-47 měla spoustu. Pro většinu akcí, které tehdy IRA plánovala, však bylo zapotřebí opatřit právě pistole, protože se snadno ukryly a bez potíží přemisťovaly z místa na místo.

Obchod byl zdárně uzavřen, a tak jsme nazítří mohli zajít do Parkheadu na rozhodující utkání skotské fotbalové ligy mezi Celtikem a Rangers, přičemž tenhle zápas byl chápán i jako souboj mezi katolíky a protestanty, protože oba kluby měly už řadu generací náboženskou nálepku. Rosena byla ve svém živlu a křičela a povykovala, kdykoli se hráči Celtiku dostali k míči nebo se jim nabídla příležitost skórovat. Během utkání jsme slyšeli z některých míst vyvolávat slogany IRA na adresu fanoušků Rangers, kteří obsadili protější tribunu a kteří naopak řvali loajalistické nadávky na „Irčany“.

Večer jsem zašel do McDonaldu a při té příležitosti jsem zavolal na policejní stanici v Castlereaghu, abych Felixovi nechal vzkaz o tom, co se dělo v Glasgowě. Byl jsem šťastný, když jsme se příští den vrátili do Belfastu, protože se mi stýskalo po Angii i dětech. Před tímto víkendem jsem nikdy nebyl od Angie odloučený tak dlouhou dobu a díky tomu jsem si uvědomil, jak moc mi na ní záleží. Myslel jsem i na to, jak pevný je náš vztah a kolik pro mě znamená.

První člověk, kterého jsem v domě potkal, byla Angiina matka, a sežehla mě mrazivě ledovým pohledem, jako bych byl pěkně drzý, když si jen tak přijdu domů po tom, co jsem byl čtyři dny pryč.

Z kuchyně vyšla Angie. „Kdepak jsi byl?“ zeptala se, ale nehodlala mě grilovat rovnou před svou matkou. Na zpáteční cestě jsem s Davym probíral, co bych měl Angii říct. Neudělal jsem nic špatného, ale nechtěl jsem, aby si Angie myslela, že chci zavést jako pravidlo, že si kdykoli jen tak vypadnu a nechám ji samotnou, aniž bych jí o tom předem řekl. Davy mi radil, abych řekl, že nás dva zatkla a zadržela policie.

Věřila tomu, co jsem jí povídal, ale bylo jasné, že je z toho nešťastná.

Cítil jsem se mizerně kvůli tomu, že jsem musel Angii lhát, a ještě hůř proto, že jsem se ztratil na tak dlouho a nic jí předem neřekl. Zařekl jsem se, že jí to nějak vynahradím. Opravdu mi moc chyběla a cítil jsem potřebu ji rozmazlovat, dát jí najevo, jak moc mi záleží na ní i na dětech. Nezdálo se mi, že bych vůči ní byl nějak zvlášť štědrý, a přitom mé bankovní konto bylo pěkně buclaté. Po nedávném zvýšení platu jsem od zvláštního odboru dostával přes tři tisíce liber měsíčně, a tak jsem se rozhodl, že náš dům se třemi ložnicemi přetvořím v opravdu pohodlný domov.

Zároveň Felix usoudil, že nadešel čas, abych si pořídil nové auto, a dal mi tři tisíce tři sta liber, abych si něco příhodného koupil. Šli jsme s Angií na Wilsonovu automobilovou aukci a tam jsme koupili dva roky starý Ford Escort Mark IV 1.4 LX, který dřív patřil společnosti Bank of Ireland.

Rozhodl jsem se, že vůz budu radši parkovat na přední zahrádce, než abych ho nechával na ulici, kde, jak jsem se domýšlel, by mohl být příliš velkým lákadlem pro mládence, co se rádi vozí v cizích autech. Zašel jsem na blízké staveniště a zeptal jsem se strojníka bagru JCB, jestli si nechce přivydělat pár babek za to, že pro mě párkrát hrábne lžící do země. Souhlasil a rovnou odjel k našemu domu; zbořil přední zídku, seškrábl kostrbaté dláždění a celý prostor srovnal. Byl hotový ani ne za hodinu a s třiceti librami, které jsem mu dal, byl očividně spokojený. Příští den mi přivezli v domíchávači beton, který jsem na srovnaném místě rozprostřel a upravil povrch do roviny. Taky jsem si nechal vyrobit a postavit dvojitou dřevěnou bránu, která by podle mého mínění mohla odradit zloděje aut. A konečně jsem postavil houpačky, které jsme s Angií koupili při výletu na jih.

Chtěl jsem ale Angii dokázat, že mi na ní skutečně záleží, a tak jsem na vylepšování našeho domova opravdu nešetřil. Zaplatil jsem stolaři, aby nám v koupelně instaloval obklady z borového dřeva, a tapetáři, aby nám nově vytapetoval celý dům. Pořídili jsme do všech místností nové koberce, od Angiiny matky jsme si koupili sedací soupravu, taky jsme si přivezli novou postel, skříň a noční stolky do naší ložnice a dvě lůžka do ostatních pokojů. Do kuchyně přibyla nová myčka nádobí, chladnička s mrazákem a sporák. Utratil jsem přes čtyři tisíce liber, ale nelitoval jsem ani pence, jen když Angie byla naším domovem doslova unešená.

Uvědomoval jsem si, že je hodně riskantní utrácet tolik peněz, protože to mohlo vzbudit podezření v Davym Adamsovi i dalších příslušnících IRA, kteří nás občas navštívili. Ale podstoupil jsem to riziko, protože jsem si chtěl Angii hýčkat a ukázat jí, jak mi na ní záleží a že umím být i laskavý a štědrý. Nemohl jsem přehlížet, že se mnou musí vést koneckonců dost podivný život – nevěděla, kam odcházím, co dělám nebo kdy mě vůbec uvidí. Snažil jsem se žít normálně, jak jen to bylo možné, ale kvůli požadavkům IRA, jimž jsem musel obětovat svůj čas, a kvůli nezbytným kontaktům s řídícími orgány ze zvláštního odboru to bylo nanejvýš obtížné.

Stále větší starosti mi však dělala Angiina matka, protože se začala vyptávat, kolik stálo naše nové auto a všechny ty věci, které se v poslední době objevily v domě. Vykládala Angii, že se opravdu diví, jak si může mladý nezaměstnaný člověk jako já, který je pořád bez práce, opatřit tolik peněz nejen na opravy a zařízení domu, ale ještě na skoro nové auto, o němž věděla, že jsme za ně dali přes tři tisíce.

Hned o několik týdnů později jsem bezmyšlenkovitě udělal další podobnou chybu. Koupil jsem Angii pro kluky dvojitý kočárek za tři sta liber a dal jsem jí ještě dvě stovky, aby koupila oblečení pro sebe a pro děti.

Její matka si jednou všimla, že Angie má v kabelce spoustu bankovek, a ustaraně prohlásila: „Já nevím, jak to ten tvůj Marty dělá. Za dům utratil hotové jmění a teď ti ještě dává tyhle peníze. Odkud to všechno bere?“

„Nevím,“ odpověděla Angie. „Nikdy nevím, zač dostává ty peníze. Ale je pořád pryč a pracuje.“

Větší obavy jsem ale měl z toho, když Davy Adams, který nás navštěvoval docela často, začal vtipkovat o nově vybaveném domě. Došlo mi, že jsem byl hlupák, ba úplný tupec, že jsem utratil tolik peněz naráz. Když k nám Davy zase zavítal, dával jsem pozor, jestli všechno to nové u nás doma v něm nevzbudí nějaké podezření. Davy žertoval o našem novém zařízení, předstíral třeba zděšení, když mu v kuchyni ukáplo mléko na podlahu. Nikdy se přímo na nic nezeptal ani nepátral po tom, jak jsem si mohl dovolit všechen ten luxus, ale přesto jsem měl stále stísněnější pocity, kdykoli k nám zašel.

„Copak, dal ses na vylupování bank?“ zažertoval jednou a od té doby jsem byl v téhle věci skoro paranoidní. Vždycky jsem obdivoval Davyho inteligenci. Jestli si někdo dá dvě a dvě dohromady, bylo mi jasné, že to bude Davy. A chápal jsem, jaké to bude mít následky.

Čas od času nás navštívili i jiní příslušníci IRA a dávali najevo obdiv, jak máme krásně zařízené bydlení. Někteří trousili poznámky, že asi kšeftuji s drogami nebo mám nějaký utajený zdroj příjmů. Nikdo samozřejmě přímo nenadhodil, že bych mohl pracovat pro odbor, ale já jsem se neustále obával, kdy to někoho napadne.

Kdykoli na to téma zabrousili a podivovali se, odpovídal jsem, že jsme s Angií pár let šetřili a potom jsme se rozhodli to všechno utratit.

Stejně jsem se ale trápil úvahami, jestli za mými zády nezačíná někdo spekulovat o skutečném zdroji peněz, které jsem za to všechno musel zaplatit.

KAPITOLA DESÁTÁ

V průběhu dvou let, kdy jsem pracoval pro zpravodajské křídlo IRA, jsem pochytil mnoho důvěrných tajemství organizace a také odhalil podrobný systém velitelské struktury, tvořené lidmi odpovědnými za financování, plánování, zpravodajskou službu, výzbroj a operační řízení na pouliční úrovni, kde se odehrávaly bombové útoky a střílení.

Ke konci osmdesátých a začátkem devadesátých let dvacátého století se strana Sinn Féin, politické křídlo republikánského hnutí, velmi snažila distancovat od Prozatímní IRA, která představovala vojenské křídlo, připravené dosáhnout konečného cíle v podobě sjednoceného Irska střelbou a bombovými atentáty.

Nikdo v tomto procesu nevynaložil tolik úsilí jako Gerry Adams, jenž byl od roku 1983 prezidentem Sinn Féin, člověk přesvědčený o tom, že Sinn Féin by se měla daleko víc věnovat širokému spektru politických aktivit na úrovni běžných občanů. Počátkem osmdesátých let strana Sinn Féin usoudila, že by měla vstoupit do politické arény a postavit kandidáty do demokratických voleb v naději, že jim severoirští voliči dají svůj mandát. V roce 1983 získala Sinn Féin v Severním Irsku třináct procent hlasů, a téhož roku byl v britských parlamentních volbách Gerry Adams zvolen poslancem Parlamentu za Západní Belfast. Tento obvod ve sněmovně zastupoval až do roku 1992.

Adams si zajišťoval podporu voličů ze Západního Belfastu kampaní spojenou s vylepšováním bydlení, která vyvrcholila masivním bouráním starých domů a činžáků a budováním nových obydlí. Spolu s tím, jak se Adams angažoval v sociálních, ekonomických a kulturních otázkách, snažil se o otevřenou diskusi a veřejnou debatu o tom, jak dosáhnout politických cílů strany cestou rokování a demokratických ujednání.

Roku 1986 Adams prohlásil, že mezi IRA a britskou armádou nastalo příměří, kterého se mu podařilo dosáhnout jen cestou politických smluv. Odstartoval mírovou strategii a vedl rozhovory s církví i smířlivěji naladěnými skupinami existujícími v Severním Irsku.

Během let, kdy byl poslancem Parlamentu, Gerry Adams usiloval distancovat svou politickou stranu od vybuchujících bomb a smrtících kulek, jež měla na svědomí IRA a které si po celých těch devět let vyžadovaly další a další životy nevinných lidí. Tvrdil, že s touto organizací nemá nic společného.

Adams však zapíral svou minulost. Počátkem sedmdesátých let si vedení Prozatímní IRA povšimlo jeho organizačního talentu a povýšilo ho na výstrojního důstojníka ballymurphského praporu a svěřilo mu odpovědnost za hospodaření se zbraněmi, municí a materiálem pro výrobu bomb a za přidělování výzbroje akčním jednotkám.

Později byl jmenován velícím důstojníkem Prozatímní IRA v Ballymurphy, čímž na něho přešlo rozhodování o ofenzivních akcích IRA v této oblasti. Během deseti měsíců, kdy Adams zastával funkci velícího důstojníka druhého praporu, bylo zavražděno celkem 52 lidí – vojáků, policistů i civilistů. Výsledek těchto „úspěchů“ byl takový, že Adamse povýšili do funkce vrchního velitele předního operačního uskupení IRA, jímž byla Belfastská brigáda Prozatímní IRA, v jejímž rámci velel třem praporům.

Po všechny ty roky, kdy Gerry Adams tvrdil, že mezi Sinn Féin a IRA neexistuje žádné propojení, jsem mohl na vlastní oči pozorovat neustálé vzájemné působení těchto dvou organizací. Navzdory svému zapírání byl sám Adams nejen prezidentem Sinn Féin, ale také zasedal v sedmičlenné vojenské radě Prozatímní IRA, což byla složka odpovědná za strategii a plánování jak politiky Sinn Féin, tak všech vojenských operací.

Také Martin McGuinness později hrál podvojnou roli – jednak vystupoval jako hlavní vyjednavač Sinn Féin, ale také byl jedním z nejvlivnějších mužů ve vojenské radě IRA. V roce 1974 byl soudem v Dublinu uznán vinným příslušností k Prozatímní IRA a dostal půlroční trest vězení. Před soudem přiznal, že byl po dva roky velícím důstojníkem brigády IRA v ’Derry. McGuinness se později do vězení ještě vrátil, opět za členství v IRA.

Během let, která jsem prožíval jako příslušník IRA, mi řada vyšších zpravodajských důstojníků Prova potvrdila, že koncem osmdesátých a začátkem devadesátých let stál McGuinness v čele severního velitelství IRA, a tak zastával jednu z nejvyšších funkcí v celé organizaci Armády.

Ještě ohavnější a, řekl bych, odpornější byla skutečnost, že McGuinness byl v okolí ’Derry na severu Irska obecně známý tím, že byl osobně odpovědný za několik zmařených lidských životů a také stál za mnoha barbarskými akcemi trestných komand.

V posledních letech bylo už jen docela výjimečně možné zaslechnout politiky z vedení Sinn Féin, že by britským a americkým politikům či médiím tvrdili, že nevědí o rozhodnutích přijatých vojenskou radou IRA, přičemž jak Adams, tak McGuinness byli členy této rady.

Vojenská rada IRA rovněž rozhodovala o tom, kdy začne klid zbraní a kdy skončí, kdy se povedou tažení spočívající v sérii bombových útoků a zda tato tažení budou zaměřena na cíle v Severním Irsku, nebo ve zbytku Británie. Adams s McGuinnessem byli mezi těmi, kteří nesli přímou odpovědnost za přijetí rozhodnutí o ukončení palby, ale oni také rozhodli o obnovení bojových akcí a pokračování v bombových atentátech.

A takové činorodé propojení mezi IRA a Sinn Féin fungovalo v celé škále počínaje špičkami obou organizací až po samotnou jejich základní úroveň. Pro mnoho lidí angažovaných buď v IRA, nebo v Sinn Féin byly obě tyto struktury prakticky nerozlišitelné, protože řada jich pracovala jak pro politické, tak pro vojenské křídlo. Příslušníci obou těchto organizací ani v nejmenším nepochybovali, že vojenská a politická frakce fungují v těsné součinnosti. A přece Sinn Féin své vztahy k IRA vytrvale popírala.

Jeden z příkladů, jak těsně jsou obě organizace propojeny, byl odhalen v průběhu britských parlamentních voleb a během místních voleb v Severním Irsku. V těch letech jsem byl příznivcem a pomocníkem Sinn Féin stejně jako mnoho dalších mužů a žen, z nichž mnozí byli členy IRA.

Organizátoři Sinn Féin ze svého ústředí v Connolly House v Belfastu usilovali za pomoci IRA udělat všechno pro to, aby volby zmanipulovali. Jejich plán spočíval v rozšíření falešných voličských průkazů mezi muže a ženy z IRA a další republikánské sympatizanty, které pak posílali do početných volebních místností, aby mohli vhodit hlasovací lístky řekněme do šesti až deseti různých uren.

Problém spočíval v prokazování totožnosti. Jedním ze způsobů, jímž jej Sinn Féin řešila, byly falešné zdravotní karty. Požádala IRA, aby odcizila velké množství čistých zdravotních karet, které by pak členové IRA vyplnili různými falešnými jmény, adresami a daty a místy narození, které by u volebních komisí nevyvolaly podezření.

V den voleb Sinn Féin najala spoustu taxíků, které rozvážely po městě lidi a vysazovaly je u volebních místností. Dotyčný ušel pár kroků k volební komisi, prokázal totožnost zdravotní kartou, do archu zapsali jeho jméno, datum a místo narození a adresu a mohl volit.

Taxíky pak převážely „voliče“ k dalším volebním místnostem a tento proces pokračoval po většinu dne.

Pochopitelně bylo obtížné odhadnout, kolik falešných hlasů se takto dostalo do uren, ale určitě jich bylo tisíc a víc, začasté tolik, že dokázaly zvrátit výsledky místních voleb. I když třeba kandidát Sinn Féin nezvítězil, velký počet získaných hlasů poskytl Gerrymu Adamsovi a jeho straně určitý mandát tvrdit, že republikánská myšlenka získává stále rostoucí podporu.

Já jsem také strávil den voleb se sympatizanty Sinn Féin a IRA a vozil jsem je od jedné volební místnosti ke druhé. Většina mladých žen a mužů to dělala dobrovolně a považovali to celé za velkou zábavu, zvlášť když svým počínáním dosáhli toho, že se k moci dostali kandidáti Sinn Féin a jiní, zákona dbalí kandidáti se mohli nad výsledky voleb jen červenat a žasnout.

Rozehrávaly se ovšem také daleko nebezpečnější akce, které neustále přinášely Severnímu Irsku vážné důsledky a vedly k ohrožení mnohých životů, ale na druhé straně z nich IRA získávala cenné informace.

Zpravodajské křídlo IRA s posvěcením vojenské rady IRA se rozhodlo zorganizovat dlouhodobou kampaň, jejíž podstatou bylo infiltrovat množství významných organizací po celém Severním Irsku včetně ministerstva zdravotnictví a sociálních věcí, hlavních bankovních domů a velkých stavebních společností, firmy British Telecom, střediska evidence motorových vozidel v Coleraine, poštovní správy, hlavních pojišťoven, univerzit a cestovních kanceláří.

Dozvěděl jsem se, že sympatizanti a aktivisté Sinn Féin rekrutovaní a v některých případech i zvlášť vycvičení k tomu, aby pronikali do různých organizací, byli už v roce 1991 úspěšně usazení v různých institucích a obchodních společnostech. Zastávali role „spících“ agentů a čekali, až je někdo aktivuje v případě, že jejich šéfové z IRA budou potřebovat pomoc při získávání informací.

Některé sympatizanty vedli straničtí funkcionáři k tomu, aby se stali počítačovými odborníky a ucházeli se o pozice v těch organizacích, kde bylo možné získat přístup k počítačovým souborům, v nichž by IRA mohla najít většinu informací potřebných k vytipování příslušníků policie, bezpečnostních sil, vězeňského personálu a vlastně každého, o němž IRA usoudila, že by bylo potřeba si na něho došlápnout. Podle všeho velká většina těchto mužů a žen stále pracuje v organizacích, do nichž kdysi infiltrovali, a jsou stále schopní předávat informace, které vystavují cílové osoby riziku útoku. Jediný telefonát nebo návštěva v nočních hodinách postačují k převzetí údajů, které byly „vyžádány“ a opatřeny, a do čtyřiadvaceti hodin jsou tyto důležité informace v rukou zpravodajského křídla IRA.

Jeden člen IRA, povoláním učitel, pracuje jen na částečný úvazek a vedle toho je zaměstnán a měsíčně vyplácen zpravodajskou skupinou Belfastské brigády IRA, pro kterou ve volném čase ukládá informace do počítače. Vkládá do paměti podrobnosti o tisícovkách mužů a žen, o kterých IRA usoudila, že by se někdy v budoucnosti mohli stát cílem útoku.

Každý známý detail o těchto lidech je uložen na počítačových disketách, na nichž lze najít informace o širokém spektru severoirských občanů včetně vyšších důstojníků policie a vojáků britského pluku Irských královských rangerů, jak se nyní označuje dřívější Ulsterský obranný regiment, soudců a právníků, zaměstnanců vězeňské služby, příslušníků loajalistických polovojenských uskupení, majitelů větších stavebních firem a politiků unionistických stran. O každém z nich je zde uvedena informace o zastávané funkci či hodnosti, o přesné pracovní náplni, místu zaměstnání a hlavně o soukromých adresách a telefonních číslech. Na discích se často najdou i detaily o tom, jakým autem kdo jezdí, včetně modelu, stáří, poznávací značky a údajů o zaplacené pojistce.

IRA se vedle posílení systému získávání co největšího množství zájmových informací o potenciálních cílech už v osmdesátých letech rozhodla pozměnit organizační strukturu systému velení. Přešla od organizace praporů o síle kolem čtyřiceti osob k daleko bezpečnější a utajenější struktuře nezávislých buněk, které tvoří jenom osm lidí. Tento krok způsobil bezpečnostním silám značné problémy, protože se ukázalo jako prakticky nemožné dostat agenta do každé funkční buňky.

Když velitel buňky začal některého z podřízených podezřívat, že by mohl být britským agentem, nejprve se zorganizovalo jeho sledování, následovalo odhalení a výslech, načež byla celá buňka rozpuštěna; její členové se rozptýlili mezi běžné občany a vyčkávali, dokud je po týdnech či měsících někdo nekontaktoval s požadavkem na další práci pro IRA.

Člověka, o němž velení IRA usoudilo, že je zrádce, čekalo peklo na zemi. Vyšetřovatelé IRA se několikrát zaměřili na nepravého člověka, ale bez ohledu na neustálé tvrzení, že je nevinný, z něho vyslýchající vymlátili doznání. Jakmile se někdo „doznal“, ať vinný, nebo nevinný, trest byl ve všech případech stejný – jedna či dvě kulky do týla. Někteří z podezřelých byli během výslechů trvajících i dlouhých sedm týdnů vystaveni strašlivému mučení, než je popravili.

Během let, která jsem strávil v IRA, jsem pozoroval, že organizaci trápil zoufalý nedostatek kvalitních a moderních pistolí. IRA měla mohutné zásoby samopalů AK-47 – stovky těchto zbraní dostala doslova zadarmo od Organizace pro osvobození Palestiny nebo libyjského plukovníka Kaddáfího.

Určitá část těchto zbraní byla uchovávána ve „skladech“ – v prostorech pod střechami a nad stropy v bezpečných domech roztroušených po Belfastu i Londonderry. Ovšem naprostá většina AK-47 byla v ochranných obalech zakopána do země po celém Severním Irsku, zvlášť v příhraničním hrabství South Armagh, kde se IRA podařilo vymezit oblast, do níž prakticky platil zákaz vstupu pro policii i armádu.

Kdykoli některá z jednotlivých buněk IRA potřebovala nějaké zbraně nebo zásobu semtexu, zorganizovalo se vyzvednutí nezbytného materiálu ze skladišť IRA v Irské republice. K tomu bylo nutné vytvořit konvoj – nějaká auta pro cestu na jih se koupila nebo půjčila, ostatní byla uloupena. To se obyčejně dělo tak, že tři členové buňky navštívili dům, o němž se vědělo, že jeho majitelé vlastní spolehlivý vůz, a pak byla rodina držena pod namířenými zbraněmi, zatímco její auto odjíždělo. Když se auto někdy k večeru toho dne vrátilo, dočkala se svobody i rodina.

Jeden takový konvoj složený z pěti vozů byl vytvořen na podzim roku 1990 v Dundalku. Dvě auta byla naložena puškami AK-47 a semtexem, které mířily do bezpečných úkrytů v Belfastu a okolí. Dvě auta jela v čele konvoje jako „průzkumné hlídky“, a zbývající vozidlo konvoj uzavíralo jako zadní záštita.

Těchto pět aut projíždělo s rozestupy kolem sta metrů po vedlejších silničkách směrem k hraničnímu přechodu, o němž se vědělo, že tam není policejní stanoviště ani armádní kontrolní bod. Konvoj potom přes Newry a Hillsborough zamířil k Belfastu, v Lisburnu najel na dálnici M1 a pokračoval do Andersonstownu v Západním Belfastu.

Než konvoj z Belfastu pro náklad vyjel, velitel buňky připravoval řidiče na jejich úkol. Kladl jim na srdce, že za žádných okolností nesmějí podstupovat riziko, že by byli dopadeni s autem plným zbraní. „Vždycky si opatříme jiné zbraně a semtex,“ vysvětloval jim, „ale nemůžeme si dovolit ztratit hodnotné členy.“

Řidiči také měli zákaz používat ukazatele směru, ať už odbočovali na křižovatce, nebo předjížděli jiné auto. Blinkry se směly používat, jen když vzniklo podezření, že by se mohla do hry zapojit policie nebo armáda, a také když se projíždělo silničním kontrolním stanovištěm. Pokud řidič auta naloženého výzbrojí zahlédl na některém z prvních dvou aut blikající světlo, musel při nejbližší příležitosti odbočit na jinou cestu. Pokud se jelo po dálnici a nikde poblíž nebyl žádný sjezd, měli řidiči naložených aut zastavit, vystoupit z nich, nechat je svému osudu a pak nastoupit do posledního automobilu konvoje. Cesta na podzim 1990, jenom jedna z mnohých, proběhla bez nejmenšího problému.

Útočné pušky AK-47 byly vynikající, avšak pro převážnou většinu operací prováděných akčními jednotkami se nehodily – byly příliš velké, obtížně se skrývaly a na boj z bezprostřední blízkosti byly k ničemu. S výjimkou odstřelování dávali všichni přednost pistolím. Výsledkem tohoto stavu bylo, že aktivisté IRA střežili své pistole jako oko v hlavě a jen velmi neochotně je půjčovali někomu z jiné buňky.

IRA nabádala své sympatizanty v Glasgowě, Manchesteru a Londýně, aby získávali kontakty na známé zločince a nakupovali pistole na černém trhu. Po rozpadu Sovětského svazu se pistole nakupovaly také od gangsterů v Moskvě; většinou šlo o zbraně ukradené v prostoru někdejšího sovětského bloku. Ani to všechno však zdaleka nepostačovalo k pokrytí potřeb IRA.

Velice nedostatkovým zbožím byly také rozbušky. IRA měla možnost získat tolik semtexu a dalšího materiálu k výrobě bomb, kolik potřebovala. Opatřit spolehlivé detonátory však představovalo velký problém. Během mé kariéry v IRA byly některé bombové útoky odkládány nebo docela zrušeny právě jen kvůli nedostatku rozbušek.

IRA se snažila své výrobce bomb vést k tomu, aby zhotovovali vlastní detonátory, ale ty se často ukazovaly jako zoufale nespolehlivé. Členové IRA několikrát riskovali uložení bomby, aby pak zjistili, že detonátor nefungoval a celá akce byla jen marněním času.

To vedlo k vydání příkazu, že výrobci bomb mají zhotovovat rozbušky v šaržích po deseti kusech, tak aby tři nebo čtyři kusy z každé šarže bylo možné otestovat – čili odpálit na zkoušku; to všechno proto, aby se zajistilo, že detonátor v nastražené bombě odvede svou práci. Pokud dva nebo tři kusy z jedné šarže selhaly, pak byl celý zbytek rozebrán a výrobce začal znovu od samého začátku. Problém detonátorů vyvolával zlost a zklamání i u nejvýš postavených příslušníků IRA.

Výroba velkých bomb určených k působení masivních škod v městských centrech, jako byly například ty, které explodovaly v londýnském City nebo ve finančním centru Canary Wharf, byla pro strůjce bomb v IRA trvalým problémem. Hlavně šlo o čas, který vyžadovalo mletí hnojiva a uložení výbušniny na nákladní automobily, do dodávek nebo osobních vozů. Obvykle se to provádělo za tmy, což operaci ještě ztěžovalo.

Po důkladných úvahách se dospělo k rozhodnutí zařídit se podle příkladu Vietcongu a vybudovat podzemní dílnu, v níž by se bomby vyráběly. Jenom najít vhodnou lokalitu zabralo několik měsíců mravenčí zpravodajské práce, protože vedení IRA rozhodlo, že dílna má sice být na venkově, ale nepříliš daleko od Belfastu. Také se musela nacházet v oblasti, kde místní obyvatelé nejsou příliš podezřívaví. Počátkem devadesátých let nikdo neočekával, že by mělo dojít k vyhlášení nějakého příměří, a vedení IRA bylo přesvědčeno, že se bude pokračovat ve velké bombové ofenzivě přímo v Belfastu i jinde. Proto bylo nezbytné zajistit místo, kde by výrobci bomb mohli nerušeně pracovat.

Bylo pravidlem, že se bomby vyráběly v časové tísni. Specialisté z bombových oddílů zabrali v doprovodu střelců na celou noc nějaký dům a jeho obyvatele přinutili zůstat v jedné místnosti, kde je střežila ozbrojená stráž. Jejich volba zpravidla padla na dům, který měl kuchyni vzadu, aby se policie nezačala zajímat, proč se tam celou noc svítí. Tvůrci bomb pak pracovali nepřetržitě osm až deset hodin a spěšně sestrojovali smrtící nálož tak, aby s tím byli hotovi do svítání. Potom ji převezli, často v popelnici na kolečkách, do připraveného automobilu nebo dodávky.

Nakonec se podařilo nalézt téměř dokonalé místo na opuštěné farmě mezi Glenarmem a Carnloughem nedaleko pobřeží, odkud to bylo do Belfastu pouhých pětadvacet mil. Ke statku patřila stará stodola dost velká na to, aby se v ní schoval náklaďák a ještě dvě osobní auta, takže mohly parkovat skryté před zraky veřejnosti i pozorovateli usazenými v armádních průzkumných helikoptérách.

Podle plánu měla být vykopána šachta spojující stodolu s důkladně vystavěným podzemním patrem, kde měla být dobře vybavená malá továrna, v níž by skupina odborníků IRA mohla vyrábět bomby různých velikostí a typů, aniž by se musela obávat, že na dveře zaklepe někdo neznámý. Dosud byla většina bomb kompletována v bytech sympatizantů IRA nebo v zamčených garážích, z čehož však nezbytně plynuly různé potíže.

Nová továrna měla být vybavena průmyslovými mlýnky na kávu, v nichž by se zpracovávalo hnojivo, a pracovními stoly se soustruhy, svěráky, vrtačkami a dalším nezbytným nářadím. To všechno mělo být poháněno proudem z generátorů rovněž skrytých v podzemí, aby nebylo slyšet hluk jejich motorů. Pracovní skupina měla mít zajištěn potřebný komfort, osvětlení i vytápění a do dílny a z dílny mělo být možné chodit jen po setmění.

Peníze nebyly pro IRA nikdy žádným velkým problémem. Podle informací, které se mi podařilo získat od různých vysoko postavených příslušníků IRA, přitékalo koncem osmdesátých a počátkem devadesátých let na účty organizace deset až dvanáct milionů dolarů ročně.

Většina těch peněz se propírala přes evropské banky a profesionální investiční firmy je využívaly k různým finančním operacím, aniž by některé z nich vůbec tušily, že fondy, o které pečují, mají něco společného s IRA nebo jí přímo patří. Znal jsem jednoho významného člena IRA, který žil v Belfastu a pracoval tam pro Armádu jako účetní, a jeho kolega, na jehož pravé jméno se mi nepodařilo přijít, žil a vykonával tutéž práci v Dublinu. Finanční fondy organizace se budovaly řadu let a jejich základ spočíval v penězích ze severoamerických zdrojů, které sympatizovaly s myšlenkou sjednocení Irska. Domnívám se, že tyto peníze se nikdy neobjevily v Irské republice nebo v Severním Irsku, nýbrž byly většinou investovány v Evropě.

Další zdroje příjmů spočívaly ve vydírání podnikatelů a firem za poskytovanou ochranu, v bankovních loupežích, loupežích na poštách, v provozu černých taxíků, podvodech se sociálními dávkami, šíření pirátských nahrávek videa a hudby, příjmech z hracích automatů, republikánských klubů a hospod a ze sbírek mezi sympatizanty. Tyto prostředky se shromažďovaly a rozdělovaly v jednotlivých lokalitách a nakupovaly se za ně zbraně a munice, auta a náklaďáky určené jako prostředky k ústupu z akcí, ale také se z nich vypláceli členové IRA, kteří pro organizaci pracovali na plný úvazek, a tak nemohli být normálně zaměstnaní. Část peněz byla určena na pomoc rodinám příslušníků IRA, kteří seděli ve vězení, nebo na příspěvky těm, kteří z něho po dlouhodobém trestu právě vyšli a měli malou či spíš vůbec žádnou šanci opatřit si slušnou práci.

IRA měla i dosti značné režijní náklady, a proto bylo nezbytností pečovat o doplňování pokladen. Každý příslušník buňky dostával deset liber týdně, velitel buňky mezi třiceti a padesáti librami. Převážná část výdajů IRA však byla určena ke shromažďování informací a na to navazujícímu organizování a výkon přímých akcí. Občas bylo zapotřebí peněz na koupi auta z druhé ruky či na zaplacení dopravy, stravování a ubytování při pobytu mimo Belfast. Sympatizanti, kteří svolili, že pro IRA budou ve svých domech a garážích ukrývat zbraně a munici, také dostávali jakousi odměnu, nejen proto, aby drželi jazyk za zuby, ale i kvůli značnému riziku, které podstupovali.

Zhruba rok trvalo budování menších úkrytů pro zbraně přímo v Belfastu a ’Derry. Policie i armáda neustále pátraly po skladech zbraní, takže bylo nezbytné, aby týmy IRA vytrvale stěhovaly zbraně sem a tam mezi různými úkryty a navíc se neustále budovaly nové tajné sklady. Jakmile zvláštní odbor nabyl podezření, že některý dům slouží jako úkryt zbraní pro IRA, bylo takové stavení téměř rozebráno na kusy – vytrhala se všechna prkna z podlah, stěny byly samá díra a všechny skříně a skříňky v kuchyni, koupelně a ložnicích byly rozmontovány. Dům zůstal doslova v troskách, a dokud se neprovedly zásadní opravy, byl prakticky neobyvatelný.

Byty i domy byly většinou celkem malé, zkrátka typická obecní obydlí, kde byla o prostor nouze. Proto běžný úkryt zbraní, často maskovaný falešnou stěnou v koupelně, mohl obsahovat nanejvýš tři útočné pušky AK-47, dvě pistole a dvě až tři kila semtexu. Někdy měla IRA velké potíže přesvědčit lidi, aby dovolili využít jejich domova k uskladnění zbraní, protože uživatelé domů a bytů si byli dobře vědomi hrozby dlouholetých trestů vězení, které je čekaly, pokud by u nich doma byly objeveny zbraně. A tak k tomu většinou svolily vdovy nebo mladé neprovdané matky, které zoufale potřebovaly nějaké peníze.

Většina příslušníků IRA, kteří spravovali příjmy ze všech možných zdrojů, puntičkářsky vedla své účetnictví. Našly se i případy, kdy trestné komando někoho ztlouklo, protože dotyčný zneužil peněz organizace pro vlastní potřeby. Takového provinilce nejenže krutě zmlátili, ale ještě jím všichni otevřeně pohrdali a musel snášet pošklebky nejen od dřívějších druhů z IRA, ale i od kamarádů a často i od příslušníků vlastní rodiny.

Během let, kdy jsem pracoval pro IRA, jsem nikdy neměl stín pochybností, že smrtelným hříchem prvního řádu je zrada vůči republikánské myšlence.

A přece mnoho lidí, včetně stále rostoucího počtu bývalých příslušníků IRA, republikánskou věc zrazovalo a dobrovolně pracovalo pro policii, britskou vládu či pro bezpečnostní služby. Někteří dělali policejní informátory, jiní se stali zpravodajskými agenty jako já.

Za pětadvacet let, která uplynula od vypuknutí nepokojů v Severním Irsku v plné síle, stovky lidí ochotně pracovaly pro vládu v zoufalé snaze skoncovat s násilím a zabíjením, s bombovými atentáty a střelbou do lidí, kvůli kterým byl život v Severním Irsku pro všechny jeho obyvatele tak těžký.

Několik stovek lidí, kteří riskovali život a spolupracovali s vládou či policií, bylo odsunuto ze Severního Irska, protože IRA přišla na stopu jejich tajného působení. V takové situaci bylo vždycky nezbytné ohroženého člověka okamžitě uklidit do bezpečí, často i s celou rodinou, ale i na britském území mimo Severní Irsko je občas museli přestěhovat na jiné místo. Ohrožení agenti dostávali domy nebo byty, novou totožnost a někdy i práci. Často se stávalo, že k takovému stěhování muselo dojít třikrát i čtyřikrát, aby se dotyčný udržel mimo dosah střelců z IRA, která po těchto rodinách bez oddechu pátrá. Pokud vím, tyto záchranné mise, k nimž dochází i v těchto dnech, prozatím stály britské daňové poplatníky mezi 75 a 100 miliony liber.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Tížily mě čím dál větší starosti kvůli podezřívavým příslušníkům IRA a začínal jsem z toho být hodně nervózní, ale říkal jsem si, že se musím dívat kupředu a věnovat se zrovna tomu úkolu, na kterém pracuji. Musel jsem dávat najevo zdánlivé nadšení pro práci s IRA, avšak zároveň se snažit udělat všechno pro to, bych hatil její vražedné úmysly.

Někdy jsem trávil bezesné noci v obavách, že každou chvíli dojde k odhalení mé tajné identity. Abych tomu předešel, snažil jsem se zapojovat pokud možno do takových operací, na jejichž plánování se podílelo hodně lidí, takže jsem je mohl mařit bez přehnaného rizika.

Moji řídící důstojníci z odboru mi pořád dokola připomínali, že musím být opatrný, žít co možná nenápadně a nikdy nepodnikat nic, co by na mě lidem z IRA mohlo ukázat jako na agenta pracujícího pro zvláštní odbor. A čím víc zpravodajských informací jsem opatřoval, tím víc se mě snažili chránit a radit mi. Ve své naivitě jsem si někdy myslel, že jsou až přespříliš úzkostliví.

„Pamatuj si, Marty,“ domlouval mi Felix, „že tvou pomoc nepotřebujeme jenom my, ale všichni ti ubozí pitomci, kteří by se mohli ocitnout na místě terče. Slib mi, že si budeš dávat pozor. Zapiš si za uši, že nikdy nesmíš zbytečně riskovat – je na tobě závislých mnoho lidí…, i když se to nikdo z nich nedozví.“

K mnohým operacím, které jsem pomáhal zmařit, jsem se dostal z titulu své práce pro zpravodajské křídlo IRA, kde jsem působil v postavení velmi vzdáleném od bezprostředních výkonných článků, od komand, která prováděla samotné akce. Častokrát jsem byl jedním z dvaceti nebo třiceti lidí, kteří o té či oné operaci věděli, takže jsem snadno unikl podezření.

Ochotně jsem také půjčoval kdekterému příslušníkovi IRA své auto, do něhož zvláštní odbor namontoval trasovací zařízení. Tak mohl zvláštní odbor dotyčného člověka automaticky sledovat a některým z jejich nekalých akcí se podařilo zabránit díky intervenci někoho, koho jsem neznal, takže vůbec nebylo možné zjistit, kdo v tom má prsty. Já jsem o těchto operacích vůbec nevěděl, což bylo zcela jasné i těm, kteří měli na starosti vnitřní bezpečnost IRA a neustále slídili po vládních agentech a policejních informátorech; s útoky, které se podařilo zhatit tímto způsobem, jsem naštěstí neměl nic společného.

První skutečné obavy o mou další bezpečnost mi přišly na mysl poté, co jsem byl zařazen do Spudovy buňky IRA. Od té chvíle jsem byl důvěrně obeznámen s útočnými operacemi naší buňky a měl jsem z první ruky informace o potenciálních cílech a podrobnostech akce, které znali jenom ti, kteří ji sami realizovali.

Tyto znalosti mělo jen osm lidí tvořících buňku, a kdykoli jsem předal zpravodajské informace, které vedly ke zmaření naší akce, musel jsem počítat s tím, že podezření z vyzrazení plánů buňky padne především na někoho z těch osmi včetně mě.

Od okamžiku, kdy jsem přešel pod Spudovo velení, jsem opravdu cítil, že riskuji život; zároveň jsem však věděl, že pokud se náš útok zaměří na nevinného muže či ženu a mělo by je to stát život, nedokážu jen přihlížet a vždycky se budu snažit udělat všechno, co je v mých silách, abych tomu zabránil. A kdykoli jsem zmařil bombový útok nebo střelecký přepad, zakoušel jsem pocit, že jsem se o další krok přiblížil k okamžiku, kdy dojde k mému prozrazení.

V sobotu 15. září 1990 byl v hraniční obci Killen v hrabství Armagh unesen dvaačtyřicetiletý Louis Robinson, bývalý policejní detektiv, který sloužil u sboru dvacet let, ale v tu dobu už byl tři roky na zdravotní dovolené. Zrovna se vracel z rybářského výletu do Irské republiky. Detektiv konstábl Robinson, oblečený v džínsách a tričku s emblémem piva Guinness, cestoval s dalšími přáteli, kteří pracovali ve vězeňské správě, když jejich auto zaskočilo osmičlenné družstvo IRA, které si připravilo falešné kontrolní stanoviště.

Únos detektiva konstábla Robinsona naplánovala Belfastská brigáda IRA poté, co získala informaci, že se bývalý policista chystá na zmíněný rybářský výlet do hrabství Kerry. Zpravodajské křídlo IRA předalo toto zjištění akční jednotce v Armaghu, což byla oblast, kde si v kopcích u hranic s Irskem IRA vydobyla území, v němž měla prakticky úplnou svobodu pohybu. O několik let dřív byla britská armáda nucena upustit od přesunů jednotek po tamních silnicích, protože to začalo být příliš nebezpečné. Od té doby spoléhala armáda jen na vrtulníky, které rozvážely vojáky kolem hranic, aby se vyloučila možnost léčky v podobě silniční bomby. Dokonce i potom IRA pokračovala v obtěžování armády bleskovými údery na helikoptéry, na které pálila z automatických zbraní ve chvílích, kdy na nekrytém terénu přistávaly či vzlétaly.

Během několika málo hodin po únosu detektiva Robinsona jeho manželka Ann veřejně apelovala na IRA, aby ušetřila manželův život, protože je nemocný a už tři roky stojí mimo službu z důvodu depresí. Katolický biskup Cahal Daly únos charakterizoval jako „odporný“ a „urážlivý ke všem lidským citům“ a vyzýval IRA, aby bývalého policistu bez újmy propustila.

Věci se vyvinuly tak, že únos detektiva konstábla Robinsona a četné žádosti o jeho propuštění přinesly vedení IRA v hrabství South Armagh dosti značné potíže. Robinsona unesli proto, aby z něho podle pokynů belfastského velení IRA vytáhli údaje o policistech vyhlášených svou tvrdostí vůči zatčeným příslušníkům IRA, které odváželi k výslechům na policii do Castlereaghu. Doufali, že se z Robinsona podaří vytlouct jejich totožnost, adresy i trasy, po kterých se pohybují.

Robinson byl pořádný kus chlapa a musel snášet hodiny trvající výslechy a mučení. IRA neměla v úmyslu nic jiného než z něho vydolovat, co bylo možné, a pak ho zastřelit. Jeho osud byl zpečetěn v okamžiku, kdy se ho zmocnili, bez ohledu na to, že apely ze strany katolické církve vyvolávaly značnou pozornost. Jednotlivé frakce ve vrchním velení IRA nabyly dojem, že nátlaku ze strany katolických kněží by mělo být vyhověno, protože zde byla obava, aby si IRA neznepřátelila ty katolíky, kteří s organizací sice neměli nic společného, ale projevovali sympatie k jejím cílům. Jenže IRA už nemohla couvnout. Žádosti ze strany katolické církve přišly příliš pozdě, aby mohly Robinsonovi zachránit život, protože viděl obličeje několika svých mučitelů. Musel zemřít.

Jedno ze jmen, která z Robinsona vymlátili, mělo patřit příslušníkovi kriminální policie v Belfastu, o němž se povídalo, že zastrašuje a terorizuje podezřelé příslušníky IRA, které mu předvedou k výslechu. Jeho jméno se okamžitě ocitlo na prvním místě seznamu cílů.

Moje belfastská buňka dostala za úkol prověřit, jestli jsou informace získané od Robinsona správné. Podle nich měl kriminalista bydlet na Garnerville Road nedaleko městského letiště v Belfastu, vlastnil dvě auta a nikdy nikomu neprozradil, ani kamarádům nebo sousedům, že pracuje u policie. Většinou jezdil v otlučené toyotě z roku 1979, ale patřil mu rovněž nový renault, který garážoval dost daleko od svého domu. Bylo nám řečeno, že s dalšími policisty hrává golf na hřišti Helen’s Bay nedaleko Bangoru. Jedna z variant počítala s uložením nástražné bomby pod podlahu vozu v době, kdy bude jeho majitel hrát golf, a až bude odjíždět, nálož vybuchne.

Přikázali mi obhlédnout policistův dům, prověřit dodané informace a podat hlášení. Jakmile jsem zahlédl ten dům a otřískanou toyotu zaparkovanou na příjezdové cestě, bylo mi jasné, že údaje, které IRA od Robinsona získala, jsou přesné. Věděl jsem, že IRA má v úmyslu dát mu během několika dní, možná už příští noci, pod auto bombu. Sotva jsem dům zkontroloval, okamžitě jsem telefonoval na stanici v Castlereaghu, protože bylo zjevné, že jde o naléhavou záležitost.

„Tady Carol,“ řekl jsem telefonnímu operátorovi v Castlereaghu. „Spěchá to.“

O půl hodiny později jsem se sešel s Felixem a Moem v parku Knocknagoney jen několik set metrů od zájmového domu.

„Můžeš nás zavézt k tomu baráku?“ požádal mě Felix.

„Naskočte si.“

Zpomalil jsem a projížděl před průčelím domu, v němž bydlel nynější cíl. Felix řekl: „Proboha, Mo, víš, kdo tady bydlí? Marty, my toho člověka známe, pracuje taky v Castlereaghu. Musíme rychle něco podniknout.“

Felix usoudil, že jediný způsob, jak zachránit tomu chlápkovi život, a přitom zachovat v tajnosti mou identitu, bude předstírat, že jsem náhodou vjel do rukou policejní silniční kontroly. Felix mě nechal s Moem čekat na parkovišti a sám se rozjel do Belfastu. Tam vyzvedl policejní formulář, podle kterého jsem měl přikázáno do pěti dní předložit na policejní stanici své řidičské doklady.

Když se Felix vrátil, odvezl jsem je do Belfastu. Hned nato jsem vyhledal svého velitele Spuda a hlásil jsem mu, co jsem zjistil.

„Dobrá,“ řekl. „To vypadá dobře.“

„Ale měl jsem problém,“ dodal jsem. „Policajti mě zastavili na kontrolním stanovišti.“

„Kurva! Co že tě?“ vybuchl. „Marty, děláš si srandu nebo co?“

„Bylo to kousek od toho baráku,“ řekl jsem. „Čemu se divíš? Do prdele, vždyť kousek odsud na stejný ulici je policejní výcvikový středisko!“

Začínal ztrácet nervy a řval na mě: „Co to má kurva znamenat, Marty! Pokaždý když se montuješ do nějaký práce, tak to skončí kurevským průserem! Jak je do hajzlu možný, že ses nechal zastavit policajtama na posraným kontrolním stanovišti?“

„A co jsem měl podle tebe kurva dělat?“ bránil jsem se. „Co bys dělal ty na mým místě? Otočil bys auto přes ruční brzdu a ujel? Musel jsem zastavit stejně jako všichni ostatní, do hajzlu!“

Viděl jsem, že je příšerně naštvaný, ale musel jsem svou hru dovést do konce. „Policajt mně dal tenhle papír a řekl, ať přihasím na fízlárnu v New Barnsley a ukážu řidičák a pojistku.“

Podíval se na písemný důkaz, který jsem mu podal, a ten ho přesvědčil, že mluvím pravdu. Sice se pomalu zklidnil, ale stejně mu to vrtalo hlavou.

Když jsem se toho večera vracel domů, trápily mě obavy, že by mě lidé z IRA mohli začít spojovat s řadou akcí, které ztroskotaly a kterých jsem se nějak účastnil. Dojel jsem k domu, zaparkoval a šel domů; a tu mě napadlo, že kdyby si IRA usmyslela mě sebrat, jsem prakticky bezbranný.

Uběhlo sotva několik týdnů a už jsem se nachomýtl k další operaci IRA, při níž jsem opět musel riskovat, že se prozradí můj kontakt se zvláštním odborem – taková byla cena za to, že zachráním životy dvou příslušníků policie.

Zpravodajci IRA zjistili, že dva policisté sloužící v Antrimu se každou sobotu večer zastavují v čínské restauraci, kde si kupují jídlo s sebou. Jezdili v obyčejném, neoznačeném modrém voze Ford Sierra, v němž nebyla ani neprůstřelná skla ani pancéřové dveře, protože v té oblasti nebyla IRA příliš aktivní.

Velitel buňky mi přikázal, abych příští sobotu prověřil, zda se ti dva policisté pořád ještě cestou domů zastavují v čínské restauraci. Bylo mi jasné, že pokud budu figurovat v další akci, která selže, bude moje bezpečí viset jen na tenkém vlásku a budu jen krok od svého odhalení. Proto jsem zavolal Felixovi, že s ním potřebuji probrat svou nynější situaci.

Na druhý den večer jsme se podle domluvy setkali a já jsem mu vyložil plán IRA na zabití dvou policistů z Antrimu. Zdůraznil jsem, že k útoku pravděpodobně dojde během nejbližší soboty, do níž zbývaly dva dny. Také jsem se mu svěřil se stále sílícím pocitem, že mě Spud a někteří další členové naší buňky začínají podezřívat, a pokud mě chce odbor ochránit, měl by podniknout nějaká preventivní opatření.

„Co máš konkrétně na mysli?“ zeptal se.

„Myslím, že bys měl těm dvěma policajtům z Antrimu vzkázat, že se IRA zaměřila na jejich sobotní návštěvy tý čínský hospody a že by se odteď měli tomu místu vyhýbat.“

„Víš, co proti nim chce IRA podniknout?“ zeptal se Felix.

„Ano,“ přikývl jsem. „Přednost má jejich zastřelení, anebo, protože ta sierra není obrněná, mohli by na ni hodit bombu ze sklenice od kávy. Ta by je určitě oba zabila.“

„To máš sakra pravdu,“ přisvědčil Felix. „Pokračuj.“

„Jenomže já budu muset Spudovi říct, že když jsem tu hospodu kontroloval, nestála před ní žádná sierra a vevnitř nebyli žádní dva policajti. Protože mě ale čím dál víc podezřívají, nebudou mi věřit a pošlou to zkontrolovat někoho jinýho. Kdyby se tam ti policajti už nikdy neukázali, potvrdilo by to mou historku a Spud by mohl posílat na obhlídku, kolik lidí by chtěl. Neříkám, že potom už by mě nepodezírali, ale mohlo by mi to pomoct.“

„Souhlasím,“ řekl Felix, „to je dobrý nápad.“

A tak jsem se znovu vracel ke svému veliteli v IRA a přinášel mu špatnou zprávu – žádný modrý Ford Sierra jsem u restaurace neviděl. Napřed se mi zdál dost naštvaný, ale řekl, že tam pošle ještě někoho jiného příští týden. Tím mě docela potěšil, protože druhý zvěd dosvědčí, že jsem mu říkal pravdu, a snad to nezhorší jejich podezření vůči mně. O této akci už jsem neslyšel ani slovo a tiše jsem doufal, že se snad moje věrohodnost v očích ostatních členů buňky trochu vylepší.

V průběhu operací IRA někdy nastaly situace, které neměly daleko k černému humoru, byť se to nestávalo často.

Jednou jsem dostal pověření obhlédnout nějakého policistu, který často navštěvoval dům svého bratra v Ballysillanu v Severním Belfastu.

Když jsem novou operaci nahlásil lidem ze stanice v Castlereaghu, poslal zvláštní odbor dva ze svých pracovníků, aby navštívili člověka, který bydlí v zájmovém domě, a aby ho varovali, že by se mohl stát terčem IRA. Poněkud je zaskočilo, když zjistili, že na udané adrese bydlí vikář. Zeptali se ho, komu patří to auto před domem, a vikář jim sdělil, že jeho bratrovi, který slouží u policie.

Pracovníci odboru tedy hodlali varovat vikářova bratra rovnou, když už znali jeho totožnost.

„Ne ne,“ vrtěl vikář hlavou. „To nechte na mně. Uspořádám tiskovou konferenci, na které všem sdělím, že na mě IRA nikdy nezaútočí, protože jsem člověk boží. Půjdu do televize a přes média všem vyložím, kdo jsem. Jen žádný strach. Bůh se postará o bezpečnost nás všech.“

Muži z odboru se pokoušeli vikářovi v co nejobecnější rovině vysvětlit, že nesmí na něco takového ani pomyslet a nikomu nesmí říct ani o jejich návštěvě, protože jakmile by o tom začal povídat, hned by to odnesl někdo jiný, komu by lidé z IRA ublížili nebo ho i zabili.

„Bůh mi odpusť! To bych si nechtěl vzít na svědomí,“ odpověděl, ale nehodlal se své myšlenky vzdát. „Já stejně věřím, že nás všechny Bůh ochrání.“

Agenti ze zvláštního odboru vikáře donutili, aby se posadil a bedlivě poslouchal, co mu řeknou.

„Dávejte pozor, co vám povím, a mějte to pořád na mysli,“ spustil první. „Jeden z našich agentů riskoval život, aby zachránil život vašeho bratra. Nesmíte v té věci vůbec nic dělat a nesmíte o tom říct živé duši, jinak IRA toho mládence zastřelí.“

Vikář se zatvářil udiveně a celý se roztřásl.

„Už nás chápete?“ ptali se ho. „Určitě jste nás pochopil?“

„Bůh mi odpusť,“ řekl znovu. „Teď už tomu rozumím. Neřeknu nikomu nic. Raději se za něho budu modlit. Tak to bude správné, co říkáte?“

„Ano, to bude v pořádku,“ přisvědčil jeden z agentů. „Ten mladík by to určitě ocenil.“

Když mi důstojníci z odboru řekli, jak vikář reagoval na jejich zprávu, díval jsem se v následujících dnech na všechna televizní zpravodajství v obavě, že by vikář mohl všechno vyžvanit navzdory tomu, že ho upozornili, že musí být naprosto zticha. Zaplaťpánbu skutečně mlčel. Později jsme se vikářově nevinné naivitě dokázali i zasmát. Podobných žertovných příhod však bylo poskrovnu.

Některé plány IRA mi připadaly jako čiré bláznovství. Patřil k nim i pokus o atentát na divizního velitele policie, který bydlel ve velkém bungalovu v Hillsboroughu jižně od Lisburnu.

Dostal jsem pokyn, abych vyzvedl Paula Lynche, mladého, ale velmi nebezpečného střelce IRA, jehož jakoby dětská tvář protiřečila jeho pověsti špičkového odstřelovače a bezohledného zabijáka. Měl jsem ho odvézt do Hillsboroughu, aby si prohlédl okolí velitelova domu.

Vysadil jsem ho na konci ulice tvořené řadou hodně drahých domů, usazených uprostřed vlastních zahrad. Po čtvrthodině jsem se na to místo vrátil a nechal ho nastoupit do auta.

Na zpáteční cestě do Belfastu mi Lynch povídal: „Tahle prácička, to je jako dar z nebe, Marty, naprostá pohoda. Zrovna teď jsem byl u toho chlapa na zahradě a našel jsem místo, kde mě z domu nemohl vůbec nikdo vidět. Už jsem si přesně promyslel, jak to s ním zaválím. Prostě v té zahradě zalehnu a počkám si na něho. Jak vyjde ze dveří obýváku na terasu směrem k zahradě, tak ho prostě smáznu, nasypu do něho plnej zásobník z AK-47. Snadný jak facka.“

Nechtělo se mi věřit, že by pro střelce IRA bylo tak jednoduché zabít divizního velitele. Byl jsem přesvědčený, že o bezpečnost vysokých důstojníků je postaráno líp, než jak to líčil Lynch. Znělo mi to naprosto šíleně.

Cestou zpátky Lynch pořád dokola blábolil o té operaci. „Marty, můžu ti říct, že ten parchant je mrtvej už teď.“

Na druhý den jsem o všem zpravil Felixe. K celé věci se stavěl stejně pozitivně jako vždycky. „Vyřídím diviznímu veliteli, aby si zajistil bezpečnost.“

Během následujících čtyřiadvaceti hodin se velitel i s rodinou přestěhoval do bezpečného domu a potom ještě do dalšího. Jenomže na mě znovu dolehly obavy z rizika, do kterého jsem šel, a trýznilo mě nebezpečí, že proti mně mohou nabýt podezření další lidé z IRA. Proti tomu stálo vědomí, že jsem zase zachránil život jednoho člověka.

Už jsem se v podstatě smířil s tím, že nemám naději přežít práci, ke které jsem se propůjčil – profesi agenta stojícího mezi dvěma nejnesmiřitelnějšími organizacemi, jaké si jen lze představit. Občas jsme s Felixem probírali mou situaci.

Nikdy jsem nezapomínal na slova, která mi Felix při našich debatách opakoval, varování, které jsem měl mít stále na paměti. „Marty,“ spustil, „musím ti něco povědět.“

Seděli jsme v nákladovém prostoru dodávky a bavili se o IRA a jejích trestných komandech.

„Poslouchej dobře, co ti chci říct,“ pokračoval. „Jestliže IRA někdy dospěje k závěru, že mezi tebou a námi existuje nějaké spojení, nesmíš ani slůvkem připustit, žes s námi měl někdy něco společného. Víš přece, jak bys skončil, kdyby ses jim přiznal.“

„Jo, to moc dobře vím,“ řekl jsem, ale moc se mi nechtělo o těch strašlivých důsledcích přemýšlet.

„Kdyby tě ti lidé dostali, budou na tebe zkoušet všechny možné finty, jaké je napadnou, jen aby ses přiznal, že jsi agentem našeho odboru. Když nebudeš odpovídat tak, jak budou chtít, vyrukují na tebe s opravdu odpornými metodami a budou tě mučit tak krutě, že si to já ani ty nedovedeme představit. Jsou to pomatení hajzlové, Marty.“ Odmlčel se. „Musíš být nesmírně tvrdý a naprosto rozhodnutý odolat jejich výslechům. Když budeš pořád popírat, že bys s námi někdy spolupracoval, a budeš opakovat pořád tu stejnou písničku, můžu ti zaručit, že se odtud nakonec dostaneš. Může to být další den nebo až za týden, ale jednoho dne odtud vyjdeš.

Ale taky ti můžu zaručit, že kdybys na jedinou vteřinku připustil, žes pracoval pro nás, tak už nikdy neuvidíš denní světlo.“

Vážil jsem si Felixe za to, že mi řekl všechno takhle na rovinu. Byl jsem přesvědčený, že je to ten nejčestnější člověk, jakého jsem kdy poznal. Když jsem se vracel ze schůzky s ním domů, řekl jsem si, že vlastně existuje jediný opravdový důvod, proč pokračuji v té nesmírně riskantní práci, přestože můžu ze dne na den navždycky zmizet. Ten důvod spočíval v tom, že jsem Felixovi věřil, a i když to byl technicky vzato můj šéf, stal se mi blízký jako člen rodiny a dozajista to byl můj nejbližší přítel.

Vedle toho jsem si ale nezakrýval, že Felixovi nadřízení se čerta starají o to, co se mnou bude, jestli přežiju, nebo mě mučitelé zabijí. Dokud jim agent Carol dodává informace, které pomáhají policii a politikům v boji proti IRA, či občas zachrání život nějakému policistovi, je pro ně užitečný. Bylo mi jasné, že jak mě IRA jednou odhalí, už nebudu zvláštnímu odboru k ničemu, a tak jsem se bál, že si nade mnou umyjí ruce a nechají mě osudu. Pozdější události jen potvrdily mé nejhorší obavy.

Začínal jsem přemýšlet, zdali – kdyby došlo na lámání chleba – by Felix na první místo postavil můj život, nebo by uposlechl rozkazy, které dostává od svých velitelů, přestože by mě ty rozkazy mohly velmi snadno vehnat do drápů příslušníků Prozatímní IRA a ti mě budou vyslýchat, mučit a téměř jistě mě zabijí. Felixovi jsem absolutně věřil a doufal jsem, že nikdy nebude postaven před takovéto rozhodnutí.

Jednoho dne mi Spud přikázal, abych sledoval nějakého policistu, který jezdil každý den na mopedu do práce na policejní stanici v Queen Street uprostřed Belfastu. Pokaždé zaparkoval motorku před nálevnou Heel Bar nějakých dvacet metrů od vchodu do stanice a s přílbou pořád na hlavě vešel do budovy.

IRA měla v plánu nasadit dva střelce, kteří by ho zabili na nároží rušné ulice pár set metrů od policejní stanice, až pojede ráno do práce. Uvědomil jsem o tom zvláštní odbor a dotyčný dostal příkaz přestat jezdit do práce na mopedu. Protože policista, ať už záměrně, nebo dílem náhody, sundával přílbu z hlavy až uvnitř stanice, neměla IRA potuchy, jak vlastně vypadá jeho tvář.

Očekával jsem, že Spud nebo někdo jiný z mojí buňky na další neúspěch nějak zareaguje, ale nestalo se. A to mě polekalo. Jestli se nedostavila obvyklá frustrace nad akcí, do jejíž přípravy jsem byl nasazen a která vzápětí selhala, a nikdo se ani slovem nezmínil o dalším krachu, vyvolalo to ve mně pochopitelně obavu, zda mě nezařadili na seznam podezřelých. Ocitnout se na tomhle seznamu znamenalo, že ostatní příslušníci IRA musí počítat s tím, že bych mohl být zrádce a pracovat pro nenáviděný zvláštní odbor. Zdvojnásobil jsem pozornost a bedlivě se hlídal na každém kroku, abych neudělal nejmenší chybu. Vždycky jsem si dával pozor, jestli mě někdo nesleduje, ať už pěšky, na motorce, nebo autem, ale teď jsem tomu věnoval ještě víc úsilí než kdy dřív.

Když jsem si smluvil schůzku s Felixem a Moem, schválně jsem si zacházel a kontroloval, jestli nejde někdo za mnou, a teprve když jsem se ubezpečil, že nemám nikoho v patách, pokračoval jsem v cestě. Dalším únikovým taktickým postupem bylo využívání prostorů sídlišť, v nichž jsem se mohl zbavit každého, kdo by se na mě nalepil. Pomalu jsem vjel do sídliště, a když jsem zahnul za roh, prudce jsem akceleroval, prosvištěl sídlištěm a po jiné ulici vyjel na hlavní silnici. Neustále jsem věnoval pozornost případnému stínu, ale nikdy jsem neviděl, že by mě někdo sledoval.

Věděl jsem, že muži ze zvláštního odboru někdy chodí v mých stopách a kontrolují, jestli za sebou nemám nějakého špicla z IRA. Ukazovali mi fotografie, na nichž jsem byl zachycený v nejrůznějších koutech Belfastu. Za ty roky, co jsem pro ně pracoval, jsem si ani jednou nevšiml, že by mě při potulkách městem někdo fotografoval. Některé snímky byly pořízeny v republikánských pevnostech, kde by každý s fotoaparátem v ruce okamžitě putoval k tvrdému výslechu, pokud by ho napřed rovnou nezmlátili. A některé z těch fotek byly natolik detailní, jako by je fotograf pořídil ze vzdálenosti pouhých několika metrů!

A tehdy jsem si uvědomil, že pokud mě lidé z odboru dokážou takhle snadno stopovat, aniž bych si toho všiml, může IRA dělat totéž.

Člověk, jehož IRA dostala do posádky trajektu na trase Larne–Stranraer, objevil další skvělý terč – policejní minibus, který parkoval každý den u přístaviště trajektu. Neoznačeným vozem přijížděli k přístavišti policisté z nedalekého oddělení pokaždé, když přistával trajekt. Měli za úkol sledovat auta i pěší cestující a rozhlížet se po lidech podezřelých ze spolupráce s IRA.

Člověk z trajektu minibus několikrát pozoroval a potom mě poslali ještě s dalším členem buňky, abychom prozkoumali možnosti útoku proti minibusu a podali Spudovi na příští schůzce hlášení. Viděli jsme nejméně šest příslušníků policie, kteří každou chvilku do minibusu nastupovali a zase z něho vylézali pokaždé, když připlul trajekt. Bylo zřejmé, že útok by se dal zařídit semtexovou bombou s rtuťovým náklopným spínačem, která by se umístila pod automobil. Dokázal jsem si představit, že tak silná bomba nejenže by zničila celý minibus a pozabíjela všechny policisty v něm, ale nejspíš by těžce zranila každého, kdo by v okamžiku exploze stál blíž jak dvacet metrů od vozidla.

Sotva jsem vysadil druhého příslušníka IRA a vrátil se domů, zmáčkl jsem tajné tlačítko na svém rádiu. O hodinu později už jsem vysvětloval Felixovi, že příslušník IRA sloužící na trajektu objevil další ideální cíl, který jsem dnes večer prověřoval.

Felix přemýšlel nad možnostmi, jak zabránit bombovému útoku a zároveň neprozradit, že v tom mám prsty. Usoudili jsme, že není možné, aby se ten minibus jen tak přestal na tom místě objevovat, protože to by vyvolalo podezření. A tak jsme se přiklonili k variantě, že policie v Larne dostane upozornění, aby minibus v přístavišti napříště nikdy nenechávali opuštěný. Felix byl přesvědčen, že ani nejdivočejší akční jednotka IRA se neodváží umístit bombu pod auto, za jehož volantem někdo sedí.

Operace byla skutečně odvolána, aniž by vůči mně vzniklo nějaké podezření, že mám prsty v dalším debaklu. Ovšem na plán této akce se nezapomnělo, protože v září 1993 byli Rosena Brownová a s ní i dva čerství rekruti IRA, třicetiletý Paul „Bun“ McCullough a jednadvacetiletý Stephen Canning, odsouzeni každý ke dvaceti letům vězení, protože byli shledáni vinnými spiknutím za účelem vraždy a způsobení výbuchu, neboť právě k tomuto účelu u sebe měli semtexovou bombu. Jejich auto zastavila policie ve chvíli, kdy vjížděli v Larne do přístavu, aby umístili bombu pod policejní minibus.

Další narychlo spíchnutá akce naší buňky měla spočívat v tom, že někdo z nás vhodí dvě bomby ze sklenic od kávy naplněných semtexem do kanceláří protestantského Ulsterského obranného sdružení na Shankill Road v srdci loajalistické části Belfastu. IRA dostala zpravodajskou informaci, že v kancelářích UDA se údajně schází jednotky této polovojenské organizace.

Spud nám oznámil, že dva vrhači bomb vystoupí z auta asi dvacet metrů od budovy a řidič zůstane stát na příjezdové cestě s motorem v chodu. Ti dva s bombami schovanými pod bundami přistoupí k domu, vhodí bomby do oken v prvním patře a potom zmizí.

Já osobně jsem nebyl v téhle akci vůbec nijak zainteresován, ale zaslechl jsem, že se plánuje. Okamžitě jsem zavolal Felixovi, protože jsem byl přesvědčen, že k útoku dojde nejpozději do 48 hodin. Během tříminutového hovoru z telefonní budky jsem mu řekl všechno, co jsem věděl. Sotva jsem z budky vyšel, už jsem slyšel, jak se směrem k ulici Shankill řítí auta mobilní podpůrné jednotky zdejší policie, která okamžitě rozestavila po ulicích zátarasy a kontrolní stanoviště, na nichž prohlížela všechna auta přijíždějící z republikánských čtvrtí k Shankillu.

Operace byla i tentokrát odvolána, plán však neupadl v zapomnění.

O osmnáct měsíců později, v říjnu 1993, zahynulo devět nevinných lidí i příslušník bombového komanda IRA Thomas Begley, který vešel do obchodu s rybami pod kancelářemi UDA a tam položil bombu. Ta však okamžitě vybuchla, zničila celou budovu a usmrtila několik zákazníků, kteří si vybírali rybu k obědu.

*

Jeden případ, kdy jsem pomohl zmařit vražedný útok, mi poskytl zvláštní uspokojení. Tehdy se do hledáčku IRA dostal hlídkový policista středního věku, který pracoval na služebně v New Barnsley nedaleko mého domu. Téměř pravidelně vozíval svou manželku do zaměstnání v centru Belfastu a IRA zamýšlela, že ho zastřelí poté, co jeho žena vystoupí z auta. Pro IRA to byl snadný cíl, pro mě to však byl „Bumper“, kterého jsem dobře znal: malý a poněkud obtloustlý policajt s velkými kníry, který přátelsky a v dobrém vycházel s každým, s kým se potkal, ať byl ve službě, nebo mimo ni.

Když jsem se doslechl o tomto takzvaně „snadném cíli“, neváhal jsem to rychle oznámit lidem z odboru. Pro mě byl útok na policistu, jako byl Bumper, něčím naprosto nespravedlivým a bezprávným. Požádal jsem Felixe, aby se postarali, že se tomu člověku nic nestane. Mohl jsem mu říct, že IRA neví, kde přesně Bumper bydlí. Přišlo mi jako ironie osudu, že když jsem Felixovi pověděl o této plánované vraždě, rozzuřilo ho to stejně jako mě, protože Bumper byl jednak jeho kolegou, ale především kamarádem.

Na řadě dalších plánovaných operací jsem se podílel, o mnohých jiných jsem se jenom doslechl buď mezi příslušníky zpravodajského křídla IRA, nebo od členů své buňky. Jenom jedenkrát za mé čtyřleté působení v roli agenta se stalo, že jsem nedokázal zachránit něčí život v akci, z níž jsem se nemohl vyvléknout. A na tu noc nikdy nezapomenu.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Večer ve středu 19. června 1991 jsem seděl doma s Angií a oběma chlapci a pozorně jsem poslouchal rádio. Tehdy jsem se tu zprávu dozvěděl.

Hlasatel oznámil: „Dostali jsme zprávu, že v oblasti Holywood Road ve Východním Belfastu byl zastřelen nějaký muž. Má se za to, že to byl příslušník bezpečnostních sil.“

V té chvíli jsem pochopil, že jsem byl polapen do pasti, které jsem se bál od chvíle, kdy jsem začal pracovat jak pro zvláštní odbor, tak pro IRA. O spiknutí, které mělo za cíl zabít nějakého vojáka právě v té části Východního Belfastu, jsem věděl od samého začátku, jenomže okolnosti mě donutily sehrát svou roli v jeho vraždě.

Zprávy pokračovaly, ale udělalo se mi tak zle, že jsem musel z pokoje odejít, abych to už nemusel dál poslouchat. Musel jsem myslet stále jen na jediné: neměl jsem přece jen nějakou možnost zachovat se jinak a zachránit tomu chudákovi život? Obviňoval jsem se z jeho zavraždění, i když jsem byl v hloubi duše přesvědčen, že jsem nemohl udělat vůbec nic pro to, aby přežil. Zděšení z jeho smrti mě bude trýznit do konce života a vyvolávat mi noční můry.

Věděl jsem, že mrtvý z oblasti Holywood Road musí být právě ten člověk, o kterém jsem o čtyři týdny dřív zaslechl, že by mohl být terčem útoku IRA. Poprvé jsem se o této zamýšlené oběti dozvěděl někdy v květnu, když mě příslušník organizace, kterého jsem znal pod jménem Jimmy, požádal, jestli bych ho nezavezl do Východního Belfastu.

Během jízdy mi Jimmy vysvětloval, proč mě požádal o svezení. „Sleduju nějakýho vojáka, kterej nastupuje na Holywood Road na autobus. Myslím, že musí bydlet v některý z okolních ulic.“

Jimmy vysvětloval dál: „Naši chtěli, abych toho vojcla zastřelil, až bude stát na autobusový zastávce, ale já jsem jim řek, ať se jdou vycpat, že to je pěkně hovadskej nápad, hotová sebevražda. Tak se chci porozhlídnout, jestli nezjistím, kde bydlí, abych ho moh odbouchnout doma.“

Zkontrolovali jsme autobusovou zastávku a potom odbočili z Holywood Road na Nevis Avenue, jestli náhodou na toho člověka nenarazíme. Pak jsme pokračovali na Irwin Drive a já jsem pořád poočku sledoval Jimmyho, abych zjistil, jestli má nějakou představu, kde ten voják bydlí. Musel jsem si při tom počínat co možná nenápadně, aby Jimmyho nenapadlo, že ho pozoruji.

Nešlo mi z hlavy, že někteří příslušníci IRA už mohou mít podezření, že jsem britským agentem, a že tenhle úkol může být i nějaká zkouška mé oddanosti republikánskému hnutí. Usoudil jsem, že Jimmy nemá potuchy, kde může ten voják bydlet, a tahle jízda slouží jen jako průzkum – buď při něm něco zjistí o tom vojákovi, nebo si aspoň bude všímat, jak budu reagovat. Projeli jsme znovu kolem zastávky autobusu a vrátili se do Západního Belfastu.

Když jsem Jimmyho vysadil, našel jsem nenápadnou telefonní budku a zavolal Felixovi. Vyložil jsem mu, co přesně se dělo.

„Bude myslím nejlíp, když se tam podíváme,“ řekl.

„Dobře, kdy chcete vyrazit?“

„Setkáme se za pětačtyřicet minut na obvyklém místě.“

V dohodnutou dobu mě vyzvedl Felix se svým novým parťákem Rayem, vysokým, atleticky stavěným chlapíkem něco po čtyřicítce.

„Marty, pověz nám to pěkně popořádku,“ vyzval mě Felix stejně jako při jiných obdobných příležitostech.

Popsal jsem všechno, co se událo od chvíle, kdy jsem Jimmyho před několika hodinami naložil. Pak jsme odjeli na Holywood Road a projeli přesně stejnou trasu, kterou jsem absolvoval s Jimmym. Oba mí společníci si poznamenali, o jakou autobusovou zastávku se jedná, a zapisovali si jména okolních ulic.

„Tohle musíme prověřit,“ usoudil Felix. „Protože v té akci nemáš žádnou přímou účast, je možné, že k ní dojde kdykoli, třeba už dnes večer.“

„Víte, Felixi, to se mi nezdá,“ namítl jsem, „protože Jimmy neměl tušení, kde ten voják bydlí. Podle toho, jak se pořád rozhlížel a chtěl, ať jezdím po ulicích sem a tam, bych spíš řekl, že hledal nějaký vodítko.“

„Já ti rozumím,“ přikývl Felix, „ale musíme mít jistotu. Jsme tady od toho, abychom udělali všechno pro ochranu toho člověka. Prověříme každou maličkost.“

Po čtyřiceti minutách Felix usoudil, že bychom s marným hledáním měli skončit a vrátit se na stanici do Castlereaghu. Chtěl se spojit s UDR a zkontrolovat, jestli někdo z příslušníků pluku nebydlí v některé z ulic přiléhajících k Holywood Road. Také počítali s prohlídkou policejního rejstříku ulic té oblasti, aby prověřili jména a zaměstnání lidí, kteří tam žijí.

O tajemném vojákovi jsem pak už neslyšel ani od svých kontaktů v IRA, ani od Felixe, a docela jsem na tu věc zapomněl. V té době jsem pětkrát či šestkrát projížděl celý Belfast i jeho okolí a vozil sem a tam lidi z IRA. Poslouchal jsem, o čem si povídají, a pokud jsem usoudil, že to má význam, předával jsem informace Felixovi. Většina z těch jízd i z řečí, které se při nich vedly, nebyla k ničemu, ale protože jsem se často setkával s lidmi, kteří v hierarchii IRA zastávali významné pozice, říkal jsem si, že mě snad pořád považují za kovaného příslušníka organizace a že mi snad důvěřují.

Zvlášť jsem dával pozor i na nejnevinnější narážky o chystaných akcích IRA, jestli se neplánuje nějaký bombový útok, střelecký přepad nebo loupež, a hlásil jsem všechno Felixovi. Stejně tak jsem ho informoval i o tom, že nějaká plánovaná operace byla zastavena nebo odložena.

Ráno 19. června mě vyhledal jeden z kurýrů IRA a vyřídil mi vzkaz, že se mám odpoledne zúčastnit schůzky naší buňky. Šel jsem na ni jako obvykle. Byli tam však jenom tři lidé namísto obvyklých osmi či devíti.

Spud mi řekl: „Tohle není běžná schůzka, Marty, máme pro tebe úkol. Odvezeš Stephena a Paula na akci.“

Jako by mi srdce sevřela ledová ruka. Bál jsem se nejhoršího. Věděl jsem, že Paul Lynch je jedním ze špičkových atentátníků IRA, bezohledný parchant, který se odvažoval i těch nejdrzejších útoků a zuřivě nenáviděl každého, kdo se stavěl proti ideálům, které sledovala IRA. Dokonce i jeho kamarádi byli přesvědčení, že to je naprosto bezcitný člověk.

Ten druhý, kterého jsem znal jako Stephena, byl také vyhlášeným střelcem.

„Auto je venku,“ řekl Spud. „Ale je to horký zboží, teprve jsme ho ukradli, takže se ho okamžitě po akci zbav.“

„Jdeme na to,“ vyzval mě Paul a odešli jsme k autu.

Spud rozhodl, že Paul by se měl k cíli dostat samostatně, protože policejní hlídku by mohlo zajímat, proč se Belfastem jen tak projíždějí tři mladíci. Spud byl přesvědčen, že by bylo opravdu hloupé ohrozit celou operaci a riskovat ztrátu tří mužů IRA, kdyby neudělal ani takové jednoduché bezpečnostní opatření. Chtěl, aby se neobjevil žádný zádrhel.

„Znáš Východní Belfast, Marty?“ zeptal se Stephen, když jsme vyjeli.

„Jasně,“ odpověděl jsem.

„Tam jedeme,“ řekl. „K jednomu domu na Nevis Avenue, kousek od Holywood Road.“

Pochopil jsem, že je vezu k domu vojáka, kterého měli v plánu chladnokrevně zastřelit. Uvažoval jsem, co mám dělat, a jestli vůbec existuje něco, čím bych mohl plánované oběti zachránit život. Během cesty jsem se úpěnlivě modlil, aby Felix dokázal toho člověka identifikovat a odstěhovat ho jinam, ale on se ode dne, kdy jsme spolu asi před měsícem projížděli ulicemi kolem Holywood Road, o vojákovi ani nezmínil.

Přemýšlel jsem, jestli bych se neměl pokusit o nějaký trik, třeba předstírat poruchu auta nebo jakoby nešťastnou náhodou narazit do jiného vozidla. Jenomže vedle mě seděl Stephen s pistolí v kapse, a nepochyboval jsem, že kdybych u něho vzbudil podezření, že hraji nějakou špinavou hru, bez mrknutí oka by mě zastřelil a klidně odešel.

V té chvíli už jsem byl zase přesvědčen, že mě Spud podezřívá. Bylo docela nezvyklé, aby mě zavolal na schůzku a hned po příchodu mě zaskočil oznámením, že budu doprovázet dva nejvyhlášenější zabijáky z celé IRA na vysoce riskantní akci. Netušil jsem, jestli se Spud se svým podezřením svěřil Paulovi nebo Stephenovi.

„Tady zastav,“ řekl Stephen usazený na sedadle spolujezdce, sotva jsme zabočili do Nevis Avenue. „Za chvilku budu zpátky.“

Po několika minutách přijel Paul v ukradeném autě a zaparkoval kousek ode mě. Stephen vystoupil a odcházel a já jsem prosil Boha, aby toho vojáka někam včas uklidili, stejně jako většinu z těch, o kterých jsem zjistil, že se ocitli v hledáčku IRA. Věřil jsem, že zvláštní odbor i ostatní bezpečnostní složky udělaly všechno proto, aby ohroženého člověka zachránily.

Stáhl jsem okénko ve dveřích, abych slyšel, jestli padne nějaký výstřel. Modlil jsem se, aby k tomu nedošlo. Čekání mi připadalo nekonečné, ale zřejmě neuplynula ani minuta. A tu jsem slyšel výstřely a počítal jsem je – jeden, dva, tři, čtyři, pět. Bylo mi nad slunce jasnější, že nějakého chudáka právě chladnokrevně zavraždili.

Ruce se mi třásly a po těle mi vyrazil ledový pot. Zařadil jsem jedničku a jel jsem vstříc oběma vrahům. Vyšli z domu, a když jsem u nich zpomalil, naskočili do auta. Zdálo se, že mají mimořádně špatnou náladu, a tak jsem držel jazyk za zuby; ani jsem nechtěl vědět, jestli svůj cíl našli, nebo vypálili pět ran jen ze vzteku, že byl dům prázdný.

„Zkurvená práce,“ zavrčel Paul, když nastupoval na zadní sedadlo. „Zkurvená práce!“

Nikdo už neřekl ani slovo a já jsem odjížděl, ale vůbec ne rychle nebo nějak divoce.

Když jsme ujeli přibližně dvě stě metrů, Paul řekl: „Tady zastav.“

Šlápl jsem na brzdu a zastavil.

„Nech tady tu káru,“ přikázal mi Paul. „Nech ji tady a ztrať se někam.“

Oba dva vystoupili z auta a odcházeli pryč. Vypnul jsem motor a taky vystoupil, vydal jsem se ale opačným směrem. Říkal jsem si, že ti dva jsou tak naštvaní třeba proto, že nikoho nezastihli doma. Ale to jsem se pletl.

O osmačtyřicet hodin později se v novinách objevila zpráva, že nedaleko Holywood Road v Belfastu byl v domě své snoubenky zavražděn příslušník 3. výsadkového pluku. Jednadvacetiletý vojín Tony Harrison z Londýna měl dovolenou a u své snoubenky Tracey Gouckové plánoval svatbu. Nevis Avenue, kde k tomu došlo, byla jednou z ulic, které jsme prověřovali.

Podle Traceyina líčení kolem půl sedmé večer někdo klepal na dveře, tak šla otevřít. Jeden muž jí přiložil ústí pistole k hlavě a přinutil ji odejít do obýváku. Druhý střelec pak vypálil pět ran na jejího snoubence a zasáhl ho do hlavy a těla. V době útoku byly v domě ještě její ovdovělá matka Agnes Goucková a desetileté děvče.

Na schůzce mé buňky IRA o několik dní později nám Paul podrobně popisoval, jak se vražda vojína Harrisona odehrála. Zdálo se, že je se svým večerním výkonem docela spokojený.

Paul spustil: „Buňka původně chtěla, abysme tuhle akci provedli ráno a šli na to dva nebo tři, ale mě napadlo, že by bylo lepší, kdybych to zmákl sám v převlečení za pošťáka. Seděl jsem na zídce dole na Nevis Avenue a koukal do novin. Čekal jsem, až to vojákovo děvče odejde z domu. Měl jsem v pošťácké brašně nabitou a nataženou pistoli magnum. Všiml jsem si, že ta holka odchází z domu a blížila se ke mně po opačný straně ulice. Na rohu se obrátila, jako kdyby chtěla zabočit na Holywood Road, a koukla se na mě. Dívala se mi rovnou do očí.“

Pak popisoval, jak šel k domu, klepal na přední vchod, ale když nikdo neotvíral, vzdal to a večer se vrátil s dalším mužem.

„Bylo to jako prd,“ řekl. „Ten parchant se ani nehnul. Když se objevil v hale, pěkně jsem mu to napálil do těla, a pak ještě do hlavy, jen pro jistotu.“

Později jsem se dozvěděl, že Paul Lynch, který se nerozpakoval převléknout za pošťáka, aby mohl vraždit, spáchal podobnou vraždu jen o dva měsíce dřív, kdy rovněž z bezprostřední blízkosti zastřelil člověka. Obchodník Wallace McVeigh byl v době, kdy se objevili vrahové, v zaměstnání a pracoval v rodinném skladě ovoce a zeleniny v Balmoralu.

Tehdy vešli do skladu dva muži z IRA a ptali se po McVeighovi. Když k nim přišel, jeden z mužů se zeptal: „Vy jste Wallace McVeigh?“

„Ano, co pro vás můžu udělat?“ zeptal se.

Oba muži beze slova vytáhli pistole a z bezprostřední blízkosti ho šestkrát zasáhli. Potom se otočili a odešli ze skladu na hlavní ulici, kde na ně čekalo auto, které je odvezlo. IRA se později k této akci přihlásila a v jejím prohlášení se tvrdilo, že ten člověk byl zabit proto, že dodával bezpečnostním silám ovoce a zeleninu. McVeigh ostatně nebyl jediný, kdo zemřel z takto nesmyslného důvodu – za podobné „aktivity“ byla chladnokrevně zabita řada jiných obchodníků.

Během léta 1991 jsem stále víc nabýval dojmu, že mí společníci z buňky IRA mi přestali důvěřovat. Stávalo se, že v půli slova zmlkli, když jsem vešel do místnosti. Někteří na mě taky upírali zvláštní pohledy, jaké jsem dřív neznal. A to mi dělalo starosti. Ty se ještě prohloubily o několik dní později, kdy jsem poprvé zjistil, že mi lhali o operaci, do které jsem byl původně zapojen.

V červenci 1991 se na mě obrátila jiná buňka IRA, se kterou jsem občas spolupracoval, jestli bych se k nim nepřipojil v jedné akci, kterou zrovna plánovali. Jejich mladý výkonný důstojník, jemuž se říkalo Tommy, osoba dobře známá zvláštnímu odboru, mě požádal, abych ho zavezl do Dunmurry poblíž dálnice M1 jižně od Belfastu.

Cestou tam mi Tommy objasňoval podstatu akce: „Hele, Marty, rozhodl jsem se položit semtexovou bombu do jednoho obchodu na Kingsway v Dunmurry, nad kterým prej je prázdnej byt. Mám v plánu položit bombu v obchodě a potom spustit zabezpečovací zařízení tím, že rozbiju okno. Odpalovací kabel bych natáhl přes zadní místnost obchodu do zahrady a odtud přes železniční trať, odkud bychom bombu odpálili. Až se policajti sesypou kolem obchodu, necháme to bouchnout.“

Spolu jsme obhlédli obchod, kolem kterého jsme několikrát projeli, než jsme se vydali zpátky k Tommyho domu ve Twinbrooku, což bylo od Dunmurry necelé dva kilometry. Než jsme se rozešli, Tommy mě požádal, jestli bych nenašel někoho, kdo by rozbil okno a spustil alarm. Zeptal jsem se svého kamaráda Paula, který zatím neměl s IRA vůbec nic společného, jestli by se toho neujal. Celkem nadšeně souhlasil, protože věděl, že to bude mít nějakou souvislost s akcí IRA.

Za další dva dny jsem zajel do Twinbrooku a řekl jsem Tommymu, že mám člověka, který spustí alarm. Zaskočilo mě, když mi Tommy odpověděl: „Koukej, Marty, ta prácička šla k ledu. Operační důstojník v Belfastu rozhodl, abych to zatím nechal plavat, že se na to možná mrkneme někdy později.“

Tahle novinka mě docela vylekala. Byl jsem si dobře vědom, že operačnímu důstojníkovi IRA, což byl jeden z nejvýznamnějších řídících pracovníků celé Belfastské brigády, náleželo velení všem buňkám IRA a jejich akčním jednotkám. Měl pravomoc povolit provedení plánované akce nebo jakoukoli operaci IRA zastavit, ale v tomto případě, pokud jsem věděl, nikdo nezmínil žádný zvláštní důvod, proč by se zrovna tenhle útok neměl realizovat. Operační důstojník věděl o každé operaci, kterou IRA připravovala a plánovala, a pokaždé musel být zpraven o tom, že je akce připravena k zahájení. Tento člověk zastával pozici nervového centra celé sítě IRA. Musel znát podrobnosti o všech připravovaných podnicích, aby mohl předejít možným konfliktům, kdyby například dvě buňky plánovaly podobnou aktivitu ve stejnou dobu a na místech nedaleko od sebe. Na něm bylo rozhodnutí, která akce bude pokračovat a která se pozdrží nebo docela zruší.

V té době byl operačním důstojníkem Paddy Fern, tichý, inteligentní muž střední postavy těsně před čtyřicítkou, s šedivějícími vlasy a tenkým knírkem. Muži z různých buněk a komand IRA chodili za Paddym ve dne i v noci a jeho dům na Falls Road byl prakticky pod stálým dohledem lidí ze zvláštního odboru. Těm bylo dobře známo, že Paddyho dům je hlavním koordinačním místem aktivit IRA v Belfastu, a jak jsem se dozvěděl později, zvláštní odbor používal nejmodernější zpravodajskou techniku, aby mohl odposlouchávat rozhovory vedené uvnitř.

Protože mi Tommy řekl, že akce v Dunmurry se ruší, nepovažoval jsem za nutné o tom informovat odbor. O tři dny později, osmého července, mě šokovalo, když jsem v ranních zprávách slyšel, že osmdesátiletá žena přežila, naštěstí jen s lehkými zraněními, výbuch bomby nastražené IRA, která brzy ráno zdemolovala její byt nad obchodem v dunmurrské ulici Kingsway.

Dva policisté, na něž, jak jsem věděl, byl bombový útok zaměřen, byli také lehce zraněni. Podle rádia byli na místo vylákáni aktivováním poplašného zařízení v obchodě v přízemí.

Od toho okamžiku jsem byl v hloubi duše přesvědčen, že mě IRA zařadila na seznam podezřelých ze spolupráce se zvláštním odborem, protože jsem nedokázal přijít na žádný jiný logický důvod, proč by mi lhali, že akce byla zrušena.

Přemýšlel jsem, jestli nemám požádat o radu Felixe. Ale i tak mi bylo jasné, že tímhle způsobem už dál nebudu moci pokračovat. V průběhu několika následujících dní jsem se pokoušel sám sebe přesvědčit, že na celou situaci reaguji poněkud paranoidně a že IRA mohla bombový útok v Dunmurry odvolat, a potom rozhodnout jinak a přece jej provést. Neměl jsem žádné další bezprostřední důkazy, které by naznačovaly, že jsem upadl v podezření. Rozhodl jsem se pokračovat a připomínal jsem si, že musím dávat pozor na každý sebedrobnější detail, sledovat reakce lidí na mou přítomnost a přesvědčit se, že mě stále ještě pověřují průzkumem a plánováním budoucích operací.

Dost mě překvapilo, když mě dva dny nato šéf mé buňky Spud požádal, abych v jednom ze svých úkrytů uložil dva automaty AK-47. Před několika měsíci IRA zaplatila jisté ženě 350 liber za to, že dovolila uzpůsobit koupelnu tak, aby bylo možné za dřevěným obložením uschovat nějaké AK-47 a výbušniny. V té době jsem měl v různých domech po sídlišti Ballymurphy roztroušené čtyři úkryty a v nich schované dvě útočné pušky AK-47, 200 nábojů, pistole magnum a Smith & Wesson 38 special, dvě semtexové bomby vyrobené ze sklenic od kávy, rozbušky a dvouapůlkilový blok semtexu.

Zavolal jsem té mladé ženě, u níž byly schované obě AK-47, a domluvil jsem se s ní, že mi je přinese, a s nimi i náboje a pistoli magnum. Vzala si taxík a všechno to přivezla ve velké cestovní tašce, kterou mi předala na parkovišti u restaurace v Andersonstownu. Věci jsem přenesl do dalšího tajného úkrytu v domě jiné ženy. Vždycky jednou za několik týdnů jsem jí dával dvacet nebo třicet liber a naznačoval jsem, že jde o peníze z prostředků IRA, ačkoli jsem ji ve skutečnosti vyplácel z vlastní kapsy. Pojistil jsem se přes lidi ze zvláštního odboru, že domy těch žen nikdy nenavštíví policejní komando, aby tam udělalo šťáru.

Zavolal jsem Felixovi a domluvil jsem si s ním na časné ráno příštího dne schůzku na místě, které leželo nedaleko domu, v němž jsem uložil zbraně a munici. Jedno auto zvláštního odboru jelo přede mnou, druhé za mnou a mířili jsme do Castlereaghu. Než jsme vyjeli z obvodu Ballymurphy, zahlédl jsem nejméně šest policejních a armádních landroverů. Nechtěli nic riskovat.

Zaparkoval jsem auto kousek od vchodu policejní stanice v Castlereaghu a spolu se zbraněmi v tašce jsem zalehl na zadní sedadlo Felixova auta – tak jsem se dostal dovnitř. Moje auto muselo zůstat venku pro případ, že by si někdo z policistů všiml jeho poznávací značky. Felix důsledně prosazoval pravidlo, že odbor nikdy nedovolí lidem od policie získat vědomosti o jakémkoli utajovaném kontaktu nebo o čemkoli, na čem odbor pracoval, pokud nepotřeboval jejich pomoc při konkrétní operaci. Ale i pak se jim směly postupovat pouze ty nejnutnější informace.

Odborník si zbraně odnesl a „poléčil“ je. Zabudoval do nich trasovací zařízení, takže kdykoli je někdo přemístí, bude možné přesně monitorovat místo, kde se nacházejí. S Felixem a Rayem jsme hráli karty a ve dvě hodiny ráno zašel Felix dolů do kantýny a přinesl tři bohaté snídaně s opečenými klobásami. Ten člověk snad pořád jedl a také tentokrát dostál své pověsti zdatného jedlíka; než jsem já stačil sníst jednu klobásu, Felix už měl talíř prázdný.

Pověděli mi vyhlášenou příhodu, kdy se jiný příslušník odboru bláhově pokusil v žertu Felixovi jednu klobásu vzít. Pro Felixe však na tom, že mu chtěl někdo sebrat jídlo, nebylo nic legračního, a bodl toho chlapíka vidličkou do ruky, aby ho donutil klobásu pustit. Podle této legendy se už nikdy nikdo z celého odboru o stejný vtípek nepokusil.

Než jsem se o půldruhé hodiny později vracel domů, Felix rádiem ověřil, že v oblasti Ballymurphy nebude žádná pěší hlídka nebo služební landrover, až půjdu do domu. Občas se stávalo, že jsem se vracel takhle pozdě domů, a abych nebudil Angii nebo chlapce, raději jsem se vyspal na pohovce v přízemí, a toho dne jsem to udělal zrovna tak.

Několik dní nato mě Spud požádal, abych přišel na schůzku naší buňky. Mluvil s každým z nás zvlášť, po jednom si nás zval do sousední místnosti, pěkně jednoho po druhém, a vydával nám instrukce, zatímco ostatní čekali v obývacím pokoji. Během doby, kdy jsem s ostatními čekal, až na mě přijde řada, jsem si s určitostí všiml, že někteří z mých druhů na mě vrhají podezřívavé pohledy, ale do očí mi nikdo nic neřekl.

Když jsem vešel do kuchyně a zavíral za sebou dveře, Spud mě čekal usazený u stolu.

„Sedni si, Marty,“ vyzval mě. „Musím ti něco vyložit.“

Obával jsem se nejhoršího, ale Spud mi jen začal vysvětlovat podrobnosti nejnovější plánované operace.

„Máme zprávu od jednoho z našich spolehlivejch zdrojů, že v Bangoru existuje nějakej bar, kterej se jmenuje U Heggartyho, kam o víkendu chodívaj výsadkáři. Ty máš za úkol koupit auto. Tuhle máš tři stovky a sežeň nějakou káru, kterou odstavíme na celej den před tou hospodou, abysme měli zajištěný místo k zaparkování únikovýho auta. Dávej pozor, ať má to auto zaplacenou pojistku, ale o techničák se starat nemusíš. Jen kup něco bez škraloupu, co nebude přitahovat pozornost. Už je pak nikdy nebudeme používat, takže těch tři sta babek by mělo stačit.“

Přikývl jsem.

Spud pokračoval: „Každej z chlapců dostal úkol, o kterej se musí postarat. Někteří o víkendu zajedou tu hospodu prověřit, jiní ukradnou auto, který k operaci použijeme, a další musí najít nejlepší ústupovou cestu. Jestli tahle prácička klapne podle plánu, Marty, uděláš si velký jméno. Věřím, že to bude jedna z největších akcí, jaký kdy IRA provedla. Jestli zabijem tolik vojáků, kolik si myslím, bude to pro organizaci ohromnej úspěch, a taky pro nás pro všechny, kteří se na tom budem podílet. A hlavně to dá za vyučenou těm prašivejm Britům.“

Než jsem odešel, Spud ještě dodal: „Marty, já počítám, že při týhle jediný akci odděláme kolem dvaceti výsadkářů, možná i víc. Informace přišla od jednoho z našich nejlepších zdrojů, taxikáře, kterej tam vozí o víkendech haldy vojáků. Ten bar už jsme jednou prověřili a všichni chlapi v něm měli anglickej přízvuk. A už od pohledu je člověku jasný, že jsou to všechno zasraní britští vojcli.“

Podle výrazu ve Spudově tváři jsem usoudil, že je touhle operací posedlý a neustále ji v duchu vylepšuje. Doufal, že si tímhle kouskem vybuduje v rámci organizace velké jméno, a ta vyhlídka ho zjevně vzrušovala.

To, že se mi Spud svěřil s podrobnostmi tak významné operace, mi dodalo víru, že je snad všechno v pořádku a že moje obavy z toho, že bych byl v podezření ze spolupráce s odborem, nebyly na místě. Nejspíš jsem nahlížel na celou tu věc příliš černě a trochu hloupě jsem připustil, aby mě to zmátlo.

A přece mě podobné úvahy neuklidnily a přemýšlel jsem, až mi hlava třeštila. Než jsem zavolal Felixovi, abych mu o připravované akci řekl, seděl jsem v autě a promýšlel další možnosti. Pokud tahle akce krachne nebo nedopadne dobře, podezření skutečně musí padnout na mě. Říkal jsem si, zda bych dokázal přečkat výslech, jemuž by mě muži z IRA podrobili, a už z pouhého pomyšlení na způsoby mučení, jakých tihle lidé používají, mi vyschlo v ústech. Věděl jsem, že některé agenty a policejní informátory drželi zavřené i několik týdnů, než je zabili. Jejich obličeje a těla potom nebyly skoro k poznání, jak je znetvořilo strašlivé bití, které museli zakusit. Po pěti minutách rozvažování všech pro a proti jsem pochopil, že nemám na vybranou a musím zavolat Felixovi a všechno mu říct.

Vystoupil jsem z auta, práskl dvířky a šel jsem mu zatelefonovat.

„Potřebuji s tebou mluvit,“ řekl jsem smrtelně vážně.

Felix si však mého tónu nepovšiml a začal na mě sypat vtípky, jak to někdy dělával.

„Musíme se setkat, Felixi,“ spustil jsem znovu, tentokrát už úzkostně. „Je to nutný!“

„No dobrá, dobrá,“ řekl. „Za třicet minut na obvyklém místě.“ A zavěsil.

Celou cestu na místo schůzky jsem si říkal, že se chystám udělat největší chybu ve svém životě. Moje vnitřní já mě přesvědčovalo, že strkám hlavu do oprátky, kterou IRA zatáhne.

Když jsem Felixovi pověděl o připravované akci, jeho nálada se prudce změnila. Očividně ho to vyvedlo z rovnováhy. Věděl jsem, že Felix řídil mnoho agentů už od doby, kdy počátkem sedmdesátých let začaly nepokoje v Severním Irsku, ale troufalost této akce a množství vojáků, kteří při ní měli zahynout, zaskočily i jeho.

„Kdy k tomu má dojít, Marty?“

„To nevím, ale tento víkend dělají všichni poslední přípravy.“

„Takže víš určitě, že se to nestane už tento víkend?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl jsem, „protože ještě tuto sobotu se bude to místo prověřovat.“

„Takže pokračuj s nimi, ale nezapomeň nás informovat, kdyby se něco změnilo. Rozumíš?“

„Dobrá,“ odvětil jsem.

Několik dní nato svolal Spud další schůzku, ale tentokrát k nám mluvil ke všem naráz.

Zeptal se muže řečeného Philip, zda zařídil auto k únikové cestě; po mně chtěl vědět, zda mám připravené a bezpečně uložené dva automaty AK-47, a dalších se ptal, jestli mají vyhledanou únikovou trasu. Všichni přisvědčili. Jak se zdálo, nebyl důvod, proč bychom bar už naposled nezkontrolovali, pokud měla akce proběhnout příští víkend.

Spud nám všem osmi, co jsme tam byli, řekl: „Jsem přesvědčenej, že se na poslední obhlídce ujistíme, že nás čeká snadná a jednoduchá operace. Chci projít celej plán ještě jednou. Marty, ty budeš řídit auto, ve kterým zmizíme.“ Přikývl jsem.

Ukázal na Paula a Philipa: „Vy dva budete mít AK-47.“

„Kolik máme nábojů, Marty?“

„No, já mám sto devětaosmdesát kusů.“

„Je nutný, aby ke každýmu automatu byly dva páskou spojený zásobníky, takže každej budete mít šedesát nábojů, dohromady sto dvacet. Další dva rezervní zásobníky bude mít Marty uložený v únikovým autě. Ty by se ale použily jenom v případě nutnosti, až budeme odjíždět.

Patricie, od tebe chci, aby ses postarala, že v Bangoru budeme mít všechno nutný vybavení. Marty tě naloží před nádražím v ukradeným autě, čas vám povím pozdějc.

Skine, ty vyzvedneš tu starou rachotinu, co bude stát zaparkovaná venku před hospodou, a odvezeš ji zpátky do Belfastu.“

Pak Spud pohlédl přímo na mě a prohlásil: „Jakmile Skin odjede, ty musíš okamžitě zajet na uvolněný místo, Marty. Musíme mít nabeton zajištěnej bleskovej útěk. V době, kdy Marty zaparkuje auto a v jeho kufru dopraví před hospodu všecko nutný vybavení, vy ostatní, co budete v akci, už budete nějakejch dvacet minut sedět v baru a popíjet. Při tom ale budete nenápadně zkoumat ostatní hosty, kdo vypadá na možnej cíl. Musíme dostat tolik těch hajzlů, kolik bude možný.“

Odmlčel se a pak dodal: „Ještě něco. Jakmile dopijete, postavte skleničky na bar, aby je číšník mohl hned umejt. Nikdo asi nestojí o to, aby po nás zůstaly pro policajty nějaký otisky prstů.“

Všichni v místnosti mlčky seděli a poslouchali Spuda, jak rozvíjí podrobnosti svého plánu. „Až vy tři, Phile, Paule a Kierane, určíte svý cíle a budete mít všichni pocit, že nastal pravej čas, vypravíte se ke dveřím. Marty bude parkovat venku a zbraně budou v tašce v kufru, kterej už bude pootevřenej. Zkrátka jen vyjdete ven, otevřete kufr a vytáhnete pušky a pistoli. Zásobníky už budou páskou spojený k sobě, takže je jen nasadíte do kvérů. Ty, Kierane, si vezmeš pistoli a budeš stát u dveří. Nepustíš nikoho ven ani dovnitř.

Phile, Paule, pamatujte, že dokud nedojdete ke dveřím, máte zbraně držet u nohy. Jak vkročíte dovnitř, dáte se do toho a vystřelíte na každýho, koho jste si předtím vybrali. Nezapomeňte si přepnout pojistku na střelbu krátkejma dávkama. Kdybyste dali plný auto, tak byste mohli vypálit přes sto ran za minutu, ale vy musíte střílet přesně – takže jen poloautomat.

Kdyby tam byly nějaký ty praštěný ženský, co by si chtěly hrát na hrdinky a zkoušely skákat před ty vojáky, nevšímejte si jich. Normálně je oddělejte. Nehodlám dopustit, aby tuhle akci pokazila nějaká nána, která se kurví s Britama.“

Spud se obrátil znovu ke Kieranovi. „Pamatujte si všichni, že máte haldu času. Chlupatí tam nestihnou přijet dřív jak za deset minut. Až budou Phil s Paulem hotoví, ty, Kierane, musíš položit do vchodu bombu, aby saniťáci, fízlové a ti ostatní neměli možnost dostat se do baru a pomáhat tam těm postřelenejm.“

Spud se znovu podíval na Kierana, který přikývl: „Jasná věc.“

Šéf buňky mluvil dál: „Jak z toho baráku vypadnete, půjdete k autu, nastoupíte na zadní sedadla a pušky dáte do golfovýho pytle, kterej tam najdete. V něm taky budou ty dva plný zásobníky, kdyby náhodou nastaly nějaký potíže. Marty únikovou cestu zná a bude řídit tak normálně, jak to jen půjde. Žádný závodění, pokud to nebude naprosto nutný.“

Představa byla taková, že bych měl odjíždět po silnici lemující břeh moře a zhruba po dvou mílích cesty vysadit ty tři pasažéry poblíž vchodu na golfové hřiště. Pak bych odstavil auto na parkovišti před domovem pro seniory hned při hlavní silnici Bangor–Belfast. Tím se měla vyvolat situace, že až policie tohle auto objeví, bude přesvědčená, že jsme tam měli zaparkované druhé únikové auto a odtud jsme zamířili rovnou do Belfastu.

Ve skutečnosti Spud naplánoval, že bych se měl připojit ke třem střelcům, kteří mě budou čekat na pozemcích golfového klubu, a v křoví jsme se měli zdržet přibližně dvě hodiny, až do odjezdu posledního vlaku z Bangoru do Belfastu. Pak jsme měli jít pěšky podél železniční trati, ovšem co nejtišeji, protože po obou stranách jsou obydlené domy. Také jsme měli poslouchat vysokofrekvenční radiopřijímač, jestli nezachytíme nějaké policejní hlášení. Kdyby ano, měli jsme se schovat v podrostu, dokud nebezpečná situace nepomine.

Zpravodajci IRA odhadovali, že nám zabere několik hodin, než ujdeme šest či sedm mil do Holywoodu, kde jsme měli přespat do rána venku a střídavě držet hlídky. Pak jsme se měli vydat k parkovišti Ulsterského lidového muzea.

Tam mělo stát zaparkované to staré auto za tři sta liber, do jehož kufru jsme měli schovat golfový vak s vybavením. V devět hodin dopoledne jsme měli být připravení na příjezd minibusu, který si na ten den pronajme sympatizant IRA a přiveze v něm děti na prohlídku muzea. Všechny děti na sobě budou mít bílá trička s nějakým logem a v minibusu budou podobná trička i pro nás čtyři. Ta si oblečeme a na hodinu se zamícháme mezi děti, než všichni vyjedeme na zpáteční cestu do Belfastu. I kdyby nás policie zastavila na nějakém kontrolním stanovišti, nevzbudíme žádné podezření.

Spud zařídí odtahovou službu, která odvleče kraksnu s ukrytými zbraněmi zpátky do Belfastu, hned jak vejdeme do muzea.

Než jsme odešli ze schůzky, řekl Spud Paulovi, Philovi a mně, abychom se o víkendu vypravili na poslední průzkum té hospody. Chtěl, aby operace proběhla následující sobotu.

Okamžitě jsem zavolal Felixovi a řekl mu, že v sobotu proběhne v Bangoru poslední rekognoskace a k akci by mělo dojít následující víkend.

Když jsme v sobotu večer s Paulem a Philem přijížděli k baru U Heggartyho, viděli jsme, že se nad městem vznáší vojenská helikoptéra. Překvapilo mě, že skoro na každém rohu bylo vidět pěší policejní hlídky, které jako by se soustřeďovaly kolem baru, který byl naším cílem. Podíval jsem se po Philovi a Paulovi, bych zjistil, jak na tuhle situaci reagují, protože se zdálo, že jsme se připletli k nějaké rozsáhlé bezpečnostní akci. Já jsem pochopitelně velmi dobře věděl, co se stalo – nějaký přiblblý policejní superintendant nebo někdo toho druhu přikázal, aby armáda a policie prošpikovaly celý prostor kolem baru.

Zaparkovali jsme a vydali se k baru, abychom si dali drink. Rozzuřeně jsem se rozhlížel kolem, protože mě opravdu naštvalo, že si nějaký policajt umanul mě vystavit nebezpečí odhalení, přestože zatím vůbec nebylo nutné, aby se podnikala tak obrovská bezpečnostní akce.

Hostinec byl plný lidí, mohla tam být i víc než stovka hostů. Napadlo mě, kolik je asi mezi nimi agentů zvláštního odboru. Početnou část hostů očividně tvořili vojáci, kteří měli zrovna volno. Podle jejich přízvuku se dalo snadno uhodnout, že pocházejí z Británie. Cestou autem do Bangoru jsme důkladně probírali celou akci. Avšak jakmile jsme se ocitli uvnitř baru, Paul s Philem jako by se ode mě odtáhli, bavili se potichu mezi sebou a ke mně sotva utrousili nějaké slovo. A to mě pořádně vylekalo.

V hospodě jsme se zdrželi asi tři čtvrtě hodiny, a když jsme ze zakouřeného baru vyšli, viděli jsme znovu armádní vrtulník, který se ještě pořád vznášel nad městem. Na zpáteční cestě jsme spolu vůbec nemluvili, a když jsem je vysadil v Andersonstownu, sotva se rozloučili.

Druhý den ráno jsem stiskl tajný knoflík na rádiu a o hodinu později jsem se sešel s Felixem. Sotva jsem nastoupil do zatemněné dodávky, Felix viděl, že jsem hodně naštvaný.

„Co se děje?“ zeptal se.

„To ti hned povím, co se kurva děje,“ vybuchl jsem zlostně. „Říkal jsem ti, že tento víkend k ničemu nedojde, ale když jsme dojeli do Bangoru, zasranej armádní vrtulník skoro seděl na střeše mýho auta a po celým tom blbým městě se mrvila spousta policajtů.“

„Uklidni se,“ domlouval mi. „Jen klídek, Marty.“

„Jakej klídek!“ ječel jsem. „Víš dobře, že proti mně mají silný podezření, a tímhle je můj osud nejspíš zpečetěnej. Jak jsi mi mohl něco takovýho udělat, Felixi?“ Odmlčel jsem se a v zoufalství a bezradnosti nad tím, co mě potkalo, jsem svěsil hlavu. Ale ještě jsem neskončil. „Dával jsem ti echo o každým kroku, jak ta operace postupovala,“ připomínal jsem mu, „a tys pitomě hňápl rovnou doprostředka a předhodil mě té zasrané IRA. Nechápu, jak jsi mi to mohl udělat, Felixi, to fakt nechápu.“

Ještě ve chvíli, kdy jsem odcházel, jsem zuřil a byl jsem rozčílený. Nepochybně vycítil, že mě poprvé podrazil, a já jsem teď pochyboval, jestli jsme si někdy doopravdy věřili. Vysoukal jsem se ven, kopl jsem do dodávky a řekl jsem: „Když budu moct, tak ti zavolám. Ale pamatuj si, že tohle je možná naposledy, co mě vidíš živýho. A kdyby to měla bejt pravda, tak mě budeš mít na svědomí, krucinál.“

Později, když jsem se trochu uklidnil, jsem si říkal, jestli jsem se přece jen vůči Felixovi nechoval poněkud drsně; nesměl jsem zapomínat, že je pod neustálým silným tlakem ze strany svých nadřízených. Předpokládal jsem, že nějací policejní důstojníci bez tváře se rozhodli ignorovat Felixovo mínění a přikázali to rojení vojáků a policajtů v Bangoru. Rád bych věděl, jestli Felix bojoval za mou věc a namítal, že svými rozkazy vystaví jednoho ze svých agentů neúměrnému riziku. Doufal jsem, že mu to nebylo jedno, i když jsem pochyboval, že se někdy dozvím, jak to doopravdy bylo.

Připadlo mi neuvěřitelné, když jsem další den slyšel, že plánovaný útok proti výsadkářům v hospodě U Heggartyho nebyl zrušen. Bylo mi to řečeno na schůzce, ke které došlo následující čtvrtek, dva dny před akcí. Felix mě také požádal o schůzku, omlouval se mi a vysvětloval, že dostal od nadřízených rozkaz mít situaci v Bangoru pod kontrolou. Hádal se s nimi, ale nebylo to k ničemu.

„Můžu se ti jenom omluvit, Marty,“ řekl sklíčeně. „Nechtěl jsem, aby se ta mizerná díra hemžila policajty, ale neměl jsem možnost tomu zabránit. Nechtěli nic nechávat na náhodě, a tak rozkázali plné nasazení, i když se to všechno podnikalo naslepo.“

Cenil jsem si Felixovy omluvy a vysvětlení, že k tomu všemu dostal rozkaz od nadřízených. Ale fakt, že názor nadřízených byl rozhodující navzdory Felixovým námitkám, mi zase připomněl, že já jsem vlastně pro ty mocné muže docela nedůležitý. Rád bych věděl, jestli ti špičkoví papaláši vždycky zacházejí s těmi dole, s agenty nasazujícími vlastní životy, s takovým pohrdáním a nezájmem. Ale dalo se to čekat.

Může se to zdát zvláštní, ale když mi přišlo pozvání na další schůzku naší buňky IRA, pocítil jsem určitou naději, že si pořád ještě stojím dobře. Říkal jsem si, jestli na celou tu záležitost nereaguji trochu přemrštěně.

Přijel jsem na schůzi buňky do určeného domu v Turf Lodge. Ale i když jsem otevřenými dveřmi jasně viděl, že jsou všichni vevnitř, bylo mi řečeno, že schůzka byla zrušena. Neřekl jsem na to ani slovo, nepodivoval jsem se tomu rozhodnutí, ale jak jsem se vracel k autu, dopadlo na mě plnou vahou vědomí, že mé dny jsou sečteny. Měl jsem oči na stopkách, přesvědčený o tom, že na mě může kdykoli skočit komando IRA a odvléct mě k výslechu. Když jsem došel k autu a odemykal dvířka, srdce mi bušilo a ruce se mi třásly. Připadalo mi jako věčnost, než jsem zasunul klíček do spínací skříňky, protože mě nechtěly poslouchat strachem ochromené prsty.

Od IRA jsem nedostal žádnou zprávu, ale ozval jsem se Felixovi a varoval ho, že akce je pořád plánována na tuto sobotu.

V sobotu odpoledne mi zavolal Felix a já jsem se mu ozval zpátky z telefonní budky.

„Marty,“ řekl, „to nádobíčko schované v domě tvé kamarádky někdo vyzvedl.“

„To není možný!“ vyjevil jsem se.

„Věř mi, je to tak,“ opáčil, „vercajk je pryč. Doteď jsme nic nepodnikli, ale sledujeme jeho trasu. Zatím se přesunulo do Turf Lodge. Uvidíme, jestli bude cestovat ještě dál. Pokud si budeme myslet, že hrozí nějaké nebezpečí, sebereme je i s tím vercajkem.“

„Ježíšmaria!“ vydechl jsem. Kdyby byli přenašeči zbraní IRA zastaveni cestou do Bangoru, mohl bych si přestat dělat vrásky, protože rozkaz k provedení plánované akce padl bez mého vědomí a v mé nepřítomnosti, a přitom jsem měl být životně důležitou součástí celého týmu.

„Marty,“ pokračoval Felix, „pochop to. Kdyby se vydali směrem k Bangoru, nemáme jinou možnost než je sebrat. Ta hrozba se týká spousty životů. Uvědomuješ si, že při té akci by mohlo být zabito dvacet nebo třicet lidí, jestli ne víc? Nemáme na vybranou.“

„Ale to chytíte jenom nosiče!“ zvedl jsem hlas. „Ti moulové ani nepatří k akční jednotce! Dokud ty zbraně nedorazí do Bangoru, nic se nemůže stát. Až se tam sejdou, můžete je posbírat všechny. Řekl jsem ti přece všechny podrobnosti o tom plánu.“

„Nemáme jinou možnost,“ opakoval Felix. „Musíme poslechnout rozkaz.“

V hloubi duše jsem způsob uvažování lidí, kteří řídili zvláštní odbor, chápal, ale myslel jsem si, že dělají vážnou chybu. Musel jsem se vyrovnat s faktem, že Felix, kterému jsem důvěřoval, zřejmě nemá žádný vliv na opatření, která přijmou jeho nadřízení důstojníci. Pro případ, že to náhodou zvorali, s čímž ale moc nepočítali, byli ve své moudrosti rozhodnutí mě obětovat. Ačkoli znali všechny podrobnosti, neměli důvěru v příslušníky armády, že se vloží do děje v tu pravou chvíli a útok zastaví. Očividně dávali přednost snazší cestě: prostě zastaví ukradené auto, o kterém věděli, že slouží k převozu zbraní a že v něm jedou dva naprosto bezvýznamní příslušníci Prozatímní IRA.

Položil jsem telefon a měl jsem pocit, že mám místo žaludku propast. Bylo mi ze všeho nanic. Odjel jsem ke své matce, abych si sedl k televizi a rozmyslel si, co budu dělat dál. Věděl jsem, že pokud to bylo jen trochu možné, lidé z odboru vyšťourali a označkovali auto, ve kterém se budou převážet zbraně.

Zvláštní odbor vyvinul „kouzelný“ sprej, kterým se postříkala střecha podezřelého vozu. Byl prostým okem neviditelný, ale zvláštní zařízení namontované do helikoptéry dokázalo toto znamení rozeznat ještě po několika týdnech, i když zatím třeba auto někdo umyl a naleštil. Tenhle zvláštní prostředek byl jednou z nejúčinnějších zbraní při sledování podezřelých a stál za vysokým počtem příslušníků IRA, kteří byli dopadeni během jízdy v autech, jež byla podle jejich mínění bezpečná.

O několik hodin později se ozvalo zaklepání na dveře. Matka šla otevřít a vzápětí na mě volala: „Martine, někdo s tebou chce mluvit.“

Když jsem přicházel chodbou ke vchodu, u dveří nikdo nestál. Ten člověk se očividně vrátil do svého auta, protože jsem viděl jeho siluetu na sedadle řidiče. Hned nato jsem poznal, že je to Stephen, střelec IRA, který s komplicem Paulem Lynchem zavraždil vojína Tonyho Harrisona.

Přistoupil jsem k autu a shýbl se ke staženému okénku.

„Copak mi chceš?“ zeptal jsem se.

„Mám pro tebe špatné zprávy,“ odpověděl.

„Neříkej, že mi nemůžeš vrátit ty prachy, co mi dlužíš,“ řekl jsem v narážce na dvě stě liber, které jsem mu před několika týdny půjčil.

Nezasmál se. „Ne, policajti čapli dva z tvejch kámošů a zatkli je,“ odpověděl a hleděl mi přímo do očí.

„Děláš si srandu!“ řekl jsem a choval se, jako by mě ta novinka hodně zasáhla. „Co se stalo?“

„Jeli do Bangoru a z ničeho nic je zastavila policejní hlídka.

„To mě poser!“ vyhrkl jsem. „To se mně jenom zdá! A co bylo dál?“

„Jeli v kradeným auťáku a na kraji Bangoru je policajti zastavili. V káře našli dvě AK-47, skoro dvě stovky nábojů a pistoli.“

„Do prdele!“

„Klidně to zopakuj,“ řekl. „Půjdou na hodně dlouho za katr.“

Podle toho, jak se Stephen tvářil, jsem vytušil, že je něco hodně na levačku. Nějak jsem nabyl přesvědčení, že mi Stephen řekl čistou pravdu a dal mi na vědomí, že jsem v ohrožení, i když neřekl na rovinu, jaké nebezpečí mi hrozí.

Jakmile Stephen odjel, zašel jsem do nedalekého domu, jehož majitelka mi dovolila zřídit si tam jednu z tajných skrýší zbraní.

„Jsou ty věci pořád ještě nahoře nad stropem?“ zeptal jsem se.

„Kdepak, všechno je pryč,“ odpověděla.

„Pryč? A kde?“

„Tvůj kámoš Gary pro ně dneska ráno přišel a odnesl je.“

„Byl u toho sám?“

„Jo, přišel sám,“ přisvědčila.

Poděkoval jsem a vyrazil ke Garyho domu, což bylo jen o nějakých padesát metrů dál.

„Gary, tys dneska přestěhoval ty krámy?“

„No jo,“ přikývl.

„Proč?“ zeptal jsem se. „Kdo tě poslal, abys je vyzvedl?“

„Tvůj kámoš Paul mi řekl, ať to jdu odnýst,“ řekl. „Tvrdil, že s tebou je to domluvený.“

A tu jsem si byl docela jistý, že lidé z mé buňky už mi nevěří, když bez mého vědomí odebrali zbraně, které jsem měl v opatrování. Taky se rozhodli pokračovat v akci a záměrně mě z ní vynechat.

Několik dní mě vůbec nikdo nekontaktoval a už jsem o sobě začínal pochybovat, jestli jsem se náhodou nepomátl. V noci jsem nemohl spát; měl jsem mizernou náladu a utrhoval jsem se na Angii i chlapce. Měl jsem pocit, jako bych čekal na popravu, ale netušil jsem, kdy a kde na mě ortel dopadne. Jestli mě podezřívají, že jsem britský agent, pak jsem nechápal, proč už mě nesebrali k výslechu.

Nemohl jsem dál snášet to hrozné vypětí a rozhodl jsem se jít na schůzku své buňky, o níž jsem věděl, že se má konat nazítří večer. Když jsem vešel dovnitř, ostatní se na mě dívali, jako by je můj příchod překvapil. Nikdo neřekl ani slovo. Šel jsem dál, abych si promluvil se Spudem, který byl v kuchyni, a on mi řekl, že se mi za chviličku bude věnovat.

Vrátil jsem se do obýváku, a ti čtyři, kteří už tam seděli, si ze mě začali dělat legraci.

„Přijdeme ti na pohřeb, Marty,“ řekl jeden a rozchechtal se a ti ostatní se smáli taky. Další si přidal: „Nemusíš se bát, Marty, budeme tam.“

Jiný mě poplácal po rameni: „Všichni se ti složíme na věnec, Marty. Neměj strach.“

Tentokrát se nesmál nikdo. Podíval jsem se postupně z jednoho na druhého a cítil jsem, jak blednu.

Až o pět let později jsem se dozvěděl pravdu o tom, kdo rozhodl o překažení pokusu IRA o krveprolití v baru U Heggartyho. Všechno vyšlo najevo v knize s titulem Phoenix: Čistka mezi stíny, která vycházela z deníků zemřelého detektivního superintendanta Iana Phoenixe, šéfa Severoirské policejní protivýzvědné jednotky. Phoenix byl jedním z pětadvaceti protiteroristických zpravodajských důstojníků, kteří zahynuli při havárii helikoptéry Chinook, jež v červnu 1994 narazila do úbočí Mull of Kintyre, nejzazšího výběžku skotského poloostrova Kintyre. Susan Phoenixová zpracovala manželovy deníky do knižní podoby a podrobně rozebrala průběh tajné války proti terorismu v Severním Irsku.

Z knihy vyplynulo, že většina vysokých severoirských policejních důstojníků hodností vyšších než superintendant přikázala v rozporu s doporučením Iana Phoenixe a dalších důstojníků zvláštního odboru zastavit auto, v němž dva muži z IRA převáželi zbraně do Bangoru:

Tak se stalo, že bylo zadrženo vozidlo a zbraně v něm, ale zatčení se týkalo pouze těch, kteří zbraně převáželi. Sám Ian Phoenix o tom řekl: „V důsledku jsme mohli kompromitovat zdroj a přitom jsme se skutečným střelcům nepřiblížili, takže jsme jim v dalším zabíjení nezabránili. Ve sdělení [vrchnímu superintendantovi] bylo řečeno, že rozhodnutí hlavního štábu ve skutečnosti vůbec neomezilo riziko dalších obětí. Vrchní superintendant pak i se svými kolegy vyslovil obavy o další osud agenta jménem ‚Carol‘…“

(Výňatek z knihy Susan Phoenixové a Jacka Hollanda Phoenix: Čistka mezi stíny nakladatelství Hodder & Stoughton, 1996)

Podle Phoenixova deníku rozhodnutí kompromitovat agenta Carola a nechat střelcům IRA volnou ruku v dalším zabíjení vedlo ke ztrátě důvěry zpravodajských důstojníků v rozhodování Koordinační operační skupiny v Severním Irsku, na jejíž činnosti se podíleli zpravodajští důstojníci ze SAS, MI5, zvláštního odboru a vojenské rozvědky.

Rozhodnutí vysokých důstojníků severoirské policie mě vystavilo děsivému nebezpečí, a oni si nepochybně byli vědomi možných důsledků.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Toho večera jsem jel domů v nejistotě, jestli uvidím ještě další východ slunce, protože jsem byl přesvědčený, že mě každým okamžikem zajme komando IRA a předá mě Občanské administrativní skupině. Tak se v Prozatímní IRA nazývala jednotka, která měla na starosti vnitřní bezpečnost; tihle lidé byli odpovědní za vyšetřování příslušníků organizace, o nichž IRA nabyla přesvědčení, že se provinili předáváním zpravodajských informací bezpečnostním silám.

Během následujících několika dní se můj duševní stav postupně horšil až do té míry, že jsem se téměř psychicky zhroutil. Nedokázal jsem usnout a celé dny jsem trávil v očekávání, kdy se ozve zlověstné zabušení na dveře. Nedokázal jsem se vyhnout ani tomu, abych si své zoufalství nevyléval i na Angii, která se ke mně během těch let, co jsme byli spolu, chovala nesmírně trpělivě a chápavě.

Vůbec se jí nelíbilo, že jsem se zapletl s IRA, ale přesto na mě neútočila, abych toho nechal, ani mě nenutila najít si normální práci s pevnou pracovní dobou. Nikdy neměla ani stín podezření, že ve skutečnosti pracuji pro zvláštní odbor a snažím se dělat, co je v mých silách, abych mařil bombové útoky a vražedné přepady IRA.

Jenže v průběhu těch trpkých dnů jsem se nechal ovládnout špatnou náladou. Za normálních okolností jsem byl činorodý člověk, těšil jsem se ze života, hodně se smál a rád žertoval s ostatními. Sotvakdy jsem nechal projít souseda z ulice, abych se na něho neusmál a nepozdravil ho.

Jednou večer jsem stál přede dveřmi našeho domu a čekal na Angii, až se s dětmi vrátí. Zapomněl jsem si klíče a musel jsem tam tvrdnout, dokud mě nepustí dovnitř. Nervy jsem měl už tak napjaté k prasknutí a to, že nebyla doma, mě nesmyslně rozezlilo.

Konečně se objevila na konci ulice a tlačila kočárek s Martinem a Pódraigem, kteří napůl spali.

„Kdes byla, do prdele?“ křikl jsem na ni. „Už tady na tebe půl hodiny čekám jako idiot!“

„Na koho to hulákáš?“ vyjela na mě. „Copak nesmím jít za kamarádkou, když ti to předem nenahlásím, nebo co?“

„To teda nesmíš, když tě tady kurva čekám, rozumíš?“ hulákal jsem dál.

„Co kdybys zavřel hubu?“ řekla mi a protáhla se kolem mě, aby odemkla dveře.

Začal jsem vidět rudě – dal jsem jí facku a strčil ji na rám dveří. Zakopla a upadla, hlavou narazila do dveří, rozsekla si kůži pod okem a začala jí téct krev.

„Ty hajzle!“ zaječela a snažila se vstát. Naše divoká hádka probudila oba kluky a ti se dali do pláče.

K rozumu mě přivedl pohled na krev stékající Angii po tváři. Naráz mi došlo, co jsem to provedl – uhodil jsem člověka, kterého jsem miloval víc než kohokoli jiného, a co hůř, aniž bych k tomu měl nějaký důvod. Okamžitě jsem se do hloubi duše zastyděl a shýbal jsem se, abych jí pomohl vstát, ale odtáhla se ode mě.

„Nech mě bejt, ty parchante,“ zasyčela na mě. „Co si o sobě kurva myslíš, žes mě praštil? Vypadni odsud a nevracej se!“

Zavezl jsem kočárek do obýváku a Angie odešla do kuchyně, aby se pokusila zastavit krev, která jí stále tekla z rány pod okem. Chtěl jsem ji trochu usmířit a napravit, co jsem ve zlosti provedl, a ptal jsem se, jestli jí mohu nějak pomoct.

„Ne,“ odpověděla už klidněji. „Nech mě na pokoji, zmiz a nevracej se… V poslední době jsi měl pořád strašnou náladu… Nejsi mně ani dětem k ničemu, protože nikdy nejsi doma…, jako kdybys tady ani nebydlel.“

Říkal jsem si, že prozatím asi bude nejlíp, když se opravdu na nějaký čas ztratím. Rozhodl jsem se na pár dní zakotvit u matky, a nejen kvůli tomu, co mi řekla Angie. Ale tím, že mě vyhodila z domu, mi vnukla nápad.

Počítal jsem, že je jen otázkou času, než se objeví komando IRA a odvleče mě pryč. Myslel jsem na to, že bych utekl ze Severního Irska, ale neměl jsem kam jít. Nikdy v životě jsem pořádně nepracoval a žádnému zaměstnavateli bych o sobě nemohl říct nic pozitivního. Neměl jsem žádné zkušenosti. Tohle všechno mi vířilo hlavou a pletlo se dohromady – věděl jsem, že bych měl zmizet, ale neměl jsem kam. Odešel jsem k jedinému člověku, kterému jsem mohl věřit – ke své matce.

Řekl jsem jí, že jsme se s Angií pohádali a že bych chtěl na pár dní zůstat u ní, než se vyčistí vzduch. Té noci jsem spal přece jen o něco lépe a vzpomněl jsem si, že i Felix mi radil, abych se na několik nocí uklidil někam stranou od Angie a dětí. Kladl mi na srdce, abych mu každý den zavolal.

Matce nevadilo, že jsem se u ní usadil. Dobře věděla, že každý pár občas potřebuje být nějakou dobu od sebe, aby se usadil prach. Nikdy jsem jí ale nepřiznal, že jsem Angii uhodil, protože kdybych to udělal, byla by mě zmlátila jako koně.

Matka několik posledních let žila s mužem, kterého znala snad odjakživa. Alfie Donnelly byl mírný, dobrosrdečný chlapík něco po čtyřicítce a lidé o něm říkali, že by si zasloužil zlatou medaili za to, že vydržel tolik let s mou vzteklou a paličatou matkou. Alfie si občas rád pochutnal na pintě silného piva. Nikdy si v místním hostinci nedal víc než několik kousků a v pořádku se vracel domů. Ale matka by i tak byla raději, kdyby místo vysedávání v hospodě byl s ní doma.

Nejblíž jejich domu byla hospoda U Sloaneho, kde matku dobře znali, protože tam občas zašla s Alfiem na pivo. Kdykoli matku posedlo podezření, že zlořečený Alfie si potichoučku dopřává pintu bez ní, vypravila se do hospody, aby se k němu přidala. Matka se těšila zasloužené pověsti, že i za střízliva má poněkud výbušnou povahu; když si dopřála jednu přes míru, začala být opravdu agresivní. Jakmile Alfie spatřil matku vcházet do baru, ani nedopil svoje pivo a potichoučku se vytratil z hospody zadními dveřmi. Ale přesto se zdálo, že matka má s Alfiem pěkný vztah.

Během těch dní, které jsem strávil v matčině domě, Alfieho trápily neustálé obavy, protože podle toho, s jakými lidmi mě viděl scházet se v republikánských klubech a barech, už dávno pochopil, že jsem příslušníkem IRA, a bál se, že bych mohl jejich dům využít jako úkryt pro zbraně. Bylo mu naprosto jasné, že když policie najde u někoho v domě zbraně, vždycky majitele zatkne, odveze ho k výslechu a obviní. Děsil se toho, aby ho nepotkal stejný osud. Matka mi později řekla, že během těch několika nocí, které jsem strávil v jejím domě, byl Alfie jako uzlíček nervů a nikdy nezamhouřil oko. Jakmile jsem ráno odešel, Alfie vždycky šel do mého pokoje, zkontroloval mi postel, nakoukl do zásuvek a podíval se pod koberce, jestli náhodou nejsou uvolněná prkna v podlaze.

Já jsem ovšem také spával jen na půl oka a při sebeslabším zvuku jsem se probouzel.

Tuze rád bych zase viděl Angii a děti, ale věděl jsem, že bych se od nich měl držet stranou. Bál jsem se, k čemu všemu by mohlo dojít, a nechtěl jsem ji vystavovat žádnému utrpení. Nepochyboval jsem, že kdyby viděla, jak mě odvádějí dva příslušníci IRA, domyslela by si, že jsem v nějakém velkém průšvihu. A tak jsem aspoň několikrát za den projel kolem našeho domu v naději, že zahlédnu buď ji, nebo Martina s Pódraigem.

Když jsem jednou projížděl ulicí Glenalena Park nedaleko našeho domu, všiml jsem si několika chlapíků, v nichž jsem poznal místní příslušníky IRA, jak kutí cosi podezřelého na prázdné parcele za domy. Vyjel jsem ze sídliště a zavolal Felixovi.

Než jsem stačil říct jediné slovo, ozval se Felix uvolněným, přátelským hlasem: „Jak se vede? Rád tě zase slyším. Je všechno v pořádku?“

„V pohodě,“ řekl jsem. „Jsem pořád tady, jestli se ptáš na tohle.“

„To je dobře,“ odpověděl srdečně.

„Felixi, měl bych práci pro tvoje hochy, aby se šli na něco podívat, je to kousek za mým domem,“ oznámil jsem mu a vysvětlil podrobnosti.

Vrátil jsem se zpátky do okolí našeho domu a za hodinu jsem viděl, jak policisté přehradili ulici bílou páskou na znamení, že tam probíhá nějaká akce.

Večer jsem ve zprávách BBC slyšel, že „… na pustém pozemku za ulicí Ballymurphy Crescent byla nalezena automatická puška AKM s třiceti náboji a rovněž čtyři libry semtexu s rozbuškou a odpalovacím kabelem. Policejní mluvčí sdělil, že kolem místa nálezu vede pěšina, kterou místní používají jako zkratku a často si tam hrají děti.“

Domyslel jsem si, že IRA plánovala odpálit semtexovou bombu, až po pěšině půjde pěší policejní hlídka, a pro jistotu policisty dorazit střelbou z automatu. Při posledních hlasatelových slovech jsem cítil, jak mi do očí stoupají slzy, když jsem si uvědomil, že se k tomu mohly připlést nějaké ubohé děti a skončit jako mrzáci nebo i hůř. Zmocnila se mě zlost, že IRA neváhá ohrozit životy nevinných dětí, jako jsou třeba ty moje, a v té chvíli mi bylo jedno, co se mnou IRA provede.

Očekávané zaklepání na dveře se ozvalo kolem jedenácti hodin dopoledne sedmého srpna, když jsem seděl sám v obývacím pokoji u své matky. Trochu jsem se uklidňoval přesvědčením, že IRA nemůže s určitostí vědět, že jsem britským agentem, protože o tom nemá žádný důkaz a s operacemi, které zkrachovaly, mě spojují jenom chatrné náhody. Také jsem věděl, že Občanská administrativní skupina IRA nezadrží nikoho, o kom není na devadesát procent přesvědčena, že je zrádcem.

Přede dveřmi stála pěkná, asi dvacetiletá žena, kterou jsem znal jako Carol a věděl jsem, že slouží v IRA jako poslíček, protože jsem se s ní už dřív několikrát setkal. Carol byla vždycky slušná, srdečná a spolehlivá a zpravidla chodívala k členům IRA vyřizovat pozvání na naléhavé schůzky, protože věděla nejen to, kde každý bydlí, ale znala i většinu míst, kam kdo chodíval. Když někoho nezastihla doma, věděla, v které hospodě či baru by se po něm měla podívat.

Jakmile jsem ji spatřil, okamžitě se mě zmocnily nejčernější obavy.

„Ahoj, Marty, jak se vede?“ zeptala se s úsměvem.

„Ale jo, dobrý. Copak se děje?“

„Máš přijít za Pódraigem Wilsonem do Connolly House, tam, co je hlavní štáb Sinn Féin,“ řekla. „Čeká tě zítra ráno v deset.“

„Dobrá, budu tam,“ odpověděl jsem, ona se otočila a odešla.

Pódraig Wilson, pomyslel jsem si. Šéf kárné skupiny pro celý Belfast, člověk, který rozhoduje, komu trestné komando prostřelí kolena nebo ho zmlátí do bezvědomí. Před několika měsíci jsem Pódraiga Wilsona navštívil v jeho domě a vyřizoval jsem mu vzkaz od Davyho Adamse.

Potřeboval jsem co nejdřív mluvit s Felixem, ale rádio s tajným knoflíkem, které jsem dostal od zvláštního odboru, bylo pořád u mě doma. Když jsme se přestěhovali do nového domu, ukryl jsem ho na bezpečné místo, o kterém jsem byl přesvědčen, že je nikdy neobjeví Angie ani chlapci. Jel jsem tedy domů v naději, že Angie bude někde venku. Když jsem otáčel klíčem v zámku, neslyšel jsem zevnitř vůbec žádný hluk a s úlevou jsem si vydechl. Rádio jsem našel tam, kam jsem je schoval, a stiskl jsem knoflík. Mohlo to být naposled, kdy tohle tajné zařízení vůbec používám.

Od té chvíle jsem všechno dělal s dvojnásobnou ostražitostí, protože jsem si byl jistý, že IRA nařídila moje sledování po čtyřiadvacet hodin denně. Když jsem jel na místo schůzky, neustále jsem ve zpětném zrcátku sledoval, co se děje za mnou, vjížděl jsem do sídlišť a zase z nich nečekaně vyjížděl, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje.

Byl jsem tak vystrašený, že jsem začal mluvit, už když jsem nastupoval k Felixovi do auta. „Felixi, jsem v těžkým průšvihu…“ Slova se ze mě hrnula tak rychle, že sotva mohl porozumět tomu, co říkám.

„Uklidni se,“ domlouval mi, „a mluv pomalu. Co se stalo?“

Vysvětlil jsem mu, že jsem dostal pozvání na schůzku s Pódraigem Wilsonem a mám se k němu dostavit zítra v deset dopoledne, tak bych potřeboval, aby mi poradil.

„Tak dobře.“ Bylo na něm vidět, že usilovně přemýšlí. „Žádný strach. Budu muset ještě s dalšími kolegy probrat, jak nejlíp postupovat. Ale ujišťuji tě, že tě nenecháme na holičkách. Postaráme se o tebe.“

Než jsem se s ním rozloučil, řekl mi, ať mu zavolám ve tři odpoledne. Rozhodl jsem se, že se nebudu vracet domů, ale radši se budu projíždět v autě a pokud možno pěkně daleko od republikánských obvodů.

Když jsem později Felixovi telefonoval, nemile mě překvapily a zklamaly plány, které pro mě vymysleli ve zvláštním odboru. Doufal jsem, že mě odlifrují někam do bezpečí, do nějakého bezpečného domu, kam na mě IRA nedosáhne. Místo toho měla moje dosavadní nejistota pokračovat.

Při tom telefonátu mi Felix řekl, že bych měl nazítří odjet na schůzku s Wilsonem do centrály Sinn Féin, ale cizím autem, které si od někoho půjčím, a to svoje mám ještě před tím zaparkovat u Andersonstownského centra volného času poblíž Connolly House. Požádal mě, abych mu ještě zavolal, jak jsem to všechno zařídil.

Pokračoval: „Nikomu neprozraď, žes přijel autem, řekni třeba, že sis vzal černého taxíka. Budeme neustále sledovat Connolly House i tvoje auto. Jestli se tvé auto dá do pohybu, budeme vědět, že jsi v pořádku, ale když bude trčet na místě, bude nám jasné, že jsi v ohrožení.“

Když jsem zavěsil telefon, přece jen jsem se necítil tak vyděšený, protože jsem Felixovi věřil, že by mě přišel vysvobodit, kdyby se mě IRA pokusila z Connolly House propašovat do některého ze svých bezpečných domů.

Celou noc jsem se trápil přemýšlením, protože jsem vůbec nevěděl, co mám dělat. Na jedné straně jsem měl nutkání vykrást se za tmy z domu, odjet do Larne, nalodit se na trajekt do Skotska a tam se někde ztratit. Ve stavební spořitelně jsem měl kolem sedmi tisíc liber, což by mi stačilo na několikaměsíční nájem bytu, zatímco bych si sháněl práci. Koneckonců, říkal jsem si, bych byl v bezpečí, mimo dosah IRA a jejích trestných komand.

Ale zároveň jsem za té bezesné noci, kdy jsem nezamhouřil oka, sám sebe přesvědčoval, že snad reaguji zbytečně přemrštěně. Připadalo mi docela výjimečné, aby mě IRA zvala na schůzku příští den, když mě prostě mohli kdykoli a bez nejmenšího rizika sebrat. A také, říkal jsem si, kdyby mě podezřívali ze spolupráce se zvláštním odborem, proč by mě zvali na schůzku do štábu Sinn Féin, kde měl kancelář sám prezident strany Gerry Adams, o kterém bylo známo, že je pod neustálým dohledem zvláštního odboru?

Vypůjčil jsem si zelený hatchback nissan a zavolal Felixovi, abych mu sdělil podrobnosti. Řekl jsem mu, že po deváté ráno vyjedu od matčina domu a zaparkuji své auto, jak jsme se domluvili. Ráno mi matka žehlila džínsy a já jsem stál v kuchyni a díval se na ni. Zavalila mě vlna citů, takže jsem jí strašně toužil všechno vypovědět, o IRA i o zvláštním odboru, a také jí říct, že pokud to všechno špatně dopadne, je to naposled, co se vidíme.

Ale rozmyslel jsem si to. Nechtěl jsem dopustit, aby matka prožívala hodiny, dny a možná i týdny děsu a obav o mé bezpečí. Sám jsem do těch sraček vlezl, tak z nich musím sám najít cestu ven.

Ani jsem ráno nepolíbil matku na rozloučenou, i když jsem zoufale toužil ji obejmout a říct jí, jak moc ji mám rád. Jenže já jsem se k ní tímhle způsobem nikdy nechoval, a kdybych to teď udělal, vyplašilo by ji to. Tak jsem si to zakázal.

Odjel jsem v malém nissanu, a když jsem z kruhového objezdu zahlédl telefonní budku, rozhodl jsem se ještě naposled zavolat Felixovi a zeptat se, jestli jde všechno podle plánu. Třikrát jsem objel kruhový objezd kolem dokola, než jsem zastavil u budky, v naivní představě, že bych svým bizarním manévrem mohl zmást lidi z IRA, kteří mě mohou sledovat.

„Jsi to ty, Felixi?“ zeptal jsem se, když mě telefonistka spojila.

„Já ti řeknu, chlapče, že jestli se budeš takhle vrtět na tom kruháči, tak si zaděláš na haldu problémů. Už se nám z tebe začala točit hlava,“ zasmál se.

Cítil jsem, jak po mně sklouzává vlna úlevy. Pochopil jsem, že mě lidé ze zvláštního odboru zblízka sledují, takže dokonce věděli i to, kolikrát jsem projel objezd, a to mi dodalo řádnou dávku sebedůvěry. Pokračoval jsem k cíli v lepší náladě, než jakou jsem zažil za několik posledních týdnů.

Zazvonil jsem u vchodu do Connolly House a přišla mi otevřít nějaká žena. Řekl jsem jí, že mám schůzku s Pódraigem Wilsonem.

„Ach, jenomže on tady není,“ zavrtěla hlavou. „Dnes se tady ještě vůbec neukázal.“

„Tak já počkám,“ řekl jsem, „protože mě na tu schůzku sám pozval.“

„Prosím, jak chcete,“ odpověděla a doprovodila mě do malé čekárny, kde byly na stolku rozloženy republikánské noviny, aby měli návštěvníci co číst. Na stěnách visely fotografie uvězněných příslušníků IRA, kteří drželi hladovku.

O dvacet minut později přišli do kanceláře dva muži z IRA, které jsem poznal. Jedním z nich byl Paul „Chico“ Hamilton, vousatý robustní chlap, kterému bylo něco přes čtyřicet a rád si o sobě myslel, že je jedním z představitelů tvrdého křídla IRA. Podvědomě jsem toho člověka nenáviděl od první chvíle, kdy jsem ho poznal, protože jsem věděl, že je aktivním příslušníkem trestných komand IRA. Někteří starší příslušníci, kteří Chica znali ještě ze sedmdesátých let, mu přezdívali „Andulka“, protože „zpíval“ policistům, když ho v roce 1977 zatkli pro účast na pokusu o vraždu majora z pluku Gordonových horalů. Byl odsouzen na dvanáct let vězení.

Někteří pravověrní příslušníci IRA byli přesvědčeni, že měl být z organizace s hanbou vyloučen, protože porušil první článek příkazů IRA a uznal jurisdikci britského soudu, když se před ním přiznal k pokusu vraždy, k ublížení na zdraví důstojníkovi a k držení zbraně a munice. Většina příslušníků IRA, pokud byli postaveni před soud, odmítala uznat pravomoc tohoto soudu, a proto u přelíčení neřekla ani slovo.

Znal jsem i toho druhého chlapa, kníratého Jamese „Jima“ McCarthyho, štíhlého muže mezi třiceti a čtyřiceti roky, jehož také provázela pověst, že organizuje akce trestných oddílů a sám se podílí na mlácení provinilců. Před lety i jeho potrestalo komando IRA, které mu prostřelilo koleno. Vědělo se o něm, že patří mezi ty, kteří s oblibou vyslýchají oběti předtím, než dojde k jejich potrestání. Holedbal se tím, že je náramným svůdcem žen. Ve skutečnosti většina žen McCarthym pohrdala; vesměs z něho měly dojem, že využívá své autority k tomu, aby se pokoušel je svést. V roce 1977 byl James McCarthy odsouzen k pětiletému trestu pro držení zbraní a munice.

Od těch dob se jak Hamilton, tak McCarthy stali nejvěrnějšími nohsledy prezidenta Sinn Féin Gerryho Adamse a působili jako jeho osobní strážci. Doprovázeli Adamse i na dublinské letiště, když se v září 1994 vydával na svou kontroverzní „mírovou“ cestu do USA.

Jim se mě zeptal: „Marty, nečekáš náhodou na Pódraiga?“

„Jo, čekám. Proč?“

„Pódraig nás poslal, abysme ti vyřídili, že se tady s tebou nemůže sejít. Buď můžeš jít po svým a domluvit si jinou schůzku, nebo tě za ním můžeme zavést.“

Dvě vteřinky jsem nad tou volbou uvažoval. Věřil jsem si, že kdyby se tihle dva braši pokusili mě někam odtáhnout, tak bych z nich vyrazil duši a zaplatil za to jen pár škrábanci, protože oba měli akorát velkou hubu, ale skutek utek. Taky jsem si říkal, že jestli Pódraigovi nevadí, že bych mohl přijít jindy, tak celá věc nemůže být příliš vážná.

„Dobrá, půjdu s váma,“ rozhodl jsem se. Vyšel jsem s nimi z kanceláře na ulici a scházel po schodišti k chodníku. Cestou se mě Jim McCarthy jakoby nic zeptal: „Marty, máš tady auto?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Vzal jsem si černýho taxíka.“

Ta otázka mě však vylekala, protože jsem si dobře pamatoval, co mi říkal Felix.

Všichni tři jsme vyšli z Connolly House, zašli za roh a zastavili se u bílého čtyřdveřového Fordu Fiesta. Jim McCarthy se posadil za volant, Chico vedle něho a já jsem se nasoukal na zadní sedadla.

Jim jel rychleji, než jsem čekal, a záměrně projížděl křižovatkami ve chvíli, kdy už na semaforu naskakovala červená, aby ztrpčil život případným pronásledovatelům. Já jsem ovšem věděl, že Felixovi řidiči, kteří ve zvláštním odboru absolvují speciální výcvik, nebudou mít problém mě sledovat. Jim ale pořád řídil jako splašený a to mi dělalo starosti. Začínal jsem mít dojem, že jsem udělal chybu. Měl jsem se rozhodnout přijít někdy jindy.

Záměrně jsem se vůbec neohlížel za sebe, protože tím bych se mohl jedině prozradit. Neustále jsem se díval na auta před námi a říkal jsem si, jestli v některém z nich nejedou příslušníci odboru. Bláhově jsem očekával, že by do nás každou chvilkou mohli narazit, abych v nastalém zmatku mohl Jimovi a Chicovi vyklouznout. Čím dál jsme jeli, tím osamělejší, izolovanější a zranitelnější jsem si připadal.

Chico během desetiminutové jízdy neustále žvanil a snažil se chovat přátelsky a lehkomyslně, očividně proto, aby mě uklidnil. Oba věděli, že mám docela násilnickou náturu, zvlášť když se octnu v zoufalé situaci.

Vyjeli jsme z Andersonstownu, projeli Suffolkem a vjeli do Twinbrooku, což je celkem hustě obydlená čtvrť na jihozápadním okraji Belfastu. Zastavili jsme v tiché, až pusté ulici Broom Park před čtyřpodlažním činžákem.

Jim McCarthy vyskočil z auta, práskl dveřmi a rozběhl se k domu.

Chico mě vyzval: „Pojď, Marty, běž za ním,“ a tak jsem vystoupil a šel jsem do domu.

Stěny i dveře byly počmárané graffiti, která očividně vytvořili příslušníci IRA křídami i všelijakými barvami. V baráku to páchlo starou močí. Prošel jsem hnědými dveřmi, vystoupil do druhého patra, vešel do otevřených dveří jednoho z bytů a zavřel jsem za sebou.

Všiml jsem si, že v kuchyni je nějaký cizí člověk a šeptem si povídá s Jimem McCarthym. Jim vyšel a oznámil mi: „Marty, Pódraig tady ještě není, ale objeví se co nevidět.“

Všichni tři zašli do kuchyně, já jsem zůstal stát v pokoji a čekal jsem. Pak se otočili a zase vyšli ke mně.

„Poslyš,“ řekl Jim, „jsme z Prozatímní IRA. Jsi zatčenej.“

Všiml jsem, si že jsou nějací rozklepaní. Potom ale McCarthy vytáhl pistoli. „Lehni si na podlahu, ksichtem k zemi,“ poručil mi, „a o nic se nepokoušej.“ Cítil jsem, že mi přiložil zbraň k hlavě.

V tom okamžiku jsem byl přesvědčený, že stiskne spoušť a je po mně.

Ale vteřiny ubíhaly a byl jsem pořád naživu. Pak jsem ucítil, že mi jeden z nich stáhl z nohou tenisky.

„Vytahej všechno, co máš v kapsách,“ poručili mi a já jsem je poslechl, i když nemotorně, protože to bylo docela obtížné, když jsem musel ležet na břiše.

„Kristepane!“ vykřikl někdo polekaně. „Zkurvený klíče od auta! Myslel jsem, žes nepřijel autem.“

„Taky že ne,“ zalhal jsem. „Tyhle jsou od dodávky.“

V jedné z kapes jsem měl svitek padesáti desetilibrovek a řidičský průkaz. Řekli mi, abych vstal, odešel k pohovce a tam si lehl zase na břicho. Viděl jsem, jak Chico vyšněrovává tkaničky z mých tenisek. Šlo mu to náramně těžko, protože se u toho třásl jako osika, a Jim pořád jen opakoval: „O nic se nepokoušej, Marty, nic na nás nezkoušej.“

Chico mi svázal ruce před tělem, ale když se snažil tkaničku zavázat, vůbec se mu to nedařilo a nakonec to zvoral. Pak mi druhou tkaničkou svázal nohy u kotníků, ale podobně mizerně. Nepochyboval jsem, že bych se bez velké námahy mohl uvolnit.

To už jsem se začal divit, jak neohrabaně a neorganizovaně si počínají, když museli použít moje vlastní tkaničky z bot, aby mě mohli svázat. Napadlo mě, čím by mě asi svázali, kdybych měl na nohou mokasíny.

Naráz jsem celou tu děsivou záležitost vnímal spíš jako komedii – Chico je celý rozklepaný a má nervy na pochodu, nedokáže zavázat tkaničky, nesvede obyčejný uzel, a Jim mává kolem sebe pistolí a pořád jako papoušek kdáká, abych se „o nic nepokoušel“. Začal jsem se při tom pomyšlení smát, možná se tak projevila moje nervozita. Ale smál jsem se dál a pobaveně jsem si je prohlížel. Oni přeskakovali pohledem z jednoho na druhého, protože jsem je svou reakcí očividně ohromil a teď nevěděli, co si mají myslet.

„Sežeň deku, dones deku,“ řekl Jim a Chico vyšel z pokoje. Vrátil se s přikrývkou a přehodil mi ji přes hlavu. Zdálo se, že jim dodává kuráže, když se mi nemusejí dívat do obličeje.

O pět minut později McCarthy odešel z bytu, a já jsem se domýšlel, že šel nejspíš někomu zatelefonovat, že akci řádně zvládli. Chico si zatím sedl na konec pohovky a vždycky po několika vteřinách mi připomínal: „Pamatuj, Marty, že máme pistoli, tak se o nic nepokoušej.“

V místnosti začalo být hodně dusno a pod pokrývkou jsem sotva mohl dýchat. Zhruba po deseti minutách Chico vstal, zašel do kuchyně a vrátil se s novinami. Zpod přikrývky jsem viděl kousek místnosti a zahlédl jsem mladého kluka, kterého jsem neznal, jak sedí v křesle naproti mně a čte si knížku. Slyšel jsem rádio, které bylo naladěné na nějakou hudební stanici, a tak jsem poslouchal zamilované písničky a balady a myslel jsem na mladé lidi, kteří vedou šťastný, bezstarostný život, těší se z něho a z lásky, kterou k někomu cítí. A věřte nevěřte, přistihl jsem se, že se usmívám navzdory situaci, v níž jsem byl, svázaný a zabalený v dece jako krocan a čekal jsem kulku do týla.

Chico ztichl a jak se čas vlekl, slyšel jsem i děti, které si hrály dole na ulici. Pomyslel jsem na své chlapce, na Martina s Pódraigem, a musel jsem si skousnout rty v zoufalé snaze potlačit slzy, které se mi draly do očí, když jsem si říkal, že už je určitě nikdy víc neuvidím.

Proklínal jsem se, že jsem tak naivně vlezl rovnou do pasti, když jsem souhlasil, že pojedu za Wilsonem. Měl jsem vědět, že když se mě McCarthy ptá, jestli jsem přijel autem, jsou moje dny sečteny.

O tři hodiny později jsem požádal, jestli by mi nemohli dát trochu vody. Ten mladý kluk šel, vyštrachal sklenici a přinesl mi ji. Pořád ještě jsem ležel na břiše, a tak mi dával pít, ale šlo to těžko, nemluvě o tom, že voda chutnala zatuchle a byla vlažná. Po celou dobu mi ale nikdo nevyhrožoval ani mi neubližovali – a McCarthy se pořád ještě nevrátil.

Jak hodiny tikáním ukrajovaly čas, začínal jsem ztrácet víru ve Felixe i celý odbor. Byl jsem přesvědčen, že pokud měli v úmyslu mě zachránit, měli se do toho dát už dávno. Museli přece docela přesně znát místo, kde teď jsem, a nechápal jsem, proč nic neslyším – žádné vrtulníky, žádné policejní sirény, žádné známky přítomnosti armády.

Nedovedl jsem si představit, že by mě Felix po tom všem, čím jsme spolu prošli, prostě jen tak hodil přes palubu. Svěřil jsem mu svůj život a teď, když jsem potřeboval jeho pomoc, se na mě vykašlal a nedělá nic pro to, aby mě zachránil? Ještě dnes ráno mi sliboval, že na mě budou dávat pozor a ochrání mě. Tvrdil, že se mi nic nestane, a teď, když měl splnit svůj slib – nic. Nikdy v životě jsem si nepřipadal opuštěnější.

Během těch hodin, co jsem tam ležel, jsem nejméně dvakrát slyšel slavnou píseň Bryana Adamse Everything I Do, I Do It for You, kterou jsme s Angií moc rádi poslouchali při našich vyjížďkách na venkov. Cítil jsem, jak se mi krabatí brada, když jsem bojoval proti slzám, které se mi tlačily pod víčka.

Myslím, že až tak po čtyřech nebo pěti hodinách jsem zaslechl vrtulník, který se vznášel nad sídlištěm. Zvenčí jsem zaslechl pěší vojenskou hlídku a štěkání psa. Pak někdo s anglickým akcentem křikl: „Drž hubu!“ a srdce se mi rozbušilo nadějí, protože jsem si byl jistý, že se blíží moje záchrana.

S úzkostí jsem čekal, že co nevidět někdo vyrazí dveře a vtrhne dovnitř, ale nic se nedělo. Vrtulník zase odletěl a kroky vojáků odezněly v dálce. Zase jsem pozbyl veškeré naděje.

Půl hodiny nato jsem slyšel, že někdo přichází po schodech, a potom se ozvalo zaklepání na dveře. Otevřít šel ten mladý kluk. Říkal jsem si, že můj čas nadešel. Očekával jsem tlupu lidí z Občanské administrativní skupiny IRA, ale to se jen vrátil McCarthy. A byl sám.

Hned hlásil: „Všude kolem jsou zasraní vojáci a policajti z mobilní podpůrný jednotky. Musel jsem dlouho čekat, než ti kriplové odtáhnou, abych mohl jít dovnitř.“

Všichni odešli do kuchyně a já jsem slyšel landrovery projíždějící kolem domu. Říkal jsem si, že Felix dělá, co může, aby mě našel, ale také jsem pochopil, že nikdo tam venku nezná přesné místo, kde teď jsem. Stal se z toho závod s časem.

Zaslechl jsem hlasatele v rádiu, jak říká, že je půl šesté – ležel jsem na té pohovce už skoro sedm hodin.

Zoufale jsem potřeboval jít na záchod, a tak jsem požádal, aby mě tam pustili.

Přišel ke mně nejmladší věznitel, rozvázal mi ruce a ukázal mi, kam mám jít. Kotníky jsem měl pořád svázané a musel jsem poskakovat jak vrabec. Tak jsem dohopsal až na toaletu.

V koupelně jsem si všiml, že vana je až po okraj napuštěná křišťálově čistou vodou. Věděl jsem, že IRA s oblibou mučí vyslýchaného tím, že mu ponoří hlavu pod vodu a tak ho drží, dokud dotyčný skoro nepozbude vědomí. Pak ho zase vytáhnou, položí mu nějaké otázky a znovu mu strčí hlavu pod vodu. Tenhle mučicí rituál se opakuje, dokud svého vězně nezabijí, nebo se nepřizná k tomu, co od něho chtějí slyšet.

Došlo mi, že pokud z toho bytu neuteču, čeká mě právě tohle strašlivé mučení a zřejmě i některá jiná. Pochyboval jsem, že bych měl dost síly, abych to přežil a dokázal zapírat, že jsem pracoval pro odbor. Bylo jen otázkou času, než se v bytě objeví komando, které se má postarat o můj výslech, a pustí se do děsivého díla. Budou používat všechny možné metody k tomu, aby mě donutili mluvit. Byli na tyhle výslechy skutečnými odborníky – bylo jim lhostejné, co vyslýchanému člověku provádějí, protože jim šlo jen o doznání. Vůbec nezáleželo na tom, jestli se jejich oběť něčím provinila, nebo je naprosto nevinná. Když s tím chudákem skončili, tak buď měli jeho doznání, nebo byl mrtvý.

Říkal jsem si, že jestli zůstanu v tom bytě, skoro jistě tady umřu, a zděšeně jsem přesvědčoval sám sebe, že nedokážu vydržet mlácení, pálení ohníčkem cigarety a další mučení, abych se nepřiznal. A pak mě střelí do týla.

Vykoukl jsem ze dveří koupelny a upřel pohled přes chodbu na okno obývacího pokoje. Odhadoval jsem, jak daleko je z něho na zem. Zkoušel jsem si vzpomenout, kolik poschodí jsme ráno vyšli. Netušil jsem, co je pod oknem – jestli beton, zaparkovaná auta, stromy, křoví, nebo trávník.

Za oknem jsem neviděl nic než horizont, žádné stromy či obytné domy, dokonce ani žádný činžák. Se zamrazením jsem si říkal, že okno musí být nejméně dvanáct metrů nad zemí. Ale na tom nezáleželo. Rozhodl jsem se, že vsadím všechno na jednu kartu a proskočím oknem ven, a radši budu riskovat, že se zabiju, než bych musel čelit mučitelům, kteří udělají všechno, co bude v jejich moci, aby mě zabili až po co nejdelší době a co největším utrpení.

V té chvilce jsem si vzpomněl na sestru Kathy, která zemřela ještě jako školačka. „Panebože, Kathy,“ řekl jsem šeptem, „jestli se koukáš tam shora, tak mi pomoz!“

Mrkl jsem do kuchyně, ale ti tři pořád civěli z okna a pozorovali hemžení vojáků venku. Řekl jsem si: „Tohle je tvá jediná šance, Marty…, jdi do toho, do toho!“

Nohy jsem měl pořád svázané k sobě, a tak jsem vyhopkal z koupelny, přes chodbu a do obýváku. Před sebou jsem měl okno – skočil jsem tak vysoko, jak jsem dokázal, a hlavou napřed jsem proletěl okenní tabulí.

Vůbec si nevzpomínám, že bych to sklo prorazil…

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Vybavuji si, že mi nějaká žena držela hlavu v náručí a pořád mi opakovala: „To bude v pořádku, chlapče, to bude v pořádku.“

Podíval jsem se na sebe a neviděl jsem nic než krev – všude samá krev: košili i kalhoty jako by krví polil, a taky jsem cítil, že mi stéká po obličeji, v ústech i v hrdle jsem měl její pachuť. Točila se mi hlava a snažil jsem se zůstat při vědomí. Hlavní ale bylo, že jsem přežil.

Probral jsem se v nějaké místnosti a viděl jsem, že u mé postele stojí Felix a Mo a dívají se na mě. Byl jsem otřesený, ale i tak jsem pocítil nesmírnou úlevu, že se konečně objevili mí přátelé ze zvláštního odboru a že už můj život nic neohrozí.

„Jsi vzhůru, Marty?“ slyšel jsem Felixův hlas.

„Jo, ale jen tak tak,“ odpověděl jsem.

„Teď nemluv,“ radil mi. „Jsi v pořádku, ležíš v nemocnici a jsi v bezpečí. Uvidíme se později.“

Zase jsem usnul, a když jsem se probudil, neměl jsem tušení, kolik mezitím uběhlo hodin či dnů. Začal jsem se rozhlížet kolem a hned se ozvala bolest, která mi pulzovala v levé paži; měl jsem dojem, že na ní mám sešitou ránu. Také na hlavě jsem cítil stehy a měl jsem ji obalenou silnou vrstvou obvazů. Zkoušel jsem si vybavit, co se stalo a jak jsem se dostal do nemocnice.

Chodili za mnou doktoři i sestry a mluvili na mě. Od nich jsem se dozvěděl, že mě kdosi našel na zemi před bytovým domem a podle toho, co jim bylo řečeno, jsem vypadl z okna v třetím podlaží. Poslouchal jsem, co mi říkají, ale byl jsem celý obluzený a vůbec jsem nechápal, co se vlastně stalo. Řekli mi, že museli rozstříhat všechno oblečení, které jsem měl tehdy na sobě.

Po konzultaci s lékaři mě převezli sanitkou z Nemocnice královny Viktorie do nemocnice Musgrave Park, která, jak jsem se dozvěděl později, byla pod neustálou policejní ostrahou. Lékaři, kteří mě prohlíželi tady, mi vysvětlili, že jsem měl obrovské štěstí, že jsem vůbec naživu, a že jsem neutrpěl žádná život ohrožující zranění. Podle nich jsem měl hlubokou ránu v levém boku, kterou jsem si udělal při prolomení okenní tabule; další zranění a povrchové rány jsem měl na hlavě – zlomenou čelist, vyražené zuby a těžký otřes mozku od toho, jak jsem hlavou napřed dopadl na trávník po skoku z dvanáctimetrové výšky. Také jsem prý byl deset dní v bezvědomí.

O několik hodin později mě lékaři znovu prohlédli, protože je o to požádal zvláštní odbor; kdyby prý to umožňoval můj stav, radši by mě převezli do Palácových kasáren v Holywoodu, což byla důkladně zabezpečená vojenská základna, v níž žily rodiny britských vojáků, kteří sloužili v Severním Irsku.

Mo dostal od doktorů svolení, aby mě naložil do auta, které provázeli ozbrojení příslušníci zvláštního odboru v dalších dvou autech. Nechtěli nic ponechat náhodě. Zavinuli mě jen do nemocničního prostěradla a jeli jsme; neměl jsem nejmenší tušení, kam mě Mo veze. Na pár minut jsem přišel k vědomí, ale potom jsem zase usnul a celou cestu prospal. V autě s námi jeli ještě dva ozbrojení příslušníci zvláštního odboru.

Nejprve mě zavezli do Castlereaghu, kde jsem dvě nebo tři hodiny seděl v křesle v kanceláři vrchního inspektora, než se velení odboru rozhodne, kam mě umístí. Pořád jsem byl jako omámený, i když mě posadili do jiného auta a odvezli do kasáren. Tam se na mě přišel podívat vysoký úředník odboru, s nímž jsem se nikdy nesetkal. Když zjistil, jak jsem na tom, vydal pokyn, že mě mají ještě jednou přestěhovat, protože pokoj, kde mě uložili, se mu zdál příliš blízko plotu obklopujícího základnu, odkud mohl přijít případný útok.

Během dalšího týdne za mnou občas zašli Felix s Moem, jen tak se podívat a popovídat si, a postupně jsem cítil, jak se mi vrací síly a dokážu lépe ovládat tělo. Taky myšlení se mi začalo rozjasňovat a pomaličku jsem si kousek po kousku skládal průběh událostí.

Felix mi vysvětlil, co se ten den stalo. Během cesty z Connolly House mě sledovací vozy odboru v husté dopravě ztratily, bylo však jasné, že jsem někde v oblasti Twinbrooku. Přikázal, aby tam přilétly dvě helikoptéry, a rozeslal tam armádní i policejní pěší hlídky. Jejich úkolem bylo nejen po mně pátrat, ale také zajistit, aby se do té oblasti nedostala žádná skupinka lidí od IRA, což by mohli být vyšetřovatelé vyslaní k mému výslechu. Jeho plán zabral, protože do bytu, kde mě drželi, se žádný další příslušník IRA nedostal.

Pověděl mi, jak ti tři členové IRA, kteří mě zadrželi, po mém skoku rychle seběhli po schodech a začali mě za nohy tahat dovnitř, protože mě chtěli dostat zpátky do bytu. Něco je ale vyplašilo, takže mě zase pustili, utíkali k zaparkovanému autu a podařilo se jim uniknout. Jestli ti tři věřili, že jsem mrtvý, nebo je vylekal příchod armádní hlídky, to nebylo jasné, ale zvláštní odbor dodatečně zjistil, že všichni okamžitě utekli za hranice do Dundalku.

Později jsem se také doslechl, co se dělo toho dne, kdy mě unesli. Matka, Angie a další příbuzní obcházeli nemocnice po celém Belfastu a zkoušeli mě najít. Ale zvláštní odbor sebral všechny nemocniční záznamy, jen tak pro jistotu, kdyby se IRA pokoušela mě vystopovat a znovu mě unést. Z minulosti byly známy případy, kdy komanda IRA vpadla do nemocnice, namířila na zaměstnance zbraně a unesla pacienta, kterého chtěla vyslýchat.

Máti tušila, že se přihodilo něco vážného, ale nechtěla děsit Angii a děti. To, že o mně neexistoval záznam v žádné z hlavních nemocnic s úrazovým oddělením, přivedlo matku k nápadu, že mě mohla unést IRA, nechtěla se ale nikoho z organizace ptát.

Poptávala se i na místních policejních stanicích, nikde ale neměli záznam o tom, že bych byl zatčen nebo že by mě někdo ohlásil jako nezvěstného, a navíc neměli žádná hlášení ani o tom, že by se někde našlo nějaké tělo. Když matka nic nevyštrachala, začala spíš věřit tomu, že jsem naživu, ale nějak nevysvětlitelně jsem zmizel.

IRA po mně ovšem také pátrala. Poslali k mé matce domů skupinu lidí ze Sinn Féin a IRA, aby jí řekli, že jsem asi nějak zmizel, protože už mě několik dní nikdo z organizace neviděl. Ptali se, jestli mě ona viděla nebo jestli by mi mohla předat vzkaz, že o mě má IRA starost a rádi by věděli, jestli jsem v pořádku a v bezpečí.

Nikdo z IRA ovšem neměl tušení, že dům mé matky je čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem zvláštního odboru a že každý, kdo ji navštíví, je potají vyfotografován a identifikován.

Matce ale přišlo hodně podezřelé, když jí ti stejní muži domlouvali, že si nemá všímat žádných pověstí, které by snad o mně mohly kolovat, protože nic z toho není pravda. Když se zeptala, o jaké pověsti by mělo jít, odpověděli, že se proslýchají nějaké nesmysly, že mě snad IRA někam uklidila. Žádali ji také, že kdybych se objevil, má mi vyřídit, že IRA se jen chce ujistit, že jsem v pořádku; vůbec nic mi nehrozí a měl bych se jim okamžitě ohlásit.

„Jedno vám povím, paní McGartlandová,“ prohlásil jeden z příslušníků IRA, „že nemáme zájem vašemu synovi ani v nejmenším ublížit.“

Když na ně matka naléhala, aby jí dali nějaké další informace, řekli jí: „Někdo si přišel s Martym promluvit a on z nějakého důvodu vyskočil z okna, víc o tom nevíme.“

Nato máti zdvojnásobila svou snahu mě objevit.

Zdálo se, že IRA se až zoufale pokouší mě najít. Vyslali jednu ze svých nejhezčích mladých žen na stanici v Castlereaghu, aby policistovi v recepci vyprávěla, že je moje přítelkyně Angie a že by mě chtěla vidět. Řekla, že prý slyšela nějaké zvěsti, že jsem se vážně zranil při nějakém pádu z výšky, ale že mě nikde nemůže najít a žádná pohotovostní ambulance o mně neví. Žádala, jestli by se po mně nemohla policie podívat a dát jí pak vědět, kde by mě mohla navštívit.

Ten úskok jim skoro vyšel. Felix přišel s dobrou zprávou, že Angie zaslechla povídačky o mém pádu z okna a chtěla by mě vidět, a tak se domluvil termín, kdy se má ta žena vrátit do Castlereaghu, kde by se snad se mnou mohla setkat.

Felix mě varoval, že IRA mohla Angii kontaktovat a nějak jí vyhrožovat, aby ji donutila jít na stanici do Castlereaghu, a že mi velmi pravděpodobně má předat zprávu s varováním, že pokud se nevydám organizaci, odnesou to mí přátelé a rodina.

„Udělali by to?“ zeptal jsem se Felixe.

„Už to udělali dřív a udělají to znovu,“ odpověděl. „Když tihle hajzlové chtějí z někoho dostat nějakou informaci, udělají pro to všechno. Na to nikdy nezapomínej, Marty.“

Stanoveného dne mě Felix odvezl autem do Castlereaghu. Hrozně jsem toužil po tom, abych zase Angii viděl a mohl ji obejmout. Nebyl jsem schopen na ni a na chlapce nemyslet od první chvíle, kdy jsem se v nemocnici probral k vědomí, a moc jsem je chtěl vidět, přesvědčit se, že jsou v pořádku, a ujistit je, že je všechny miluji.

Felix nikdy Angii neviděl, ale věděl, že je mladá, tmavovlasá a hezká. A taková byla i dívka, která čekala na setkání se mnou. On ale nehodlal postupovat nijak bezhlavě. Zařídil, že děvče posadili do výslechové místnosti s jednostranným zrcadlem, a než mě za Angií pustil, požádal mě, abych ji napřed identifikoval. Podíval jsem se skrz sklo na mladou ženu, která se vydávala za Angii. V životě jsem ji neviděl.

Zakusil jsem chvilku hořkého zklamání, ale přitom jsem byl Felixovi vděčný, že nedovolil, abych se s ní rovnou setkal – kdyby se to stalo, byl bych postaven před strašnou volbu: buď se vzdát, nebo se smířit s tím, že moje rodina ponese důsledky. Teď se děvče bude muset vrátit a říct svým šéfům v IRA, že mu nedovolili se mnou mluvit.

I v tomto případě jsem se teprve po knižním vydání deníků Iana Phoenixe v roce 1996 dozvěděl, co si o dění toho dne, kdy mě IRA unesla, mysleli šéfové bezpečnosti.

Průzkumná skupina dostala rozkaz sledovat „Carolův“ pohyb. Dne 8. srpna byl vyzván lidmi z Provo, aby odešel do úřadovny Sinn Féin v Connolly House na Andersonstown Road v Západním Belfastu. Předpoklad byl takový, že bude „vytěžen“ týmem Občanské administrativní skupiny, což je nejobávanější složka vnitřní bezpečnosti Prozatímní IRA. Průzkumná skupina byla na místě a sledovala ho, když zanedlouho vyšel. Přešel přes ulici do nákupního komplexu Busy Bee. Průzkumná skupina hlásila Kooperační operační skupině, že Carol je v supermarketu. V tom se ale mýlili. Byl unesen z parkoviště komplexu Busy Bee, svázán a umlčen a převezen do bytu v nedalekém Twinbrooku. Zde byl střežen dvěma příslušníky Provo, kteří čekali na příchod vyšetřovatelů.

Naštěstí a čistě náhodou proletěla přímo nad střechou obytného bloku, kde Carola drželi, helikoptéra. Současně blok zvenčí kontrolovala pěší armádní hlídka. Podle Phoenixe „kvůli tomu únosci propadli panice“ a svého vězně rozvázali, protože očekávali, že by se každou chvíli mohli objevit příslušníci bezpečnostních sil. Carol nečekal, jestli ho někdo přijde zachránit. Vrhl se z okna… a dopadl na hlavu…

Šťastnou náhodou se zachránil před osudem desítek jiných, kteří museli podstoupit mučení příslušníky bezpečnostního týmu [Prozatímní] IRA, kteří je nakonec brutálně zavraždili.

(Výňatek z knihy Susan Phoenixové a Jacka Hollanda Phoenix: Čistka mezi stíny nakladatelství Hodder & Stoughton, 1996)

Četl jsem tu pasáž z deníku Iana Phoenixe pořád a pořád dokola, protože tenhle nesmírně zkušený člověk, špičkový důstojník severoirské protiteroristické zpravodajské služby, prostě připouštěl, že od chvíle, kdy jsem vešel do Connolly House, se pro mou ochranu ve skutečnosti udělalo velmi málo, přestože se vědělo, že mám být „vytěžován“ týmem Občanské administrativní skupiny. Neskrýval, že mě ani neviděli odcházet v doprovodu dvou velmi dobře známých příslušníků IRA a že mě do Twinbrooku nevysledovalo ani jedno auto zvláštního odboru, aby nakonec přiznal, že jsem si zachránil život „šťastnou náhodou“.

Vyšší velitelé zvláštního odboru dobře věděli, co se se mnou má stát, že budu pravděpodobně podroben krutému vyšetřování a strašnému mučení, ale navzdory tomu ani nehnuli prstem, aby mě ochránili; žádný příslušník odboru nedostal příkaz, aby mě sebral a odvezl do bezpečného domu. Naopak mě povzbuzovali, že mám jít na schůzku do Connolly House, že jsem pod neustálým policejním dohledem a že se mi nemůže nic stát. Ve skutečnosti mě nechali na holičkách.

Když jsem četl v knížce tuhle pasáž, říkal jsem si, kolik desítek dalších agentů bylo stejně jako já ponecháno svému osudu v rukou IRA, vyslýcháno, mučeno a nakonec zastřeleno, protože vyšší úředníci zvláštního odboru neudělali žádná opatření k ochraně žen a mužů, kteří dennodenně riskovali své životy a poskytovali informace, jež měly ve válce proti IRA nesmírný význam.

Přišlo mi až neuvěřitelné, že se tito důstojníci mohou chovat k agentům tak lhostejně. Dělají všechno pro to, aby se mezi agenty a jejich řídícími orgány vyvinul vztah hluboké důvěry a blízkého přátelství, přestože předem vědí, že tyhle vztahy nakonec nebudou mít vůbec žádnou cenu. Nejvyšší důstojníci mají při rozhodování vždycky poslední slovo, a pokud to má znamenat obětování totožnosti agentů, a někdy i jejich životů, nedá se podle jejich mínění nic dělat.

Když lidi jako já přesvědčovali, aby z jakéhokoli důvodu pracovali pro zvláštní odbor a pro vládu, nikomu z nich tohle nevysvětlili. Nikdy mi neřekli, že budu obětován jako pěšec v šachové partii, kdykoli vyšší velitelé rozhodnou, že už v jejich širších plánech nehraji životně důležitou roli.

Ještě mnoho měsíců se mě zmocňoval vztek, kdykoli jsem si vzpomněl, jak málo jsme já i ostatní agenti znamenali pro vrcholné úředníky v SAS, MI5, zvláštním odboru a ve vojenské rozvědce, kteří tvořili Kooperační operační skupinu, pro tyhle vrchní plánovače a lidi odpovědné za zásadní rozhodnutí ve vedení tajné války proti IRA. Čas ostří mé zlosti nakonec otupil, ale už navždycky budu těmi lidmi pohrdat.

V kasárnách Palace jsem zůstal dva měsíce, než jsem se zotavil a díky pomoci fyzioterapeutů jsem znovu mohl užívat levou paži a rameno. Přinesli mi nové šaty a Felix s Moem mě občas vyvedli na oběd do nějaké restaurace v tom či onom koutu Severního Irska. Klábosili jsme a probírali minulé události, ale neustále jsme se snažili udržovat hovor v lehkém tónu, nikdy jsme se nebavili o bombách a střílení, které byly víc než čtyři roky součástí mého každodenního života.

Mo i Felix mi nabízeli své přátelství i do budoucna, a zdálo se mi, že mě chtějí až rozmazlovat, abych znovu nabyl sebedůvěry, a tak se mi snažili pomáhat čelit nejisté budoucnosti. Kdykoli jsme opouštěli bezpečný obvod kasáren, provázel nás ozbrojený doprovod a mí dva přátelé z odboru měli v podpažních pouzdrech pistole. Nehodlali podstupovat ani sebemenší riziko.

Po týdnu či deseti dnech mi Felix řekl, že moje postavení agenta zvláštního odboru v Severním Irsku definitivně skončilo. Také mi řekl to, čeho jsem se obával: že už nebudu moci žít v Severním Irsku a že mi zařídí úplně novou totožnost, bydlení v Anglii a slušnou hromádku peněz od úřadů, která mi má pomoci překonat několik prvních měsíců nového života.

Také mi řekl, že nemám na vybranou a budu muset zapomenout na všechny své příbuzné a přátele v Severním Irsku, a také se musím smířit s tím, že můj život bude neustále v ohrožení, a to kvůli kontaktům IRA v zahraničí. Vysvětlil mi, že jakmile opustím Severní Irsko, budu odkázán sám na sebe, a že nikdo nebude schopen zajistit mi bezpečnost ani se zaručit za životy Angie a chlapců, kdyby se ke mně připojili.

Nevěděl jsem, co na to říct. Den za dnem jsem osaměle seděl v kasárnách a žena i děti mi velmi chyběli. Věděl jsem, že Angii poutají k její rodině velmi těsné vztahy a myšlenka, že by měla odejít z Belfastu, by pro ni byla sotva přijatelná. Nakonec jsem požádal Felixe, jestli by za ní nezašel a nezeptal se jí, co chce dělat dál.

Angie byla postavena před obtížné dilema a sama nevěděla, jestli má zůstat v Belfastu u své rodiny a v kontaktu s přáteli, nebo se mnou odejít do Británie, aby zkusila, zda by dokázala přijmout život v utajení, jemuž, jak věděla, by se musela přizpůsobit. To by znamenalo nikdy nevěřit žádným přátelům, žít ve lži, stěhovat se z místa na místo a neustále se bát, že by mohlo udeřit komando IRA.

Felix mě varoval, že kdybych se s Angií někdy setkal v Severním Irsku a dozvěděla se o tom IRA, hrozilo by jí samotné nebo někomu z rodiny, že je unesou nebo na ně alespoň pošlou trestné komando.

V říjnu 1991 jsem v doprovodu dvou ozbrojených příslušníků zvláštního odboru opustil Severní Irsko. Odpluli jsme trajektem z Larne a potom mě zavezli do nového domova, bytu kdesi v severní Anglii, který mi koupili a zařídili.

Dostal jsem nějaká telefonní čísla a seznámili mě se dvěma jinými příslušníky zvláštního odboru, kteří se stali mými místními kontakty. Když ti lidé večer odešli, bylo mi docela dobře, jen jsem se cítil velice osamělý a nemohl jsem se dočkat, až se ke mně připojí Angie s chlapci.

Angie s Martinem a Pódraigem přijeli za čtyři týdny. Chtělo se mi smát ze samého štěstí a zároveň plakat z pocitu, že je zase všechny vidím zdravé a v pořádku. Angie vypadala báječně, usmívala se na mě, ale i tak jsem cítil, že je napjatá. Martinovi byly necelé dva roky a Pódraigovi devět měsíců, takže naštěstí neměli potuchy, co se děje. Onoho prvního večera jsem šel do jejich ložnice a díval jsem se, jak klidně vyspávají a ve své nevinnosti si nic neuvědomují.

„Myslíš, že jsme udělali dobře?“ zeptala se mě Angie, když jsme večer usedli k večeři. „Ještě nikdy jsem nebyla pryč z Belfastu.“

Snažil jsem se ji uklidnit a přesvědčit ji, že teď zase bude všechno v pořádku, když je celá naše rodina pospolu. Vysvětloval jsem jí, že Martina s Pódraigem v Anglii čeká klidnější a bezpečnější budoucnost, a to je podstatné.

Vánoce roku 1991 pro mě byly jako zázrak. Pronajal jsem vesnickou chalupu, upekli jsme krocana a dopřáli si láhev vína. Seděli jsme kolem krbu a rozbalovali dárky. Chlapci zatím nechápali, co znamená Santa Claus, ale radovali se z hraček i sladkostí.

Seděl jsem a pozoroval svou rodinu rozsazenou na podlaze mezi vánočním balicím papírem; v očích se jim odrážely plameny z krbu a já jsem si užíval pocit velkého štěstí. Angie se mi zdála šťastná, milující a chápavá, a pokaždé, když jsem slyšel, jak se směje, se mi ulevilo na duši. Blažilo mě, že se zase vrátila do svého někdejšího veselého rozpoložení a radovala se ze života s dětmi a se mnou. Každý večer, když jsem ji objímal a líbal na dobrou noc, jsem za to děkoval Bohu.

EPILOG

Po několika měsících strávených v Anglii se však Angii začalo čím dál víc stýskat po Belfastu, její rodině a přátelích.

Také se bála, jak by na Martina a Pódraiga působilo, kdyby museli vést kočovný život, skoro každý rok se stěhovat z jednoho domu do druhého a z města do města, takže by si nemohli najít stálé kamarády, museli by stále střídat školy a vůbec by neměli možnost zapustit někde kořeny a vést normální, obyčejný život.

Angie chápala, že moje rodina bude muset neustále utíkat před IRA a pořád se držet o krok před nimi, a připadalo jí to nespravedlivé vůči ní i vůči chlapcům.

Čím víc jsme o té věci mluvili, tím víc jsem se klonil ke stejnému názoru. To, že budu pracovat pro zvláštní odbor, bylo mé vlastní rozhodnutí, nikdy jsem se jí na to nezeptal ani se s ní o tom nebavil. Věděla, že jsem se stal příslušníkem IRA, ale netušila, jaký důvod mě k tomu ve skutečnosti vedl. A nikdy se nedozvěděla, že mě angažovali jako britského agenta, jehož úkolem bylo infiltrovat IRA.

Pochopil jsem, že musím Angii nechat, aby se vrátila do Belfastu ke své rodině a chlapce vzala s sebou, aby mohli vést normální, klidný život. Pomyšlení na to, že je ztratím, bylo kruté, ale věděl jsem, že jiná možnost nezbývá.

Než jsem odešel z Irska, Felix mi radil, jak se v podobné situaci zachovat. Kdyby bylo nezbytné, abych žil odděleně od Martina a Pódraiga, mělo by se jim říct, že jejich otec umřel a že ho už nikdy nespatří.

Povídal mi, že podle zkušeností, které získali v podobné situaci jiní lidé, se zdálo být zejména pro malé děti nejlepším řešením, aby věřily, že jejich táta je mrtvý, protože od začátku nepokojů v Severním Irsku skutečně přišlo mnoho dětí o rodiče při bombových atentátech nebo střeleckých přepadech.

Začátkem roku 1992 nastoupila Angie s chlapci na loď a odplula do Irska, aby tam začala nový život ve své rodině a mezi dávnými přáteli.

Do čtyřiadvaceti hodin poté jsem se s pomocí lidí ze zvláštního odboru přestěhoval, abych žil zase v jiné části Anglie. Obsadil jsem byt, který jsem nikdy neviděl, v ulici, v níž jsem nikdy předtím nebyl, a ve městě, kde jsem byl cizincem. První noc jsem proseděl na posteli v tom cizím pokoji a myslel jsem na matku, Angii, Martina a Pódraiga a na to, že už žádného z nich nikdy nespatřím. Z očí mi kanuly slzy a na spánek jsem neměl ani pomyšlení. Celou noc jsem myslel jenom na své blízké, na dobré časy, které jsme spolu prožili, a na své synky spící v postýlkách, na děti, které už nikdy nepotkám.

Od té doby jsem ještě třikrát změnil totožnost a stěhoval jsem se nejen do nových bytů, ale i do různých měst a městeček. Snad jednoho dne budu moci zapomenout na to, co bylo dřív, žít v klidu, koupit si nějaký dům a najít si slušnou práci. Možná dokonce potkám někoho, kdo nebude nic vědět o mé minulosti, a založím novou rodinu. Ale to je hudba budoucnosti.

Tři roky poté, co jsem opustil Belfast, přišel matce domů dopis adresovaný na mé jméno. Uvnitř bylo oznámení o konání římskokatolické zádušní mše, které se obvykle posílá příbuzným a přátelům, jimž zemřel někdo blízký. Na lístku stálo:

Upřímnou soustrast.

Pane, dopřej odpočinutí věčné duši Tvého věrného služebníka a poskytni útěchu a povzbuzení těm, které postihla ztráta.

Svatá mše se bude konat za věčné odpočinutí duše Martyho McGartlanda. S upřímnou účastí od vašich přátel z Connoly House, Crumlin Road a Long Kesh.

Oznámení podepsal reverend Patrick Crowley, který bude mši sloužit.

Connoly House je samozřejmě hlavní sídlo strany Sinn Féin v Belfastu; na Crumlin Road se nacházely cely, kde byli drženi podezřelí z terorismu, a ve věznici Long Kesh čili H-blocks si odpykávali trest odsouzení teroristé. Bylo zřejmé, že mí takzvaní přátelé byli příslušníci IRA. Tohle byl způsob, jímž mi dávali najevo, že na mě nezapomněli a ani nezapomenou, dokud nebudu mrtvý. Zbabělé skutky IRA tím však nekončily.

V červenci 1996, téměř pět let od chvíle, kdy jsem opustil Severní Irsko, byl můj bratr Joseph doma v Moyardu v Západním Belfastu se svou přítelkyní Tracey a jejich čtyřletou dcerkou Kirsty, když se ozvalo zaklepání na dveře.

Do domu se nahrnulo pět mužů v kuklách a bílých rukavicích, z nichž dva svírali v rukou zbraně. „Irská republikánská armáda!“ zařval jeden a vrhli se na Josepha. Povalili ho na podlahu a jeden muž mu stoupl na záda, zatímco jiný mu sundal ponožky a nacpal mu je do úst. Další dva mu páskou svázali ruce i nohy a ovinuli mu hlavu tak, že mohl sotva dýchat.

Potom ho odnesli do nákladového prostoru dodávky a odvezli na krátkou vyjížďku. Vytáhli ho z auta, kolem kotníků mu uvázali lano a pověsili ho hlavou dolů na plot. Pak ho začali mlátit železnými tyčemi do holení, kotníků i stehen. Baseballovou pálkou mu bušili do paží a do těla ho tloukli dřevěnou latí, z níž trčely hroty zatlučených hřebíků. Odhadoval, že toto týrání trvalo nejméně čtvrt hodiny.

Joseph si z toho odnesl roztříštěné obě nohy, čtyři zlomená žebra a zlomené obě ruce. Tři měsíce se nedokázal postavit. Josephu McGartlandovi nikdo neřekl žádný důvod, proč ho trestné komando IRA tak zřídilo. On však věděl, proč to bylo – náhodou byl mým bratrem a podle opovrženíhodných metod, které praktikovaly trestné skupiny IRA, to bylo dostatečným důvodem k tomu, aby naprosto nevinného mladého muže strašlivě ztloukli.

V září roku 1990 skupina odvážných mužů a žen založila organizaci FAIT, Families Aganist Intimidation and Terror, tedy Rodiny proti zastrašování a teroru, která využívá každé příležitosti k veřejnému odsouzení a zveřejňování případů bezdůvodného bití, které zahrnuje i výkon osobní vendety. Ale takzvaná trestná komanda IRA a loajalistů, skupinky tupých a zbabělých parchantů, v nábožensky rozpolceném Severním Irsku stále beztrestně terorizují své sousedy.

Čtyři roky jsem se snažil aspoň svým nepatrným dílem sehrát nějakou roli v úsilí o nastolení určité občanské bezpečnosti v Severním Irsku a zachraňovat životy nevinných lidí, jak katolíků, tak protestantů. Dělal jsem to v naději, že jednoho dne se Severní Irsko dočká budoucnosti bez střílení a bomb, kde už nebude třeba se bát bezuzdného násilí odporných trestných komand.