Odkaz mezopotamského písaře

D.J McIntosh

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Romány historické, Thriller

Strhující thriller se odehrává v nedávné minulosti, ale současně nás uvádí hluboko do světa pradávné asyrské civilizace. Spolu s hrdiny příběhu pronikáme do starověké mezopotamské kultury a její mytologie, k tajemnému kultu bohyně Ištar a pátráme po komplikovaném hlavolamu, jenž nás má dovést k ukradené biblické památce a velkolepému ztracenému pokladu. V moderních kulisách románu se tak snoubí starověké dějiny Mezopotámie s nejrůznějšími aspekty hermetismu, okultismu a alchymie. Hlavní hrdinou románu, jehož děj se odehrává mezi válkou zmítaným Bagdádem a New Yorkem, je John Madison, newyorský obchodník s uměním, jemuž se následkem války v Iráku a rabování v bagdádském muzeu v létě roku 2003 navždy změní život. John Madison, Američan tureckého původu, kterého vychoval jeho starší bratr Samuel, je uznávaný archeolog a asyriolog. Ten jako významná osobnost newyorské umělecké scény Johnovi pomohl rozjet kariéru. Začátek války Samuela zastihl v Bagdádu, kde se mu během rabování v Národním muzeu podařilo zachránit významnou rytinu. Při návratu do New Yorku však umírá při autonehodě a jeho bratr John, který auto řídil, je hospitalizován. Po propuštění z nemocnice zjišťuje, že jistý přítel z dětství rytinu ukradl a ukryl a mezitím se ji pokoušel prodat za co nejvyšší cenu. Potenciální kupci ale zloděje zavraždí a jeho právníci Johnovi posílají dopis a disk se složitým hlavolamem, který mu má poskytnout klíč vedoucí k ukryté rytině. John bojuje s časem a se zabijáky v patách se rytinu snaží najít. Pátrání ho proti jeho vůli zavede zpět do Bagdádu. Zde jej čeká odhalení pravdy, jež stála na počátku slavného příběhu, který celý svět pokládá za pouhý mýtus.

ODKAZ

MEZOPOTAMSKÉHO

PÍSAŘE

Copyright © D. J. McIntosh, 2011

Translation © Jana Žůrková, 2011

ISBN: 978-80-87067-18-5

Věnováno památce

generálmajora Nicoly Calipariho

a Mazena Dany, talentovaného novináře

První obětí války je pravda.

AISCHYLOS, 525-456 př. n.l.

Odkaz mezopotamského písaře je první knihou

Mezopotamské trilogie.

Odehrává se v srpnu,

měsíci zasvěceném Šamašovi,

asyrskému bohu Slunce.

POZNÁMKA

Roku 1922 byla konečně vyřešena vědecká hádanka stará několik staletí. V plynárně ve městě Sarcelles se legendárnímu francouzskému alchymistovi Eugènu Canselietovi za přítomnosti dvou očitých svědků podařilo přeměnit sto gramů olova ve zlato. Své tajemství nikdy nikomu nesvěřil a vzorec zůstává dodnes záhadou.

HISTORICKÁ POZNÁMKA

Ninive tyčící se nad meandrem řeky Tigris kdysi bývalo klenotem velké Asyrské říše. Město bylo opevněno obrovskými hradbami širokými v nejužším místě dva metry a dvanáct kilometrů dlouhými a střeženo patnácti velkolepými branami. Do skvostných chrámů, knihoven, paláců a zahrad uvnitř přiváděl čerstvou vodu akvadukt z podhůří Tauru.

Nádhera Ninive nepřetrvala. Roku 612 př. n.l. médský král Kyaxares s pomocí babylonských kmenů z jihu a z oblasti Černého moře město oblehl. Krátce nato Ninive padlo. Bylo vypáleno, vypleněno, opuštěno a již nikdy nepovstalo.

Během staletí vytvořil navátý písek z okolních plání nad ruinami města násep, takzvaný tell, jejž bylo možno vidět na míle daleko. Ninive zmizelo. V průběhu věků bylo vymazáno z lidské paměti a stalo se zapomenutým městem.

V polovině 19. století francouzský diplomat Paul-Émile Botta, britský badatel sir Austen Henry Layard a irácký archeolog Hormuzd Rassam odkryli naleziště, jež se později proslavilo jako pahorek u Kújundžiku. Objevili pozoruhodné předměty – monumentální sochy okřídlených býků s lidskou hlavou, ozdobné vlysy a celou knihovnu hliněných tabulek.

Mezi všemi těmito překrásnými kusy prošla téměř bez povšimnutí prostá bazaltová rytina. Tehdy si jen málokdo uvědomoval, že ze všech nálezů bude právě ona tím nejcennějším.

PROLOG

Bohové nás opustili,

jak stěhovaví ptáci ulétli.

[Naše město] je zničeno, hořký je nářek.

Prolita je krev země,

tak jako měď a cín se vlévá do pece tavící,

jak ovčí tuk na slunci se těla rozpouštějí.

Náš chrám je zničen,

příkrov kouře leží nad městem jak rubáš,

krev se valí, kudy téct má řeka.

Lid lká, smutek se šíří,

[Naše město] již není. (Bohové nás opustili: internetové stránky o Sumeru, www.ancient-wisdom.co.uk/iraqur.htm. „Nářek nad zkázou města Uru“ byl do češtiny původně přeložen Luborem Matoušem v knize Mýty staré Mezopotámie (Praha: Odeon, 1977).)

Pár hodin před závěrečným útokem si jen málokdo uměl představit, že by město mohlo skutečně padnout. Jak by hrdé Ištařiny brány s pevnými mosty klenoucími se nad řekou Tigris mohly být prolomeny? Copak nebylo všude kolem vidět vojenské jednotky? Copak nebyl palác zrcadlící se v poklidných vodách řeky dostatečně opevněn? Neslíbil snad vládce, že vše dobře dopadne?

A přesto devátého dne měsíce Nissan – v období, jež si útočníci vhodně zvolili, aby se vyhnuli nesnesitelnému letnímu žáru – město padlo a bylo rozdrceno stejně snadno jako křehká skořápka ptačího vejce. Vojáci prchali, odhazovali své zbraně a schovávali se mezi lid. Ženy svolávaly své děti a krčily se v temných komorách. Kolem běsnil požár a proměňoval domy ve spáleniště. Plameny pohlcovaly početné svitky papyru a pergamenu ve velké knihovně. Těla byla všude, bez zájmu ležela na ulicích, plavila se po řece jako utopený a nafouklý dobytek. Klece s exotickou zvěří a ptactvem drženým pro lidské potěšení byly vypáčeny, zvířata byla ukradena a poražena na maso. Sochy vládce byly znesvěceny a on sám nebyl k nalezení.

Brzy došlo i na odvěkého souputníka války, rabování. Ušetřen nezůstal skrovný majetek obyčejných obyvatel města ani nádherné pokladnice. Plenitelé rojící se jako hejno krkavců zápasících o stejný kus masa loupili drahocenné předměty ze slonoviny, chalcedonové a lazuritové náhrdelníky, chrámové sošky i alabastrové vázy. Jeden muž rozbil hlavu terakotového lva z Harmelova chrámu. Jiný seděl se zkříženýma nohama na zemi a odtrhával ozdobné vykládání harfy z Uru.

Kolem 14. dubna 2003 Bagdád skláněl hlavu před porážkou. Jeho pokladnice, slavné Irácké národní muzeum, se stala válečnou obětí.

Davem se s tichou účinností proplétal zloděj. Štíhlý muž s havraními vlasy a bledou pletí. Na jeho levém zápěstí svítila značka, zvláštní symbol barvy zaschlé krve. Zloděj se nad tou změtí rukou sápajících se po kořisti musel tiše smát. Neměli ani tušení, co vlastně berou. Jako zdiskreditovaný syn belgického diplomata strávil zloděj v Bagdádu deset let a v muzeu se dobře vyznal.

K pasu měl ve speciálním pouzdře ukrytém pod volnou černou bundou připevněný útočný nůž značky Viking Tactics připravený ztrestat každého, kdo by se odvážil zkřížit mu cestu. Přišel sem najít dva předměty. Prvním z nich byla realisticky provedená měděná hlava bohyně Vítězství ze starověké Hatry, kterou již uložil do svého vaku. Ten druhý a ještě důležitější exponát byl vzdálen jen několik chvil. Nespouštěl z očí muže jménem Tomas Zakar.

Tomas Zakar skláněl hlavu a přikrýval si dlaněmi uši, jako by snad potlačením té scény mohl celé to řádění zastavit. Ten pohled se však navždy vryl do jeho paměti. Bandy rabujících rozbíjely střelbou ze samopalů vitríny a nakládali si na kolečka hliněné nádoby, které se přitom otloukaly a praskaly.

Téměř celý archiv muzea ležel rozházený po podlaze a hořel. Plál jako jedna velká pohřební hranice. Tomas padl na kolena a hasil plameny holýma rukama. Jeho mnohem větší bratr Ari jej odtáhl pryč. „Nech toho, Tomasi, ublížíš si.“

Tomas jej odstrčil a vyrazil směrem k rabujícímu, který se motorovou pilou chystal odříznout kamennou hlavu z Chorsábádu. Motorová pila byla navržena tak, aby projela skrz poddajná dřevěná vlákna. Její ostří by mohlo vápenec rozlomit a poškodit celý artefakt. Tomas k němu přiskočil. Muž zamával rotujícím ostřím. Ari svého bratra popadl, zaklesl mu své mohutné paže kolem pasu a odtáhl jej právě včas. „Proboha,“ vykřikl, „vždyť tě zabijou!“

Ari se rozčileně rozhlédl, bez nejmenšího tušení, kam jít. Tohle byla doména jeho bratra, Tomas znal rozmístění chodeb a sálů muzea mnohem lépe než on. Bledý a zrzavý Ari se napřímil, čímž z obou udělal ještě snadnější terč. Bez elektřiny se výstavní síně utápěly v šeru osvětleném pouze denním světlem. Místo se podobalo veliké hrobce. Největší exponáty, příliš těžké pro přesun a zabalené do ochranných plachet, připomínaly mohutné obry, kteří čekají na pohřeb.

V šeru dokázal Ari rozpoznat kolosální sochy Šedu, okřídlené býky s lidskou hlavou, které tvořily vstupní bránu do asyrských sbírek. Naléhavě se obrátil na Tomase: „Pojď tudy. Pomoz mi. Neznám cestu.“ Přitlačil Tomase na jednoho z kamenných strážců a chvíli jej tam držel. „Zhluboka se nadechni a uklidni se.“

Tomas se pokusil vysvobodit z jeho sevření. „Musím se vrátit ven. Někde poblíž je tank.“

„Ředitel už to zkoušel. Třikrát šel do hotelu Palestina prosit armádu o pomoc. Odmítli. Pojď, Samuel na nás čeká. Už teď máme zpoždění.“

„Nemůžu to jen tak odnést. To bychom nebyli o nic lepší než tihle zloději.“

„Chceš to snad radši nechat tady napospas rabujícím?“

Tomas učinil další chabý pokus o odpor, ale tentokrát byl Ari neoblomný. Složitou cestou se vydali ztemnělými chodbami do malé a zaprášené restaurátorské dílny.

Čekal na ně drobný postarší muž, v jehož tváři se zračily obavy. Když uviděl oba bratry, vydechl Samuel Diakos úlevou. „Konečně jste tady. Měl jsem o vás strach.“

Tomas sevřel rty do chmurného úšklebku. „Tak se do toho dejme. Odpusť nám Bůh.“ Na podlaze neuspořádaně ležely rozbité hliněné nádoby, jako kdyby se místností právě prohnala větrná smršť.

Samuel jej sotva slyšel. S hbitostí mnohem mladšího muže přiskočil k řadě naplněných regálů u zdi. Ari se ramenem zapřel o poslední regál v řadě, odtlačil jej a odkryl tak malá čtvercová ocelová dvířka ve zdi. Samuel poklekl. „Myslím, že zámek je neporušený.“ Pokynul Arimu, aby přinesl plátěný vak, a požádal ho, aby jej položil na podlouhlý stůl, na němž ležela bavlněná plachta, štětce a měřicí přístroje užívané pro pár tabulek a úlomků rytin ležících opodál.

Samuel odemkl ocelová dvířka a nahlédl do šera uvnitř. „Pořád je tady. Přišli jsme včas.“ Vysunul těžký bazaltový obdélník ven a opatrně jej položil na stůl.

Na zápraží se objevila postava v černém s vakem přehozeným přes rameno. Samuel zcela zaujatý rytinou si jej nejprve nevšiml, ale Ari a Tomas muži rychle zastoupili cestu. Zloděj si sundal vak a zlehka jej položil na podlahu. Ukázal k Samuelovi. „Tohle si vezmu,“ řekl.

„Vypadni odsud,“ vyrazil k němu Tomas.

Zloděj jej kopl přímo do slabin. Tomas se zkroutil bolestí a sesul se k zemi. Ve zlodějově ruce se objevil útočný nůž. Ari přiskočil před Tomase, na poslední chvíli srazil mužovu paži ozbrojenou tesákem a prudce jej udeřil do hrudníku. Muž se zapotácel, ale stočil nůž tak, že jeho ostří zasáhlo Ariho dlaň a rozřízlo ji. Z ošklivé rány vytryskla krev.

Zloděj svou zbraň držel s lehkostí, připraven zasadit smrtelný úder. Věřil, že nůž hořel svou vlastní touhou po krvi: stejně jako virgule dokáže odhalit vodu, dokázal i tento nůž vycítit umístění tepny a okamžitě ji přeseknout.

„Ne!“ Samuel zdvihl rytinu, již zabalenou do bavlněné plachty. „Dám vám to. Vezměte si ji. Už jim neubližujte.“

„Jste starý. Stejně byste mě nezastavil,“ ušklíbl se jízlivě zloděj, když zvedal svůj vak a podával jej Samuelovi. „Dejte to dovnitř.“ Samuel poslechl.

Od vstupu zazněl rozruch. Ve dveřích se i se svými kolečky objevila skupina rabujících. Když uviděli Tomase ležícího na podlaze a Ariho svírajícího si ruku a marně se snažícího zastavit krvácení, zůstali stát jako opaření.

Zloděj popadl svůj vak a vyrazil ke dveřím. Namířil nabroušeným hrotem nože k rabujícím. „Z cesty,“ sykl.

Rabující v hrůze upustili svá kolečka a ucouvli.

Zloděj zmizel v potemnělé chodbě za jejich zády.

Venku mezitím padla noc. Lidé utíkali všemi směry jako bílé přízraky v přítmí, s pažemi obtěžkanými lýkovými taškami a lepenkovými krabicemi. Jeden muž nesl monitor počítače a kabely mu povlávaly kolem krku jako dárkové stužky. Jiný táhl pohovku, jejíž chromované nohy vyrývaly do prašné země hluboké brázdy.

Když se konečně dostali ke své toyotě, zhroutil se Tomas rozčileně na sedadlo řidiče. Ari nastoupil a přidržoval si improvizované obinadlo z bavlněné plachty, které měl ovázané kolem ruky.

Samuel si sedl dozadu a svůj plátěný vak položil vedle sebe. „Teď už bude všechno v pořádku,“ řekl. „To nejhorší je za námi.“

„Co to povídáš?“ vyštěkl Tomas. „Vždyť to bylo totální fiasko.“

„Pořád jsme naživu. To je mnohem důležitější.“

„Poslouchej ho, Tomasi,“ řekl Ari. „Má pravdu.“

„V každém případě,“ pokračoval klidně Samuel, „jsem mu dal špatnou rytinu. Tu naši mám v tašce. Jeď. Musíme se odsud dostat.“

Poblíž Tell al-Rimahu, Irák

20. dubna 2003

Slunce v nadhlavníku Hanně napovědělo, že je poledne. Horko její tělo proměnilo v bezvládný kus hadru. Oční víčka měla v jednom ohni. Snila o vodě – o pocitu chladné tekutiny stékající jejím krkem, v rákosových jezírkách na březích řeky Tigris, ledové vlhkosti na starých kamenných zdech. Ztrácela nad sebou kontrolu a věděla to.

Za svítání ji drsné ruce několika mužů odtáhly do vyhloubené jámy. Ruce jí spoutali za zády a přivázali ke sloupku. Při kopání jámy navršili pyramidu hlíny, která se teď tyčila až do výše jejího pasu. Rýče a lopaty, které při tom použili, odhodili na neuspořádanou kupu u jejích nohou.

Hanna sledovala, jak se tři muži vracejí a shýbají se na zem pro kameny o velikosti dětské pěsti – dost velké, aby způsobily krvácení, ale malé na to, aby slibovaly rychlou smrt. Kameny uložili na malou hromádku při okraji jámy.

Jeden z mužů se oddělil od ostatních a došel po svahu až k ní. Byl štíhlý a měl hustou kštici černých vlasů, které kontrastovaly s jeho pletí až nepřirozeně bledou na někoho, kdo strávil tolik hodin pod neúprosným sluncem. Na jeho levém zápěstí bylo vidět červené tetování. Stáhl jí šátek a nechal jej volně viset kolem jejího krku, sklonil k ní hlavu, až byla jen několik centimetrů od jejího obličeje, a ztišil hlas, takže jej mohla slyšet jen ona.

„Kam odvezli tu rytinu? Řekni mi to a nezabiju tě.“

Hanna neodpověděla, protože vycítila lež.

„Cítíš ten žár, Hanno?“ Sáhl do kapsy a vytáhl lahvičku ze zeleného skla naplněnou vodou. Vytáhl zátku a vlhkým hrdlem lahvičky se dotkl jejích rtů. Když otevřela ústa, surově ji odtrhl. „Můžeš mít tolik vody, kolik chceš – stačí mi říct, co chci vědět.“

S odvrácením hlavy jeho nabídku odmítla. V rukou neměla žádný cit a po celém těle cítila vzhledem k horkému dni zvláštní chlad. „Já nevím,“ odpověděla. „Samuel nechtěl nic prozradit.“

„Lžeš. Jsi jednou z jeho nejbližších asistentek.“

„Už ne. Nemám od něj žádné zprávy. Podezíral mě už od chvíle, co jsem se ji pokusila ukrást poprvé.“

„Co ti nabídl?“

Hanna chtěla propuknout v cynický smích, ale vlastní napuchlý jazyk jí v tom zabránil. U koutku úst se jí objevila slina. Byla tak unavená! Podívala se na něj a vzpomněla si na písečné zmije, které ve svém úkrytu číhají na nohu, která projde příliš blízko. Jeho oči byly stejné jako ty jejich – přivřené, zarudlé a tak nevýrazné, že vypadaly téměř jako žluté.

Vydala ze sebe tichý šepot. „Nic. Proč bych se přidávala na vaši stranu, kdybych mohla peníze dostat přímo od Samuela?“

„Tak jak mohl vědět, že se objevím v muzeu? Byl na mě připravený. Tu informaci mohl mít jedině od tebe.“

„Vždyť víš, jak to tady chodí. Tamtamy pracují rychle. Nikdo nedokáže tajemství udržet moc dlouho.“

„Tvoje oběť je úplně zbytečná. Stejně to nakonec zjistíme.“ Ucítila, jak se potí, a napadlo ji, jestli nějaká jeho část může být taky vystrašená. Měla proti němu vůbec nějakou šanci? „Proboha, nech mě jít. Tady umřu.“

V záchvatu vzteku mrštil lahvičkou pryč. Roztříštila se o skálu. Úlomky zeleného skla ležely na zemi a třpytily se ve slunečním svitu. „Čert tě vem.“ Jeho slova zabolela jako rána bičem. Vyšplhal po svahu zpět nahoru.

„Hanna nás zradila,“ zakřičel na ostatní. Zvedl levou ruku, ukázal na ní parohy – vztyčil ukazováček a malíček, ostatní prsty nechal skrčené – a příšerně zaklel jejím směrem. Zvedl jeden kámen, došel k menšímu z obou mužů a vtiskl mu jej do třesoucích se rukou. „Ukamenuj ji.“

„Říkal jsi, že se ji jen pokusíme vyděsit. Už takhle je na tom špatně. Tohle zašlo příliš daleko.“

„Pořád nás nebere vážně.“

„Možná opravdu nic neví.“

„Ale ví. Prostě to udělej.“

Muž zamířil ve snaze najít místo, na němž může rána co nejméně ublížit. Kámen se s mírným, neúčinným žuchnutím svezl po Hannině rameni.

„Tak ty ji chceš šetřit?“ zařval rozzlobeně. „Ukaž mu, jak se to dělá, Shime.“

Obrovský muž udělal krok dopředu. Jeho menší druh se instinktivně stáhl, protože již měl příležitost zblízka si prohlédnout škodu, jakou jeho kolega dokáže napáchat. Goliáš se ohnul v pase, sebral ze země dva kameny a vší silou jimi mrštil po svém cíli.

Hanna vykřikla. Její tělo sebou trhlo, když jí jeden z kamenů dopadl do obličeje a druhý roztrhl jemnou kůži na břiše. Po takovém zranění se veškeré její pojetí o čase a prostoru rozplynulo.

Jakoby soucitem nad jejím utrpením se začalo měnit světlo. Slunce se zbarvilo do temně oranžova a obloha do nepřirozeného odstínu okru. Země se v nelítostném horku chvěla, jako kdyby se pod jejím povrchem vinul obrovitý had. Vše kolem bylo zvláštně klidné až na slabý šum, elektrické bzučení milionů částeček písku poletujících vzduchem.

Muži pohlédli k severu. „Vítr šamal,“ řekl jeden z nich. „Podívejte.“

Vypadalo to, jako by se nad rovným obzorem najednou zvedla hora. Zpočátku tvar vypadal jen jako neurčitá boule, ale rychle rostl před očima. Během několika minut již byla několik desítek metrů vysoká hradba písku jasně viditelná. Valila se k nim jako masivní vlna tsunami. Načervenalý písek protínaly rychlé modré záblesky. Arabové vítr nazývali chamsín, od slova padesát, protože podobné bouře, jsou-li silné, mohou trvat až padesát dní.

Dali se na útěk – věděli totiž, že by bylo téměř nemožné před písečnou stěnou uprchnout. Menší muž zakopl a upadl na špičatou vystupující skálu. Kolenem mu projela ostrá bolest. Zvedl se, držel se za zraněné koleno a potácel se kupředu. Ostatní dva už mezitím doběhli ke svému obitému pick-upu. Ve spěchu otevřeli dveře a nastoupili dovnitř. Nastartovali motor.

„Počkejte!“ zakřičel mužik. „Co to děláte?“

Dveře auta se zabouchly, pneumatiky se roztočily na písečném terénu. Řidič zařadil zpátečku. Kola získala tah a pick-up se otočil k jihu. Menší muž si nevšímal trýznivé bolesti a přinutil své nohy k běhu. Napřáhl ruce před sebe jako žebrák žadonící o slitování. Rozsvítila se dálková světla auta a jejich záře mu na okamžik oslepila oči. Jeho poslední slova přehlušilo rachocení motoru a narůstající bouře.

Hanna na hranici vědomí na kratičký okamžik ucítila ve tváři závan nového větru a první nápor zrníček hrubého písku. Jako rozbitá panenka se zhroutila na sloupek a její vlající šátek ohlašoval přicházející bouři.

Část první

HRA

Neboť hle, já vzbudím a přivedu proti Babylónu

shromáždění velikých pronárodů ze severní země;

seřadí se proti němu, odtud bude dobyt.

Jejich šípy budou jako šípy bohatýra,

který přivádí na sirobu,

nevrátí se s prázdnou.

Kaldejsko se stane kořistí,

všichni, kteří z něho budou kořistit, se nasytí.

JEREMJÁŠ 50:9-10

I

Západní 20. ulice 342, New York

Sobota 2. srpna 2003, 10:30

Během několika týdnů po nehodě jsem se snažil vyhýbat skupině přátel, kteří znali mého bratra Samuela a měli ho rádi. Pokud se naše cesty náhodou zkřížily, vysoukali ze sebe jen: „Je zázrak, žes to přežil, Johne,“ a to tónem, který naznačoval spíš opak.

Ten zlověstný okamžik na dálnici jsem si v sobě nesl jako čerstvě vypálený cejch.

Ve snaze vyhnout se podobným náhodným setkáním jsem na večírek u Hala Vanderlina záměrně dorazil pozdě a doufal jsem, že tou dobou už bude většina lidí pryč. Nepřišel bych vůbec, jenže Hal byl poslední dobou těžko k zastižení, neodpovídal mi na telefony ani na maily. Pořád mi dlužil značnou sumu peněz a tenhle večírek byl jedinou příležitostí, jak se s ním najisto sejít.

Jako dítě jsem zkoumáním domu Vanderlinových dokázal strávit celé hodiny, ztrácel jsem se v potemnělém labyrintu chodeb, které vedly do ztichlých místností. Většina nábytku pocházela z dávných dob – křesla byla potažena karmínové červeným damaškem a rámována vyřezávaným ořechovým dřevem zdobeným na opěradlech ručně paličkovanou krajkou. Skříně, knihovny i psací stoly voněly po kafru a vyschlém mahagonu. Strašidelný dům. Tak mi to tehdy připadalo.

Ze všech pokojů jsem měl nejradši ten, jemuž jsem přezdíval nekonečná komnata. Byla to prostorná obdélníková místnost v nejvyšším patře a jako klukovi se mi zdála obrovská. Na dvou protilehlých stěnách visela rozměrná zrcadla. Když jsem se postavil přesně doprostřed mezi ně, uviděl jsem v nich své odrazy táhnoucí se donekonečna. Když mě podobné samotářské hry unavily, vyběhl jsem kuchyní na zahradu za domem, která připomínala spíše džungli stromů a přerostlých keřů. Ořezával jsem proutky a přivazoval k nim kusy strun, abych si vyrobil luk a šípy, a pak vleže číhal na kyklopy vyplašené z houští a obry ukryté v korunách stromů.

Dokonce i tyto nevinné vzpomínky se teď zdály být poskvrněné Samuelovou smrtí.

Ve chvíli, kdy jsem na večírek dorazil, tam už zbyli jen tradiční příživníci. Mezi nimi profesor Colin Reed dotíral na jakousi platinovou blondýnku s blankytně modrýma očima, předpokládám čerstvou absolventku, což z ní činilo snadnou kořist. Těsné kalhoty a přiléhavá hedvábná halenka odhalovaly její pevné a pružné tělo.

Reed poodešel, nejspíš sehnat něco k pití. Zatímco jsem se rozhlížel po Halovi, zachytila můj pohled. Oplatil jsem jí úsměvem.

„Já jsem Eris,“ řekla, když jsme se přiblížili na doslech.

„John Madison.“ Přistoupila ke mně trochu blíže.

„Patříte k nevěstě nebo k ženichovi?“ zeptal jsem se.

Pozoroval jsem, jak se jí rozšířily oči, když se rozesmála. Měly okouzlující modrou barvu – tak intenzivní, až mě napadlo, jestli nepoužila takové ty kontaktní čočky, které zdůrazňují barvu očí. „Dobrý vtip,“ odpověděla. „Někdy se tyhle univerzitní večírky zdají stejně otravné jako svatba druhého bratrance vaší matky.“

„Jste z Newyorské univerzity?“

„Ne, jsem absolventka MIT. A vy?“

„Kolumbijská. Ale už je to nějaký čas. S Halem se známe už dlouho. Jsme přátelé od dětství a odnedávna taky obchodní společníci.“

„Není náhodou profesor?“

„Ano. Já jsem obchodník s uměním. Prodal mým prostřednictvím nějaká umělecká díla.“

„Obchodník s uměním. Zajímavé. To musíte být milionář.“ Pousmála se, aby bylo jasné, že jen žertuje.

„Mýma rukama procházejí miliony dolarů. Dívat se, jak pokaždé skončí na cizím bankovním účtu, to naštve. Přitom by se měly hromadit v mých investičních fondech.“

To vyvolalo další úsměv. „Takže s Halem jste kamarádi?“ zeptala se. „Můj starší bratr se přátelil s jeho otcem. Samuel mě sem vždycky brával na návštěvy s sebou, a kdykoliv se Hal vrátil z internátu nebo z letního tábora, trávili jsme čas spolu. Tady ve městě moc jiných přátel neměl. A jak se s ním vlastně znáte vy?“

Neodpověděla mi a já jsem si všiml, jak se rozhlíží po místnosti. Na zápraží se objevil Reed se svými hustými světlými vlasy, které mu poněkud rozcuchaně odstávaly od hlavy, a červeným nosem naznačujícím, že tohle dnes rozhodně nebude jeho první drink. Přímo z místa, kde stál, mě probodl pohledem. Znamení, že pozornosti, kterou věnuju objektu jeho zájmu, není příliš nadšen.

Za normálních okolností bych neustoupil, ale musel jsem najít Hala. „Omlouvám se, rád bych zůstal a povídal si, jenže nemůžu.“ Vytáhl jsem vizitku a podal jí ji. „Musím mluvit s Halem. Zavolejte mi, kdybyste třeba někdy chtěla zajít na kafe.“

Zběžně si vizitku prohlédla a schovala do kabelky. „Kofein nepiju, ale mám ráda dlouhé procházky po pláži a romantické večeře.“ Tentokrát jsem se musel zasmát já. „Už se těším,“ řekl jsem. Vzdálil jsem se, ještě než stihl Colin Reed přijít a překazit kouzlo okamžiku.

Ještě než jsem vyšel hledat Hala za dům, pustil jsem na CD přehrávači v kuchyni „Black Black Heart“ od Davida Ushera, zesílil zvuk a otevřel okno, aby bylo hudbu slyšet i venku. Usher tu píseň složil pro ženu, ale vždycky jsem si říkal, jak snadno lze její název vztáhnout i na mě.

Po kamenném chodníčku jsem vyšel ven. Z oken vyzařovalo měkké světlo a šířilo se do temných zákoutí zahrady. Horko srpnové noci probouzelo vůni osik, která se vinula vzduchem.

Zhluboka jsem se nadechl a na okamžik se cítil téměř šťastný. Hala jsem našel v malém kamenném altánku, na stejném starém proutěném křesle, na němž sedával už jeho otec. Na zadní stěně visela olejová lampa, z níž vycházela citrusová vůně. Jeden rukáv měl vykasaný nad loket a ruku mu svírala elastická páska tak těsně, až se mu krabatila kůže.

Když mě Hal uviděl, zhasl svůj zapalovač a na stůl vedle uzavíratelného sáčku s našedlým práškem odložil lžičku. „Dokonalé načasování jako vždy, Johne.“

Klenutým vchodem jsem vstoupil dovnitř a posadil se na okraj kamenné zídky, která tvořila jednu stěnu altánku. Zkontroloval jsem, že nikdo jiný na zahradu nevyšel, a pak spustil jednu z rolet. Zpoza ní vyletěla můra a její tenká bílá křídla připomínala hedvábí.

Člověk by si řekl, že nehodu právě o vlásek přežil Hal, ne já. Překvapilo mě, jak zuboženě vypadal. Jeho holá paže byla přímo posetá fialovými modřinami a rankami od starých injekčních vpichů. Ve svých třiatřiceti, jen o rok starší než já, vypadal spíš na padesát. Zamračil se. „Pořád jsi na svobodě.“

„Samozřejmě. Proč bych nebyl?“

„V novinách stálo něco o trestním stihání. Psali, že jsi ani zdaleka nejel povolenou rychlostí.“

„Ta nehoda se stala před více než šesti týdny a zatím se nic nestalo. Víš, že vždycky přehánějí. Jel jsem tou cestou snad miliónkrát. Zvládl bych to i poslepu.“

Povytáhl obočí. „No teď už na to máme jen tvé slovo. Samuel nám svou verzi neřekne.“

„Hale. Právě si hodláš šlehnout. Nepoučuj mě o riziku.“

Zasmál se. „Žádné nebezpečí mi nehrozí, pokud nebudu mít smůlu a nenatrefím na špatný matroš.“

Jeho závislost pro mě nebyla žádným tajemstvím. Začalo to jen z legrace, ale z příležitostného úletu se záhy stal každodenní zlozvyk. Náš obchodní záměr rozprodat sbírky jeho otce neměl velkou budoucnost. Většinu rodinného bohatství jsme už roztočili.

Ukázal na lžičku. „Součást kompletní sady shromážděné mou matkou. Objednala si je španělská královská rodina, alespoň tak jí to řekli.

Šestnácté století, dynastie Bourbon y Grecia. Svatební dar u příležitosti spojení Kastílie, Aragonie a Navarry.“

Opatrné jsem lžičku zvedl – bylo mi jasné, že Hal by šílel, kdybych její drahocenný obsah rozlil. Prohlédl jsem si erb na rukojeti: v dolní polovině byl znak, ve dvou horních čtvrtinách lev ve skoku a hrad, na špičce koruna. Během své praxe obchodníka s uměním a starožitnostmi jsem se dost tvrdě naučil, jak rozpoznat padělané předměty.

Položil jsem lžičku zpátky na stůl a povzdechl si. „Vždyť víš, že celá sada je podvrh, jinak bys ji už dávno prodal.“

„Máš samozřejmě pravdu. Je to jediná věc, kterou matka koupila bez porady s námi. Byla na sebe tak pyšná. Otec okamžitě věděl, že jde o kopii. ‚A ještě mizernou.‘ Dodnes ho slyším, jak to říká, vydrželo mu to celých čtrnáct dní. Jako vždycky jsem se jí zastal. Nemám to srdce je prodat.“

„Hale, dnes večer jsem přišel jen proto, že ses mi poslední dobou vyhýbal. Dlužíš mi skoro dva tisíce, co jsem ti půjčil. Uvidím je ještě někdy?“

„Mám dost dlouhý seznam věřitelů. Klidně si můžeš stoupnout do řady.“

O stupínek jsem zvýšil hlas. „Vtipné. Když jsem ti ty peníze půjčoval, jsi říkal něco jiného.“

Hal sebou trhnul, jako bych se dotkl obzvlášť citlivého místa. „Ty jsi tak agresivní, Madisone. Úplně jiný než tvůj bratr. Samuel mě naučil ocenit krásu starožitností a jejich příběhů. Není lehké rozprodávat otcův majetek, jenže tobě jde jenom o prachy. Takhle to mezi námi funguje odjakživa. ‚Na prvním místě jsem já‘, to je tvoje motto.“

Náš vztah vždycky připomínal jízdu na horské dráze, ale tentokrát jsem na jeho špatnou náladu neměl trpělivost a mé podráždění přerostlo ve vztek. „Pořád se snažím se z té nehody vzpamatovat. Přišel jsem o svého jediného bratra. Neopovažuj se ho vytahovat proti mně.“

„A já zase nejspíš přijdu o práci. Colin Reed, který si právě v tuhle chvíli užívá mé pohostinnosti, hltá moje nejlepší pití a pošilhává po ženských, mi dal dneska odpoledne vyhazov. Zjistil jsem to příliš pozdě, abych ještě mohl večírek zrušit. Věděl jsem, že mi nedají definitivu, ale tohle bych teda nečekal. A on má tu drzost se tady ukázat. Takže jsem vážně na dně. Kde nic není, ani smrt nebere, natož u tý –“

Zamumlal jsem cosi o tom, že to je opravdu nemilé.

Mávl nad mou poznámkou rukou. „Svoje peníze brzo dostaneš. Stejně mám něco jiného, mnohem cennějšího než kus stříbra.“

„Co?“ Trochu mě překvapilo, že přede mnou něco tají. „Doufám, že se to nesnažíš prodat sám?“

Znovu si paži stáhl gumičkou a ignoroval mě.

„Hale. Ještě než se ponoříš do své říše za zrcadlem, tak mě poslouchej. S cenami, které jsem ti domluvil, jsi byl vždycky spokojený. Jestli je to, co máš, opravdu tak cenné, můžou tě nakonec pěkně oškubat. Prodej to přese mě a splatíš mi tak svůj dluh. Nebuď takový paličák, proboha.“

„Ty už sis na mně vydělal dost. Teď jsem na řadě já.“ Hal vykouzlil na rtech úsměv a znovu se pustil do svého přípravného rituálu, který si zjevně užíval skoro stejně jako samotné opojení.

Sáhl po injekční stříkačce, stáhl z ní kryt a odhodil ho na stůl. Jehla nevypadala o nic širší než lidský vlas. Natáhl do stříkačky tekutinu a vytlačil vzduchové bubliny. Zaťal levou pěst, hrot jehly si zapíchl do kůže, uvolnil paži a stiskl píst stříkačky. U vpichu se objevila kapička krve.

Opřel se hlavou o proutěnou židli, jako kdyby si chtěl odpočinout. Znechuceně jsem odešel a nechal ho tam dál sedět se zasněnýma očima a pootevřenými ústy. Mohl najít něco opravdu cenného? O tom jsem pochyboval. Jenže proč by to přede mnou chtěl tajit?

II

Doma jsem si z ledničky vytáhl vychlazenou láhev piva a vzal si ji na balkon. Teplou nocí se nesla nezaměnitelná vůně marihuany. To byla jedna z velkých výhod bydlení poblíž nočních klubů v Greenwichi – člověk se mohl sjet už jen tím, že se nadechl. Z pouličních lamp a světelných vývěsek tmou pronikala nažloutlá záře. Kolem procházely hloučky lidí pokřikujících na sebe – holky ve značkových džínech a na deseticentimetrových jehlách a kluci, kteří se je neúspěšně snažili sbalit.

I když jsme tady se Samuelem bydleli společně, poslední léta jsme se spíš míjeli. On byl věčně pryč na vykopávkách a já jsem často odlétal na setkání s klienty. Tohle místo jsme milovali – pro oba to bylo útočiště. Vzhledem k našim povoláním jsme byt zařídili až překvapivě moderně. I když pár starožitných kousků se přece jen našlo: vzácné turkmenské koberce, skandinávský týkový nábytek z šedesátých let, který se mi podařilo výhodně koupit od jednoho zkrachovalého obchodníka, lampy a lustr navržené Charlesem Eamesem. Vysoké stropy dodávaly bytu na prostornosti a za dne do něj velkými okny pronikalo světlo. Za vzácných zimních večerů, které jsem tu trávil o samotě, jsem s oblibou sedával před plynovým krbem, poslouchal hudbu a sledoval poletující sníh venku. Pouštěl jsem si šlágry od Roye Orbisona nebo Diany Krall a jejich hlasy si nechával vrýt hluboko do paměti.

Pouhá vzpomínka na staré dobré časy, kdy jsme byt postupně zařizovali, znovu vyvolala tu bolest hlodající v mém nitru. A když už jsem jednou začal myslet na Samuela, jako ostatně dost často, trvalo dlouho, než jsem opět našel ztracenou rovnováhu. Co jsem se vrátil z nemocnice, ještě jsem nesebral odvahu přiblížit se k Samuelovu pokoji. Za jeho dveřmi na mě vyzývavě číhaly jeho věci a vybízely mě vejít a roztřídit je. Většinou to byly předměty nashromážděné za desítky let cestování kolem Egejského moře a na Blízkém východě. Vzácný kurdský koberec s brokátovými okraji, s rumělkovými a kobaltovými vlákny zářícími stejně jasně jako v den, kdy byl koberec utkán. Svatební pás z tepaného stříbra z osmanského období nalezený v Anatólii. A knihy. Výtisk Sedmi sloupů moudrosti podepsaný T. E. Lawrencem, první vydání všech čtyř svazků Durrellova Alexandrijského kvartetu. Rozprodání Halova dědictví jsem se účastnil ochotně, nikdy bych se ale nedokázal rozloučit ani s kousíčkem toho svého.

Úvahy o dědictví mě přivedly až k mým sedmým narozeninám, k bouřlivému listopadovému dni, kdy jsme se společně se Samuelem vydali na naše oblíbené místo – do městečka u Ontarijského jezera, kde žil jeden blízký rodinný přítel. Kromě čtyřicetiletého rozdílu mezi námi jsme už tehdy byli hodně odlišní. Já jsem byl impulzivní a náročný, Samuel odměřený a rozvážný. Někdy jsem byl přesvědčený, že si rozmýšlí každičký krok, ještě než vůbec pohne nohou. Bylo jasné, že jej určitě přerostu, byl jsem statné postavy a z našeho společného středomořského původu jsem podědil tmavé vlasy a oči. On měl světle šedé oči a bledou pleť typickou spíše pro seveřany.

Toho dne nebyl téměř nikdo poblíž, až na osamělého běžce a pár věnčící své labradory. Psi aportovali větvičky a i přes ledově studenou vodu pro ně běhali až do jezera. Samuel mě držel za ruku a já se o něj cestou po hrubém písku opíral. „Víš, Johne,“ řekl, „svět kolem nás je plný zázraků, ale většina lidí je nikdy neuvidí. Jsou příliš pohlcení svými každodenními starostmi.“

Správce parku už nechal postavit dřevěný laťkový plot narezavělé barvy jako zábranu proti sněhu, který by zimní vítr mohl nafoukat na dřevěný chodníček. Po celé jeho délce se na zemi táhl koberec spadaného listí. Voda měla ocelově šedou barvu. Vlny narážející na skály rozprašovaly všude kolem drobné kapičky vody. Ve vzduchu nebyla cítit sůl a ve vodě neplavaly chaluhy, jinak byste přísahali, že stojíte na břehu oceánu.

Přemýšlel jsem nad tím, co právě řekl, a vzpomínal, jak jsem za letního odpoledne na pláži nasbíral dvě zavařovací sklenice plné barevných sklíček, které dokulata ohladily vlny.

„Jako třeba ty drahokamy, co jsem našel vloni v létě?“ zeptal jsem se. Překvapilo mě, že tak krásné věci jen ležely na zemi a čekaly, až se pro ně sehnu. Ty nejčastější zelené byly mé smaragdy a modré safíry. Někdy jsem našel také jantar a výjimečně dokonce i rubín.

„Třeba,“ odpověděl Samuel. „Pojďme se podívat k útesu. Kdo ví? Možná tam něco najdeme.“

Netrvalo dlouho, než jsem mezi dvěma balvany zahlédl láhev. Samuel mi musel pomoct ji vytáhnout. Byla z namodralého skla a s korkovou zátkou. Uvnitř bylo vidět roličku slonovinově zbarveného papíru. Zátka byla uvolněná, a tak se mi papír podařilo rychle vylovit.

Samuel jej na plochém balvanu rozprostřel. „Podívej, Johne,“ oznámil mi, „myslím, že jsi právě našel mapu k pokladu.“

Kdybych byl starší, odhalil bych ten trik okamžitě. Jako kluk jsem jen stěží zvládal příval štěstí, když jsme pečlivě odměřovali vzdálenosti vyznačené na mapě. Sto kroků k velkému smrku, čtyřicet kroků k fontánce na pití, dále k hudebnímu pavilonku a pak zpátky k půjčovně loděk.

Nakonec jsme se ocitli u květinového záhonu za živým plotem z cedrů, kde nápadně neodkvetla jediná světle růžová růže.

„Poklad leží pod obrázkem růže. Tak to tady stojí,“ řekl Samuel.

Padl jsem na všechny čtyři a klacíkem se pustil do odhrabování rozkopané zeminy pod rostlinou. Samuel si klekl na zem vedle mě, jeho staré tvídové sako povlávalo v prudkém větru a hlína se mu zachytávala za nehty.

Svou roli hrál přesvědčivě.

Kapesníkem jsme opatrně očistili zbylou hlínu a vyzvedli malou truhličku, zaoblenou na jedné straně a s ostrými hranami na druhé.

Pro Samuela bylo typické, že ji nenaplnil dětskými poklady, ale dal do ní něco opravdu hodnotného. Otevřel jsem malý plátěný sáček s několika zlatými mincemi. Vyndal jsem je, prohlížel si nezvyklé obrazce na nich a potěžkával je v dlani. Byl tam také měděný disk, zezelenalý stářím, s rytinou ptáka na jedné straně, kamenné válečkové pečetidlo a zlatý klíč. Později jsem ten klíč zkoušel zasunout do každičkého zámku v našem bytě, ale nikdy jsem neobjevil, k čemu patří. Truhlička skrývala ještě malou emailovou schránku a uvnitř ní karamelově hnědou kamej s ženskou siluetou. Na zadní straně stál nápis v písmu, kterému jsem nerozuměl.

„Ulož si truhličku na bezpečné místo,“ radil mi Samuel. „Jednoho dne pro tebe bude důležitá.“

Zazvonil mi mobil a jeho zvuk mě vrátil zpět do přítomnosti. Podíval jsem se na hodinky. Skoro půl jedné.

Zvedl jsem to a doufal, že uslyším hlas oné blondýnky, jenže z telefonu se ozval Hal. Špatně artikuloval a polykal slova. Jediné, čemu jsem rozuměl, bylo mé jméno. Potom bylo asi padesát vteřin slyšet jen sípání a pomalé, těžké oddechování.

Pak se jeho hlas uklidnil. „Johne, jsi tam? Přijeď zpátky do domu. Potřebuju tě.“ Rána, s níž jeho telefon dopadl na tvrdý povrch, do mého ucha vyslala šokovou vlnu. Pak linka ohluchla.

Nevzpomínám si, kdy naposledy mě Hal jako dospělý žádal o pomoc v nějaké osobní záležitosti. To, že se na mě obrátil teď, bylo jasnou známkou potíží. Popadl jsem klíčky, seběhl dolů po schodech, abych ušetřil čas, a nastoupil do auta. Po šílené jízdě, kdy jsem jako blázen kličkoval ulicemi a ignoroval všechna rychlostní omezení, jsem zaparkoval před kostelem poblíž Halova domu. Ulice byla nezvykle prázdná a potemnělá, velké domy se v noci rýsovaly jako obrovská mauzolea zbavená svých mrtvých.

Vystoupil jsem, naťukal kód pro odemknutí vstupních dveří, proběhl ztichlou chodbou, dolů po schodech a kuchyní na zahradu. U sousedů zaštěkal pes, ale jinak bylo všude naprosté ticho.

Fotobuňky zachytily můj pohyb, rozsvítily světlo, a vyslaly tak přes zahradu velký jasný kužel a okraje ponořily do hluboké tmy. Uviděl jsem Hala ležícího na betonové podlaze altánku s jednou rukou podivně položenou přes čelo. Oči měl zeširoka otevřené s pohledem upřeným před sebe. Jeho obličej byl ztělesněním výkřiku na obrazu Edvarda Muncha.

Sklonil jsem se, dotkl se jeho kůže a v měkkém důlku na krku pátral po sebemenším náznaku tepu. Zpanikařil jsem a pokusil se mu silou zavřít pusu, jako by snad mohl obživnout, když mu vrátím tvář zpět do normálu. Zkoušel jsem mu zatlačit oči, ale víčka se mu opět děsivě otevřela, jakmile jsem zvedl prsty.

Sáhl jsem po jeho chladnoucí ruce a položil na ni svou teplou dlaň.

Proboha, Hale. Všechny ty tvoje statečné řeči o špatném heroinu.

V tomhle můžeš chybu udělat jen jednou.

Když moje oči přivykly na šero, uviděl jsem škaredou krvavou ránu na jeho levé ruce, kterou si nejspíš udělal při pádu. Vytáhl jsem své BlackBerry a chtěl zavolat záchranku, vtom jsem ale zahlédl Halův mobil zapadlý pod židli. Zvedl jsem ho. Kryt se rozbil a z telefonu trčel jen černý kus zubatého plastu.

Halova stříkačka stále ležela na stole vedle prázdné sklenice. Průsvitný sáček na heroin byl až na pár zrníček prázdný. Pes se znovu rozštěkal, tentokrát v zuřivém záchvatu pronikavého vytí, jako by zavětřil kořist a chystal se ji zabít.

Zaslechl jsem skřípání kroků na kamenných dlaždicích a narovnal se. Přímo přede mnou stála blondýnka, se kterou jsem se setkal dříve. Na rtech měla podivný úsměv. Vlasy se jí ve světle lampy třpytily jako bělostné hedvábí.

Vypadala stejně dokonale jako předtím, s jedinou výjimkou: na pravém rukávu se jí třpytily kapičky krve. Působila klidně, téměř lhostejně. Jako kdyby bylo úplně normální, že Hal leží mrtvý na podlaze altánku. Popošla pár kroků ke mně.

„Ahoj, Johne,“ řekla.

III

Pátral jsem v paměti a snažil se vybavit si její jméno. Erica nebo Erin, něco podobného. „Ty nechápeš, co se tady stalo?“

Přistoupila blíže a jemně mi prsty přejela po paži. „Jsem Eris. Potkali jsme se dříve, vzpomínáš?“

Copak neviděla Hala? Možná jsem jí zakrýval výhled. Ustoupil jsem stranou.

Jako by to dělala už mnohokrát předtím, poklekla vedle něj, zkontrolovala mu oči a přitiskla mu prsty na krk. S povzdechem se znovu postavila. „Teď už se mu nedá pomoct. Ale to už asi víš.“ Pronesla to soucitně, ale nedostatek znepokojení z její strany mě znervózňoval.

„Co se mu stalo?“

„Podobných případů už jsem viděla dost. Předávkoval se.“

Z vedlejší zahrady se ozývalo chroptění a kňučení. Pes od sousedů. Zběsile škrábal na dřevěný plot. Potvrzením mého podezření ve mně zasela pochybnosti. Nejrozumnější by v tu chvíli bylo zavolat na policii, ale včas jsem si uvědomil, že se všemi těmi drogami okolo bych se vzhledem ke svým vroubkům z mládí stal prvním podezřelým já sám.

Jako kdyby mi četla myšlenky, řekla: „Bude lepší do toho policii nezatahovat.“

„Proč ne?“

„Předtím ses s ním pohádal. Nechal jsi otevřené okno. Bylo vás slyšet.“

„To nic neznamenalo.“ Rozhlédl jsem se. „Jsi tady sama? Kde je Colin Reed?“

Stočila rty do posměšného úsměvu. „Reed už je dávno pryč. Zajímalo ho jen jedno, a když jsem mu vysvětlila, že nic nebude, okamžitě zmizel. Chlapi umí být pěkně otravní.“ Řekla to lehkomyslně, jako kdyby jen žertovala. „Ztrácela jsem čas s ním, zatímco jsem ho mohla strávit s tebou.“ Zvedla Halův sáček a zastrčila si jej do kapsy. Pak mě vzala za paži. „Podívej, to, co se stalo Halovi, je smutné. Ale můžeme uzavřít obchod. Vězí v tom spousta peněz.“

„O čem to sakra mluvíš?“

Naklonila se ke mně blíž a stisk její ruky zesílil. „Jde o ten ukradený artefakt, Johne. Vím to. Nic velkého. Snad si nemyslíš, že spolupracuju s federály nebo tak něco?“

Ucouvl jsem a vymanil se z jejího sevření. „Upřímně řečeno je mi jedno, jestli tě posílají z FBI nebo z Fort Knox.“

Znovu se objevila můra, kterou jsem tu zahlédl předtím. Poletovala kolem olejové lampy. Eris mávla rukou a smetla ji do plamene. Jen to zasyčelo. Můra se chvíli zmateně třepotala a pokoušela se letět se spálenými křídly, než dopadla na podstavec lampy.

„Už mě to začíná unavovat,“ vyhrkla. „To ti to mám nakreslit? Snažím se ti vysvětlit, že jsme Halovi s tou dávkou pomohli. Neudělej stejně špatné rozhodnutí jako on.“

„Zbláznila ses? Uvědomuješ si vůbec, jaká to byla hloupost? Vždyť jsi ho zabila. Měl toho v sobě víc než dost. Už předtím jsem ho viděl si šlehnout.“

„Rozhodl se, že bude tvrdohlavý. Sám si o to řekl.“

„O čem to mluvíš?“

Přeslazený tón jejího hlasu byl ten tam. „Podívej, víme, že v tom jedeš s ním. Hal tě zpátky nezavolal jen tak. Takže mi řekni, kde to je.“

Hlavou se mi začalo honit tisíc myšlenek. Žádná z nich nedávala smysl. Buď se zbláznila, nebo má za lubem něco opravdu zvráceného. Ani s jedním jsem ovšem nechtěl mít nic společného. Celá ta věc se vymkla kontrole. Jediné, po čem jsem v téhle chvíli toužil, bylo zmizet. Pochyboval jsem, že by měla dost síly, aby mě zastavila, a neviděl jsem žádnou zbraň. Zaslechl jsem hluk a doufal, že by se mohl objevit někdo další. Vrhla rychlý pohled do potemnělého křoví na konci zahrady. Ze stínu se vynořila postava. Zahlédl jsem obrovského muže našlapujícího po kamenných dlaždicích. Eris se usmála. Tohle nebyl můj zachránce. Možná bych dokázal zvládnout jednoho. Ale oba ani omylem.

Dům Vanderlinových odděloval od sousedů jen starý dřevěný plot. Přes díry mezi latěmi zuřivě vrčel pes a zuby a drápy drásal ztrouchnivělé dřevo. Plot začínal povolovat.

Eris otočila hlavu a oči měla rozšířené strachem. Pootevřela ústa, odhalila malé, dokonale tvarované bílé zuby a růžovým jazykem si přejela rty.

Spodní část plotu praskla. V díře se objevila tlama bulmastifa. Eris dostala strach, že se hrozivý pes protlačí dírou a zaútočí, a uskočila. Ve vedlejším domě se rozsvítila světla. „Co se to tam proboha děje?“ zakřičel mužský hlas. Z dálky se ozvala siréna.

Využil jsem únikové cesty, kterou mi Eris nabídla, mrštil jsem po ní Halovým mobilem tak, aby ji zasáhl zubatou hranou, a vyběhl skleněnými posuvnými dveřmi ven. Neohlížej se. Vypadni odsud. Co nejrychleji vypadni. Prolétl jsem domem i vstupními dveřmi a nastartoval auto, ještě než jsem za sebou zabouchl dvířka. Před sebou jsem zahlédl policejní hlídku razící si cestu křižovatkou na Osmé avenue.

Šlápl jsem na plyn. Kdyby mě teď chytili policajti, mysleli by si, že utíkám od vraždy.

IV

Bezcílně jsem jezdil kolem a ve zpětném zrcátku neustále kontroloval, jestli mě nikdo nesleduje. Hlavou mi vířily zmatené myšlenky. Co se to sakra děje? Byla Eris na drogách? Opravdu Hala zabila? Šlo jí o nějaký artefakt. Ten, o kterém mi Hal vyprávěl? Zavolal mi, abych mu pomohl nebo aby mě zatáhl do nějakého plánu?

Znovu jsem se podíval do zpětného zrcátka. Nepověsil se na mě ten stříbrný range rover? Mohla mě tak rychle dostihnout? Nevím, proč mi do oka padlo zrovna tohle auto, na mušce mě mohlo mít kterékoliv z těch ostatních. Riskantně jsem se otočil do protisměru a zrychlil, když jsem stříbrné SUV míjel. Třásl jsem se po celém těle a trhnul jsem volantem. Jedině díky pozornosti řidiče auta vedle mě jsme unikli srážce. V pochopitelném záchvatu vzteku nalehl na klakson. Ke všem dnešním lapáliím ještě autonehoda a byl bych v pěkné bryndě.

Ve svém duševním rozpoložení jsem ani nevěnoval pozornost tomu, kam vlastně jedu, teprve teď jsem si uvědomil, že jsem skončil v Murray Hill. Znovu jsem přelétl pohledem auta za sebou. Po stříbrném SUV ani stopy. Zahnul jsem do postranní ulice a vklouzl do volného parkovacího místa, když jsem si všiml, že stojím přímo před policejní hlídkou. Pomalu kolem mě přejela a zabrzdila. Policista na sedadle spolujezdce se na mě výhružně podíval. Musel vycítit mou paniku. Byl jsem odepsaný. K mému překvapení ale zůstali stát jen půl minuty, než se zase rozjeli ulicí. Opřel jsem hlavu o volant, šok z nočních událostí mi svíral spánky jako svěrák.

Potřeboval jsem někde vychladnout a přemýšlet. Domů jsem nemohl. Alespoň ne hned. Eris měla mou vizitku s adresou. Jediné další místo, na které jsem si dokázal vzpomenout, byl můj oblíbený klub. Ten měl tu výhodu, že stál přímo přes ulici od mého bytu. Tak bych si mohl ověřit, jestli se Eris objeví.

Otočil jsem auto a zamířil do podniku U Kennyho.

Prostory, v nichž sídlil bar U Kennyho, sloužily jako hospoda už od počátku 19. století. Kolem roku 1890 ji Herald ohodnotil jako „nejzkaženější místo v New Yorku“. V poněkud modernějších dobách prostory koupil a proslavil Ir Pat Kenny. Legendární kapely, které u něj vystupovaly, mě toho o hudbě hodně naučily. Jedné dávné letní noci jsem se naklonil přes zábradlí balkónu našeho bytu a jako námořník přitahovaný zpěvem Sirén jsem se nedokázal odpoutat od zvuku valícího se otevřenými dveřmi. Bylo mi tehdy osm a vydržel jsem to hodiny, dokud mě Samuel nepřinutil jít do postele.

Tohle místo ani písničky jsem nikdy nepřestal milovat.

Bar U Kennyho se pomalu vylidňoval. Kapela už hrála poslední song, připravená sbalit aparaturu a vyrazit k odchodu. Několik lidí ještě postávalo u pódia a popíjeli točené pivo. Zapadl jsem na stoličku na konci barového pultu, své obvyklé místo.

Barmanka Diana Chenová měla krátké, špičaté vlasy ve dvou odstínech fialové a nalíčená byla tak, že její už tak dost bledá pleť působila jako přízrak. Jednou mi vyprávěla, že si pravidelně holí obočí a dokresluje si jej černou tužkou. Zpod dlouhých černých řas zářila vytetovaná linka. Na dolním rtu jí visel piercing s diamantem a jeden ušní lalůček zdobila řada malých stříbrných náušniček. Jako většina zaměstnanců restauračních zařízení si z platu barmanky financovala svou hereckou kariéru. Se všemi těmi náušnicemi jsem si říkal, že převlékání kostýmů pro ni musí být peklo.

Když mě uviděla, zamávala mi a vydala se ke vstupním dveřím. Rozhlédla se a teprve potom se vrátila. Pořád se mi třásly ruce. Složil jsem je do klína, aby si toho nevšimla.

„Proč kontroluješ dveře?“

„Znovu se kolem potlouká ten barový pošuk. Snažíme se ho nějak zbavit.“

Z očí mi vyčetla němou otázku.

„Je to takový chlápek. Vždycky si vybere nějaký rajón a tenhle týden si vybral Bleeckerovu ulici. Vejde do baru nebo restaurace, postaví se přímo doprostřed a zírá. Majitelé jsou z toho nervózní. Když mu dáš pět babek, zmizí. Vlastně to není zase tak hrozné. Pořád lepší, než když sebou plácneš na chodník a nastavíš ruku.“

Musel jsem se pousmát a ona mi úsměv oplatila.

„Chyběl jsi mi, Johne. Mrzelo mě, když jsem se doslechla o té bouračce. Dostal jsi moje přání?“

Po autonehodě jsem ztratil vůli dělat cokoliv, včetně otevírání pošty. Za přání jsem jí poděkoval.

„Pokoušela jsem se ti dovolat, ale vždycky to spadlo do hlasové schránky.“

„Nějakou dobu jsem byl mimo. Něco přes šest týdnů.“ Znovu na mě dolehla hrůza autonehody. „Museli mě z auta vysekat. Měl jsem polámaná žebra a natrženou tepnu. Kvůli ztrátě krve jsem v nemocnici musel zůstat tak dlouho, že jsem dokonce propásl Samuelův pohřeb. Ale teď už je to lepší.“

Povzdechla si. „To je příšerné. Jak se to stalo?“

„Mám úplné okno, když se snažím vybavit si to. Vzpomínám si, že jsem Samuela vyzvedl na letišti. Právě přiletěl z Jordánska. Najeli jsme na dálnici a šlo to jako po másle. Zezadu se na mě pověsila nějaká dodávka a protivně se na mě lepila, jenže když jsem zpomalil a chtěl ji pustit před sebe, tak mě ne a ne předjet. To je poslední, co si vybavuju.“

To byla pravda jen částečně, ale zbytek jsem jí říct nedokázal. Airbag mi sice zakryl výhled, ale zvuky si pamatuju – v Samuelově hlase znělo nefalšované zděšení. Muž, který na mě v životě nezvýšil hlas, ječel. Bez ohledu na ostrou bolest na prsou jsem zmáčkl tlačítko a uvolnil se ze sevření bezpečnostního pásu, abych mu pomohl, což se mi skoro povedlo, než jsem ztratil vědomí.

Diana mě vzala za ruku a sevřela ji. „Možná je lepší, že si to nepamatuješ. Mozek tě tak chrání před vzpomínkou, která by ti ublížila. Samuel ti musí strašně chybět.“

„Myslím, že se s tím nikdy nesmířím, Diano.“

Jak jen popsat tu temnou díru, do které jsem po jeho smrti spadl? Na to mi chyběla slova. Moje mysl se neustále upínala k dětství. Kvůli práci býval často pryč. Ve vzduchu se vznášelo očekávání, jako když se člověk v březnu těší, až už skončí zima. Když Evelyn, naše hospodyně, dostala vzkaz, že se Samuel vrací, atmosféra se najednou změnila. Dodnes vidím, jak se jí vždy rozjasnil obličej a mírně zčervenaly tváře. Pobíhala sem a tam a uklízela i místa, kde to nebylo potřeba, já jsem musel jít k holiči, vyčistila všechny boty a dokonce se pokoušela něco upéct. Když konečně nadešel den, kdy se Samuel objevil ve dveřích, měl ruce plné tašek s dárky. Samé exotické věci. Turecké cukrovinky, lahve s pískem, mozaiky, pro Evelyn náušnice z římského skla ručně vyrobené v Izraeli.

Odkašlal jsem si, abych zakryl svůj třesoucí se hlas. „Pořád čekám, že ho zase uvidím. I když vím, že se to nikdy nestane.“

Sáhla po ubrousku a podala mi ho.

„Co s tím?“

„Otři si oči.“

Neměl jsem ani tušení, že mi začaly téct slzy, sáhl jsem si na oko a ucítil vlhkost.

„Můžu ti něco donést? Vypadáš zničeně.“

„Láhev whisky. Se sklenkou se nemusíš obtěžovat.“

Zasmála se. „Vidím, že máš za sebou vzrušující noc.“

„Nemáš ani ponětí.“

Nalila mi dvojitou skotskou a zmizela za dveřmi na druhém konci baru. Hodil jsem do sebe obsah sklenice a šel zkontrolovat ulici. Z předního okna jsem dohlédl jen do vstupní haly. Po Eris a jejím podivném společníkovi nebylo ani stopy.

Netrvalo dlouho a alkoholové opojení otupilo mé nervy. V důvěrně známém prostředí jsem se začal pomalu uklidňovat. Na baru U Kennyho jsem vždycky zbožňoval tu všehochuť stylů. Připomínalo to tu podloudnou prodejnu alkoholu z dob prohibice – jasně červené zdi, tmavé dřevěné obložení, lustr ve tvaru loukoťového kola visící ze stropu z lisovaných cínových pásů. Stěna za barem byla ozdobená zrcadly, pivními půllitry, starými kordy a revolvery a uprostřed toho všeho se vyjímalo obrovské paroží se zaprášenými plstěnými klobouky houpajícími se na jeho špičkách.

Přímo naproti mně visela veliká fotografie Bruce Springsteena a pod ní recenze vystřižená z časopisu Crawdaddy! (Na vystoupení Bruce Springsteena: Crawdaddy!, únor 2005. Z webových stránek podniku U Kennyho (Kenny’s Castaways) popisujících tamní koncert Bruce Springsteena.)

Na vystoupení Bruce Springsteena nepřišel ani tucet lidí, kterým by jeho jméno něco říkalo. Na ručně namalovaném plakátu venku ho dokonce špatně napsali. Když ale začal zpívat, najednou jako by ztichl oceán a vy jste cítili blížící se bouři, až vám šel mráz po zádech.

Diana se posadila na svou stoličku za barem a přerušila tok mých myšlenek. Pod paží nesla obdélníkovou hnědou krabici. Položila ji před sebe na bar a nadzvedla víko.

„Co to je?“

„Nevzpomínáš si? Jednou ses o tom zmínil, když jsi mi vyprávěl o své práci. Kamarádka mi to koupila v Britském muzeu, když byla v Londýně. Přinesla jsem to, abych tě trochu rozptýlila.“

Když vytáhla hrací desku, okamžitě jsem to poznal. Byla to reprodukce Královské hry z Uru, nejstarší známé deskové hry na světě. Britské muzeum mělo ve svých sbírkách vzácný originál, jeden ze dvou objevených sirem Leonardem Woolleym během vykopávek starověkého sumerského města Ur ve 20. letech 20. století.

Diana si položila prst na rty. Dlouhé nehty měla nalakované nafialověle černým odstínem a na každém bylo bíle namalované jedno znamení zvěrokruhu. „Myslí si, že je to předchůdce vrchcábů.“

„Já vím, Diano. Poslyš, dneska večer nemám náladu na hraní. Mám spoustu starostí.“

Poposedla si na stoličce, až se malá stříbrná cingrlátka v jejím uchu rozezvonila. „Jestli se chceš vyrovnat se svými problémy, musíš se soustředit na něco jiného. Odpočinout si. A stejně jsem s tebou nechtěla hrát žádnou hru. Když jsem ji dostala, zjistila jsem, že se z ní dalo i věštit. Vsadím se, že jsi to nevěděl.“

„Ty se zajímáš o věštění?“

„Je to takový koníček. Moje nové hobby.“ Diana se usmála a v očích se jí zablesklo. „Proč to nezkusíš? Jedna kamarádka měla poslední dobou hodně smůlu. Předpověděla jsem jí budoucnost a všechno se obrátilo k dobrému.“

„Na to jsem až moc pověrčivý.“

„Neboj se.“ Vyjmula z krabice sedm červených hracích kamenů o velikosti penny a podala mi je. Na barový pult položila tři zvláštní kostky ve tvaru pyramidy. „Sumeřané věštění považovali za vědu. Hledali nebeská znamení, zkoumali zvířecí játra nebo vykládali vzorce, které vytvořil olej na vodě.“

„Já vím.“

„Tvoje budoucnost není pevně stanovena,“ pokračovala. „Věštba prostě jenom naznačí její směr nebo tě varuje před některými lidmi nebo chováním, kterým by ses měl vyhnout.“

Právě jsem jí chtěl říct, aby to nechala plavat, když jsem si uvědomil, že po ní budu potřebovat velkou laskavost. A tak jsem se nakonec rozhodl udělat, co chce.

„Zkusíme jen kratší verzi, protože už je pozdě.“

„Jak jsi zjistila pravidla? Pro hru je nikdy nikdo nenašel.“

„Věř mi.“ Pousmála se a přisunula malé pyramidky blíž ke mně. Zamíchal jsem jimi a hodil je na bar. Diana se nad kostky naklonila a studovala je. „Fajn, popojeď o čtyři políčka.“

Vzal jsem do ruky jeden kámen a umístil ho na první políčko v druhé řadě se třemi čtverečky.

„O jedno políčko jsi nedojel na růži.“

„To je špatně?“

„To si piš. Je to trestné pole. Znamená, že můžeš očekávat tajnou zprávu a nebude v ní nic dobrého.“

„Tak to dnes večer sedí.“ Sebral jsem kostky a znovu jimi hodil. Zbledla ve tváři.

„Co je? Říkala jsi přece, že nejsou žádné dobré a špatné tahy.“

„Hodil jsi šest. Minul jsi další růži a znovu stoupl na oči. Jedno z nejhorších polí.“

„Co je na něm tak špatného?“

„Předpovídá zradu a násilnou smrt.“

Otřásl jsem se a na minutu jsem úplně ztratil řeč. Předpovídání budoucnosti je podvod, ale po dni, který se změnil v noční můru, mě dokázalo rozhodit téměř cokoliv.

„Pořád je tu naděje,“ vykřikla rychle Diana. „Amulet Sol je spojován taky s vesmírem. Jedině znamení Slunce tě může zachránit.“

„Před čím?“

„Ochrání tě před vraždou.“

Začínalo to být čím dál divnější. O Halovi přece nemohla vědět. Výraz mé tváře musel prozradit, co mě právě napadlo, protože okamžitě dodala: „Jestli si myslíš, že jsem si to celé vymyslela, tak to se teda pleteš.“

Přemýšlel jsem, co na to říct: „Tak… proč sis vybrala zrovna Sola? To je římský bůh, ne mezopotamský.“

Dianu moje skepse zjevně namíchla. „Někdy musíš improvizovat.“ Při dalším hodu jedna z kostek spadla na podlahu na její straně pultu.

„To se nepočítá.“ Sehnula se a zvedla ji ze země. „Jsem zvědavá, jestli se objeví znamení lásky. Schválně, co by to předpovědělo. V součtu s ostatními kostkami by ses posunul o další tři políčka. To je docela zajímavé postavení. Znamenalo by to: po smutku následuje štěstí. Trochu nejasné. Nejsem si jistá, jak to vyložit.“ Naklonila se dopředu a opřela se lokty o bar. „Už dlouho jsem tě tady neviděla s nikým konkrétním.“

„Když jdu na rande, tak se zdá všechno v pohodě, jenže pak už se nikdy neozvou.“

Zakoulela očima. „Dej si oraz. To ty už jim nikdy nezavoláš. Když jsi tady byl naposledy, dvě ženské mi za tvoje telefonní číslo nabízely dokonce peníze a mohly se zbláznit z toho, jak prý jsi sexy. Pořád dokola opakovaly, jaký jsi hezoun. Málem mě unudily k smrti. Pak se vsadily, která z nich s tebou půjde domů. To musí být těma tvýma tmavýma očima. A bradkou. Nejspíš ti dodává evropský šmrnc.“

„A které se to povedlo?“

„Jít s tebou domů? Ty už si ani nevzpomínáš, co?“ Zavrtěla hlavou a koketně se usmála.

Za normálních okolností bych přemýšlel, jestli po ní nevyjet. Dneska jsem se jen stěží dokázal ovládat. „Opravdu si té lichotky vážím, Diano, ale právě teď mám vážně nervy na pochodu. Na tohle nemám sílu.“ Sebral jsem kostky i hrací kameny a uložil je zpět do krabice.

„Fajn.“ Narovnala ruce a naštvaně se odstrčila od baru. „Uvolni se trochu. To, že bereš všechno takhle vážně, ti nijak nepomáhá.“

Na gotičku se mi její reakce zdála přehnaná. Nevšímala si mě, místo toho horečnatě umývala sklenice, utírala bar a sčítala večerní tržbu. Pokaždé když se sehnula, sklouzly jí bokové kalhoty dostatečně nízko, aby odhalily rýhu na jejím pozadí.

Poznámka o bradce mě potěšila. Nosil jsem ji krátce přistřiženou a hodila se k mé profesionální image, ale narůst jsem si ji nechal z úplně jiného důvodu. Chtěl jsem schovat ošklivé mateřské znaménko na čelisti. Celou pubertu jsem se za něj nehorázně styděl, mělo tvar písmene Q, a hyzdilo mi obličej jako ošklivá jizva.

Byly čtyři hodiny ráno, když číšník Stan zamkl a odešel, zatímco Diana ještě dokončovala svou práci. Ze zápraží jsem znovu prohlédl celou ulici a přemýšlel, jestli je bezpečné vrátit se domů. Na křižovatce Thompsonovy a Bleeckerovy ulice u obrubníku zastavil stříbrný range rover. Mohla by to být Eris?

Rozhodl jsem se nic neriskovat a nabídl jsem Dianě, že ji doprovodím do banky na Broadwayi, kam chodila ukládat tržbu. Za posledních pár hodin prudce stoupla venkovní teplota. Po ulicích pořád bloumali lidé, kteří sem uprchli ze svých miniaturních bytů bez klimatizace. O skleněnou výlohu se zády opíral nějaký chlapík s pěti krysami na rukou – dvěma bílými, dvěma hnědými a jednou šedivou. Jejich dlouhé růžové ocásky bez srsti mu visely pod paží a trhly sebou, když je pohladil. Před ním ležela na chodníku obrácená kšiltovka.

„Ten je tady v noci vždycky,“ vysvětlila mi Diana. „Ráno zmizí, protože na to místo má povolení prodavač hotdogů. Lidi mu dávají peníze, aby se mohl starat o krysy.“

Vložila hnědou obálku s tržbou do noční bezpečnostní schránky banky a zavřela ji. Vzal jsem ji zlehka za ruku. Musel jsem ji požádat o laskavost, než odejde.

„Říkal jsem si, jestli bys mi s něčím nemohla pomoct, Diano.“

„Jasně, s čím?“

„Dneska v noci jsem se dostal do problémů. S tím, co se stalo, nemám nic společného, ale nechci se do toho zaplést. Kdyby se někdo ptal, mohla bys říct, že jsem se dnes U Kennyho ukázal už kolem půlnoci?“

„Kdyby se někdo ptal? Jako kdo? Policie?“

„Je to možné.“

„Přísaháš, že v tom… problému nemáš prsty?“

„Přísahám. Pravděpodobně se na to stejně nikdo ptát nebude.“

„Tak fajn.“

„A co Stan?“

„Neměj strach, je v pohodě.“

„To je dobře,“ řekl jsem. „A Diano, díky moc.“

Zamávala si na taxík a nastoupila do něj. Když se rozjížděl, poslala mi vzduchem polibek.

Chvíli jsem postával na rohu Broadwaye a Bleeckerovy ulice, než jsem vyrazil ke svému domu blok odsud. Když jsem viděl, že se kolem pořád motá spousta nočních ptáků, rozhodl jsem se to risknout. Vrátný Amir, který měl tenhle týden noční službu, vyběhl okamžitě, jakmile jsem vstoupil do haly. „Johne! Vy jste byl nějakou dobu pryč? Už dlouho jsem vás neviděl.“

„Od té autonehody se snažím držet se zpátky.“

Ztišil hlas. „To s vaším bratrem je hrozné. Byl to báječný člověk.“

„To ano. Je těžké smířit se s tím, že je pryč. Amire, nesháněl se po mně dnes večer někdo?“

„Přišla za vámi nějaká dáma. Čekala celé hodiny. Snad desetkrát po mně chtěla, abych vám zavolal. Nakonec jsem souhlasil, že jí pomůžu nahoru, aby mohla zaklepat na dveře.“

„Cože?“

Amir v omluvném gestu rozhodil rukama. „Co jiného jsem mohl dělat? Byla úplně šílená. Tvrdila, že se vás pokouší sehnat už celé týdny.“

„Tahle ženská se umí tvářit přesvědčivě, Amire. Ale to celé bylo jen divadýlko. Jestli ji tady ještě někdy uvidíte, tak ji okamžitě vyhoďte. Rozhodně ji ke mně nepouštějte.“

„Dobře,“ souhlasil a zjevně ho mrzelo, že to přehnal se zdvořilostí k někomu, koho považoval za mého přítele. „Byla na vozíku. Co jiného jsem měl dělat?“

„Na vozíku? Jak vypadala?“

„Starší. Byla ve smutku. Měla na sobě černé sako a dlouhé šaty. Dost teplé oblečení na tohle počasí. Před vchodem ji vyhodila taková ta dodávka pro vozíčkáře.“

Nakonec nemluvil o Eris, ale o Evelyn, naší někdejší hospodyni. „Promiňte, Amire. Jsem k smrti unavený a špatně jsem vás pochopil. Evelyn jste nahoru klidně pustit mohl. Nechala mi nějaký vzkaz?“

„Když jste neotvíral, vzdala to a odešla.“

Popsal jsem mu Eris a požádal jej, aby mi okamžitě zavolal, kdyby se objevila. Amir nesměl opustit recepci, a tak jsme probudili správce a poprosili ho, aby mě doprovodil nahoru. Chtěl jsem se ujistit, že už na mě dnes nečeká žádné překvapení.

Něco jsem přece jen našel, i když to nebylo takové překvapení, jakého jsem se obával. Uvnitř jsem zvedl lístek, který mi někdo podstrčil pode dveřmi, pergamenový papír přeložený napůl s mým jménem naškrábaným na přední straně. Vypadalo to jako stránka vytržená z bloku. Ochranka v tomhle domě byla asi stejně spolehlivá jako puška s ohnutou hlavní.

Přijďte prosím zítra v 18:00 do restaurace Khyber Pass. Musím s Vámi mluvit o Samuelovi. Je to naléhavé.

Pod vzkazem byl podepsán Tomas S. Zakar. Zakar? To jméno mi něco říkalo. Jeden ze Samuelových asistentů v Iráku. Nikdy jsem se s ním nesetkal, ale bratr se o něm často zmiňoval. Iráčan a kulturní antropolog. „Velmi inteligentní mladík,“ říkával Samuel, „neúnavný pracant.“

Došel jsem do obýváku a začal listovat fotoalby. Jak bylo jeho zvykem, Samuel puntičkářský popsal každou fotku a mně se tak brzy podařilo najít pár snímků pořízených na jedné z vykopávek. Na několika z nich byl i Zakar: jak přeměřuje nějaký předmět, jak klečí u výkopu vedle Samuela nebo jak si oba po dlouhém dni dávají po skleničce ve stanu.

Byla náhoda, že se tu ten chlap objevil ve stejný den, kdy zemřel Hal? Rozhodl jsem se jeho pozvání přijmout a doufal, že do všeho toho zmatku dokáže vrhnout alespoň trochu světla.

Adrenalin, který mě celou noc držel nad vodou, mě najednou opustil. Dolehlo na mě nevýslovné vyčerpání. Věděl jsem, že víc už ze sebe nedostanu. Lehl jsem si na postel a nechal se přemoct milosrdným spánkem.

V

Neděle 3. srpna 2003, 9:00

Následujícího rána jsem se probudil s apetitem hladového vlka a vědomím, že musím zavolat jak svému právníkovi, tak na policii. Minulou noc jsem zpanikařil a měl bych to napravit. Svému právníkovi Andymu Steinovi jsem nechal naléhavý vzkaz, že mi má zavolat hned v pondělí ráno.

Na zpravodajském kanále News One jsem nic nenašel, ale Timesy Halovi věnovaly krátký sloupek. O Eris a jejím podivném společníkovi tam nebyla ani zmínka. V článku citovali detektiva z Desátého okrsku, jakéhosi Paula Gentila, který podezření z trestného činu vyloučil. Šifra pro případy, kdy se oběť zabila sama. Normálně se podobným drogovým úmrtím nevěnovala žádná mediální pozornost, když se ale předávkoval někdo bohatý, byl z toho rozruch.

Do kanceláře Paula Gentila jsem se probojoval až po třech telefonátech, jen aby mi řekli, že pár hodin nebude k zastižení. Domluvil jsem si s ním schůzku na poledne.

Osprchoval jsem se a hodil na sebe letní košili, sako od Prady a kalhoty, které jsem si nechal ušít na míru při poslední cestě do Milána.

I před policajty mi to přece může slušet. Uvařil jsem si hrnek kafe, do velké misky si nasypal cereálie, zalil mlékem a celou ji snědl. Na kuchyňské desce se vršila hromádka nevyřízené pošty a hrozila, že se brzy sesune. Po nehodě jsem neměl žaludek ani na vyřízení běžných záležitostí. Během snídaně jsem celou poštu prošel. Účty, zase účty, kondolence. V kupce jsem našel i ručně malované přání od Diany.

Účty mi připomněly, že jsem nijak nepokročil se Samuelovou pozůstalostí. Ta smutná povinnost na mě stále ještě čekala. Uprostřed hromádky jsem objevil obálku od společnosti Teras Distributing, o níž jsem nikdy předtím neslyšel, s červeným nápisem DRUHÉ OZNÁMENÍ ZE DNE 25. ČERVNA. Bylo v ní potvrzení, že zboží patřící Samuelovi bylo diplomatickou poštou doručeno do jejich skladu v New Yorku. Balíček byl bezpečně uložen a připraven k vyzvednutí.

Když jsem zavolal na telefonní číslo na formuláři, vysvětlil jsem muži na druhém konci linky, že jsem Samuel Diakos, a dal mu číslo balíčku. Požádal mě, abych chvíli počkal. Když se znovu ozval, řekl, že balíček už někdo vyzvedl.

„Kdo to podepsal?“

„Vy.“ Odmlčel se. „Pane?“

Zavěsil jsem a v tu chvíli mi to došlo. Věděl jsem, co Hal udělal. Když mu zemřela matka, strávil nějakou dobu v mém bytě a nikdy mi nevrátil klíče. Tehdy tvrdil, že potřebuje na pár dní pryč, protože doma mu jí všechno připomíná. Stejně jsem měl odjet z města, tak se mi ho zželelo. Musel přijít, když jsem byl v nemocnici, prohledat mi poštu a najít první oznámení o uložení zásilky ve skladu.

Od té doby, co mu v Bejrútu vykradli hotelový pokoj, si Samuel nechával náhradní sadu dokladů ve své pracovně. Trvalo mi pár minut, než jsem si dodal odvahy vejít do jeho pokoje. Jakmile jsem byl uvnitř, otevřel jsem zásuvku psacího stolu. Doklady míval ve vinylovém pouzdru převázaném červenou gumičkou. Gumička byla pryč. Halova chyba byla výmluvná. Ukradl Samuelův balíček. To byla odpověď na otázky, jak, kdo a přibližně také kdy. Proč bylo jednoduché. Potřeboval peníze.

Samuel byl pro Hala něco jako hodný strýček. Můj bratr věděl, jak Hala nezájem vlastního otce bolel, a tak se mohl rozkrájet, aby mu nedostatek péče vynahradil: pamatoval si Halovy narozeniny, bral ho s sebou do divadla i na naše výlety do muzeí. Občas jsem dokonce žárlil, že se musím o pozornost svého bratra dělit s Halem. A takhle se nám ten parchant odvděčil!

To, co Hal provedl, mě uvrhlo do další špatné nálady. Nepříjemná připomínka toho, jak jsem v tak krátkém čase o všechno přišel. V Samuelově pracovně vládla tichá atmosféra opuštěného a zapomenutého místa. Zachytil jsem slabý závan tabákové vůně z dýmek vyskládaných na polici. Jeho nepřítomnost byla v místnosti cítit jako hmatatelná síla. Když jsem vrátil pouzdro s doklady zpět na místo, sklouzly mi oči k zarámovanému akvarelu na jeho stole, jediný majetek, který mu zbyl po rodině doma v Řecku. Docela zručně jej namalovala jeho matka, která zemřela, když jejich vesnici vypálili nacisté. Ještě předtím dala opravit rám k místnímu tesaři a jeho dílna plamenům jako zázrakem unikla. Když tam Samuel několik let po skončení války přijel na návštěvu, dostal obraz zpět.

Chtěl bych vrátit čas do doby před tou nehodou, vidět Samuela projít hlavními dveřmi, jako to dělával, s výtiskem Timesů složeným pod paží a snídaní a dvěma kelímky kávy v ruce. Každou neděli jsme se střídali. Jeden týden zaběhl do lahůdkářství Katz a přinesl domácí salám a bramborové šátečky. Následující neděli byla řada na mně, abych došel pro čerstvé bagety a uzeného lososa.

Samuel se na své pochůzky ke Katzovi těšil, a to nejen kvůli jídlu. Měl tak důvod projít se po Lower East Side – prvním místě, kam vstoupil, když mu hostitelská rodina po válce zaplatila cestu do Ameriky. Miloval ty staré cihlové činžáky, které teď rychle ustupují loftům, a ulice plnící se supermarkety se změtí drátů nad hlavou.

Zahnal jsem podobné myšlenky. Poprvé v životě jsem si přál být jako všichni ostatní. Jezdit metrem do nudné práce. Dřít se, abych splatil hypotéku. Po práci si dát s přáteli pár piv. Prostě nebýt já.

Na bratra jsem se vždycky mohl spolehnout, že mi v bouřlivých obdobích mého života bude oporou. Před očima mi vytanula jeho podoba: menší postavy, v kondici díky létům stráveným v náročných podmínkách v terénu, větrem ošlehaná tvář, oči téměř vždy zářící dobrou náladou. Byl rozvážný a puntičkář, s dokonale přesnou pamětí. Byl pravým opakem roztržitého akademika.

Vzpomněl jsem si na jeden z dávných večerů strávených doma. Samuel kouřil svou dýmku, zatímco já jsem si spokojeně hrál s vláčky a používal železné zábradlí balkónu jako koleje. Přátelé mi řekli, že můj sklon předvádět se vznikl z chybějící otcovské figury. Samuel byl prostě příliš často pryč, aby ji mohl zaujmout. Nedávno jsem ale dospěl k jinému závěru. V mých očích se vždy blížil bohu. A s tím se prostě soupeřit nedá. Měl jsem pocit, že vím, jak se musí cítit děti celebrit, rockových hvězd nebo známých sportovců. Ve srovnání s nimi zářili jejich synové jen mdlým světýlkem.

Když jsem byl mladší, lidé jej pravidelně označovali za světce. „Tvůj bratr je světec, že se o tebe takhle stará,“ slýchával jsem. „Jste rodina, samozřejmě, ale přesto by nemusel.“ Jeden z učitelů na soukromé škole mi jednou řekl: „Z úcty k tvému bratrovi ti dám ještě druhou šanci. Ten člověk s tebou musí mít svátou trpělivost.“

Teď, když jsem byl starší, přemýšlel rozumněji a neřídil se vždy okamžitým impulsem, jsem se musel vyrovnat se svými sebezničujícími sklony. Samuel byl vždy shovívavý. „To je holt tvůj způsob,“ říkával poté, co vyžehlil další z mých průšvihů. „Jsi mladý, ještě sis nenašel svou cestu životem. Máš divoký temperament, Johne. Často bych dal cokoliv, abych byl víc jako ty.“

Skutečnosti, že Samuel zemřel mou vinou, jsem se dokázal postavit tváří v tvář jen v kratičkých okamžicích. Opravdu mi někdo z boku narazil do auta, nebo mě jen šálila vlastní představivost a byla to jen iluze, kterou jsem si vymyslel? Před zbytkem světa jsem svou chybu nebyl schopen přiznat. Ať mi bolestí třeba pukne srdce. Nic lepšího si nezasloužím.

Otřepal jsem se a pokusil se soustředit na nový problém. Co bylo v tom ukradeném balíčku? Mohlo to přijít jedině z Iráku. Když jsem se Samuelem mluvil naposledy, tvrdil, že ukradené exponáty se daří získat zpátky. Takže pokud Samuel dočasně něco vzal, aby to ochránil před rabováním, proč to prostě nevrátil? Nemohla to být slavná sumerská váza z Uruku. Tu před muzeem vyhodili nějací tři muži z auta. Váza byla rozbitá na čtrnáct kousků, ale ještě ji šlo zachránit.

V branži bylo známým faktem, že zloději ukradený předmět často rozbijí a po kouscích poštou posílají do Evropy nebo Spojených států, kde ho opět sestaví, jakmile obdrží všechny části. Nemohla to být ani harfa z Uru. Ta byla zničena při rabování, i když úžasná hlava zlatého telete, která zdobila rezonanční desku, byla v tu chvíli naštěstí v depozitáři.

Samuel by nikdy tolik neriskoval a neposlal ten předmět sem, kdyby nebyl opravdu cenný. Hodnota mezopotamských památek se mohla pohybovat v rozmezí od tisíce až po mnoho milionů dolarů, podle jejich stavu a nápisech na nich. Přestože rabování už skončilo, tento předmět musel být z nějakého důvodu pořád v ohrožení. Jinak by jej Samuel vrátil. Vylučovací metodou bych snad okruh možností dokázal zúžit, ale stále se ještě pohřešovalo alespoň patnáct významných a přibližně deset tisíc menších exponátů – válečková pečetidla, šperky či sošky. Ztratil se vzácný Lev z Nimrudu, slonovinová plastika z poloviny 9. století př. n.l. i nádherná měděná hlava římské bohyně Vítězství nalezená v parthských rozvalinách na nalezišti v Hatře. Podařilo se mu zachránit něco z toho?

Během jednoho z posledních telefonátů před návratem domů mi Samuel vyprávěl o pustošení v muzeu. „Mohlo to být horší,“ řekl tehdy. „Zaměstnanci muzea byli naštěstí prozíraví a z několika výstavních sálů včas schovali stovky exponátů. Americký vyšetřovací tým, který potom přijel, byl úžasný. Vyhlásili amnestii na vrácení všech ukradených děl a dost intenzivně ji na tržištích a v mešitách propagovali. Dosáhli vážně dobrých výsledků, jenže to pořád není nic ve srovnání s rozsahem ztrát.“

Pokud tedy zaměstnanci většinu významných exponátů ukryli, proč měl Samuel potřebu jeden z nich vzít? Bratrovu motivaci nerozlousknu, dokud nezjistím víc informací. Když jsme mluvili o rabování v muzeu, sesypal se a rozplakal do telefonu. Obětovat své hodnoty a ponechat si ukradený předmět mu muselo rvát srdce.

Zazvonil telefon. Pevná linka. Tohle číslo mělo jen pár lidí a ještě míň z nich ho opravdu používalo.

„Prosím, John Madison.“

„Johne, tady Andy Stein. Jak se ti vede?“

„Poslední dobou na mě všechno padá. Díky, že ses ozval i v neděli, Andy.“

„Žádný problém. Poslyš, víš, že jsem obchodní právník, takže ti s tvou… záležitostí nemůžu pomoct, ale jsem ve styku s jedním specialistou na trestní právo. Jmenuje se Joseph Reznick. Je jeden z nejlepších. Už jsem mu nastínil tvou situaci. Měl by sis s ním promluvit – co nejdřív.“

„Jasně. Jak se s ním můžu spojit?“ Zapsal jsem si jeho telefon a e-mailovou adresu, zatímco Andy mluvil dál.

„Jo, a ještě jedna věc. Není levný.“

„O jaké sumě je řeč?“

„Těžko říct. Ten případ není úplně jasný, že ano. Pro začátek bude chtít určitě zálohu.“

„A ta mě podle tebe vyjde na kolik?“

„Nejmíň pár tisíc.“

Měl jsem pět kreditních karet. Peníze zbývaly jen na jedné a nebylo jich moc. Netuším, kde bych na to vzal. S mou prací to bylo jako na houpačce – buď jsem vydělával hodně, nebo vůbec – a teď jsem byl na pokraji krachu. V minulosti byl Samuel vždy tak hodný a dočasně mi vypomohl, jenže tahle možnost nepřipadala v úvahu, dokud se nevyřeší jeho pozůstalost.

„Máš představu, jak dlouho bude trvat vyřízení Samuelovy pozůstalosti?“

„Za těchhle okolnosti? Pokud byla autonehoda nějak zaviněná, tak se vše komplikuje. Pozůstalosti nedělám, ale řekl bych, že si ještě dost dlouho počkáš.“

Právě když jsem zavěsil, zazvonil interfon. Volal Amir a oznámil mi, že právě přišel nějaký dopis a že ho nese nahoru.

„Překvapuje mě, že jste pořád tady,“ řekl jsem, když jsem otevřel dveře.

Amir vypadal zničeně. „Kolega z denní směny mě přišel vystřídat vážně pozdě, takže jsem neměl na vybranou. Chtěl jsem vám to ještě přinést, než odejdu.“ Podal mi obyčejnou bílou obálku nadepsanou mým jménem a adresou.

„Kdo to přinesl?“

„Kurýr na kole. Moc se omlouvám, ale zmizel tak rychle, že jsem ho ani nestihl požádat, ať mi to podepíše.“

Poděkoval jsem a Amir odešel. Uvnitř obálky jsem našel USB disk zabalený v bublinkové fólii. O odesílateli ani zmínka. Zapnul jsem svůj notebook a zapojil do něj disk. Na obrazovce vyskočila stránka.

Ahoj Johne,

považuj tenhle dopis za takovou mapu k pokladu. Pověřil jsem svou právní kancelář, aby Ti ho poslala, kdyby se mi něco stalo.

Teď už pravděpodobně víš, že jsem získal předmět vysoké hodnoty, novoasyrskou kamennou tabulku ze 7. století př. n.l. popsanou klínovým písmem Ukázalo se, že je to proslulé biblické proroctví. Slova „získal“ používám poněkud volně. Ve skutečnosti patřila Samuelovi.

Podle mého názoru sis ji nezasloužil.

Rozhodl jsem se ji prodat a shrábnout zisk. Poté co jsem dostal slibnou nabídku, jsem začal vyjednávat. Vidina tolika peněz mi zaslepila úsudek. Nebyl jsem dost opatrný a prozradil svou identitu. Teď už vím, že mě znalost tohoto předmětu odsoudila k smrti.

Když jsem si poprvé uvědomil, v jakém jsem nebezpečí, vymyslel jsem si tuhle hru. Vyřeš postupně čtyři hlavolamy a rytinu najdeš.

Možná se sám sebe ptáš, proč ten náhlý obrat? Copak nejsi ten poslední na světě, komu bych chtěl prospět? Nejspíš to můžeš připsat mé donkichotské povaze. Kdykoliv budeš řešit jeden z mých hlavolamů a dobře se zaposloucháš, uslyšíš, jak se Ti ze záhrobí směju.

Tví protihráči jsou chytří. Cítím, jak mi šlapou na paty. Je jich pět a děsím se představy, že vyhrají. Mou jedinou útěchou je vědomí, že Tebe stihne stejný osud.

Odhalíš je včas? Pokud se vyplní Tvé mizivé vyhlídky na úspěch, posedne Tě chamtivost nebo uděláš správnou věc a rytinu vrátíš? Já odhaduju, že v sobě nemáš ani kousek cti a vybereš si tu možnost, která Ti přinese větší prospěch.

Ale klidně mi dokaž opak…

Hal

Civěl jsem na obrazovku. Jedna nula pro Dianu Chenovou. Tady byla její tajná zpráva.

Halova zrada nabývala větších rozměrů, než jsem tušil. Tady vůbec nešlo o Samuela. Hal si za svůj terč zvolil mě. Domníval se, že je v nebezpečí, tak své nepřátele schválně poštval proti mně, aby při té příležitosti sám vyvázl. Nenávidím, když se mnou někdo takhle manipuluje.

Na mysli mi vytanula chabá naděje, že se nachytal na nějaký kanadský žertík. Jenže jeho nepřátelé ho kvůli tomu zavraždili, takže museli věřit, že je ten předmět skutečně pravý. Smutné, že Hal posledních pár dní života promrhal vymýšlením ďábelské pasti na mě.

Lidé jsou často přesvědčení, že za plotem je tráva zelenější. Hal mi záviděl. Nikdy nezjistil, jak osaměle jsem si připadal, když Samuel na dlouhou dobu pracovně odjel. Jako plachý a intelektuálně založený chlapec u svého otce neměl šanci. Peter si odjakživa přál alfa samce a místo toho se dočkal nesmělého, introvertního kluka. Po jednom obzvlášť ztrapňujícím výstupu svého otce na mě Hal vyjel: „Řekl, že by si za syna přál spíš tebe než takového ubožáka, jako jsem já.“ Tahle zášť v něm vřela celé ty roky.

Právě teď si za ni Hal vybíral dost vysokou daň.

Když jsem se znovu podíval na obrazovku, dopis se ztratil a objevila se nová stránka s prvním krokem Halova hlavolamu.

Měl jsem rád hry, jenže moje vrozená netrpělivost mi nedovolila vyvinout dobrou strategii a prohrával jsem nerad. To Hal miloval intriky a souboj myslí. Proto věděl, že budu v nevýhodě hned od začátku. Čím déle jsem nad hrou přemýšlel, tím víc jsem byl otrávený a naštvaný.

To byl další návrat do našeho dětství. Nikdy jsme si prostě nemohli hrát na schovávanou jako normální děti. Hal trval na tom, abychom vymýšleli spletité hry, u nichž věděl, že bude mít navrch. Jednou celé dopoledne strávil přípravou honby za pokladem. Stopa vedla k nim na půdu, kde na mě podle jeho slibů měla čekat dvacetidolarová bankovka, pokud správně pochopím všechny indicie. Žádné peníze tam nakonec nebyly, jenom vysušené tělíčko mrtvé krysy. Hal se mohl potrhat smíchy, když jsem ji našel.

Nějakou dobu jsem si hlavolam prohlížel, jenže záhy mi došlo, že ho zřejmě jen tak nevyřeším, a tak jsem svou pozornost obrátil na vlastní artefakt. Podle Halova popisu se nebylo čeho chytit, ale určitě stálo za to se podívat, jestli nenajdu nějaké odkazy na internetu. Databáze ukradených uměleckých děl Interpolu, Rejstřík pohřešovaných uměleckých předmětů i Program FBI pro nalezení ukradených uměleckých děl byly mezi obchodníky s uměním běžnými nástroji. Znal jsem jednoho obchodníka se špatnou pověstí, který si z těchto zdrojů vždy nejprve ověřil, jak horké to s nějakým kouskem je, než se ho vůbec dotkl. Když byl na seznamu, ztrojnásobil svou provizi.

V databázi Interpolu popisem nic ani vzdáleně nepřipomínalo ztracenou novoasyrskou rytinu. To nebylo žádné velké překvapení, protože archivy Bagdádského muzea shořely a i špičkovým policejním agenturám bude nějaký čas trvat, než zdokumentují všechny pohřešované objekty.

FBI uváděla některé z nejvýznamnějších ukradených kousků. Dle mého očekávání se mezi předními deseti hledanými exponáty objevil slonovinový reliéf se lvem zabíjejícím Núbijce úžasné umělecké hodnoty, ale ani tady jsem o rytině nenašel sebemenší zmínku. Největší naděje jsem vkládal do rejstříku pohřešovaných uměleckých děl, jelikož jsem věděl, že obsahuje nejméně 200 000 artefaktů, starožitností a sběratelských kousků. Ale ani po důkladném prohledání téhle databáze jsem nenašel nic, co by se podobalo předmětu, který jsem hledal.

Při pohledu na hodinky jsem si uvědomil, že musím vyrazit na schůzku s detektivem. Měl bych mu ten dopis přinést? Neměl jsem žádný důkaz, že ho opravdu napsal Hal, takže jsem si to celé klidně mohl vymyslet. Nakonec jsem se rozhodl vytisknout si kopii hlavolamu a zastrčil jsem si ji do kapsy kalhot pro případ, že by se detektiv opozdil a já měl čas si nad křížovkou lámat hlavu. Stáhl jsem si Halův soubor do svého BlackBerry, vytáhl novou obálku na USB disk a napsal na ni své jméno.

Zbýval mi jen jeden naléhavý úkol.

Nina z bytu naproti přes chodbu se nám často starala o domácnost, zalívala květiny a kontrolovala klimatizaci, když jsme se Samuelem byli pryč. Předpokládal jsem, že v neděli dopoledne bude určitě doma.

Přes obličej jí přelétl tázavý úsměv, když jsem se zeptal, jestli bych si u ní nemohl obálku nechat. Nebylo to nejlepší řešení, ale na nic jiného jsem v tu chvíli neměl čas. Potěžkala balíček. „Nejsou to drogy nebo tak? Něco podobného bys mi nejspíš nesvěřil.“ Jemné obálkou zatřásla. „Však neboj, já se kouknu.“

„Jsou v tom kradené klenoty. Dvacetikarátové diamanty. Leží v nich hotové jmění.“

„Aha, v tom případě žádný problém.“ Zasmála se a slíbila, že na ně dá pozor. „Nezapomněl jsi na dnešní večer, že ne?“

Rozpačitě jsem se na ni podíval. „Promiň, Nino, posledních čtyřiadvacet hodin mi dalo zabrat. Můžeš mi to připomenout?“

„Můj večírek. Už ses ve svém bytě schovával dost dlouho. Společnost ti jenom prospěje.“

„Aha, fajn. Nejsem si jistý, jestli to zvládnu. Něco mi do toho přišlo. Ale pokusím se.“ Poděkoval jsem jí a nastoupil do výtahu.

Po téměř hodinovém čekání na policejní stanici desátého okrsku mě konečně zavolal uniformovaný strážník, který mě chodbou odvedl k pracovnímu stolu, u něhož seděla policistka. Po detektivu Gentilovi ani stopy. Strážník mi zkontroloval kapsy a zakroužil kolem mě detektorem. Když mi policistka začala klást otázky, aby aktualizovala mou starou složku, ohradil jsem se.

„Nařídil to Gentile,“ zněla její jediná odpověď. Vyfotila si mě a ověřila si mou barvu očí, výšku a váhu. Upozornil jsem na to, že za posledních čtrnáct let mé oči nezměnily barvu a kdysi o nich jedna žena prohlásila, že jsou jako tmavý samet.

Policistka se zamračila a zadívala se na mě přes obroučky svých brýlí. Pak znovu sklonila hlavu a napsala „hnědé“.

„Ale s bradkou vypadáte líp,“ řekla. „Řidičský průkaz máte na jméno Madak, ale platební kartu na jméno Madison. Proč ten rozdíl?“

„Oficiálně platí to jméno na řidičáku. Je turecké. Můj bratr mi ho změnil, když jsem přijel do Ameriky.“

„Pojmenoval vás po americkém prezidentovi, co?“ Nahrbila ramena až k uším a opět je svěsila. Nebyl jsem si jistý, jestli tím jen uvolňuje napětí nebo naznačuje, že potřebuje další vysvětlení. „Takže správná podoba je ta na řidičáku?“

„Přesně tak.“

„Vaše křestní jméno je Jonathan?“

„Ano.“

„A co druhé jméno? K-E-N-I-T-E. To je taky správně?“

„Ano. Vlastně je to mé turecké křestní jméno. Vyslovuje se to Kenit.“

„Kdybych byla vaše matka, zůstala bych u Kena.“ Vyprskla smíchy, jako by to byl nejlepší vtip na světě.

Přešel jsem to.

Uniformovaný strážník Vernon mě odvedl do výslechové místnosti zařízené starým kovovým stolem a židlemi, se stěnami v odstínu zažloutlých skořápek a levným šedým kobercem. Uvnitř byla zima, klimatizace vyhnaná na maximum a byl tu cítit závan cigaretového dýmu. Odhadoval jsem, že tohle místo se řídí svými vlastními zákony, něco jako Vatikán.

Vernon odešel z místnosti, zavřel za sebou dveře a z druhé strany se o ně opřel. Přes mléčné sklo jsem rozeznal zvlněnou šmouhu jeho košile. Dokázal jsem rozeznat lidi procházející kolem a zachytit jejich konverzaci. Mimo jiné jsem se dozvěděl, že detektivovi Paulu Gentilovi se říká Genitálie a rozhodně to není míněno v dobrém.

Přijít sem se ukazovalo jako špatné rozhodnutí. Tolik k dobrým úmyslům. Pokusí se mi nějak přišít Halovu vraždu? Zbytek času jsem si v duchu omílal historku, kterou jsem měl v plánu jim dát, abych uhladil všechny detaily a nesrovnalosti. Chtěl jsem je upozornit na Eris a její gorilu, aniž bych připustil, že jsem z místa činu utekl.

Když se konečně otevřely dveře, vešli dva muži – mí inkvizitoři. Vernon přikývl na pozdrav prvnímu muži: „Poručík Gentile.“ Zavřel dveře a opět se o ně opřel, tentokrát zevnitř. Gentile a ten druhý muž se posadili naproti mně a položili před sebe složku s papíry.

Gentile chvíli neobratně zápasil s tlačítky na kameře, zapnul ji a pak do ní oznámil čas, datum a účastníky výslechu. Druhý muž byl Louis Peres, další detektiv.

V dřívějším životě mohl Gentile hrát obranu v profesionálním fotbalovém týmu. Možná mu bylo malé sako, ale pod proužkovanou látkou se mu rýsovaly naběhlé svaly. Tváře měl poďobané od neštovic, stříbrně bílé vlasy zastřižené těsně u hlavy. Na ruce se mu leskly hodinky značky Rolex Cellini Classic a na malíčku stříbrný prsten. Mohlo mu táhnout tak na šedesát. Na policajta byl dost starý. Gentile mě upřeně sledoval, Peres listoval materiály ve své složce, aniž by se obtěžoval vzít mou přítomnost na vědomí.

Do místnosti vešla civilně oblečená úřednice se džbánem ledově vychlazené vody a několika sklenicemi v ruce. Postavila sklenice před detektivy, džbán položila na stůl a odešla.

„Fajn,“ řekl Gentile. „Tak se do toho dejme. Povězte nám, co se stalo.“ Povytáhl obočí, hleděl na mě a vystrčil bradu jako zápasník chystající se na první útok.

„Ještě než začneme, přišel jsem dobrovolně. Proč se ke mně chováte jako ke zločinci?“

„Pouze se snažíme získat fakta, pane Madisone. Zemřel člověk. Poslechněme si, co máte na srdci.“

Nedá se říct, že by mě jeho přístup naplňoval důvěrou. „Dobře. Přišel jsem, protože Hala někdo úmyslně předávkoval vysoce kvalitním heroinem. Žena, kterou jsem potkal na Halově večírku. Když jsem odcházel, zaslechl jsem, jak se s ní a nějakým chlápkem Hal hádá.“

„Opravdu? Kolik tak mohlo být hodin?“

„Kolem půlnoci. Šel jsem pak rovnou do klubu. Můžete si to ověřit, jestli chcete.“

Věděl jsem, že mě Diana bude krýt a tohle načasování mě z vraždy jednoduše vyloučí. Dal jsem jim jméno klubu a vysvětlil, jak se spojí s Dianou. Gentile něco naškrábal na kus papíru a podal jej Peresovi, který odešel z místnosti. Modlil jsem se, aby už Diana byla v práci. Gentile pokračoval: „A můžete ty lidi popsat?“

„Žena se jmenovala Eris, příjmení neznám. Atraktivní, ještě jí nebylo třicet, štíhlá, mohla měřit tak metr sedmdesát. Ten chlápek s ní měl skoro dva metry a byl slušná vazba.“

Gentile si rukou otřel čelo. Přestože v místnosti byla zima, potil se a jeho obličej měl barvu syrového masa. „Colin Reed mluvil o ženě, která by tomu popisu odpovídala. Tvrdil, že z večírku odešla ještě před ním.“

Jistěže Reed jako ženatý muž radši prohlásí něco podobného, než aby přiznal, že ji chtěl sbalit. „Pokud odešla, musela se později vrátit. Viděl jsem ji tam.“

Gentile si znovu něco poznamenal do svého bloku, ale bylo jasné, že mé historce moc nevěří. „Vrátil jste se ke starému řemeslu? Jak se Vanderlin k těm drogám dostal?“

„Zkontrolujte si mou složku. Víte, že jsem se do narkotik nikdy nenamočil.“

Gentile ostentativně otevřel složku – dost nesmyslný tah, protože si ji beztak celou prostudoval, ještě než jsem přišel. Prolistoval několik stránek. „Roku 1989 odsouzen pro krádež čtvrtého stupně a prodej marihuany. Roku 1990 obviněn z nezákonného prodeje zakázaných látek, přesněji dvaadvaceti gramů kokainu. Z toho se vám podařilo vykroutit. Možná jste tentokrát jen postoupil o úroveň výš.“

„To jsou jen hříchy mládí. Byl jsem pořád dítě. Už dávno jsem za tím udělal tlustou čáru. A kromě toho, tehdy šlo o zanedbatelné množství.“

„Jaký byl váš vztah k Vanderlinovi?“

Před čtyřiadvaceti hodinami bych na tuhle otázku odpověděl bez zaváhání. Naše přátelství sice nikdy nebylo procházkou růžovým sadem, jenže teď jsem objevil úplně nové rozměry Halovy zášti ke mně, o nichž jsem nikdy předtím neměl tušení. I přesto jsem Gentilovi podal tu kratší odpověď: „Můj bratr a jeho otec byli přátelé. S Halem jsme společně vyrůstali.“

„Takže váš bratr Samuel Diakos a jeho otec Peter Vanderlin.“

„Přesně tak. Samuel byl můj nevlastní bratr, o čtyřicet let starší. Vlastně byl spíš jako můj otec.“

„Proč máte jiné příjmení?“

„To je dlouhý příběh.“

„Já mám čas.“

„Se Samuelem máme společného otce. Za druhé světové války bojoval v odboji za ELAS, řeckou lidovou osvobozeneckou armádu. Jeho a Samuela chytili nacisté a poslali je do pracovního tábora. Když se důstojníci v táboře dozvěděli, že můj otec je zlatník, poslali ho do továrny na přetavení cenných kovů Deutsche Gold– und Silberscheideanstalt. Musel třídit hromadu šperků ukradených vězňům a posuzovat jejich kvalitu.“

„Váš otec zjevně přežil.“

„Ano. Jednoho dne našel na hromadě prsten, který vyrobil pro Samuela. Byl přesvědčen, že jeho syn je mrtvý. Nezbyla mu žádná rodina, a tak po válce utekl do bezpečného útočiště v Turecku, protože řecký režim pronásledoval přívržence levice. Svou pravou identitu tajil a změnil si jméno na turecké Madak. O několik let později se znovu oženil a měl druhého syna – mě. Samuel svého otce hledal. Když se mu konečně podařilo zjistit, že mí rodiče zemřeli při zemětřesení způsobeném důlním neštěstím, okamžitě přijel do Turecka a odvezl mě s sebou domů.“

„Jasně. Vy jste byl chudý sirotek z Turecka. Samuel Diakos se o vás staral lépe než o vlastního syna. A vy jste se mu odvděčil tím, že jste ho zabil.“

Před očima jsem měl rudo. Obrovský pocit viny, který mě nahlodával už od Samuelovy smrti, se proměnil ve slepou zuřivost. Pokusil jsem se vstát, ale uniformovaný strážník přiskočil ke stolu a sevřel mě paží kolem krku.

Byl jsem na pokraji mdlob, když jsem uslyšel Gentilův hlas: „V pořádku, Vernone, nech ho být. Dej mu pár minut, aby vychladl.“ Strážník mě pustil, ale zůstal stát za mnou.

Gentile si do sklenice nalil trochu vody a napil se. Se svým posledním zásahem vypadal nadmíru spokojen. „Vzal jste něco z Vanderlinova domu, než jste z večírku odešel?“

„Ne.“ Co je tohle za otázku?

„Colin Reed nám potvrdil, že slyšel, jak se s Vanderlinem hádáte. O co šlo?“

„Hal mi dlužil peníze, které jsem mu před časem půjčil. Tvrdil, že nemá na zaplacení.“

„Takže jste si to, co vám dlužil, vybral jinak, že ano? Vzal jste si zbytek toho heroinu?“

„Pochopitelně že ne.“

Gentile zaklapl svou složku. „Pane Madisone, máme jasné důkazy, že Vanderlin zemřel na předávkování drogami bez cizího zavinění. Ta informace už byla zveřejněna. Nás teď zajímá to, jak si ty drogy opatřil.“

„Podívejte, to je jen falešná stopa. Ta žena, o které jsem mluvil, šla po něčem, co Hal Vanderlin ukradl mému bratrovi, po nějaké novoasyrské rytině nejspíš z Iráku. Má dost vysokou cenu.“

„Mohl byste to prosím přeložit pro nás obyčejné lidi?“

„Je to kamenná rytina vyrobená během období, kdy Asyrská říše prožívala svůj největší rozkvět. Mezi lety 800 až 612 př. n.l.“

„Děkuju, profesore. Jako obchodník se sběratelskými předměty se živíte jak dlouho – posledních sedm let? Je to tak?“

„Přibližně.“

„Je to lukrativní?“

„Jak kdy. Někdy se vám daří dobře, jindy je to spíše horší. Všechno záleží na vašich kontaktech a stycích.“

„A jak přesně jste ty své kontakty získal?“

„Původně přes Samuela. Byl archeolog a vystudoval asyriologii. Měl ty správné známostí – obchodníky, akademiky, úředníky z muzeí. Teď už jsem si vybudoval svou vlastní síť klientů. Posledních pár let už jsem na něj nemusel tolik spoléhat.“

„Soustředíte se hlavně na středovýchodní umění?“

„Zpočátku ano, protože to byla Samuelova specializace. Od té doby jsem ale okruh své činnosti rozšířil. Hlavně renesanční umění a samozřejmě sbírka Petera Vanderlina.“

„Jste asi všestranně nadaný. Musíte mít rozsáhlé umělecké znalosti, když se vyznáte v tak široké oblasti.“

Pomyslel jsem si cosi o falešné a účelové pokloně. „O Středním východě toho vím hodně, protože jsem vyrůstal s odborníkem na tamní kultury. A s tím zbytkem už to tak slavné není. Můj úspěch spočívá v prodeji. Jsem vlastně spíše obchodník. Nejdůležitější je dobře znát své klienty – a jejich sny. Pokud jde o předměty samotné, vždycky si můžete zaplatit znalce.“

Gentile se odmlčel a znovu otevřel složku. „Jako jste to udělal s Livornskou madonou?“

„To se nakonec vyřešilo mimosoudně, jak jistě víte. Majitel se tehdy pokusil prodat padělek. Já jsem s tím neměl nic společného.“

Gentilova židle zavrzala, když se znovu opřel. „Váš znalec se nejspíš taky jen zmýlil.“

„Dokonce i největší aukční síně se někdy zmýlí.“

Otevřely se dveře. Do místnosti vešel Louis Peres a posadil se, pak se nahnul a něco zašeptal Gentilovi do ucha.

Gentile přikývl a pokračoval ve výslechu. „Předpokládám, že se znáte s mnoha významnými sběrateli. Byl by někdo z nich ochoten porušit kvůli předmětu svého zájmu zákon?“

„Myslíte zloděje umění, kteří kradou na zakázku pro multimilionáře s tajnou místností plnou kradených Chagallů a Picassů? To je jen mýtus.“

Gentile povytáhl obočí. „Opravdu?“

„Nerozumíte psychologii sběratele. Jejich hlavní touhou je se svými nejnovějšími přírůstky pochlubit, ne je schovávat. V devětadevadesáti procentech případů jsou zloději umění hlupáci. Něco ukradnou a pak zjistí, že dál se nepohnou, protože je předmět příliš přesně zdokumentovaný.“

Na Gentilově obličeji jsem zahlédl stín pochybnosti. „To jim ovšem nebrání to dál zkoušet.“

„Většina ukradených děl skončí v rukou zločineckých sítí, které si je předávají pro jištění půjček nebo praní špinavých peněz. Dobře zpeněžit se dají jen za výkupné. Pojišťovny radši přivřou oko a zatáhnou výkupné, než aby majiteli vyplatily plnou hodnotu díla. Jeden Rembrandtův obraz dokonce nezávisle na sobě ukradli čtyřikrát. U starožitností ukradených při rabování je to jiné. Je mnohem těžší dokázat, odkud pocházejí. A mnohem snazší vymyslet si falešný původ. Nebo prostě udělají ‚opačnou restauraci‘.“

„Co to je?“ zeptal se Gentile.

„Odborníci upraví originál tak, aby vypadal jako padělek. Dokonce i když je na předmětu inventární číslo, není tak těžké ho odstranit. Každým rokem se takhle otočí miliardy dolarů. To jsou obrovské peníze. Samuel viděl inzerovat starožitnosti na prodej, o nichž věděl, že jsou kradené, ale nemohl s tím nic udělat, protože neměl v ruce žádný důkaz. Dohánělo ho to k šílenství. Pravda je, že trh se starožitnostmi je na krádežích závislý. Kromě opětného prodeje je rabování jediným zdrojem nové nabídky.“

„A to se opravdu děje tak otevřeně?“ podivil se Gentile. Jeho otázka zněla docela upřímně. Možná se konečně rozhodl nechat mě na pokoji.

„Většinou si vybírají menší aukční síně, které nejsou tak vybíravé. Ten pohřešovaný předmět, o kterém jsem vám vyprávěl, pochází pravděpodobně ze starověkého města Ninive.“ Gentile přikývl, ale podezíral jsem ho, že o Ninive má podobně přesnou představu jako o tom, co si na královském banketu počít s vidličkou na ryby.

Namířil na mě svůj ukazováček jako žalobce u soudu. „Pan Vanderlin byl profesor?“

„Přednášel filosofii na částečný úvazek.“

„Takže s obchodováním s muzejními kousky neměl žádné zkušenosti?“

„Přesně tak.“

„Zmínil jste se o tom, že jste mu pomáhal s prodejem sbírky jeho otce, je to tak?“

„Ano.“

„Vanderlinův otec stále žije. Měl jeho syn právní zmocnění se sbírkou nakládat?“

„Měl plnou moc. Peter trpí Alzheimerem.“

„Takže vy mi tvrdíte, že i když byl spokojen s vašimi službami při prodeji celé otcovy sbírky, s tímhle novým předmětem se na vás neobrátil?“

„Ano, to už jsem říkal. Především ho ukradl mému bratrovi.“

Gentile zavřel oči, jako by nad mými slovy meditoval. Nakonec se svýma velkýma, svalnatýma rukama opřel o stůl a vstal. Jeho židle se málem překotila, když ji odsunul dozadu. Obešel stůl a postavil se nade mě, přitom si dával pozor, abych si dobře uvědomoval jeho výšku. Z jeho dechu jsem ještě pořád cítil ranní vajíčka se slaninou.

„Vraťme se ke včerejší noci. Řekl jste nám, že jste od Hala Vanderlina odešel kolem půlnoci a šel rovnou do baru?“

Kam tím směřuje, proč znovu mění téma a vrací se k tomu předávkování? Podíval jsem se na Perese. Konečně se probudil a probodával mě pohledem.

„To je zvláštní. Protože Diana Chenová tvrdí, že jste se neukázal dřív než ve dvě ráno. Mohl byste nám prosím tu mezeru doplnit?“

Celé to bylo ohromně zinscenované – rozptýlili mě, nechali mě rozvykládat se o rabování uměleckých sbírek a já jsem jim padl přímo do pasti.

Gentile na ústech vykouzlil první upřímný úsměv od chvíle, kdy přišel.

Chvíli jsem se bránil a vysvětloval, že si Diana musela poplést čas, ale oni se nedali zviklat. Nakonec jsem přiznal, že jsem se po Halově telefonátu vrátil a našel jsem jeho tělo. Když mi Eris a její společník vyhrožovali, utekl jsem ze strachu, že zabijí i mě.

Zcela předvídatelně se Gentile rozhodl jít cestou nejmenšího odporu – uvěřil, že jsem Halovi obstarával drogy a celou tu historku s Eris a ukradenou rytinou si vymyslel jen jako zástěrku. Nemohl to ale nijak dokázat, a tak zůstalo jen u podezření. Nakonec mě museli pustit.

Když už jsem vstával k odchodu, rychle dodal: „Vyšetřování vaší autonehody ještě stále běží, pane Madisone. A pokud zjistíme, že jste Halu Vanderlinovi dodával heroin, budete obviněn přinejmenším z neúmyslného zabití. Nejezděte nikam daleko. Nerad bych se doslechl, že své zboží prodáváte na nějaké pláži v Brazílii.“

Své peripetie s policií jsem začal s myšlenkami na jednu ženu – Eris. Teď jsem nemohl zapomenout na jinou – Dianu Chenovou. Co mi to předpověděla? Zradu. Věštkyně naplnila své vlastní proroctví.

VI

Jakmile jsem vyšel ze dveří stanice, oslepilo mě ostré světlo. Asfalt na chodníku začínal tát. Měl jsem pocit, jako by bylo snad 60 stupňů. Podíval jsem se do slunce zářícího na blankytné obloze a připadal jsem si jako slepec, kterému se najednou vrátil zrak. Nemohl jsem odsud zmizet dost rychle.

Napadal mě jen jediný člověk, na něhož bych se mohl obrátit – Halova bývalá manželka Laura. Jestli se k ní už novinky o Halově smrti donesly, bude zdrcená a potřebuje mou podporu. A pokud šlo o mě, chtěl jsem být s někým, komu můžu důvěřovat. Bylo potřeba pár telefonátů společným známým, než jsem zjistil, že se dočasně přestěhovala do sídla Halovy matky na Sheridanově náměstí.

Manželství Laury a Hala trvalo celkem šest měsíců. Co se před víc než rokem rozešli, vybudovali si mezi sebou poněkud výstřední, ale hluboké přátelství a uznali, že ani jeden z nich není materiál na manželství. Nikdy se neobtěžovali požádat o rozvod. Laura se s Halem seznámila jako doktorandka na Newyorské univerzitě. Byla velmi chytrá, ale svou inteligenci vám nikdy nepředhazovala. Na rozdíl od Hala, který miloval, když mohl ostatní nachytat na nějakém tom slovíčku. Vždycky se mi zdála přitažlivá, ale kvůli Halovi jsem se držel zpátky. Volala už jí policie? Dost nerad bych se stal poslem špatných zpráv.

Dům nebyl od policejní stanice moc daleko, a tak jsem se rozhodl projít se a trochu se po svém škobrtnutí na policii uklidnit. Nemohl jsem ze sebe setřást stísněný pocit. Nejprve jsem ho přičítal výslechu, ale brzy jsem nabyl podezření, že mě někdo sleduje. Eris? Ohlédl jsem se a prohlížel si tváře kolemjdoucích, ale neviděl jsem ji. Zapadl jsem do džusového baru a sledoval každičký obličej přecházejícího davu. Po Eris ani stopy. Schválně jsem se vydal oklikou a zahnul do rezidenční ulice se čtyřpatrovými domy. Jeden z nich – ozdobený propracovanými mřížkami a pilíři z tepaného železa a balkóny ve španělském stylu – vypadal, jako by jej někdo vytrhl z ulice v New Orleans a zasadil sem. Navzdory luxusní adrese ulice vypadala zlověstně a vzrostlé stromy po stranách na ní vrhali stín. Vysoká vlhkost a čerstvá zeleň v zahradách jí dodávaly tropický nádech. Bylo tu jen pár lidí. Eris se neměla jak schovat. Čekal jsem ještě deset minut, ale nevšiml jsem si ničeho zvláštního. Rozum mi říkal, že mi nic nehrozí, ale můj šestý smysl nesouhlasil.

Přišlo mi naprosto šílené, že bych se ze dne na den proměnil z řadového občana v někoho, kdo žije v neustálém strachu.

U Lauřina domu jsem ještě jednou přelétl ulici pohledem, a když se vše zdálo v pořádku, rozhodl jsem se vejít. Hal převzal matčin byt po její smrti minulý podzim. Její střešní apartmá připomínalo orlí hnízdo zavěšené na vrcholu domu z hnědých cihel a ukryté pod gotickou směsí pilířů, oblouků, teras a chrličů. V přízemí domu sídlil bar proslulý svými pondělními travesti show.

Obával jsem se jedině toho, jestli si mě bude Gip pamatovat, ale když jsem vešel do vstupní haly, vyskočil za recepcí ze židle a usmál se. Měl na sobě khaki uniformu jako ze žurnálu, se spoustou zlatých prýmků, čepicí, dlouhým kabátem a ladícími kalhotami. Dobrá zpráva byla, že v hale fungovala klimatizace. Gip, robustní Ir s kulatou, brunátnou tváří, byl už třetí generací, která v jeho rodině zastávala stejný post. Jako aristokrat mezi vrátnými si proto říkal Gerald Powell III. „Jsem rád, že vás zase vidím, Johne. Už je to nějaká doba.“

„Díky, Gipe. Přišel jsem za Laurou Vanderlinovou, jestli je doma.“

„Moment, zkusím to.“ Navolil nějaké číslo, promluvil do telefonu a podal mi sluchátko.

„Ahoj, Lauro. Tady John.“

„Ahoj, Johne. Tak už jsi to slyšel.“

„Ano. Můžu jít nahoru?“

„Prosím. Zoufale potřebuju nějakou společnost.“

Výtah byl sice renovovaný, ale původní mosazná secesní mříž zůstala chytře zachována. Dveře mi otevřel livrejovaný zřízenec v bílých rukavičkách. Tohle musel být jeden z posledních domů na Manhattanu, kde tuto službu ještě pořád nabízeli. Tady jste nemuseli hlásit číslo patra, prostě jste jen řekli, za kým jdete. Vyjeli jsme až do podkroví.

Laura na mě čekala s pootevřenými dveřmi. Vzal jsem ji do náručí a přitiskl její obličej na svůj. Ucítil jsem, jak jí po tvářích stékají slzy.

V jejím dechu jsem zachytil závan alkoholu. Lepší světlo uvnitř odhalilo zarudlé a uplakané oči, její pohled prozrazoval, že je ještě stále v šoku.

Vešli jsme do okrouhlé předsíně obložené žlutým sienským mramorem a zrcadly vyrobenými na míru, aby zapadly do zaoblených zdí. Uprostřed se vyjímal intarzovaný, ručně malovaný příborník, který kdysi patřil francouzskému králi a na něm stála lampa Tiffany. V přijímacím pokoji podlaha přecházela v drahé dubové parkety pokryté hedvábnými perskými koberci ze 17. století takové ceny, že byl skoro hřích po nich šlapat. Na spodní terasu odsud vedla tři francouzská okna orámovaná těžkými brokátovými závěsy. Tohle místo dýchalo vyčpělou elegancí.

Halova matka provedla jen jediný zásah, spojila halu, špižírnu a jídelnu do velkého rodinného pokoje s moderní kuchyní. Celý prostor byl proveden výlučně v nemocniční bílé. S bílými koberci, bílými stěnami, bílým nábytkem. Celkový efekt se podobal operačnímu sálu zasazenému doprostřed muzea.

Praštil jsem sebou na pohovku v obývacím pokoji. Laura se zeptala, jestli si dám něco k pití.

„Ne, díky.“

„Opravdu?“ Vzala do ruky sklenici z poloviny naplněnou něčím, co vypadalo jako voda, ale bylo mi jasné, že není, a zamávala jí mým směrem.

„Ty piješ čistou vodku?“

„To proto, že už se rozpustil led. Pokud se ke mně nechceš přidat, tak se aspoň dívej.“ Hodila do sebe zbytek skleničky. Nechtěl jsem jí kázat, že teď by měla alkohol radši vynechat. Jaké právo bych měl promlouvat ostatním do duše vzhledem ke svým vlastním sklonům k potížím? Po tom, co se včera v noci stalo Halovi, by bylo omluvitelné i to, kdyby se chtěla zpít do němoty.

Laura se zhroutila do křesla. „Copak nás proklely sudičky, Johne? Nejdřív ty a Samuel s tou strašnou nehodou a teď tohle. To je neuvěřitelné.“

„Já vím.“ Cítil jsem se s ní tak nějak spřízněný žalem, když jsme se teď oba vyrovnávali s náhlou ztrátou.

„Kolikrát jsem mu říkala, že ho ty drogy nakonec zabijou?“ Otázka zněla, kolik jsem toho chtěl prozradit. „Nejsem si jistý, že je to tak jednoduché, Lauro. Hal mi volal ještě potom, co jsem z večírku odešel. Pospíchal jsem zpátky, ale když jsem se tam konečně dostal, byl už mrtvý.“

„Tys ho našel? To mi policie neřekla. Co se stalo?“

„Někdo na večírku mu vpíchl smrtelnou dávku. Žena. Mně vyhrožovala taky.“

Zbledla ve tváři. „Ohlásil jsi to na policii, že jo?“

„Právě jdu od nich. Nevěří mi. Vzhledem k mému rejstříku a k tomu, že na večírku bylo tolik drog, že by vystačily na založení lékárny, podezírají mě. Takhle oni přemýšlejí.“

„Chceš mi namluvit, že Hala zabili a tys viděl vraha?“ Zakolísala. Zachytil jsem ji ještě předtím, než mohla spadnout, pomohl jsem jí na pohovku a posadil se vedle ní. „Ty mě děsíš, Johne. Nevím, čemu mám věřit.“

„Proč bych ti lhal? Poslyš, vím, jak těžké to pro tebe je. Stačí se na tebe podívat.“

„Už tak to bylo dost hrozné, ale teď mi říkáš, že je to ještě horší. Nechápu to.“

„Povídej mi o tom. Trápím se nad Samuelovou smrti a teď tahle… věc s Halem. Cítím se, jako by mi právě uvnitř hlavy vybuchla bomba. Hal byl skoro jako můj bratr.“

„Myslela jsem, že Samuel byl tvůj bratr.“

„To ano, ale bylo mu o čtyřicet let víc než mně, takže jsem ho vždycky bral spíš jako otce. Choval se tak. Svého skutečného otce jsem nikdy nepoznal. Když se Hal vrátil z internátu nebo letního tábora, trávili jsme spolu hodně času. I když jsme se často hádali. Tolik bratrské lásky mezi námi zase nebylo.“

Náš rozhovor Lauru trochu uklidnil. „Jsem jediná holka v rodině,“ řekla. „Mám čtyři bratry. Věř mi, hádat se je normální.“

„Jenže on zacházel příliš daleko. Dokonce ani jako dospělý toho nechtěl nechat. Na univerzitě jsme si třeba vyrazili na večírek nebo podobně. Skvěle jsme se bavili, užívali si a pak se mnou najednou začal soutěžit. Když nad tím teď přemýšlím, měl jsem si to s ním vyříkat už tehdy.“

„To souvisí s tím, jak s ním jednal jeho otec. Přesně takhle by se choval Peter.“ Měla krásný hlas. Léta strávená v New Yorku nesmazala, co znělo jako středozápadní přízvuk. „Předpokládám, že o Petera se teď budu muset postarat já, stejně jako o všechno ostatní.“

Vzal jsem ji za ruku. „Pomůžu ti. Se Samuelem jsme Petera navštívili v pečovatelském domě. Pořád si mě pamatoval.“

Hluboce si povzdechla. „Proč se musí všechno pokazit najednou? Cítím se, jako by mě právě přejel desetitunový náklaďák.“

„Myslím, že tu existuje spojení. Mezi mou situací a tou tvou.“

„Co tím myslíš?“

„Napadá tě někdo, kdo by mohl mít na Hala spadeno?“ zeptal jsem se.

„Zjistila jsem, že o jeho životě zdaleka nevím všechno. Hodně toho přede mnou tajil, začala jsem si to uvědomovat, teprve když mě požádal, abych mu pomohla uspořádat všechny jeho účty a ostatní záležitosti. Ale jestli by někdo zašel tak daleko, aby ho zabil? Neumím si představit, kdo by něco takového mohl udělat.“

Sklonil jsem hlavu a promnul si oči. „Co ti řekla policie?“ Neodpověděla hned. „Ten detektiv byl celkem odměřený. Řekl jen, že Hal zemřel, pravděpodobně na předávkování. Policii zavolal jeho soused, když zaslechl nějaký hluk. To on Hala identifikoval. Díkybohu, že jsem to nemusela udělat já. Zatím nechtějí vydat jeho tělo.“

„Hal se do něčeho připletl, Lauro. A nemělo to nic společného s narkotiky. Pokoušel se prodat opravdu cennou starožitnost, sběratelský kousek. Po tom ta žena šla. Nevíš o tom něco?“

„Myslíš, že proto zemřel?“

„Ano.“

„Myslela jsem, že z Peterovy sbírky už všechno prodal. Všechno jsi zařizoval ty. Pokud něco zůstalo, proč se neobrátil na tebe?“

„Nepatřilo to Peterovi. Byla to kamenná rytina, kterou Samuel dovezl z Iráku. Hal ji vzal, když jsem byl v nemocnici. Ta žena, Eris, to nějak zjistila. Zmínil se o tom Hal někdy?“

„Nic mi to neříká.“ Laura vstala a došla k příborníku u zdi. Každičký milimetr jeho mramorové desky byl pokryt stohem složek a listin spolu s několika zaprášenými fotografiemi vystavenými vedle počítače. Mezi nimi se vyjímal svatební snímek, na němž byla Laura zachycená jako nevěsta s výraznými lícními kostmi, slovansky skloněnýma zelenýma očima, které jejímu obličeji dodávaly jemně exotický nádech, a zářivými hnědými vlasy vyčesanými nahoru. Měla na sobě prosté pouzdrové šaty z bílého saténu, v ruce držela kytici ze slonovinových růži a nevěstina závoje. Vedle ní stál Hal v přísném černém obleku, rovný, jako by spolkl pravítko, a vypadal znepokojeně, jako by už tehdy věděl, že je manželství odsouzeno k zániku. Na pozadí bylo jako nějakého všudypřítomného ducha trochu rozmazaně, ale zřetelně vidět Minu, Halovu matku.

Laura si všimla, že se na fotku dívám. „Víš, že nemám ani jedinou svatební fotku, na které bychom byli jen my dva? Vždycky někde číhala Mina, aby si zajistila, že bude na snímku.“ Prsty si prohrábla vlasy. Tohle gesto většinou doprovázelo flirtování. V jejím případě jednoduše prozrazovalo, že má plnou hlavu starostí. Prolistovala několik složek, ale nenašla to, co hledala. „Hal tady měl někde seznam majetku, který ještě neprodal, hlavně ze svého domu, ale nemůžu to najít.“

Otočila se na mě. „Měl bys něco vědět, Johne. S Halem jsme přemýšleli, že se dáme znovu dohromady. Když Mina zemřela a Peter odešel na místo, odkud se už nevrátí, konečně se mi otevřela příležitost. Ze svého otce měl Hal strach a s matkou si byl až příliš blízký. Zbožňoval ji. Věděl jsi, že o ní mluvil jako o svém klenotu?“

Zavrtěl jsem hlavou a nechal ji dál mluvit.

„Všechno se vyvíjelo dobře. Končil mi nájem a Hal mi nabídl, abych zůstala tady, protože on se dočasně přestěhoval do domu ve městě, aby se mohl starat o Petera. Všechno šlo skvěle, dokud jsem nezjistila, že zase bere heroin, ačkoliv mi přísahal, že s tím skončil. Vídali jsme se každý den. Až do minulého týdne, kdy jsem na to přišla. Zuřila jsem.“ Třásl se jí spodní ret.

„Drogy jsou svinstvo, Lauro. Je těžké se z nich vyhrabat. Hal mi kdysi vyprávěl, že jednou dokonce vlezl do kanálu, aby se k nějakým dostal. To se ostatně naučil od odborníka – Williama Burroughse. Minulost nezměníš. Snaž se soustředit na ty hezké chvíle.“

Pár slziček se mohlo kdykoliv proměnit ve vodopád. „Hal zoufale potřeboval peníze. Musel pokrýt všechny náklady na dům ve městě i na tenhle byt. Jenom daně dělaly víc než šest tisíc měsíčně a navíc platil i za péči o Petera.“

„Proč prostě neprodal dům ve městě?“

„Právní zástupce ho Halovi zakázal prodat. Peter to tak zařídil, dokud ještě dokázal myslet jasně.“

„Co Hal udělal s penězi za prodej Peterovy sbírky?“

Laura na chvíli zavřela oči a snažila se znovu získat ztracený klid. „Všechny je utratil. Taky byl na nejlepší cestě přijít o místo. Víš, že společenské události k smrti nenáviděl, ale ten večírek uspořádal jako poslední pokus udělat si očko u Colina – končila mu totiž smlouva.“

„Hal mi řekl, že ho Colin vyhodil.“ Colina Reeda jsem potkal jen několikrát a velký dojem na mě neudělal. „Jak dobře Reeda znáš? Vyzná se ve starožitnostech?“

„Moc dobře ne. Vídala jsem ho na univerzitě, když jsem tam měla schůzku s Halem. Nebo na večírcích a tak. To je všechno. Nikdy se mi moc nelíbil. Vyučuje velké německé filozofy – Kanta, Schellinga. Platí za uznávanou autoritu na Hegela. Pokud vím, tak o žádnou vzdálenější minulost se nezajímá.“

„Reed tam včera večer byl. Snažil se mě do toho zaplést, parchant jeden. To by mě zajímalo proč.“

Laura pokrčila rameny. Všiml jsem si, s jakou grácií se pohybuje, dokonce i v lehce podnapilém stavu. „Neber si to osobně,“ odpověděla. „Reed je ten typ, který to klidně udělá jen pro zábavu.“

„Kde by byl Halův počítač – v domě ve městě?“

„Notebook si nechával tam. Stolní počítač měl v kanceláři na univerzitě.“

Oba bych měl prověřit. Musí na nich být něco, co by mi pomohlo odhalit Erisinu totožnost.

Laura si povzdechla. „Je tak zvláštní být obklopená Halovými rodinnými věcmi. Teď to všechno patří bance.“

„Když už je řeč o jeho majetku, pořád nosil váš snubní prsten. Vědělas to?“

„Myslíš ten zlatý prsten s jedním diamantem? To nebyl jeho snubní prsten. Nechal si ho ulít z jednoho starožitného prstenu, když mu zemřela matka. Vždycky byl ženatý spíše s Minou než se mnou.“

Sice zvláštní způsob, jak to podat, ale přesný. Halova matka byla odjakživa strašně majetnická. Uměl jsem si představit, jakou výzvu pro novou manželku představovalo pokusit se mezi ty dva vklínit. „A co tenhle byt? Musel by vynést celé jmění.“

„Mině ho odkázal její bratr. Peter schválně odkládal rozvod, dokud ho nenechala ocenit, aby měl jistotu, že dostane polovinu jeho hodnoty. Musela si vzít obrovskou hypotéku, aby ho vyplatila. Všechno se musí prodat, aby se uhradily dluhy.“

Nechtěl jsem jí odporovat. Nejspíš si to jen nedokázala spočítat. I kdyby si Mina musela vzít na polovinu hypotéku, pořád by ještě zbyla slušná suma. Možná se ale Peterovi nějak podařilo zmocnit se i tohohle bytu.

Vstal jsem a protáhl si nohy. Nebyl jsem si jistý, jestli se Lauře chci s Halovým dopisem svěřit už teď, ale zoufale jsem potřeboval nějakou radu. Vytáhl jsem z kapsy vytištěnou stránku s Halovou hádankou. „Hal vymyslel takovou hru, která mě má dovést až k místu, kde schoval rytinu. Dává ti to nějaký smysl?“ Ukázal jsem jí stránku s hádankou.

„Proč by chtěl, abys ji našel ty?“ A ne já, jako bych ji slyšel přemýšlet nahlas.

„Nic šlechetného v tom nehledej. Nastražil na mě past. Úmyslně na mě poštval Eris.“

Laura si ode mě papír vzala a prohlédla si jej, pak složila tvář do dlaní. Objal jsem ji a nechal ji vyplakat. Po pár minutách se odtáhla, vzala si kapesník a přidržela si jej u očí. „On čekal, že to vyřešíš?“

„Vypadá to tak.“

Zhluboka si povzdechla. „V křížovkách mě vždycky porážel. Snažit se ji vyřešit by bylo jako hrát s duchem.“

„Myslím, že nemáme na výběr. Alespoň já ne.“

„Chceš říct, že Hal teď leží v márnici kvůli tomuhle? Copak tam chceš skončit taky?“

„Tohle bylo úplně mimo jeho ligu. Nezapomínej, že já mám pár zkušeností z ulice. Ta slova, která použil, jsou neobvyklá.“

„Některá z nich se vztahují k alchymii, jako například Picatrix. To je příručka o magii ze třináctého století. Slova černá a bílá pravděpodobně odkazují na dvě fáze přeměny základních kovů ve zlato. Nejprve probíhá melanosis – zčernání – kdy se ohněm odstraní všechny nečistoty a pak následuje leukosis – zbělání. Konečnou fází je iosis, zčervenání neboli dosažení ryzí formy.“

„Alchymie? Vážně? To mě u tak zapáleného akademika, jako byl on, dost překvapuje.“

Přišlo mi zvláštní, že se Halova hádanka hemží výrazy spojenými s alchymií. Jak to souviselo s novoasyrskou památkou? Experimentovali snad Asyřané s metodami přeměny obyčejných kovů ve zlato? Vždycky jsem si myslel, že alchymii vynalezli Egypťané, ne Mezopotámci.

Laura mi vrátila vytištěnou hádanku. Nehty na rukou měla okousané a kůžičku pod nimi zarudlou – známka toho, že její starosti začaly dávno před Halovou smrtí. „Vlastně ani ne. Pojď, měl bys něco vidět.“

VII

Následoval jsem Lauru kuchyní do potemnělé chodby, která jako by se táhla donekonečna. Když zmáčkla vypínač na zdi, rozsvítila se tlumená světla. Laura mě zavedla k zavřeným dveřím asi deset metrů od haly. „Většinou sem nechodím. Je to tu moc strašidelné.“ Otevřela dveře. „Musíš chvíli počkat. Dráty, které do místnosti vedly, byly schválně odříznuty, není tady elektřina.“

Opatrně se vydala kupředu. Po chvíli se rozzářila zápalka. Z vysokých bílých svící připevněných na dvou velkých křišťálových svícnech vyšlehly plameny a na jejich broušených hranách zajiskřilo mihotavé světlo. „Voilà,“ rozhodila Laura rukama. „Spiritistická komnata. Tak tomu alespoň říkám já.“

V místnosti nebyla okna a kdysi nejspíš sloužila jako spíž. Stěny a strop byly vymalovány tmavě vínovou barvou. Ve vzduchu se vznášelo aroma pižma smíchané s prapodivnou vůní, kterou jsem nedokázal určit a která připomínala shnilé ovoce. Na podlaze nebyly v kruhu namalovány žádné pentagramy, nevisely tu kozí lebky ani obrácené krucifixy, žádné stopy po vyhořelých černých voskovicích – nic tak otřelého. Přesto v pokoji vládla mrazivá a nepříjemná atmosféra. Na takovém místě by se nikdo dobrovolně nezdržoval.

Ve staré prosklené skříni byly uloženy zvláštní předměty: křišťálové hranoly několika velikostí, vejčité kameny různých barev, staromódní mosazné váhy se závažími, modré lékárnické lahvičky naplněné práškem. Na vrcholku skříně stála stříbrná soška rohaté bohyně hned vedle surově vyhlížejícího nože s čepelí zahnutou jako srp. Nad tím vším visela rozměrná tapiserie se středověkou scénou se zamaskovanou ženou stoupající po schodech vedoucích k pevnosti ve svahu, zraněným rytířem v popředí a havranem ozdobeným zlatým kroužkem na obloze.

„To je něco,“ rozkřikl jsem se. „Do čeho se to proboha Hal zapletl?“ Laura si zkřížila paže na prsou, jako by se chtěla chránit. „Tohle byl Minin pokoj, ale Hal tady poslední dobou trávil hodně času.“

„Mina byla taky přívrženec New Age?“

„To ona k tomu původně Hala přivedla. Já vím, většina lidí si myslí, že je to trhlé, ale nemůžeš nad tím jen tak mávnout rukou. Staří alchymisté položili základy moderní chemie.“

„Když jsme s Halem byli děti, Mina bývala doma jen zřídka. Většinou tam byl jen personál – hospodyně a služebné. A když jsem ji výjimečně viděl, byla hodně odměřená. Vždycky mi připadala tak trochu hrůzostrašná, skoro děsivá.“

„Tak v tom ses nespletl.“

Z Lauřiny odpovědi jsem vycítil víc než jen prostý souhlas. „Co tím chceš říct?“

„Hal ti nikdy nic neřekl?“

„O čem?“

„Mina byla praktikující čarodějkou.“

Představil jsem si Minu, jak pije nějaký lektvar a před mýma očima se proměňuje v babiznu se zelenou kůží, dlouhým, zahnutým nosem a jedním zubem, která o půlnoci odlétá z terasy, aby svými kouzly působila zlo. Rozesmál jsem se. „Já vím, že jsi ji neměla ráda, ale tohle je absurdní.“

V jejích očích se objevil stín rozmrzelosti. „To poslední, co se mi chce, je žertovat o tom. Brala to opravdu vážně. Ten nůž ve skříni je boline, čarodějnické náčiní. Čarodějnictví je starší než většina náboženství a poslední dobou se dost rozšířilo, hlavně tady a v Británii, víš. Mina byla eklektička.“

„A to znamená co?“

„Samostatná vyznavačka. Nepatřila k žádnému sabatu. Stala se uznávanou autoritou na čarodějnictví vyznávané ve středověkém Německu. Přijížděli za ní badatelé z celého světa a konzultovali s ní.“ Laura se zachvěla a zkřížila ruce. „To všechno jsem zjistila těsně po jejím pohřbu. Hal byl zničený a jednoho večera to z něj všechno vypadlo. Tvrdil, že ji učiní nesmrtelnou.“

„Jak toho chtěl dosáhnout?“

„To neřekl a já jsem se nechtěla ptát, aby se v těch svých šílených řečech neutápěl dál. Chtěla jsem, aby se přes to přenesl.“

„Pokud vím, Mina vždycky patřila mezi nejvyšší smetánku. Ty o ní mluvíš, jako by to byla nějaká bláznivá ženská z podkroví.“

„Podívej se na tuhle knihu, jestli mi nevěříš.“ Laura ukázala na jediný tlustý svazek ležící na stole před námi. „To je Picatrix, její spirituální průvodce.“

Desky knihy byly zdobené spletitým slonovinovým reliéfem, na jehož okrajích se překrývaly geometrické tvary a ve středu stály okultní symboly. Stáří knihy prozrazovaly drobné prasklinky v nažloutlé slonovině. Na pravém okraji byly připevněny dvě zašlé stříbrné přezky – zamykací mechanismus – ale spony byly otevřené.

„Je to grimoár,“ řekla Laura. Vypadala ustrašeně a ucouvla od knihy.

„To zní docela zlověstně.“

„Kniha kouzel a zaříkání popisuje způsoby, jak vyvolat démony nebo komunikovat s anděly. Původní název v arabštině zněl Cíl mudrce. Do latiny byla přeložena ze španělštiny. Na celém světě prý existuje jen sedmnáct exemplářů, všechny zamčené v depozitářích evropských knihoven, takže nemám ani tušení, kde Mina sehnala ten svůj.“

Stoupl jsem si vedle ní, vytáhl z kapsy kapesník, abych nezašpinil stránky, a otevřel knihu.

„Víš jistě, že to chceš udělat?“ zeptala se Laura. „Říká se, že jakmile knihu jednou otevřeš, drží tě ve své moci.“

Pokrčil jsem rameny a otočil pár prvních stran. „Tyhle pohádky většinou kolovaly proto, aby lidé měli strach číst zakázaná díla. Jestli je ta kniha opravdu stará, bude mít velkou cenu. Asi bys ji měla uložit někam do bezpečnostní schránky.“

Laura odpověděla trochu uraženě: „Jasně, spolu s dalším miliónem věci, které musím zařídit.“

Okouzlený ilustracemi jsem opatrně listoval stránkami. Jedna z nich zobrazovala v kruhovém rámu krále v barevném oděvu sedícího na pávovi vyvedeném v zářivých stříbrných, zlatých a zelených tónech. Na další straně jsem objevil nahého Herma se starou plachetnicí v pozadí. „Neumím latinsky.“

„Je to taková příručka aktivní astrologie a magie. Pokud si správně vzpomínám, co mi Hal vyprávěl, tehdy jsi mohl zemřít jen proto, že jsi ji měl doma. Obsahuje pokyny pro výrobu kouzelných talismanů a vysvětluje, jak vytvořit obraz svého nepřítele, který ti umožní jej porazit.“

„Porazit?“

„Vlastně… spíš zabít.“

„Pěkně.“

Pokrčila rameny. „Víš co? Všechny tyhle řeči o Picatrixu mi osvěžily paměť. Ta žena, o které jsi mluvil. Hal byl členem jedné Online skupiny – internetových stránek pro lidi s vážným zájmem o alchymii. Možná ji poznal tam. Několikrát o tom mluvil, ale copak si to pamatuju… Počkej, už vím. Myslím, že se to jmenovalo Alchymistické archivy nebo tak nějak.“

„Tak se podíváme.“ Popadl jsem svůj mobil a přitáhl svíčku co nejblíž. Vyhledávač po zadání názvu okamžitě vyhodil webovou adresu. „Tohle mají být skuteční lidé?“

„Hal říkal, že ano. Ty symboly pod nimi představují planety: Venuši, Merkur, Mars, Jupiter a Saturn. Spolu se Sólem za Slunce a Lunou za Měsíc symbolizují sedm nebeských těles, které měly ve starověku obíhat kolem Země. Mají představovat pět uživatelů stránky. Celé mi to připadá jako jedna velká bouda.“

„Proč by skrývali svou identitu?“

„Jsou to profesionálové, ne obyčejní magoři, jaké na těchhle stránkách obvykle najdeš. Podle mě nejspíš nechtěli, aby se rozneslo, že se angažují v něčem podobném.“

Nebo je k tomu vedou pádnější důvody, jako třeba snaha ututlat své zločiny. „Takže to berou opravdu vážně.“

„To si piš. Byl bys překvapený. Někteří lidé jsou schopní utratit milióny, aby si zřídili laboratoř na přeměnu olova ve zlato. Říká se tomu transmutace.“

„Ta žena, kterou jsem potkal. Mohla by být jedna z nich? Třeba je to Venuše.“

„Je to možné. Hal mi prozradil, že on je Saturn, ale ostatní nejmenoval.“ Nahlédla na displej mého telefonu. „Zdá se, že alespoň jedna žena ke skupině patří.“

„To podle fotky nemůžeš vědět. Všichni mají porcelánovou masku přes celou tvář a navíc digitálně jde všechno upravit.“

Laura si promnula oči. Viděl jsem, jak je vyčerpaná. Když jsem zavřel Picatrix, všiml jsem si růžku bílého papíru vyčnívajícího ze hřbetu knihy. Opatrně jsem jej vytáhl. Byla to fotografie, nebo alespoň její část. Snímek pocházel z dob našich studií na Kolumbijské univerzitě, přesněji z jednoho legendárního večírku.

Byl jsem na ní já ve svých studentských letech – s dlouhými vlasy a tak – jak podávám jointa nějaké ženě vedle mě. Podle téhle fotky bych rozhodně nepoznal, o koho tehdy šlo, protože její hlavu někdo pečlivě odstřihl. Můj vlastní obličej byl zamalován krvavě červenou barvou a nad ním byl černým inkoustem namalován jakýsi symbol.

Pustil jsem fotku, jako by mi popálila ruku. „Co to sakra je?“

Laura se pro ni sehnula a zalapala po dechu. „Já nevím. Nikdy předtím jsem to neviděla.“

Fotografie musela být Halova práce a jeho mysl byla zjevně ještě nenávistnější a zvrácenější, než by mě kdy napadlo. „Vypadá to jako nějaká stupidní kletba.“

„Neměla jsem tě sem vodit. Promiň,“ řekla Laura ustaraně.

Pořád jsem byl rozrušený z fotky i důsledků toho, co jsem v téhle místnosti našel, ale jednu věc jsem věděl jistě: Laura je taky v nebezpečí. Když jsme se vrátili do obývacího pokoje, považoval jsem za nutné něco říct. „Poslyš, celá tahle věc je vážně divná. Mám o tebe strach. Nemůžeš se zatím přestěhovat jinam, než tu situaci nějak vyřeším? Eris se tady k tobě může snadno dostat. Překvapuje mě, že se o to ještě nepokusila.“

„Děláš si legraci? Tohle místo je střežené líp než státní pokladna. Budu v pohodě.“

Dal jsem jí svou vizitku, aby věděla, kde mě zastihnout, a číslo na mobil. „Tak ti aspoň zavolám. Abych si byl jistý, že jsi v pořádku.“ Objala mě. „Dej na sebe pozor. O mě se neboj.“

„Včera v noci ses asi moc nevyspala.“

„Skoro vůbec.“

„Zkus si odpočinout. Máš něco na spaní?“

Zavrtěla hlavou, ale mou radu si vzala k srdci a schoulila se na pohovce. Natřepal jsem jí polštářek pod hlavou a přikryl ji mohérovou dekou. S úsměvem poděkovala. V kuchyni jsem v mikrovlnce ohřál trochu mléka a přinesl jí ho do obýváku.

Cestou ven jsem Gipovi popsal Eris a varoval ho, aby se před ní měl na pozoru.

Chvíli mi trvalo, než jsem si srovnal myšlenky. Hal Samuelovi ukradl nějakou rytinu. Proč měla takovou cenu? V dopise se zmínil o pěti protivnících a o tom, že je poštval proti mně. To, že mezi ně zahrnul i sám sebe, byla nejspíš jeho představa o kanadském žertíku. Patřila do této skupiny i Eris, a pokud ano, kdo byli ti ostatní tři? Proč by provozovatelé webové stránky o alchymii měli zájem na asyrské rytině? Doufal jsem, že Tomas Zakar – člověk, se kterým jsem se měl setkat – mi dokáže poskytnout nějaké odpovědi.

Zatímco jsem stále přemýšlel, vkročil jsem do ulice vedoucí do trojúhelníkového parku naproti Lauřinu domu a okamžitě jsem se zarazil. Poblíž rohu číhal robustní muž. Byl ke mně zády a v pěstech něco svíral. Že by Erisin podivný společník? Jako kdyby mi četl myšlenky, rozběhl se a vrhl se ke mně.

VIII

Muž hodil na chodník tenisový míček a usmál se na mě. Za ním se objevil malý psík a rozběhl se za míčkem. Znovu jsem Hala proklel za to, že zničil můj duševní klid, a vydal se na schůzku.

Náměstí St. Mark v East Village bylo za horkého letního odpoledne stejně hlučné, přelidněné a chaotické jako obvykle. Kolem hlídkových aut postávalo pár uniformovaných strážníků a klábosilo se dvěma svalnatými muži v civilu, nepochybně místními policisty v utajení. V asijských restauracích a suši barech už bylo plno a v okolních trafikách probíhal čilý obchod. Vždycky mě rozesmála vývěska jednoho z obchodů, na níž stálo: UNISEX – 24 HODIN DENNĚ, SEDM DNÍ V TÝDNU. Směrem ke mně se po chodníku kolébala skupinka přívrženců Hare Kršna s vyholenými hlavami a v šafránových hávech a zpívala známou mantru doprovázenou údery na bubínky. Jako v šedesátých létech. Některé věci a místa se prostě nemění.

Afgánská restaurace Khyber Pass byla Samuelovou oblíbenou. Jejímu jménu jsem nikdy nevěnoval větší pozornost, ale po nedávných zkušenostech mi skutečnost, že se setkáváme právě tady, připadala trochu skličující. Název upomínal na slavný pětikilometrový Chajbarský průsmyk přes nebezpečné pohoří Hindúkuš. Jeden britský důstojník kdysi prohlásil, že „každičký jeho kámen je nasáklý krví.“ (Každičký jeho kámen je nasáklý krví: generálporučík George Molesworth, Afghanistan, 1919: An Account of Operations in the Third Afghan War (London and New York: Asia Publishing House, 1962).) Špatné znamení pro nadcházející schůzku? Doufal jsem, že ne.

Dorazil jsem se zpožděním. Když jsem tady byl se Samuelem, praskal podnik ve švech, jenže vždy to bylo až pozdě večer. Dnes seděl u stolku na maličké zahrádce jediný zákazník. Odsunul se na židli dozadu, vstal a lehce na mě pokynul hlavou. Zakar byl menší a útlejší postavy než já, na sobě měl konzervativní oblečení. Vypadal formálně a asketicky, s ostře řezanými rysy, černými vlasy, tmavýma očima a olivovou pletí jako já.

„Vy jste Tomas Zakar?“ podal jsem mu ruku.

„Ano.“ Stiskl mi dlaň. „Děkuji, že jste přišel.“ Očividně mě okamžitě poznal. Cítil jsem se trochu v rozpacích, že nade mnou má výhodu.

Zběžně se podíval na hodinky. „Doufám, že nejdu moc pozdě,“ řekl jsem.

Mávl nad mou poznámkou rukou. „Jste tady. To je hlavní.“ Ukázal ke vchodu. „Půjdeme dovnitř?“

Uvnitř jsme po pár schodech sešli do sálu připomínajícího Orient. Z blízkého reproduktoru na zdi zněla afgánská hudba. Místnost byla bohatě vyzdobena v nehezké škále rudých odstínů od tmavě vínové po šarlatovou. Každý stůl byl prostřen ručně tkaným ubrusem přikrytým skleněnou deskou. Číšnice nás nasměrovala k lavičce ve výklenku s oknem v přední části restaurace.

„Tohle je nejvhodnější stůl k naší rozmluvě – máme tady nejvíc soukromí,“ řekl Tomas, když jsme se posadili. „Dal byste si dýmku?“ Ukázal směrem ke sbírce velkých vodních dýmek z rubínově červeného a kobaltově modrého broušeného skla na baru. Na našem stole ležela nabídka s výběrem tabáků s ovocnou příchutí.

„Ne, děkuji,“ odmítl jsem.

V jeho temných očích se objevil záblesk zklamání. „Samuel kouřil dýmku rád.“

Nejspíš to tak nemyslel, ale svým výrokem mě pěkně usadil. Jako kdybych se svému bratrovi nemohl rovnat.

„Tak něco k pití?“ pokračoval.

Prozatím jsem odmítl alkohol, protože jsem chtěl mít čistou hlavu, a místo toho zvolil espreso. Zakar si objednal mátový čaj a smutně se usmál. „Mátový čaj. Jediná věc, která mi v Americe připomíná domov.“

„Když už mluvíme o domově, jak jste věděl, kde mě najít?“

„Už dříve jsem v New Yorku několikrát byl se Samuelem.“

Můj bratr zřejmě neměl žádný zvláštní důvod představit nás, ale pro mě to bylo zase jako blesk z čistého nebe. Začal jsem se sám sebe ptát, jak důvěryhodný tenhle muž vlastně je. „Dělám to opravdu nerad, ale vzhledem k tomu, že jsme se nikdy nesetkali, můžete mi ukázat nějaký doklad?“ Podle vzhledu jsem ho sice již poznal, ale nechtěl jsem, aby mou důvěru pokládal za samozřejmost.

Moje žádost ho zarazila, ale sehnul se a sáhl do kapsy batohu. Podal mi svůj pas a fotku sebe a Samuela na nějakém shromáždění. Oba se na záběru usmívali a pozadí za nimi vyplňovaly palmy a rostliny v květináčích.

Vyprávěl mi, že vyrostl v Mosulu a vysokoškolský diplom získal na Oxfordu. Společnou řeč jsme našli, teprve když jsem zjistil, že nějaký čas strávil na výměnném pobytu na Kolumbijské univerzitě. Samuel ho poslední tři roky zaměstnával jako svého asistenta, v práci se soustředili zejména na vykopávky v Ninive. Do Ameriky přijel hledat rytinu. Proto ta naléhavá potřeba setkat se se mnou.

Číšnice nám donesla pití. Nasypal jsem si do espresa cukr a zamíchal jej.

Tomas zafoukal do čaje, aby jej zchladil. „Upřímnou soustrast,“ řekl.

„Díky. Je to těžké.“

„Ano. Pořád nemůžu uvěřit tomu, že je pryč. Samuel pro mě byl mnohem víc než jen zaměstnavatel. Poslední rok na Oxfordu mě finančně podporoval a pomáhal mým rodičům, když přišli o střechu nad hlavou. Nemůžu ani popsat, jak mě ta zpráva vzala. Byl jsem z toho špatný.“

Při jeho slovech jsem pocítil osten žárlivosti. Bratr mu zjevně přirostl k srdci, ale uklidnilo mě, že jeho důvody byly upřímné. Znatelně ho šokovalo, když jsem mu řekl o Halově smrti a krádeži rytiny. „Víte o tom něco? Byl to novoasyrský artefakt a vypadá to, že jej Samuel poslal domů z Iráku.“

„Přesně proto jsem přijel. Abych ji odvezl domů. Ale určitě víte, co to je. Musel jste si to nechat ocenit, když jste ji našel.“

„V tom je ta potíž. Hal to schoval a já netuším, kam.“ Zatím jsem nepovažoval za nutné zmínit se o Halově hře. Tomas přeložil ubrousek kolem skleničky s čajem, tiše seděl zabrán do vlastních myšlenek a trávil obrat, který události nabraly.

Zkusil jsem to ještě jednou. „Ta rytina. Může být nějak spojená se starou alchymií – říká vám to něco?“

Pohrával si s ubrouskem a zamumlal: „Omlouvám se. To, co jste mi řekl, je velmi zneklidňující.“

Byl to pokus, jak se vyhnout odpovědi? Rozhodl jsem se, že bude lepší na něj hned teď netlačit, a zeptal jsem se, jak se se Samuelem seznámili.

„Během mé první práce v Národním muzeu. Jak víte, váš bratr s nimi pravidelně spolupracoval jako poradce. Zaměstnanci mu naprosto důvěřovali. Nemohli si dovolit jej zaplatit, ale on pokaždé našel peníze z nějakého grantu. Nikdy se o mně nezmínil?“

„Poslední dobou o své práci moc nemluvil.“

Znovu jsem odolal a nešel rovnou k jádru otázek, které mě nejvíce zajímaly, ze strachu, abych jej neodradil. Chtěl jsem ho mít lépe přečteného, a tak jsem nadhodil téma, na něž by se mohl více rozpovídat: „Podařilo se vám dostat z Iráku ještě před válkou?“

„Ne, povedlo se nám odjet, až když Američané vstoupili do Bagdádu. Celé město upadlo do totálního sebezapření. Lidé se upírali už jen ke zbožnému přání. Žili ve falešné představě, že diplomacie na poslední chvíli zmůže zázraky. Pak začaly padat bomby. To bylo to nejdivnější. Dokud jsme nepřišli o proud, mohli jsme se na CNN dívat, jak budovy kolem nás explodují. Neuvěřitelné. Sledoval jsem naprostou pohromu a zároveň byl její součástí.“

Vycítil jsem, že se mi v jeho krunýři otevírá pár skulinek. Taková zkušenost musí každým otřást.

„Jednou jsem navštívil protiletecký kryt v Amiriji, který za války v Zálivu vybombardovala americká vojska. Pořád jsou tam ještě vidět těla těch ubožáků, kteří se tam schovali, jak je žár z výbuchu obtiskl na zdi. Vypadají jako stíny. Moderní verze toho, co člověk vídá na vykopávkách. Na světlo světa se znovu vracejí zapomenuté bitvy, zničená města starověku, hromady přelámaných a ohořelých kostí. Viděl jste někdy Pompeje?“

„Ano.“

„Ten kryt mi je připomenul. Mrtvoly zmrazené v čase. Když začala tahle válka, bylo to stejné, jako kdyby se veškeré obyvatelstvo prostě vypařilo. Na ulicích nejezdila žádná auta, z města zmizel všechen obvyklý ruch. Pak se rozzářila obloha. Takovým tím děsivým, fosforeskujícím zeleným světlem jako v televizi. Zvenku jsme slyšeli výbuchy skutečných bomb a cítili pod sebou otřesy podlahy, jako by nás stíhalo jedno zemětřesení za druhým.“

Co jsem na to mohl říct? S válkou jsem neměl naprosto žádné zkušenosti. Připadal jsem si stejně neschopně, jako když se mi jeden přítel svěřil s tím, že má rakovinu, a já jsem se zmohl jen na chabé a bezduché utěšování.

Tomas váhavě upil ze svého čaje. „Někdy se zdálo, že zmizel všechen kyslík, a my dýcháme jen saze. Měli jsme je všude po těle. Vykašlávali jsme je. Bez vody jsme na mytí museli používat starý kuchyňský olej. Nedalo se spát. Nikdy jsme nevěděli, kam dopadne další střela. Jako když na vás čeká vrah – nevíte, z kterého temného zákoutí nebo skryté uličky se objeví. Žili jsme v neustálém strachu.“ Odložil skleničku na stůl. Zněl přesvědčivě. Původně na mě udělal silný dojem jako člověk, který si udržuje svůj odstup a nedává emoce najevo příliš snadno, ale napětí kolem jeho úst a očí prozrazovalo, že mluvit o svém zážitku ho stojí mnoho úsilí.

Něco jsem zamumlal, abych vyjádřil svůj soucit. „To mi připomíná vlastní vzpomínky – na 11. září. Jeden můj známý, umělec, měl syna, který zemřel ve Dvojčatech. Několik dní jsem se ho snažil utěšit. Útok měl neuvěřitelně dalekosáhlé následky. Mému příteli se rozpadla rodina. On a jeho žena nakonec požádali o rozvod.“

„Je strašné, když se vám něco takového přihodí.“

„Nebyl jsem tam. Ten den jsem byl zrovna v Miami. Stejně jako všichni ostatní jsem se nedokázal odpoutat od televizních záběrů, pořád dokola jsem sledoval, jak letadla narážejí do věží, jak se budovy hroutí, jak se z oblaků našedlého prachu objevují lidé a z popela trčí trosky mrakodrapů. Být pryč v den, kdy se mé město muselo potýkat s útokem, mi připadalo jako zrada.“

Zamyslel se. „Když utrpíte nějaké trauma, všichni vám radí, že byste si o tom měl promluvit, jenže to vám většinou jen přitíží.“

„Díkybohu, že jste invazi přežil. Samuel říkal, že byl zrovna v Ammánu v Jordánsku. Jel jste pak za ním?“

„Co tím myslíte? Celou dobu tam byl s námi.“

„Chcete říct, že byl v Iráku?“

„Vy jste to nevěděl? Vrátil se týden před invazí, když se dozvěděl, že je rytina v nebezpečí.“

Na chvíli mě popadl vztek. Samuel mi lhal. Proč by to dělal? Aby mi ušetřil zbytečné starosti? „Tak proto rytinu přivezl do New Yorku? Aby ji ochránil?“

„Ano.“

„V okamžiku, kdy ji vynesl z budovy muzea, ji v podstatě ukradl. Nemůžu uvěřit, že by se můj bratr k něčemu podobnému snížil.“ Poslední poznámka uhodila na špatnou strunu a Tomas se naježil. „Udělala to spousta lidí. Teď se starožitnosti do muzea vracejí. Lidé je vzali, aby je ochránili před rabováním.“

„Dneska jsou všechny irácké starožitnosti podezřelé. Žádný obchodník s uměním se jich ani nedotkne. Kdybych tu rytinu získal, okamžitě bych ji vrátil muzeu.“

Z výrazu jeho tváře jsem vyčetl, že si mou poznámku vztáhl na sebe. „Pro vás je snadné soudit. Neumíte si představit, jak takové rabování vypadá. Málem jsem přišel o život.“

Jeho historka zatím zněla věrohodně. „Nechtěl jsem se vás dotknout. Muselo to být boží dopuštění.“

Vrhl na mě zlověstný pohled. „To byl záměr.“

„To zavání konspirační teorií.“

Zamával před obličejem rukou, jako by rozháněl cigaretový kouř. „Tak mi potom vysvětlete, proč ze všech vládních budov bylo zajištěno v podstatě jen ministerstvo vnitra. Byly v něm dokumenty tajné služby Saddáma Husajna. Tvrdili, že rabování nemůžou zastavit, protože jsou v muzeu ostřelovači Republikánské gardy, jenže ani dva dny po jejich úprku se nic nezměnilo.“

„I tak nám to udělalo dost špatnou reklamu.“

„Slyšel jste někdy o šokové terapii? Používá se pro léčbu psychických poruch.“

Jeho otázka mě vyvedla z rovnováhy. Nedokázal jsem si vysvětlit, kam tím míří. „Myslíte elektrokonvulzivní terapii?“

„Ano, přesně tak. Váleční stratégové chtěli vymazat vše, co by připomínalo minulost. Měli v plánu vytvořit novou společnost bez historie, s čistým štítem.“

Znovu jsem získal dojem, že se jeho pevně stažená rána při nepatrném nátlaku může otevřít. Rozhodl jsem se rozhovor trochu uklidnit. Tím, že bych ztratil jeho sympatie, bych nic nezískal. „Takže Samuel byl během bombardování v Iráku?“

„Měl jsem o něj strach kvůli jeho věku, ale držel se překvapivě dobře.“ Tomas se odmlčel, jako kdyby si nebyl jistý, kolik toho chce prozradit. „Víte, byla to naše jediná možnost. Slyšel jste o Nimrudském pokladu? O hrobkách tří velkých asyrských královen?“

„Myslíte zlaté čelenky a náhrdelníky?“

„Jsou to korunovační klenoty naší země,“ poopravil mě Tomas. „Jen nemáme žádný Tower jako v Londýně, kam bychom je uložili. Báli jsme se, že byly také ukradeny, ale nakonec se našly v podzemním trezoru Centrální banky. Kdysi dávno byl zaplaven asi padesáti tisíci hektolitry odpadních vod. To poklad uchránilo před krádeží. Zmizely ale bagdádské baterie, další hrozná ztráta. Náš lid objevil elektrickou energii osmnáct set let před vámi. Viděl jste je někdy?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Byly to vysoké terakotové nádoby s měděným válcem napojeným na železný drát. Když se dovnitř přidala kyselina, jako například ocet, vytvořil se elektrický proud. Jejich krádež je hotový výsměch.“

„Údajně se toho ale hodně podařilo zachránit.“

„Jen díky zaměstnancům muzea, kteří tisíce exponátů schovali předem. Ti lidé dnes platí za národní hrdiny.“

Přerušila nás číšnice a zeptala se, zda si budeme objednávat také jídlo. Tomas i já jsme oba odmítli. Využil jsem té příležitosti a stočil konverzaci zpět ke ztracenému předmětu. „Jak ta rytina vypadala?“

„Je to velká obdélníková tabulka, šedesát na pětatřicet centimetrů. Jsou na ní akkadské nápisy vyryté do kamene klínovým písmem. O její existenci vědělo jen pár lidí, nebo jsme si to alespoň mysleli. Pochopitelně Samuel, já a Hanna Jaffreyová, studentka asijských a středovýchodních studií na univerzitě v Pensylvánii. To je další problém.“

„Co?“

„Jaffreyová. Když jsme opustili náš tábor v Ninive, odjela do města Tell Afar nedaleko archeologického naleziště Tell al-Rimah. Pracoval tam její přítel, další stážista z pennsylvánské univerzity. Řekli nám, že se stihla vrátit do Ameriky ještě před válkou, ale od té doby se mi ji nepodařilo kontaktovat. Prostě se vypařila. Nemůžu zjistit, jestli je opravdu zpátky nebo pořád tam.“

„Určitě by se přece chtěla vrátit, ještě než vypukne válka?“

„Někteří členové archeologických týmů se rozhodli, že zůstanou a pokusí se naleziště ochránit. Možná byla jednou z nich.“

„Byla tehdy v Ninive, když jste rytinu objevili?“

„Ano, vloni v prosinci. Pracovali jsme na pahorku u Kújundžiku,“ uprostřed věty zaváhal. „To je…“

„Vím, kde to je.“

Najednou mě napadlo, že jeho upjatost může být částečně způsobena nervozitou z našeho setkání. Kroužili jsme kolem sebe jako dva psi a ani jeden jsme tomu druhému příliš nedůvěřovali.

„Ninive je jedním z legendárních zaniklých měst Asýrie,“ pokračoval. „Ještě sto let po jeho objevení zbývá odkrýt obrovský kus. Předpokládám, že jste na vykopávkách byl se Samuelem.“

„Samozřejmě.“ Lhal jsem. Před Zakarem jsem nemohl přiznat ani neznalost, ani lítost. Často jsem žadonil, abych se Samuelem mohl jet do terénu, ale vždy jsem narazil na nepropustnou zeď výmluv. „Počkej, až budeš starší,“ říkával. Když jsem dospěl, našel si jiné výmluvy. Po čase už jsem se přestal ptát. Pokud šlo o zahraniční dovolené, býval velkorysý. Objeli jsme Florencii, Louvre i berlínský Pergamon, ale na Střední východ jsem se nikdy nepodíval.

„Závidím vám, být tak mladý a už cestovat do cizích zemí. Dotýkat se historie a ne ji jen studovat ve škole. Měl jste štěstí. Vaše vzpomínky na Ninive už jsou asi po tak dlouhé době rozmazané. Ale nejspíš si pamatujete, že tam jsou dva pahorky: Kújundžik, hlavní naleziště, a Nabi Júnus, starověká zbrojnice. Vykopávky v Nabi Júnus byly obtížnější, protože nad některými jeho částmi stojí domy.“

„Nebyla tam postavena taky svatyně proroka Jonáše?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděl Tomas, „to je další důvod, proč je přístup na naleziště omezený. Ta svatyně je pro muslimy posvátná. Samuel ale získal povolení znovu prozkoumat staré výkopy na Kújundžiku. Archeologická komise s tím souhlasila, protože některé cihlové a kamenné zdi se začaly škaredě rozpadat. Měli jsme zajištěné zahraniční financování a součástí naší výpravy bylo konzervovat rozvaliny. Pokaždé když zahlédnu pahorek Ninive, budí to ve mně respekt. Pokud si vzpomínáte, stojí uprostřed ploché, vyprahlé roviny, ze které se zčistajasna zvedá kopec. Na první pohled je vám jasné, že nejde o žádný přírodní jev. Dokonce i dnes, po dlouhých tisíciletích, tam cítíte téměř duchovní síly.“

Myšlenky se mi zatoulaly ke knihám, které popisovaly Ninive v dobách, kdy bylo největším městem na světě. Překrásný Sinacheribův palác s masivními kamennými sochami hlídajícími brány a ozdobnými vápencovými reliéfy zobrazujícími každičkou etapu stavby paláce. Parky zkrášlené vodopády, rybníčky a osmnácti vodními kanály, v nichž volně žili sloni, velbloudi i opice.

„Jaké jsou dnes podmínky na vykopávkách?“ zeptal jsem se Tomase. Jeho tenké rty se stočily do výrazu, jenž připomínal úšklebek. „Obávám se, že dost žalostné. Všude jen hromady bláta a jámy. V devadesátých letech se na nich hodně loupilo. Když jsme vloni s vykopávkami začali, zaměřili jsme se na část kolem Šamašovy brány a brány Chalzi, kterou prozkoumal už Layard i Hormuzd Rassam.“

Věděl jsem, že za Layardových časů – v polovině 19. století – se archeologické vykopávky jen málo lišily od masového plenění. První průzkumníci se soustředili na okázalé kousky, vyřezávali celé části palácových reliéfu a brali si vše, co se jim líbilo nebo co mohli snadno vžit a odvézt domů. Teprve počátkem 20. století s příchodem německých archeologů, jako byli Robert Koldewey a Walter Andrae, se fotografování a důkladná dokumentace nalezišť staly běžnou praxí.

„Byla to dřina. Naši lidé trávili většinu času stavbou nových podpěr a zpevňováním zdí. Museli jsme se probrat hlubokou vrstvou sutě. Zimní deště naplnily výkopy vodou a odnesly značky, které jsme tak pečlivě rozmísťovali a fotografovali. Většinu jsme museli udělat znovu.“

„Proč jste si tedy nevybrali jiné roční období?“

„Peníze jsme museli vyčerpat do konce prosince. Neměli jsme na výběr. Větší vzrušení jsem nezažil. Můj první velký projekt, a Samuel mě rovnou jmenoval vedoucím výpravy.“

„Našli jste něco?“

„Povedl se nám úžasný objev. Přišlo pár suchých dní a já jsem jich využil pro práci na menší hromadě sutin. Na povrchu byla ještě navlhlá, ale za pomoci lopatky a štětečku jsem si razil cestu kupředu. Tehdy jsem narazil na první kost. Okamžitě jsem věděl, že jsem našel něco mimořádného.“

„Pohřebiště?“

„Ne. Na tom místě začal pracovat celý tým. Trvalo věčnost, než jsme všechno odkryli. Celé kostry, zploštělé pod vahou půdy. Ani stopy po zbroji, štítech nebo něčem podobném. Takže to nebyli vojáci a veškeré oblečení by se samozřejmě dávno rozpadlo. Kromě spousty popela, zuhelnatělého dřeva a hromady kostí jsme ale našli bronzové šperky: náramky, náušnice a tak. V tu chvíli už jsme věděli, že jsme objevili pozůstatky obyvatel, kteří prchali z hořícího Ninive. Něco úžasného. Jako bychom cestovali tisíce let do minulosti. Přímo před očima jsme měli následky katastrofy. Téměř jste slyšel nářek lidí, když se dusili černým dýmem a oblaky prachu a žhavé uhlíky je pálily po těle. Mnoho z nich bylo smrtelně raněno médskými meči a dýkami.“

„Byly tam i nějaké další nálezy?“

„Několik sošek domácích bůžků a válečková pečetidla – věci, které lidé chtěli zachránit před ohněm.“

„Tam jste našli i rytinu?“

„Poblíž. Jednoho večera jsme pracovali déle než obvykle. Slunce už bylo nízko nad obzorem. Půda se zbarvila do překrásných červených tónů ozářených slábnoucími slunečními paprsky. Nad těmihle starými nalezišti se často vznáší zvláštní zemitá vůně. Nevím, čím to je – geologové by určitě dokázali vyjádřit její chemické složení. Já si ji ale rád vysvětluju tak, že vzniká vysvobozením předmětů, které po staletí ležely pohřbeny v zemi a najednou byly zbaveny svého žaláře a navráceny světu.“

Takže Tomas má taky svou romantickou stránku. Nakonec to přece jen nebude takový puritán.

„Samuel byl asi deset metrů ode mě,“ pokračoval Tomas. „Byl to dlouhý den. Od rána jsem od sebe musel odhánět mraky much. Byl jsem unavený a myslel jsem jen na to, jak si sbalím věci a půjdu domů. Najednou jsem ho uslyšel zakřičet. Hanna Jaffreyová i já jsme okamžitě vyrazili za ním, lekli jsme se, že se zranil. Dokonce i v tom slabém světle jsem si všiml, jak zbledl. Řekl nám, ať se podíváme dolů. Odkrýval nějakou dutinu, která se horizontálně táhla až do země. Nejdřív jsem nic zvláštního neviděl. Sklonil jsem se. Výčnělek, na který ukazoval, vypadal jako obyčejný kámen, kus sutě, jaký na podobných nalezištích vídáme často. Pak jsem si teprve uvědomil, co mám vlastně před očima. Z rozvalin vyčníval opracovaný kámen s jasně viditelnými klínovými značkami. Všem nám to znovu vlilo energii do žil. Po dlouhých hodinách práce, které těmhle místům věnujete, nálezy většinou nejsou moc štědré. Tenhle nám rozbušil srdce. S Hannou jsme se rozběhli pro světlo a kamery. Rozestavěli jsme je a všichni tři jsme několik hodin opatrně odstraňovali okolní hmotu. Zajásali jsme, když se nám konečně podařilo nález vyprostit. Byl to opravdu velký kus a po celém povrchu byl pokryt klínovým písmem. A co víc, rytina byla zcela neporušená a vzhledem k tomu, že šlo o kamennou a ne hliněnou tabulku, i dobře zachovaná.“

„Dokázal ji Samuel hned identifikovat?“ zeptal jsem se.

„Druhý den už rozluštil první řádky. Určitě víte, že k přepisu klínových symbolů do smysluplných slov v našem jazyce je potřeba několika fází. S obyčejným překladem to nemá nic společného.“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Chce to pořádný kus trpělivosti.“ Šlehl po mně pohledem. Vyčetl jsem z něj podezření, že vím mnohem míň, než se tvářím, ale neuhodil na mě. Pokračoval: „Za týden už Samuel věděl jistě, co našel. Byl radostí bez sebe.“

„Takže víte, co je na tabulce vyryto?“

„Jen to, co nám řekl. Mé znalosti jsou ještě nedokonalé, takže by trvalo dost dlouho ji rozluštit, a Hanna Jaffreyová, ta ho stěží zná, to písmo.“

Měl spíše formální styl vyjadřování, který jen příležitostně sklouzl k nešikovně užitému slovu nebo gramatické chybě. Hodil se ke střízlivému, téměř až chladnému rysu jeho osobnosti.

Tomas působil sebejistým dojmem. Kromě práce v terénu zřejmě také přednášel. „Písaři zasvětili celý svůj život tomu, aby se naučili starověké jazyky, protože trvalo hodně let, než si dokázali osvojit stovky znaků raných abeced. Vezměte si třeba Kananejce v tyrkysových dolech na Sinaji. Jako první přišli s myšlenkou přiřadit zvukům symboly místo obrázků. Právě proto byla fénická abeceda tak revoluční. Díky pouhým čtyřiadvaceti znakům se, alespoň teoreticky, mohl číst a psát naučit každý. Protože byla rytina vyvedena do kamene, věděli jsme, že je nějak důležitá. Do kamene bývaly často vyryty královské nápisy a věštby zvláštního významu, aby se déle zachovaly. Méně závažné dokumenty byly zapsány na hliněných tabulkách. Písaři je někdy omývali vodou a používali znovu.“

Chtěl jsem být slušný, ale teď už mi opravdu vyprávěl věci, které jsem dávno věděl. Zvedl jsem ruku. „To vím.“

Vlažně se na mě usmál. „Opět se omlouvám. Zapomněl jsem.“

„Co o tom textu říkal Samuel?“

„Nedokázal se ovládnout. Jeden z největších objevů v irácké historii,1 tvrdil nám.“

Pomyslel jsem na svého bratra a na to, kolik to pro něj znamenalo. Jeho nadšení by se určitě vyrovnalo radosti George Smithe, amatérského asyriologa, který v padesátých letech 19. století objevil pověst o Noemovi a potopě. Smith během poledních přestávek v Britském muzeu překládal tabulky s klínovým písmem. Jeho chvíle slávy přišla, když proslulý příběh objevil na jedné z tabulek, která byla součástí Eposu o Gilgamešovi. Když si Smith uvědomil, co našel, začal prý poskakovat jako blázen a strhávat ze sebe oblečení přímo před očima kolegů. Samuel byl zdrženlivější, ale nadšený byl určitě stejně.

„Někdo se ji pokusil ukrást,“ pokračoval Tomas. „Následujícího dne ji Samuel odvezl do Bagdádského muzea a schoval ji tam.“

„Dokázal to, aniž by se o tom někdo dozvěděl? Kontroloval jsem záznamy – FBI, Interpol i Rejstřík pohřešovaných uměleckých předmětů – a nikde jsem o žádné rytině nenašel jedinou zmínku.“

„V samotném muzeu ještě stále nebylo přeloženo mnoho tabulek a válečkových pečetidel. Totéž platí i o zahraničních muzeích. V tom je jedna z největších tragédií rabování. Většina nebyla nikdy zdokumentována. I kdyby se ty exponáty znovu objevily, s odstraněnými inventárními štítky neexistuje způsob, jak dokázat, že patřily muzeu.“ Tomas se odmlčel a naznačil číšnici, že by si dal ještě čaj. Ukázal také na můj šálek. Zavrtěl jsem hlavou. „Písař na rytinu napsal také své jméno, Nahum. Říká vám to něco?“ zeptal se.

„Ne.“

„Nahum byl jedním z dvanácti menších proroků Hebrejské bible. Kniha Nahum, nazývaná také Břímě Ninive, předpovídá zánik města. To bylo vypáleno roku 612 př. n.l.“

Ta informace mě zasáhla jako blesk z čistého nebe. Právě jsem si uvědomil souvislost s proroctvím, o němž se Hal zmínil ve svém dopise. „Chcete říct, že rytina, kterou hledám, je původní verzí jedné z knih Starého zákona?“ V předtuše jeho odpovědi se mi zrychlil tep.

„Přesně tak. Umíte si představit, co to znamená? Citáty z Knihy Nahum našli mezi Kumránskými svitky od Mrtvého moře, ale jen zlomky. Rytina obsahuje původní slova zcela nedotčená. Je to fenomenální nález – stěží mě napadá nějaké srovnání. O jeho historické hodnotě se nám může jen zdát.“

Číšnice před Tomase postavila skleničku čerstvého čaje. Poděkoval jí a pokračoval. „Ve Švýcarsku se nedávno prodala mezopotamská soška za dvaadvacet milionů. A to nebyla zdaleka tak významná jako původní kniha Bible. Neumím si ani představit, jakou má cenu.“ Počáteční vzrušení mě opustilo a já jsem rychle přišel k rozumu. „Vsadím se, že už jste tu zprávu viděli všichni na prvních stránkách novin. Jak na to Samuel mohl naletět? Ta rytina přece nemůže být pravá. A Hal se kvůli ní nechal zabít.“

Tomas sebou trhnul, jako by ho mé pochybnosti doslova ranily. „Takové senzace se objevují pořád. Vzpomínáte si na vápencový náhrobek, jehož nález vloni zveřejnili? Měl obsahovat ostatky Ježíšova bratra Jakuba. Odborníci si myslí, že povrchová patina byla vyrobena uměle. U těchhle věcí je vždycky dost důvěřivců, kteří na to skočí.“

„Nikdy jste rytinu neviděl a rovnou tvrdíte, že je to podvrh,“ odsekl. „Je klidně možné, že hebrejský písař pobýval v Asýrii.“

„Já vím, ale to ještě zdaleka neznamená, že tam byla napsána i původní kniha Bible.“

„Pravděpodobně to byl vysoce vzdělaný písař, který musel v rámci tributu odejít a sloužit asyrskému králi. Nahum znamená ‚utěšitel‘ a nejspíš to nebylo jeho pravé jméno. Původně pocházel z Judeje, a i když byla Asyrská říše v posledním tažení, autor takového útoku na Ninive, jakým byla Kniha Nahum, by jistě zaplatil životem. A tak musel prorok svou identitu skrývat. Ta rytina je pravá, o tom vás ujišťuji.“

Začínal jsem si skládat celý obrázek dohromady. „Takže zotročený hebrejský písař napíše lamentaci proti městu, které považuje za bezbožné. Budiž. Ale pokud se rytina našla pohřbená ve ztraceném městě Ninive, jak se mohla stát jednou z knih Hebrejské bible?“

Tomas se na okamžik zamyslel. Bylo jasné, že nechce vyložit karty na stůl a prozradit mi víc.

„Tou dobou se začal používat papyrus, muselo se jim podařit propašovat z Asýrie papyrové kopie.“

Mohl mít pravdu. Hebrejský písař klidně mohl být násilím odvlečen do hlavního města Asyrské říše a zpět do Judeje se mohlo tajně dostat několik kopií jeho knihy. „Já jen… už jsem viděl, jak se lidé nechali okouzlit nějakým převratným objevem, a pak se ukázalo, že je to celé jen dílo nějakého kutila. Všechna velká muzea se někdy nechala nachytat.“

„Ale Samuel ne. Velmi pečlivě ji prozkoumal. Během rabování jsme zjistili, že se ji opět někdo pokusil ukrást. Tehdy se rozhodl, že ji přiveze sem.“

V duchu jsem zaklel. Ochrana historického dědictví cizích zemí u Samuela přerostla v posedlost.

Tomas zahlédl můj pohled a vyložil si jej jako nesouhlas. „To víte, nedokázali jsme mu to vymluvit. Snažili jsme se. Je to ironie – rabování nám zároveň poskytlo příležitost její zmizení zakrýt. Bez Samuela bychom ji nikdy nedostali přes hranice.“

„Proč jste ji prostě nenechali v Jordánsku a nepřečkali tam válku?“

„Tam i stěny mají uši. Američtí sběratelé lobbovali u své vlády, aby na podzim roku 2002, těsně před invazí, uvolnila pravidla pro vývoz iráckých starožitností. Tvrdili, že irácká politika zakazující vývoz starožitností je ‚nepropustná‘.“

„To jsem nevěděl.“

„Archeologové proti tomu sepsali petici na ochranu tisíců historických nalezišť a vláda jim slíbila, že žádné z nich nebude poškozeno. Taková fraška! Objevily se zvěsti o rozsáhlých krádežích, snad dokonce za využití vyspělého infračerveného skeneru a georadaru. Zmizí ještě celá naleziště, než válka skončí.“

Z jeho tváře vyzařovala bolest. Své pocity zřejmě nepředstíral. „Podezíral někoho konkrétního?“

„Jednoho amerického obchodníka a jeho společníky.“

V duchu jsem si prošel všechny přední americké obchodníky s mezopotamským uměním. Nebylo jich mnoho a všechny jsem je znal. „Popsal vám jej nějak? Máte tušení, o koho šlo?“

„Nemyslím, že věděl něco víc, nebo možná nechtěl nikoho obvinit bez jasného důkazu. Zmínil se ale o kanceláři na Západní 34. ulici, asi blok nebo dva od řeky Hudson. Tvrdil, že tam agenti z Bagdádu zaslali i některé další předměty, které měly být z muzea ukradeny.“

„To zní slibně. Jaká je přesná adresa?“

Tomas si povzdechl. „Omlouvám se, víc toho neprozradil. Podařilo se mu ale zjistit identitu dvou obchodníkových společníků, muže a ženy. Ta žena, co vám vyhrožovala, říkal jste, že se jmenuje Eris?“

„Ano,“ přitakal jsem a znovu se zamyslel nad jejím jménem. Eris, řecká bohyně sporu, války a bolesti. To se k ní hodí.

„To je ona,“ lusknul Tomas prsty. „Její celé jméno je Eris Hainesová. Je bývalou zaměstnankyní výzkumného odboru ministerstva obrany. Vyvíjejí moderní zbraně, provádějí vědecký výzkum s dopadem na národní bezpečnost. Předtím pracovala jako soukromá bezpečnostní poradkyně v Bosně.“

„A ten muž?“

„George Shimsky. Údajně nadaný chemik. Utrpěl nějakou nehodu. Má škaredě zjizvenou tvář.“

Dopil jsem své espreso. „Z obou šel strach. Mohou být napojeni na webovou stránku s názvem Alchymistické archivy. Nevíte o tom něco?“

„O podobné skupině jsem neslyšel. Už dříve jste se zmínil o alchymii. Pochází z arabského slova al-kimia. Nauku o chemii daly arabské národy darem západnímu světu. Má se za to, že alchymie vznikla v Egyptě, ale našel byste i několik pádných argumentů o tom, že nejstarší zmínky se našly v Mezopotámii.“

„Proč by měla alchymie něco společného s Knihou Nahum?“ podsunul jsem mu znova svou otázku, tentokrát s odhodláním vynutit si skutečnou odpověď.

Pokrčil rameny. „V biblickém písmu lze nalézt mnoho skrytých významů. Samuel by vám možná uměl odpovědět. Ale jestli odpověď znal, vzal si ji s sebou do hrobu.“

Chvíli tu poznámku nechal viset ve vzduchu, než změnil téma. „Slyšel jsem, že jste se narodil v Turecku. Samuel říkal, že vám byly jen tři roky, když vaši rodiče zemřeli při důlním neštěstí.“

Ten náhlý obrat v konverzaci mě přesvědčil o tom, že Tomas ví o významu alchymie víc, než je ochoten mi prozradil. Vytrvale ale zapíral dál. „Nikdy jste se nepokusil najít své příbuzné?“

„Celkem jasně dali najevo, že mě nechtějí. Tak proč bych to dělal?“ Podle lehkého ruměnce na krku musel pochopit, že na rozhovor s někým, koho stěží znal, překročil meze slušnosti. „Ale měl jste i štěstí – měl jste Samuela. Nikdy se neoženil. Přijde mi to zvláštní.“

„Kdysi byl ženatý. Jeho žena zemřela, než zjistil, že vůbec existuju. To mu pomohlo v rozhodnutí vzít mě pod svá křídla. Její smrt v něm zanechala prázdnotu a o mně se dozvěděl v tu pravou chvíli.“

Bylo tak dusno, že venku z chodníků prakticky stoupala pára. Objednal jsem si sklenici ledu a láhev osvěžující artéské vody Lauquen. Když jsem ji nabídl Tomášovi, odmítl.

Nezdálo se, že by ho horko nějak obtěžovalo, přestože jen při pohledu z okna na kolemjdoucí umdlévající horkem se o mne pokoušely mdloby. Stále jsem se vyrovnával s jeho odhalením. Samuel objevil původní knihu Bible. Pokud to byla pravda, stal by se ten nález senzací. Jenže v celém příběhu úmyslně chyběly kousky skládanky, což mě znepokojovalo.

„Ale zpátky k tomu, o čem jsme mluvili. Samuel měl vazby na většinu velkých muzeí a mnoho různých úschoven. Proč tedy rytinu posílal sem? Mám pocit, že mi neříkáte všechno.“

Tomas se nadechl a na zlomek vteřiny jsem v jeho očích zahlédl obavu.

„Takže je v tom ještě něco jiného?“

Znepokojeně se zavrtěl na židli. „To vám nemůžu prozradit.“

„Vy mi nevěříte?“

Pokusil se uhnout pohledem. „Viděl jste, co se může stát. Dokud nebezpečí nepomine, je pro vás bezpečnější nic nevědět. Proto vám to nejspíš neřekl ani sám Samuel.“

Má trpělivost konečně přetekla. „Pokud ten předmět chcete najít, potřebujete mě. Buď mi řekněte všechno, nebo odsud mizím.“

Na pár minut zavládlo ticho, zatímco sám se sebou bojoval, co všechno mi může říct. „Samuel věřil, že rytina obsahuje tajnou zprávu.“

„Vy tvrdíte, že Nahum použil nějaký kód?“

„Ne tak docela. Není to šifra. Nějak to souvisí se způsobem, jakým knihu napsal. Prorok svým souvěrcům zanechal v textu znamení.“

Z mé tváře vyčetl nedůvěru. „Je to možné. Určitě jste slyšel o měděném svitku, který našli v Chirbet Kumránu spolu se svitky od Mrtvého moře? Byl v něm uveden seznam míst v celém Izraeli. Skrýší se zlatém a stříbrem.“

„Ten byl ale napsán staletí po Nahumovi. A nebylo to žádné skryté poselství. Ta místa byla otevřeně popsána, soudobí vykladači tomu jen nerozuměli. Nemyslíte, že kdyby v Nahumově proroctví opravdu byla nějaká tajná zpráva, za těch tisíc let by na to někdo přišel?“

„Ne.“ Tomas ztišil hlas a já jsem konečně vycítil, že se dostáváme k tomu podstatnému.

„Proč ne?“

„Protože slova na rytině se liší dokonce i od té nejstarší verze Hebrejské bible, kterou známe.“

Tomas už jen sotva šeptal, jeho černé oči mě probodávaly pohledem. „Musíte přiznat, že jsem vám vyšel vstříc, Johne Madisone. Teď je řada na vás. Pokud máte nějakou stopu, chci o ní slyšet.“

„Zatím nic konkrétního. Ještě jsem neměl příležitost cokoliv si ověřit.“

„V tom případě očekávám, že mě budete informovat. Rytina je majetkem mé země.“

„Do Iráku se vrátí příslušnými kanály.“

Udržet emoce pod kontrolou byl pro Tomase stále větší problém. „Podle mých zkušeností s cennými starožitnostmi se věci můžou zvrtnout i v tom, čemu lidé říkají příslušné kanály. Původní kniha Bible? Něčeho takového je dost těžké se vzdát, hlavně když neexistuje žádný důkaz o tom, odkud pochází. Samuel mi důvěřoval. Vy byste měl také.“

Chtěl snad naznačit, že se rytinu pokusím prodat sám, a stejným dechem se dovolával mého mrtvého bratra? To je ale zmetek! Rozhodně jsem nebyl ochoten rytinu jen tak odevzdat právě jemu. „Dost předbíháme,“ řekl jsem chladně. „Nejdřív si počkejme, jestli ji vůbec dokážu najít.“

Uvízli jsme na mrtvém bodě. Ani jeden z nás zjevně neměl v úmyslu vyzradit tomu druhému více informací. Podíval se na hodinky a oznámil mi, že musí běžet, potom se sehnul pro batoh. Na vizitku naškrábal číslo a vstal. „Můžete mi zavolat na tenhle telefon. O účet se nestarejte. Jak vás mohu kontaktovat?“

Dal jsem mu svou e-mailovou adresu a telefonní číslo. Když odešel, počkal jsem asi minutu a vydal se za ním. Zahnul jsem za roh na Druhou avenue a zahlédl, jak se sklání u auta s rukou opřenou o otevřené okýnko u řidiče a mluví s někým uvnitř. Obešel auto na stranu spolujezdce a nastoupil. Řidič šlápl na plyn a vyrazili kupředu. Odcházel jsem s vědomím, že mi řekl jen kousek pravdy. Byl jsem však odhodlaný dostat se tomu všemu na kloub.

IX

Původně jsem chtěl zamířit domů a ještě jednou se pokusit vyřešit hádanku, ale napadl mě lepší plán, a tak jsem se radši vydal zpátky do Halova domu na Západní 20. ulici. Okolí působilo poměrně bezpečně, lidé se vraceli domů z restaurací a loudali se po chodníku. Byl dokonale obyčejný večer. A přesto mi po zádech přeběhl zlověstný mráz.

Opřel jsem se o kovový plot školy naproti Halovu domu a rozhlížel se okolo. Přímo na západ ode mě se tyčil protestantský kostel sv. Petra s pěknými vápencovými zdmi, světle červenými dveřmi a ladnou hodinovou věží. Vysoká černá železná brána kostela byla otevřena dokořán jako pokaždé, když uvnitř vystupovala nějaká umělecká či hudební skupina. Vedle kostela se tyčilo cihlové průčelí divadla Atlantic Theater.

Nevšiml jsem si ničeho zvláštního, a tak jsem přešel ulici k Halovu domu. Byl to typický čtyřpodlažní dům, snad jen méně zdobený, s prostým štukováním starorůžové barvy a černým lemováním. Přízemí bylo na úrovni ulice, ne o půl patra výš jako u honosnějších domů. Přes domovní dveře byla ve tvaru písmene X natažena žlutá policejní páska. Rozhlédl jsem se, abych se ujistil, že mě nikdo nesleduje, a namačkal kód pro odemknutí. Peter kdysi nechal nainstalovat mnohem vyspělejší bezpečnostní systém, ale Hal se ho zbavil, stejně jako spousty jiných věcí, které už si nemohl dovolit. Dveře se otevřely, proklouzl jsem pod páskou a zavřel za sebou.

Rozhodl jsem se sem zajít, protože mezi Halovými papíry přece musí být nějaká stopa vedoucí ke skrýši či snad dokonce mizivá šance, že rytinu schoval na místě, které jsem znal.

Uvnitř bylo šero, ale já bych se v domě vyznal i poslepu. Prošel jsem přízemí, místnosti byly po včerejším večírku ještě stále nasáklé alkoholem a trávou, a kontroloval jsem, jestli jsou dobře zavřena okna a dveře. S úlevou jsem zjistil, že policie svou práci odvedla dobře.

I v prvním patře se všechno zdálo zajištěné. Když jsem prošel kolem Peterova pokoje, udeřil mě do nosu zatuchlý puch rozlitého jídla, prachu a nočních nehod. Hal nebyl žádná hospodyňka. Co jeho otec odešel do domova důchodců, se nejspíš ani neobtěžoval převléct postel.

Halova pracovna byla umístěna v přístěnku bez oken uprostřed prvního patra, takže jsem bez obav rozsvítil lampičku. Pokoj byl zařízen holandským pracovním stolem z masivního dubu, který nepochybně patříval jednomu z jeho slavných předků, a dřevěnou židlí ze stejné sady. U postranní zdi stála ve zvláštním kontrastu knihovna z Ikey přecpaná tlustými knihami o filosofii, fyzice a teorii her. Prošel jsem je a našel několik svazků o alchymii.

Ze zdí zmizely všechny cenné obrazy a jejich nepřítomnost vyznačovaly jen vybledlé obdélníky. Jediná zbývající grafika, reprodukce Dürerovy Melancholie I, nebyla tak drahá, aby se ji vyplatilo prodat.

Halův notebook chyběl. Prohledal jsem jeho papíry a hledal jakoukoliv stopu, která by mohla vést k ukryté rytině. Přesně, jak jsem si myslel, první oznámení od společnosti Teras Distributing leželo téměř na vrcholku neuspořádané hromádky kupící se na stole. K dopisu byl připnutý vzkaz od Waltera Taylora, kulturního atašé v Jordánsku a starého Samuelova přítele.

Samuele, poslal jsem balíček naší diplomatickou poštou, jak jsi mě žádal. Do Teras Distributing by měl dorazit v červnu. Kdybych Tě tak dobře neznal, řekl bych, že všechen arak, co jsi za ta léta vypil, si konečně vybral svou daň. Ale vážně, možná jsi opravdu narazil na unikátní objev. To by byl hřeb Tvé kariéry. Promluvme si o tom, až budu zpátky doma v bezpečí. Nachystej si pro mě gin s ledem. Ať Tě ani nenapadne vracet se do Iráku, příteli. To místo je časovaná bomba.

Takže Samuel se kromě svých asistentů svěřil i někomu jinému. V Jordánsku teď bude po třetí ráno. Zatím musím telefonát Taylorovi odložit.

V zásuvce jsem našel stránku vytištěnou z počítače:

Novoasyrská kamenná rytina nalezená na pahorku u Kújundžiku v Ninive. Sedmé století př. n.l. Plný popis na vyžádání. Vzácná starožitnost.

Pod tím byl dopsaný kontaktní telefon. Nejspíš koncept inzerátu, který si Hal podal na prodej rytiny. Takový amatérismus! Žádný seriozní obchodník s uměním by se podobného předmětu ani nedotkl bez plného popisu, údaje o ceně a nějaké záruky původu. Jestli si Hal opravdu myslel, že to dokáže prodat, musel se zbláznit. Ať už si vymyslel jakoukoliv adresu, Interpol by ho vystopoval v řádu minut. To mohl klidně vyvěsit billboard na Times Square. Od okamžiku, kdy bylo Bagdádské muzeum vyrabováno, bedlivě sledují všechny předměty iráckého původu. Jeho chyba v úsudku byla zarážející.

Následující půlhodinu jsem se prohraboval zbytkem Halových účtů a dopisů. Byl mnohem hlouběji v minusu, než jsem tušil, protože byl pozadu i se základními platbami jako za telefon nebo kabelovku. Přišlo mi ho líto. Poslední měsíce před smrtí pro něj musely být skličující.

Když jsem nic nenašel na Halově stole, vyběhl jsem po schodech do nejvyššího patra. Téměř celou jeho rozlohu zabírala místnost, které jsem říkával nekonečná komnata. Halův dědeček ji používal pro svá šermířská cvičení. Jeho učitel šermu tady prý byl jednou těžce zraněn. Bylo v tom více legend než pravdy. Vzpomínám si, že Hal tu historku s oblibou vyprávěl, když jsme byli kluci, a já zíral na podlahu a pokoušel se mezi starými parketami ze světlého dřeva najít zaschlé skvrny od krve, s hlavou plnou představ, jak šermířský mistr klesá k zemi, jeho kord s řinčením padá na podlahu a na kosili se mu objevuje rudá skvrna, přesně jako se to stávalo v Zorrovi.

Dřevěné laťkové žaluzie na dvou předních oknech byly zatažené, takže jsem mohl bezpečně rozsvítit světlo. Vydávalo příjemnou nažloutlou záři, která se odrážela od zrcadel. Místnost byla zcela bez nábytku, nepamatoval jsem si, že by tu kdy nějaký byl, kromě skříní podél zadní zdi, kde Peter uskladnil velkou část své sbírky. Na přední stěně vedle okna visely na ručně vyráběném stojanu šermířské masky a náčiní – lehké flerety, kordy a nebezpečné šavle. Jednou jsme se s Halem nechali nachytat, jak si s nimi hrajeme, a na celé měsíce jsme t sem měli zakázaný vstup.

I Police skříní dnes zely prázdnotou a silným nánosem špíny. Nahmatal jsem mechanismus ukrytý v ozdobném záhybu dřeva nahoře na první skříni a uslyšel cvaknutí, s nímž se otevřel zámek. Zadní stěna skříně zajela za druhou a odhalila prostornou komoru. Ucítil jsem vlnu naděje – byl jsem si téměř jistý, že Hal ukryl rytinu tady, stejně jako tady jeho otec ukrýval své nejcennější kousky. O zadní stěnu komory stálo opřených několik otevřených kartónových krabic. Byly prázdné.

Nahlas jsem zaklel.

Jediným zbývajícím předmětem byla malá bronzová urna uložená na polici asi půl metru pod stropem. Snesl jsem ji dolů a otevřel víko. Uvnitř byly nějaké nažloutlé kameny. Jeden jsem vyndal. Zřejmě nějaké drahokamy. Proč si je tady Hal schovával? Byly poměrně malé a neopracované, takže nemohly mít velkou hodnotu.

Rozrušený a zaujatý svým nezdarem jsem cestou z Halova domu polevil v ostražitosti. Víc nebylo potřeba. Když jsem procházel kolem uličky oddělující činžovní dům od hřbitova kostela, ze stínu se vynořila postava a svalnatou paží mi pevně sevřela krk. Muž mě popadl za sako a silně mě přitáhl k sobě, tak těsně ke své hrudi, že jsem dokonce cítil, jak mu stoupá a klesá bránice.

Škubl jsem celým tělem a ucítil, jak jeho sevření povolilo. Napřáhl jsem ruku a udeřil jej vší silou. Vyvlékl jsem se ze saka a vytrhl se mu. Byl jsem volný.

Měl jsem jen zlomek vteřiny na rozmyšlenou, a tak jsem se rozhodl nerozběhnout se ulicí, protože tam někde by mohla čekat ozbrojená Eris. Místo toho jsem vyrazil k bráně kostela a jeho dřevěné dveře rozrazil v naději, že někdo za nimi by mi mohl pomoci. Uvnitř však vládlo šero a ticho.

Vyběhl jsem po schodišti ze zčernalého dřeva, které vedlo na ochoz v patře. V jednom rohu podesty schodů stála zastrčená dvířka připomínající vchod do mnišské cely. Trochu jsem na ně zatlačil a ucítil, jak povolila. Vší silou jsem se do nich opřel tělem. Rozlétla se dokořán.

Zavřel jsem je za sebou, co nejtišeji jsem dokázal, a ocitl se v tak úzké chodbě ze žlutých cihel, že jsem ani nemohl rozpřáhnout ruce. Sáhl jsem po mobilu, abych zavolal policii, a uvědomil si, že zůstal v kapse saka. Zbývala jediná možnost – schovat se.

Středem věže stoupalo točité schodiště z černého železa. Nástěnná světla na oblých zdech vydávala slabou nažloutlou záři. Vrhala přede mě můj vlastní stín, který mi do strmých schodů ukazoval cestu. Neviděl jsem víc než dva metry před sebe a neměl jsem sebemenší tušení, jak vysoko schody vedou. Vzduch uvnitř byl teplý a dusný a z točitého pohybu mi hučelo v hlavě. Schody končily prkennými dveřmi natřenými ocelově šedou barvou, které vedly do prostorné místnosti na přibližně pěti čtverečních metrech. Místnost byla zakončena drolícím se sádrovým stropem. Odpadající omítka na několika místech odhalovala dřevěné latě pod ní.

Konstantní tepající zvuk po mé levici vycházel z obrovského železného kyvadla uzavřeného v dřevěném rámu. Nad ním klapal složitý systém kladek a soukolí. Mechanismus kostelních hodin. Kyvadlo se houpalo zepředu dozadu s pomalými švihy do strany jako při úderech kosou.

Vybavil se mi Poeův příběh. Představil jsem si, jak se stěny a podlaha začnou přibližovat a rozdrtí mě na placku.

Na zdech visela zaprášená armádní uniforma a vojenské zástavy z druhé světové války. Tichem zněl šepot duší mrtvých vojáků.

Zaposlouchal jsem se a čekal na jakékoliv zvuky pronásledování, ale uslyšel jsem jen pravidelné úhozy hodin, tlumený tlukot srdce obra. Po chatrném žebříku se dalo dostat k zavřeným dřevěným dvířkům u stropu. Vyšplhal jsem po něm a strčil do nich. Něco vypadlo, uhnul jsem, jako by to mířilo přímo na mou hlavu. Na podlaze přistál s tichým žuchnutím mrtvý vrabec.

Průlez vedl do prázdného, tmavého prostoru. Zevnitř se vyvalil nakyslý zápach ptačího trusu a plísně. Slyšel jsem třepetání křídel. Holubi? Netopýři? Dřevěným rámem jsem nesměle sáhl do prostoru a přesvědčil se, že je tam dostatečně pevná podlaha, aby mě udržela. Když jsem ruku vytáhl zpět, byla pokrytá prachem a chlupatými můřími křídly.

Dá se tam schovat?

Na kovových schodech pod podlahou se rozezněly stále se přibližující kroky mísící se s tikáním obřího kyvadla, jako kdyby hodiny odpočítávaly poslední vteřiny mého života. Dveře se se zaskřípěním otevřely.

Na prahu se objevila mužská noha a pak se přes něj přehouplo celé tělo. Stěží se vešel dovnitř. Vklopýtal do místnosti a zastavil se.

Když mě zahlédl, jeho tělem jako by projel záchvěv vzrušení. Z jeho úst vyšel zohavený zvuk, jako by měl rozleptané hlasivky. Po způsobu kamenné sochy udělal několik pomalých, rozvážných kroků směrem ke mně. Bylo mi jasné, že tohle je ten popálený chemik. Podobal se nějaké mytické nestvůře, která na sebe vzala lidskou podobu, jako kdyby bůh vytvořil gigantickou sochu a vdechl do kamene život. Starověcí Řekové věřili, že jsou jejich sochy živé, a tak je přivazovali řetězy, aby jim nemohly utéct. Teprve dnes mi došlo, že to nebyl ten pravý důvod – dělali to ze strachu.

Jeho tvář pod zcela vyholenou hlavou byla široká a neobvykle plochá. Pleť měla šedavý odstín, jako vyschlý tmel. Hleděl na mě svým jediným okem. Naplňovalo mě to odporem. Na chvíli se zdálo, jako by se vrátili kyklopové z mé dětské představivosti a chtěli se mi pomstit.

Pootočil hlavu, a až teď jsem si všiml, že má obě oči, jen to levé je vážně poškozeno a skryto pod zjizvenou tkání. Nad prázdným prostorem, který mělo zabírat levé oko, byla neobratně transplantovaná vosková kůže.

Měl jsem několik výhod. Muž byl sice silný, ale pomalý. Má reakční doba byla mnohem kratší a byl jsem nad ním. To je vždycky dobrá pozice, pokud chcete někoho přemoci.

Měl potíže se schody, seschlé dřevo se pod jeho vahou prohýbalo a narušovalo mu rovnováhu. Co nejlépe jsem se pokusil odhadnout optimální vzdálenost. Když se mi dostal na dosah, zapřel jsem se o zábradlí, abych odlehčil tělo, a kopl ho do hrudníku. Ztratil pevnou půdu pod nohama a skutálel se z žebříku.

Mohl to být úspěšný tah, jenže když jsem se chytil rámu dvířek a pokusil se zalézt do dutiny nad sebou, ztrouchnivělé dřevo se roztříštilo a zůstalo mi v rukou. Zřítil jsem se o několik stupňů, dost nízko na to, aby mě mohl popadnout. Chytil mě za lýtka a stáhl mě až úplně dolů. Tentokrát jsem se z jeho sevření nedokázal vyprostit.

Násilím mě vyvedl z místnosti, dolů po točitém schodišti až do přízemí kostela a ven ze dveří. U chodníku stál se spuštěným motorem range rover.

Někdo otevřel dveře auta. Surovec mě hodil tváří na podlahu, odkud byla odstraněna zadní řada sedadel. Uvnitř jsem rozeznal postavu dalšího muže. Když jsem se pokusil zvednout hlavu, těžká bota mi přimáčkla obličej k zemi. Ústa mi zaplavila krev, jak jsem si řezáky prokousl měkkou kůži spodního rtu. Vyplivl jsem špínu a motorový olej.

Rukou mi zajel do kapsy u kalhot. „Poslouchej,“ řekl muž. „Kde máš klíče?“

Rozhodně jsem jim nehodlal pomáhat. „Musel jsem je ztratit ve věži.“

Můj trik nezabral. Stáhl okýnko a něco řekl svalovci venku, oslovoval ho jako Shima. To musel být George Shimsky, o kterém se zmínil Tomas Zakar. O minutu později na přední sedadlo dopadlo mé sako. Vytáhl z něj klíče, rozjeli jsme se a nechali Shima stát na ulici.

Pokud mě chtěli odvézt zpátky domů, měl jsem na jazyku, že se nikdy nedostanou přes vrátného. Ale mlčel jsem. Ať se chytí do vlastní pasti.

Zvonění. Řidič telefon zvedl. „Ano?“ Ženský hlas. „Máme ho a jsme na cestě. Moment.“ Slyšel jsem, jak po něčem šátrá. „Dobře, mám to s sebou. Jo, jsme skoro tam.“ Nastala chvíle ticha, když poslouchala. „Tentokrát ne,“ odpověděla a položila telefon.

Hlas patřil Eris.

Za necelých deset minut jsme zastavili. Rozsvítila se vnitřní světla. „Posaď se,“ nařídil muž.

Dveře u řidiče se otevřely a zase zabouchly. Klap, klap, klap – zvuk lodiček na asfaltu. Obešly předek auta a zastavily se přede dveřmi na mé straně. Když se otevřely, stála proti mně Eris. Její platinové vlasy zářily pod pouličními lampami.

Prohlížela si mě. „Máš na tváři krev. Takhle tě tam vzít nemůžu.“ Sáhla do kabelky, vytáhla kapesník a sklonila se ke mně. Na okamžik mě napadlo chňapnout po ní, ale šance na úspěch byla příliš malá.

Když se nahnula, ucítil jsem slabou, kořeněnou vůni jejího parfému. „Fajn,“ řekla. „Dáš mi ruku kolem pasu a doprovodíš mě k výtahu. Vracíme se z tahu. Máme trochu v hlavě. Až uvidíme vrátného, usměješ se. Nepokoušej se utéct. Nejsi dost drsný, aby ses nám mohl postavit.“

„Vážně? Posledně se mi to povedlo.“

Moje poznámka jí náladu nijak nezlepšila. Hodila mi sako, nařídila, ať si jej obléknu, a vytáhla pistoli. Přimáčkla mi ji k boku tak těsně, že ji nikdo jiný nemohl vidět. Vešli jsme do haly, zatímco druhý muž v autě odjel.

Podíval jsem se k recepci. Po Amirovi ani stopy. Za klidných noci občas zmizel na kávu. Horší chvíli si vybrat nemohl.

Ve chvíli, kdy jsme nastoupili do výtahu, se Eris náhle odtáhla, opřela se o zeď a namířila na mě svou zbraň. Snažil jsem se tvářit statečně, ale srdce jsem měl stažené jako ptáče vypadlé z hnízda. Utěšoval jsem se myšlenkou, že tohle všechno se děje, protože ode mě něco potřebuje. Stačí jen spolupracovat.

Vystoupili jsme z výtahu do prázdné chodby. Cestou kolem Nininých dveří jsem slyšel, jak ze sterea duní Jay-Z a klábosící hlasy svědčí o tom, že je večírek v plném proudu. I kdybych křičel, nikdo by mě neslyšel. Vypadalo to, jako by se proti mně dnes spikl celý dům.

Podala mi klíče, abych otevřel dveře, a zahnala mě rovnou do ložnice. Koutkem oka jsem zaznamenal, že balkónové dveře jsou stále otevřené. Na okamžik jsem měl krátkou a šílenou vizi, jak se jimi vrhám ven, vyhýbám se neodvratným kulkám, přehupuju se přes zábradlí a dopadám na balkón o patro níž. Ve filmech to hrdinové dělají pořád a vždycky přežijí.

Eris něco vytáhla z kabelky a došla až ke mně. Nějaký rozprašovač. Vzpomínám si, že jsem chtěl něco říct a otevřel jsem pusu, když mi sprej dopadl na tvář. Stáhl se mi hrudník a svět okolo se pohroužil do tmy.

X

„Pohni nohama,“ nařídil lékař.

Pokusil jsem se, ale nešlo to.

„Jsi ochrnutý, přesně toho jsme se báli.“

Nebyl to hlas protivného chirurga, který mě po nehodě sešil v nemocnici, ale hlas andělského doktora. S vlasy zářícími stříbrnými odlesky, s čistýma a krásnýma ledově modrýma očima orámovanýma světlými řasami.

Andělova tvář se proměnila v Eris.

Projela mnou vlna zděšení.

Ležel jsem na břiše na posteli, od pasu nahoru nahý, obě zápěstí plastovými pouty přivázaná k ocelovému rámu. Zkoušel jsem se zvednout, překulit, pohnout nohama nebo alespoň palcem. Močil jsem a nemohl to zastavit. Od pánve dolů mé tělo leželo jako kus masa.

Pokusil jsem se promluvit, ale z úst mi vyšlo jen cosi, co připomínalo štěkání umírajícího lachtana. Několikrát jsem si odkašlal, než se mi konečně podařilo zašeptat: „Cos mi to provedla?“

„Musíme si promluvit.“

„Ty mrcho!“

„Ta silná slova si přede mnou odpusť.“

„Řekni, cos mi udělala.“

„Paralyzovala jsem tě. Jako motor auta bez několika svíček.“

„To samé jsi použila na Hala?“

Eris se zamračila. „Nejsme tady, abychom mluvili o Halovi. Pořád můžeš ještě hýbat rukama. Řekni mi, kde je ukrytá rytina, nebo povytáhnu ještě pár dalších svíček.“

Schválně jsem ještě více ztišil hlas, aby se ke mně musela nahnout. Kdyby se dostatečně přiblížila, mohl bych se pokusit udeřit ji hlavou a napáchat alespoň nějakou škodu.

Nenaletěla mi. „Mluv hlasitěji. Neslyším tě.“

„Řekl jsem, že nevím. Můj bratr Samuel ji přivezl sem. Hal ji ukradl ze skladiště a někam ji schoval. Zabili jste ho, takže teď jste v koncích.“

„Dnes večer ses setkal s jistým mužem. Tomášem Zakarem. Myslím, že jste spolu mluvili o tom, jak rytinu získat zpět. Nemá smysl lhát.“ Upřeně na mě hleděla, ale udržovala si dostatečnou vzdálenost, abych se jí nemohl dotknout. „Rozumíš mi?“

„Chci vědět, co jsi mi to píchla,“ zachraptěl jsem.

„Jsi slaboch, Johne. Nemáš ani tušení, co doopravdy znamená mít strach.“ Seděla na židli vedle mě, natočená tak, abych na ni snadno viděl. Svlékla si svetřík. Na rameni měla zelené tetování, kruh s křížkem pod sebou jako znak ženy. Stejný symbol, jakého jsem si všiml u Venuše na alchymistických stránkách.

Sledoval jsem, jak si vyhrnuje tílko až pod prsa. Celé břicho měla poseté sítí zanícených rudých šrámů a jizev. Nezbýval ani čtvereční centimetr normální kůže.

Srolovala si tílko zpátky. „O bolesti vím své. Můžu ti dát lekci, jestli chceš.“

„Jak se ti to stalo?“

„Válka v Bosně. Teď začni spolupracovat. Moc času ti nezbývá.“

„Tohle je ztracený případ. Už jsem ti řekl, že netuším, kde je.“ Na večírku jsem zjevně neodhadl její věk. Pokud se zúčastnila bojů v Bosně, musela být mnohem starší, než jsem myslel.

Vracel se mi do končetin cit? Měl jsem dojem, že cítím hedvábnou plachtu pod sebou a záchvěv bolesti v nohou.

„Začínáš mě unavovat,“ vzdychla Eris. Vytáhla z kabelky injekční stříkačku naplněnou mléčnou tekutinou. „Tomuhle se říká čínská kočka. Je to heroin upravený tak, aby se posílila jeho čistota. Jestli ti ho vpíchnu, zemřeš.“ Když se ke mně nahnula, ucítil jsem na kůži bodnutí jehly.

Musel jsem jí něco dát. „Dobře, řeknu ti to. Ale vyndej ze mě tu jehlu.“

Zabodla ji ještě hlouběji do masa. „Tak mluv.“

„Hal mi nechal vodítko, kde ji najdu.“

Eris zaváhala.

„Poslyš, nechci zemřít kvůli nějakému šutru. Věř mi.“

Cítil jsem, jak jehla zajíždí ještě hlouběji. „To nestačí.“

Do nohou se mi pomalu vracel náznak citu, studený mráz projíždějící od chodidel k holením. Byla to jen má představivost, nebo začal účinek drogy odeznívat? To bude ale úplně jedno, pokud použije tu stříkačku. Žaludek se mi sevřel strachem. Pak jsem si vzpomněl na výtisk Halovy hádanky.

„Ty jsi Hala neznala. Kdyby měl na výběr mezi randěním s Beyoncé a hraním deskových her, vybral by si hry. Nechal mi mapu ke skrýši ve formě hlavolamu. Zatím jsem ho nerozlousknul, ale přijdu tomu na kloub.“

„Kde je?“ Oči se jí rozzářily.

„Podívej se do mé zadní kapsy.“

Vytáhla jehlu a zalovila v mé kapse. Ulevilo se mi, když vytáhla kus papíru – nebyl jsem si úplně jistý, jestli tam ještě pořád je.

Eris na něj hleděla tak upřeně, jako by to byla mapa k dolům krále Šalamouna. „Tohle si necháme. Možná tě nakonec přece jen nebudeme potřebovat.“

Znamenalo to, že jsem volný a můžu jít, anebo stříkačku plnou heroinu? „Potřebujete mě,“ řekl jsem. „Vyřešit to dokáže jedině někdo, kdo Hala dobře znal.“

„Chceš říct, že je to zakódované?“

„Tak nějak. Slovní šifra. Nejspíš řada anagramů.“

„Ukaž mi to.“

Pokusil jsem se zvednout hlavu, ale byl jsem ještě pořád příliš slabý, abych tak nějakou chvíli vydržel. „Zrovna teď nemůžu, ale beze mě to nikdy nenajdete. Chcete pokoušet štěstí?“

„Máme i jiné možnosti.“

Když jsem se na ni pokusil podívat, neustále mi utíkala z dohledu. Před vstupními dveřmi se ozvaly hlasy a následovalo hlasité zaklepání. „Johne… Johne, jsi tam?“ Salva hihňání. Byla to Nina, vynořila se ze svého hlučného večírku jako jezevec z nory. Nato mužský hlas: „Není tam. Pojďme si pro to dovnitř, kotě.“

Znovu Nina: „Řekl, že přijde na večírek. Co když se teď objeví?“ Další hihňání. „Asi bychom dovnitř chodit neměli.“

Musíš vejít dovnitř, Nino. Neodcházej, modlil jsem se.

Eris poplašeně vyskočila, udělala pár kroků ke dveřím do ložnice a poslouchala.

Muž odpověděl: „Dej mi klíč. Zajdu tam pro to.“

Otevři dveře. Proboha pomoz mi a otevři ty dveře.

„Ne, radši já. Kdyby tam byl – tebe nezná.“

Zavrzání. Zapraskání otevírajících se dveří. Šepot.

Eris mě probodla pohledem a naznačila, abych byl zticha. Zastrčila si hlavolam do kabelky, rozcuchala si vlasy a rozepnula pár knoflíků. Znovu se ozvala Nina. „To bude totální trapas, jestli je doma a spí.“

„Kde to má?“

„V jídelně.“

Jejich nohy klopýtaly po koberci. Eris vešla do obýváku. „Ahoj,“ zaslechl jsem ji. „Nevybrali jste si zrovna nejvhodnější chvíli.“

Nina zalapala po dechu.

Pokusil jsem se vykřiknout, ale drogy si ještě pořád pohrávaly s mými hlasivkami.

„Jé!“ zaslechl jsem Ninu. „Moc se omlouvám. Nevěděla jsem, že tu někdo je. Jsem Johnova sousedka.“

Sebral jsem všechny síly a nasměroval je do hlasu. „Neposlouchej ji, Nino. Lže.“

„Je opilý,“ řekla rychle Eris.

„Nejsem. Pojď sem, Nino. Do ložnice. Musím tě vidět.“

„Ahoj.“ Mužský hlas. „Co to sakra je?“ Dveře do bytu se zabouchly. Na prahu do ložnice se objevila Nina s mužem. Během několika vteřin se Ninin šokovaný výraz proměnil ve výbuch opileckého smíchu. Na tváři jejího přítele pohrával protivný úšklebek.

Rukou si zakryla ústa, aby utišila hihňání. „Johne. Jen jsem si chtěla půjčit nějaké víno. Došlo nám. Opravdu se omlouvám.“

„Kde je Eris? Ta žena?“

Chlapík se přestal šklebit. „Vypadla. Je pryč.“

Nina jen s potížemi zadržela další salvu smíchu. „Nikdy bych neřekla,“ ukázala na mě a na postel, „že jsi na tyhle, tyhle… věci.“

„Tohle se ani nebudu pokoušet vysvětlit. Klidně si vezmi celou bednu vína, jen mi nejdřív přeřízni pouta. V zásuvce Samuelova stolu je odlamovací nůž.“

Našla nůž a vrátila se. Odříznutí se musel zhostit její doprovod, protože plastová pouta byla pevná. Když skončili, pokusil jsem se spustit nohy přes kraj postele, ale dokázal jsem sebou jen mrskat jako skoro leklá ryba. Přepadla mě závrať a nevolnost. Nina si konečně uvědomila, že je něco hodně špatně, a zeptala se, jestli má zavolat policii.

„Ne, nemá to smysl. Mohla bys mi prosím jen uvařit kafe? Pořádného lomcováka.“

Její přítel prohodil pár povrchních poznámek o tom, jak doufá, že jsem v pořádku, načež se vypařil zpátky na party. Trénoval jsem sezení a ve chvíli, kdy se Nina vrátila s kávou, už se mi to slušně dařilo. Chtěla zůstat a ujistit se, že jsem v pořádku, ale trval jsem na tom, ať se vrátí ke svým hostům.

Hodil jsem do sebe kávu a masíroval si nohy, dokud jsem se nedokázal dobelhat do obýváku. Zkontroloval jsem, že jsou zamčené vstupní dveře, a na stolku v předsíni si všiml svých klíčů od bytu, které jsem tam položil. Dopotácel jsem se do koupelny a půl hodiny strávil pod sprchou.

Slyšel jsem, jak popelářská auta se skřípěním a rachotem vyvážejí kovové popelnice před domem. Z dálky ke mně doléhal zvuk sirény. Čtyři ráno. Zavřel jsem oči. Do jak zvláštní propasti jsem to spadl! A nezdá se, že by měla nějaké dno.

XI

Pondělí 4. srpna 2003, 8:05

Probudila mě podivná noční můra. Ležel jsem tváří dolů na chodníku, beton v odpoledním slunci pálil jako roztavená ocel. Blížila se ke mně Eris. Pokaždé když jsem dal ruku před sebe, abych se odtáhl a unikl jí, popálil jsem si dlaň, jako kdybych se dotkl rozpálených kamen.

Otřásl jsem se, úplně se probudil a vstal z pohovky. Tentokrát mé nohy poslechly každičký povel. Další surově horká sprcha mi pomohla uspořádat si myšlenky, které byly od včerejška ještě pořád zmatené. Přistřihl jsem si bradku, abych zase vypadal k světu, a balzámem jsem si natřel ret, ve kterém mi ještě stále tepala bolest. Svlékl jsem povlečení, došel do haly a nacpal je do spalovače odpadků. Napadlo mě zaklepat na Nininy dveře a poděkovat jí za včerejší záchranu, ale neslyšel jsem zevnitř žádné zvuky a usoudil, že ještě vyspává.

Když jsem zavolal Josepha Reznicka – trestního právníka, kterého mi doporučil Andy – jeho asistent mi sdělil, že je u soudu a k zastižení bude až odpoledne.

„Mohl bych si s ním domluvit schůzku na dnešní odpoledne? Je to naléhavé.“

„Ani kdybyste stál před popravčí četou. Ale vyřídím, že jste volal.“

Nastala nicméně pravá chvíle kontaktovat Waltera Taylora – v Jordánsku teď bude odpoledne. Když jsem se ale dovolal do jeho kanceláře, sekretářka mi oznámila, že má dva týdny dovolené. Můj vzkaz mu předá, ale nemůže nic slíbit. To mi muselo stačit.

Pustil jsem si hudbu, vytiskl si kopii Halovy hádanky, posadil se s kávou ke kuchyňskému baru a pokusil se ji vyřešit s čistou hlavou. První skladbou bylo „If I Could Turn Back the Hands of Time“ od R. Kellyho. Úžasná píseň od skvělého zpěváka. Jednou jsem letěl přes půl země, abych ho slyšel naživo. Ale hudba odváděla mou pozornost.

Vypnul jsem ji a soustředil se jen na hlavolam. Rozmístění slov na hracím poli nebylo správné. Dvě skupiny slov byly úplně odděleny. U těchhle slovních her muselo obě strany spojovat alespoň jedno slovo. Kdybych v desátém řádku přidal ke slovu „ras“ písmeno „a“ a nad něj písmeno „l“, vytvořil bych tak most. Jenže doplněné slovo se muselo vejít do jedenácti políček, takže tohle nebylo řešení. Prohlédl jsem si zbytek hrací desky. Potenciální hráč si nechal ujít slušnou šanci sestavit slova kolem t v sedmé řadě shora nalevo.

Něco mě napadlo. Pokusil jsem se tu myšlenku uchopit, ale rozplynula se v polozapomenutý sen a škádlila mě, dokud úplně nezmizela. Pohrával jsem si s různými kombinacemi slov ještě další půlhodinu, ale nikam to nevedlo.

Vstal jsem, protáhl jsem se a vyzbrojen dalším šálkem kávy se vydal do Samuelovy pracovny. Dveře byly pootevřené. Eris to tu nepochybně prohledala, zatímco jsem byl mimo. Chtěl jsem si přečíst Knihu Nahum, ale když jsem vzal za kliku, udeřily mě do očí knihy rozházené v kupě na podlaze. Vzhlédl jsem a všiml jsem si, že část knihovny s jeho zápisníky je prázdná. Klekl jsem si a procházel knihy a papíry rozházené po podlaze. Našel jsem je. Bylo jich celkem třicet. Celoživotní zápisky z cest, poznámky a nejniternější myšlenky.

Samuelovy zápisníky nebyly ani tak deníky v pravém slova smyslu, jako spíš mišmaše postřehů, zaznamenaných událostí, poznámek, jež si zapsal během svých cest, osobních komentářů a někdy i nákresů. Zápisky byly svázány v zelené kůži a každý byl označen časovým obdobím, které zachycoval. Roztřídil jsem je, nejnovější svazky pokládal navrch hromady, až jsem našel ten poslední, od ledna 2001 do prosince 2002.

První stránka mě překvapila. Samuel tam vložil fotografii asyrského reliéfu ze Sinacheribova paláce. Viděl jsem ho v Britském muzeu. Zobrazuje vojáky stahující z kůže hebrejské válečné zajatce, šupinaté rýhy v pozadí mají ztělesňovat les.

Pod obrázkem stálo několik poznámek, které si vypsal z knihy Objevování Bible od Israela Finkelsteina a Neila Ashera Silbermana. (Pokud jde o Judejce Chizkijáše: Israel Finkelstein – Neil Asher Silberman, Objevování Bible: Svatá písma Izraele ve světle moderní archeologie (Praha: Vyšehrad, 2007), s. 232. Překlad Marie Čapková.)

Roku 722 př. n.l. Sargon II. devastuje Samaří. Konec izraelitského královského rodu. Samaří zcela zničeno. Izraelité deportováni do Asýrie.

Zápisky také popisovaly, jak se Sinacherib Judejcům pomstil.

Pokud jde o Judejce Chizkijáše, mému jhu se nepodrobil. Oblehl jsem 46 jeho opevněných měst, pevností a bezpočet malých vesnic v jejich blízkosti. Při útoku jsem použil rampu z dobře udusané hlíny, tak jsem se s beranidly přiblížil k hradbám… Z těchto měst jsem vyhnal 200 150 mladých i starých lidí, mužů i žen, vyhnal jsem koně, mezky, osly, velbloudy, bezpočet velkého i malého dobytka a považoval jsem je za svou kořist.

Souviselo to nějak s rytinou? Přišli Nahumovi předkové, snad prarodiče, ze Samaří a prožili tohle? Argument, že by Nahum mohl být do Asýrie přivlečen v rámci tributu a donucen pracovat jako písař, nabýval na síle.

Věděl jsem, že první skutečnou říši založili asyrští králové. Předchozí vazalské státy jako Judea se přeměnily v provincie se jmenovanými místodržícími pod přímou asýrskou nadvládou. Vzdorující státy byly vypáleny, vydrancovány a obyvatelstvo bylo rozprášeno do nuceného vyhnanství – první etnická čistka v historii.

Samuel mi jednou na obranu Asyřanů řekl: „Dějiny píší vítězové. Svůj názor na Asyřany a Babyloňany jsme si utvořili podle Starého zákona, proto pro ně historie napsaná jejich nepřáteli vychází v tak špatném světle. Teprve na konci 19. století, když bylo rozluštěno klínové písmo, se začal objevovat trochu jiný obrázek.“

Samuel choval Asyřany v úctě, ale uznával, že někteří králové byli opravdu tyrani. Sinacherib zničil Babylon tak důkladně, že zbylo jen rákosí a křoví. Jeho syn Asarhaddon na druhou stranu strávil většinu své vlády obnovou Babylonu a jeho dřívějšího lesku. Aššurbanipal byl velkým učencem, který shromáždil slavnou knihovnu hliněných tabulek nalezených v Ninive a pomáhal perským Elamitům zásilkami potravin přežít. Taky on měl ale svou stinnou stránku a vyžíval se v krutých trestech. Na rty válečných vězňů nechával surovým železným kroužkem připevnit řetězy. Vzpomínám, jak jsem četl popis, podle něhož uspořádal hostinu pod stromem obtěžkaným obzvlášť strašlivým ovocem. Aššurbanipal nechal nepřítele setnout (Aššurbanipal nechal nepřítele setnout. H.W.F. Saggs, The Might That Was Assyria (Londýn: Sidgwick & Jackson, 1984), s. 113.), plivl mu do tváře, dal ji rozřezat a hlavu pak pověsil na strom.

Prolistoval jsem zbytek Samuelova zápisníku a zjistil, že identifikoval krále několika bezvýznamných států: krále Azu z Manney a krále Mitu z Muški. Proč se o tyhle neznámé vládce zajímal?

Vzal jsem do ruky měděnou plaketu ze Samuelova stolu. Bratr si na ni nechal vyrýt asýrskou kletbu krále Aššurbanipala: (Kdokoliv rytinu odnese: Sir Ernest Alfred Wallis Budge, The Babylonian Story of the Deluge and the Epic of Gilgamesh with an Account of the Royal Libraries at Nineveh (Londýn: British Museum Dept. of Egyptian and Assyrian Antiquities, 1920).)

Kdokoliv rytinu odnese či na ni napíše své jméno vedle mého, nechť na něj Aššur a Belit uvrhnou svůj hněv a zlobu a zničí jeho jméno i potomky na zemi.

Samuel si dělával legraci, že je to vlastně první copyright a že novověcí vydavatelé by strašně rádi měli moc asyrského krále. Když jsem se na plaketu díval teď, narůstala kletba do neblahých rozměrů a já jsem si kladl otázku, zda si mohla uchovat svou moc i po několik staletí. Nahumova rytina byla opravdu „odnesena“. Hned dvakrát, jak jsem se dozvěděl. A Samuel i Hal kvůli ní zemřeli.

Samuelova malá sbírka starožitností sestávala téměř výhradně ze zachráněných předmětů, které získal od obchodníků a které by jinak stejně skončily v soukromých sbírkách. Samuelovu kariéru spustila jeho touha křísit kulturní dědictví. „Jména jsou důležitá,“ svěřil se mi jednou. „Utvářejí to, kým jsme. Jako kluk jsem byl fascinován svým jmenovcem, prorokem Samuelem, který získal zpět archu úmluvy. Tehdy jsem se rozhodl, že mým celoživotním posláním bude zachraňovat artefakty, naše spojení s minulostí.“

Šlechetný cíl, jenže tentokrát s ním zašel příliš daleko. A kdo ví, jaké následky leží ještě před námi?

Našel jsem Samuelovu Bibli a nalistoval prorokovu knihu. Vždy když jsem se výjimečně pustil do četby Bible, měl jsem potíž s jejím zastaralým jazykem. Kniha Nahum mi ale přišla až překvapivě srozumitelná.

KNIHA VIDĚNÍ NAHUMA ELKÓŠSKÉHO (Kniha vidění Nahuma Elkóšského: Nahum 2-3 (Český ekumenický překlad bible, mírně upravený pro potřeby této knihy).)

Kapitola druhá

2:1 Hle, po horách přichází zvěstovatel radosti, jenž ohlašuje pokoj. Slav, Judo, své slavnosti, plň své sliby. Už nikdy na tebe nepřitáhne ničemník, je zcela zahlazen.

2:2 Ninive, už na tebe táhne ten, jenž tě rozmetá. Jen si hlídej pevnost. Číhej u cesty. Posilni svá bedra. Seber veškerou svou sílu.

2:3 Hospodin vrátí Jákobovi důstojnost, důstojnost, jaká patří Izraeli. Potřeli jej vetřelci, zničili jeho odnože.

2:4 Rudý je štít bohatýrů, v šarlat oděni jsou válečníci. Jiskří jako oheň ocel vozů, když se připravují k bitvě. Cypřišová ratiště se kymácejí.

2:5 Vozy se šíleně řítí ulicemi, ženou se přes prostranství podobny pochodním, míhají se jako blesky.

2:6 S připomínkou svých vznešených božstev klopýtavým během ženou se k ninivským hradbám. Je zřízen ochranný kryt.

2:7 Brány při řece jsou otevřeny; chrám se hroutí.

2:8 Je rozhodnuto. Obnažena a odvlékána je královna, její děvy kvílí jako holubice a bijí se v prsa.

2:9 Ninive bývalo odedávna jako rybník plný vod. A nyní utíkají. Zastavte se, stůjte! Nikdo se však ani neohlédne.

2:10 Rabujte stříbro, rabujte zlato! Jaké nekonečné množství zásob! Jak oslnivý lesk všemožných vzácností!

2:11 Vše pusté! Zpustlé! Zpustošené! Ztratili odvahu, kolena se třesou. Smrtelná úzkost zachvátila veškerá bedra, tváře všech zbledly.

2:12 Kam se podělo to doupě lvů, místo, kde lvíčata krmívali? Když lev a lvice vycházeli za kořistí, lvíče tam zůstávalo a nikdo je nevyplašil.

2:13 Lev přinášel hojnost úlovku mláďatům, lvicím to, co zadávil, brlohy si naplňoval kořistí, svá doupata tím, co ulovil.

2:14 Chystám se však na tebe, je výrok Hospodina zástupů. Ninivskou vozbu spálím na prach, tvá lvíčata pozře meč. Vymýtím ze země tvoje kořistnictví, nebude už slyšet hlas tvých poslů!

Kapitola třetí

3:1 Běda městu, jež se brodí v krvi! Je samá přetvářka, je plné loupeží, kořistění nebere konce.

3:2 Slyš! Bičů svist, dunění kol! Dusot koní, hřmot vozby!

3:3 Útok jezdců, zášlehy mečů, blýskání kopí! Přemnoho skolených, hromady mrtvých těl, bezpočet mrtvol, až přes ně klopýtají!

3:4 To všechno pro mnohá smilstva Nevěstky, přesvůdné mistryně kouzel. Svým smilstvem kupčí s pronárody, svými kouzly kupčí s čeleděmi.

3:5 Chystám se však na tebe, je výrok Hospodina zástupů. Až přes tvář ti vyhrnu sukni a ukáži tvou nahotu pronárodům, královstvím tvou hanbu.

3:6 Nakydám na tebe neřád, potupím tě, postavím na pranýř.

3:7 Kdokoli tě spatří, prchne od tebe. Řekne: „Ninive propadlo záhubě, kdo se nad ním ustrne?“ Kde vyhledám ty, kdo by tě potěšili?

3:8 Jsi snad lepší, než byly Théby Amónovy, trůnící mezi proudy, obklopeny vodami? Moře jim bylo válem, jejich hradby se zdvihaly z moře.

3:9 Kúš tak mocný, Egypt nekonečný, Pút i Lúbim byly tvými pomocníky.

3:10 I Théby byly přesídleny, odešly do zajetí. Jejich nemluvňata byla drcena na rozích všech ulic; o jejich slavné se losovalo, všichni jejich velmožové byli spoutáni řetězy.

Se zklamáním jsem knihu odložil. Tyto pasáže nijak neosvětlovaly ústřední otázku – jakou záhadu našel v Nahumových slovech Samuel?

E-mailovou schránku jsem kontroloval naposledy před Halovým večírkem, tedy dost dávno. Prošel jsem příchozí zprávy. Když jsem vymazal spam a uložil maily, které nespěchaly, zbyly mi dva. První od Diany:

„Johne, pokud jde o ten problém, o kterém jsi mluvil. Jak můžeš kamarádku požádat, aby lhala o něčem takovém? Zemřel člověk! Řekla jsem pravdu.“

Stručné a k věci, to je fér. Nejspíš.

Druhá zpráva byla od Erika Nolana. Tento týden měl jít do aukce obraz od Holbeina. Naposledy, když se tenhle kus prodával, vyšplhala se cena nad milión dolarů. Eric chtěl, abych jej zastupoval, provize zněla lákavě. V posledním mailu, odeslaném dnes ráno, chtěl mou odpověď do odpoledne. Teď bylo 13:40. Kde bych našel čas na dohledání původu díla a jak bych se s hrozbou, která mi visela nad hlavou, mohl na aukci ukázat? Napsal jsem Erikovi omluvný mail a proklel svou smůlu.

XII

Rozluštění Halovy hádanky pro mě i nadále zůstávalo hlavní prioritou, ale pořád jsem se ještě cítil zpomalený drogami. Potřeboval jsem najít nějaké místo k přemýšlení a nadýchat se čerstvého vzduchu. Toužil jsem utéct kraválu města a neustálému hluku aut. Cítit na tváři teplo slunce.

Když jsem vycházel z domu, udeřila mě vlna horka. Venku byla taková výheň, že by se na chodníku daly opékat párky. Vzduch byl těžký, jako kdyby mi tlačil na ramena. Obloha měla na obzoru žlutohnědou barvu od výfukových plynů tisíců aut. Z kanálů stoupal siřičitý zápach připomínající, že pod Manhattanem leží jako nějaké starověké město ještě jedna metropole: síť potrubí, zapomenuté tunely metra, opuštěné vápencové lomy, podzemní řeky, vše pohřbené tam dole.

Vyzvedl jsem auto z podzemních garáží na Thompsonově ulici, ranním provozem se snažil prokousat na Coney Island a přemýšlel nad Halovým hlavolamem.

Když jsem zamířil na tiché místo s výhledem na pláž, uviděl jsem na promenádě mořskou pannu rozdávající letáky. Měla na sobě dlouhou bílou paruku, která jí splývala po zádech a dávala vyniknout jejím hustým a dlouhým černým řasám. Horní část těla měla zahalenou do šifónu, který jí odhaloval ňadra a přitom nechával prostor i pro fantazii. Celý kostým doplňoval dlouhý, flitry pošitý rybí ocas, zpod něhož vykukovaly zelené saténové boty. Přehlídka mořských panen na Coney Islandu se koná v červnu. Tahle měla trochu zpoždění.

Našel jsem volnou lavičku a posadil se. Davy mladých žen ležely na plážových lehátkách, hrály volejbal nebo se procházely po mořském břehu. Vánkem se nesla vůně kokosového oleje a vanilky. Jedna z volejbalistek na sobě měla jen spodní díl červených plavek a titěrné tílko s volnými oky. Pokaždé když vyskočila pro balon, jí vykoukla prsa. Vcelku šikovně zvládala zasáhnout míč a stáhnout si tílko zpět na místo, ještě než znovu doskočila na zem.

To není zrovna ideální místo pro někoho, kdo se potřebuje soustředit, pomyslel jsem si.

Obrátil jsem svou pozornost zpět k Halově hlavolamu, když mi zazvonil telefon.

„Je to John Madison?“

„Ano,“ odpověděl jsem. „Kdo je tam?“

„Tady Joseph Reznick. Dopoledne jste mluvil s mým asistentem. Prý se mnou potřebujete nutně mluvit.“

„Děkuju, že jste zavolal. Andy Stein mi doporučil, abych vás kontaktoval.“

„Ano, teď si vzpomínám.“

„Bylo by možné se sejít a promluvit si o mé situaci?“

„Co třeba kolem páté? Šlo by to?“

Podaří se mi do té doby hádanku vyřešit? Můžu si dovolit byť jen hodinu zdržení? Ne. Musím na tom pracovat. „Nešlo by to spíše zítra?“ Ten chlápek si musel myslet, že jsem totální magor, nejdřív žadoním o naléhavou schůzku a pak ji klidně odložím. Pokud ano, nedal to najevo.

„No, mně to vlastně vyhovuje víc. Ve stejnou dobu?“

„To by šlo.“

„Vyslýchala vás policie?“

„Ano, bylo to docela drsné.“

„Nikdo vás nezastupoval?“

„Nenechte se přemluvit k dalšímu výslechu. Pokud vás obviní, neříkejte jim nic jiného než své jméno. Dříve nebo později vás budou muset nechat zavolat právníkovi. Vůbec se s nimi nebavte, dokud si my dva nepromluvíme. Žádné otázky, dokud nebudu sedět vedle vás.“ Dal mi číslo na svůj soukromý telefon a řekl, ať mu zavolám okamžitě, jakmile se na mě policie znovu obrátí.

„Opravdu moc děkuju. Mimochodem, Andy říkal, že byste mohl prověřit mou situaci.“

„Ano, trochu jsem se už informoval. Jsou tady dva problémy: vaše nehoda a smrt Hala Vanderlina. Ten druhý je ještě velká neznámá, moc toho na vás nemají, ale zatím je ještě brzy. U té nehody má policie poměrně jasno. Ve vznesení obvinění z obecného ohrožení z nedbalosti jim brání jediná věc. Ale to si nechme na osobní schůzku. Klidně volejte i v noci, pokud bude potřeba.“

Ukončil jsem hovor s příjemným pocitem, že alespoň jednoho člověka mám na své straně. Kdyby mě opravdu obvinili a vyhrožovali vězením. Už jen z té představy se mi udělalo na zvracení.

Telefonát mě rozhodil natolik, že jsem se na Halův hlavolam nedokázal soustředit tak, jak jsem původně chtěl. Rozhlížel jsem se po dění kolem a pokoušel se přijít na jiné myšlenky. Na sousední lavičce obědval muž se dvěma kluky, kolem nich se vršily krabičky fastfoodového jídla. Děti byly oblečené do stejných pruhovaných triček, o velikost větších modrých šortek po kolena a sandálků. Mohlo jim být tak šest. Celou dobu se navzájem pošťuchovali. Jeden druhému ujídal hranolky a druhý po něm házel pytlíčky kečupu. Předpokládal jsem, že muž na lavičce je jejich tatínek, protože je peskoval s takovou panovačností, jaká je v těchto končinách vyhrazena otcům. Jeho poznámky většinou směřovaly na kluka s tmavými vlasy, který bratra bombardoval pytlíčky a který byl, jak jsem musel uznat, mnohem větší pohroma. Jejich hašteření začínalo být otravné.

Otočil jsem se bokem, natáhl si nohy a nastavil obličej slunečním paprskům. Vzpomněl jsem si na tu spoustu dní, kterou jsem tady v dětství strávil se Samuelem, a napadlo mě, jestli by něco z truhličky, kterou mi tehdy daroval, mohlo mít nějakou spojitost s mým pátráním. Její obsah jsem znal nazpaměť, jak jsem se jím za ta léta tolikrát probíral: sedm zlatých mincí s tajemnými symboly, měděný disk, zlatý klíč. Nezdálo se, že by něco z toho s rytinou souviselo.

Ze snění mě vytrhl křik. Děti mezitím odběhly a jejich pošťuchování přerostlo v boj na život a na smrt. Světlovlasý kluk mlátil bratra baseballovou pálkou z oranžového plastu. Tmavovlasý před údery couval a uhýbal, načež se ho snažil nakopnout. Z nohy mu přitom spadl jeden sandál. Oba pokřikovali z plných plic. Otec zůstával pozadu, zjevně hypnotizován dívkou v červených bikinách. Dětský křik jej vrátil zpět do reality. Vyrazil kupředu jako býk na toreadora. Popadl tmavovlasého kluka a plácl ho po zadku tak silně, že rána dolehla až ke mně na lavičku. Kluk zakvílel a rozbrečel se. Přikrčil jsem se za druhého syna, který musel tušit, co přijde.

Ale ne. Muž se sklonil, objal ho a něco mu tiše říkal. Zvedl baseballovou pálku, chytil syna za ruku a doprovodil ho k autu, kde jej usadil dovnitř. Tmavovlasý kluk zůstal stát.

Otec dál seděl v autě s nastartovaným motorem. Kluk s pláčem, i když o poznání tišším, nakonec došel až k autu a nasedl dovnitř. Když odjížděli, zvedli proud vzduchu, který rozházel krabičky a papíry od jídla.

Takhle to začíná, pomyslel jsem si. Nadržování jednomu dítěti před druhým. Ten kluk vyroste s nenávistí k celému světu.

Obrátil jsem svou pozornost zpět k rytině a znovu si prošel všechna fakta. Samuel identifikoval Nahumův text jako prorockou knihu Starého zákona nazvanou Břímě Ninive. Poté co se ji někdo pokusil ukrást, odmítl ji komukoliv ukázat. Věřil, že je text nejen pravý, ale obsahuje také nějaké skryté poselství. O čem? Nějakých alchymistických postupech výroby zlata. Byl to jen výplod fantazie starého muže nebo na tom mohlo být zrnko pravdy?

Proud mých myšlenek přerušil další telefonát.

„Jsem tak ráda, že jsem se ti dovolala,“ vyhrkla Laura, když jsem to zvedl.

„Je všechno v pořádku?“ Její hlas zněl rozechvěle, jako kdyby znovu plakala.

„Ne. Ta žena, o které jsi mi vyprávěl – Eris?“

„To je ona.“

„Pokusila se ke mně dostat. Došly mi věci na snídani. Cestou zpátky z obchodu jsem měla zvláštní pocit, že mě někdo sleduje, a Gip ji právě chytil, jak se vydává za kurýra a snaží se dostat nahoru po schodech. Když na ni uhodil, odešla.“

„Nejspíš prohledala dům ve městě a nic nenašla, takže se chtěla porozhlédnout u tebe.“

„Tak to hodně štěstí. Posledních pár měsíců jsem třídila Mininy věci a pomáhala Halovi rozhodnout se, co z nich prodat. Asi bych věděla, kdyby tady něco bylo.“

„Mohl to tam schovat, když jsi nebyla doma.“

„Nejspíš jo.“ Můj argument ji nepřesvědčil.

„Poslyš, co kdybych se zastavil? Neměla bys být sama.“

„Mohl bys? Cítila bych se líp.“

Cestou z pláže jsem si pustil rádio. Ozvalo se „Money for Nothing“ od Dire Straits. Nevím, jestli mi hudba pomohla utříbit si myšlenky, ale když jsem uvažoval, jaké skryté poselství by mohlo být obsaženo v Nahumově proroctví, znovu se vynořila ta jiskřička myšlenky, jenže tentokrát zažehla hotový požár. Vyřešil jsem Halův hlavolam.

Když jsem vyšel nahoru, přivítala mě Laura polibkem na tvář. Nemohu říct, že by se mi role zachránce nelíbila.

„Co se ti stalo se rtem?“ Dotkla se otoku na mé tváři.

„To nic není. Větší starost mám o tebe. A taky mám dobrou zprávu. Možná jsem rozluštil Halovu hádanku.“

„Opravdu?“

Přemístili jsme se z obývacího pokoje do pracovny, kde jsem jí ukázal kopii papíru.

„Chybí celkem čtyři písmena: r, a, n, s. Hal záměrně nevyužil všechna dostupná písmena. Všechna slova na hrací ploše by měla být spojena, ale v pravé a levé části plochy jsou dvě oddělené skupiny. Musel jsem najít nějaké spojující slovo. Doplněním chybějících písmen mezi t a slovo mutace vzniklo správné slovo: transmutace, tedy přeměna základních kovů ve zlato.“

„Páni,“ hlesla Laura. „Stydím se, že jsem to přehlédla. To nebylo dvakrát složité. Hal býval většinou vynalézavější.“

Už předtím jsem si obrázek následujícího hlavolamu uložil na své BlackBerry, aby Laura neviděla, jak jsem se k němu dostal. Otevřel jsem jej a ukázal jí ho. „Poznáváš to?“ zeptal jsem se.

„Samozřejmě. Melancholie I od Albrechta Dürera. Visí v Halově pracovně.“

Tentokrát se měla vyplnit jen dvě políčka. Zkusil jsem tu nejokatější odpověď, Dürerovy iniciály, A a D, potom číselnou hodnotu jeho iniciál, jedna a čtyři, ale ani jedno nefungovalo.

„Zmínil se Hal někdy o tom, proč konkrétně se mu ten obraz vlastně líbí?“

„Nejsem si jistá. Zbožňoval Dürera a M. C. Eschera, protože rozuměli matematice prostoru a spojení mezi čísly a vizuálním uměním.“ Na pár minut se zamyslela. „Žádný zvláštní důvod mě nenapadá.“

„O co mu vlastně šlo?“ přepadla mě beznaděj. „Nemám čas, abych si teď hrál s tímhle. To mě bude celou dobu jen tahat za nos?“

„Jak znám Hala, rozhodně ještě neskončil. Ty hlavolamy si rozhodně nevycucal z prstu. Ukazují na společný význam, na nějaké základní téma. Jak jsi přešel od prvního hlavolamu k tomuhle?“

Vyhnul jsem se odpovědi. „Nejspíš ho přeceňuješ. Hal byl obyčejný zloděj. Kvůli němu se teď můj život proměnil v dokonalé peklo.“ Laura se dopálila. „A na všechny ty peníze, které jsi vydělal prodejem sbírek jeho otce, jsi velmi příhodně zapomněl.“

Její reakce mě zaskočila. „Vydělal jsem na tom jen dvacet procent. To je míň, než kolik si řekne většina obchodníků s uměním. A pořád mi ještě dluží za půjčku, kterou mi nesplatil.“

„Brečíš tady nad tím, že k tobě svět není fér. To je tvůj problém, Johne. Od Samuela nebo Hala, prostě každého, kdo tě měl rád, sis bral vše, cos jen mohl. A když je po všem, najednou se vztekáš.“

Chystal jsem se vybuchnout, když jsem si vzpomněl, že jako jeho zákonná manželka by Laura zdědila veškerý jeho majetek. S rozprodanými Peterovými sbírkami a obstavenými nemovitostmi jí nezůstane nic. Učení na poloviční úvazek a peníze z grantu jí v tomhle městě dlouho nevystačí.

Otočila se a podívala se mi do očí. „Proč to vůbec děláš? Přece pro peníze, ne? Tvrdil jsi, že je to opravdu cenné.“

„Nejde o peníze. Chci hlavně setřást ty lidi. A z tebe ostatně taky. Musím to najít. A až se mi to podaří, co nejveřejněji to předám FBI. To je jediný způsob, jak nás nechají na pokoji.“

„Nakonec to někdo objeví. Ať si s tím lámou hlavu sami.“

„To nejde. Včera večer mě přepadla Eris. Je přesvědčená, že vím, kde ta rytina je. Jde mi po krku.“

To jí trochu otřáslo. „Tak zavolej na policii – postarají se o to.“

„Děláš si ze mě legraci? Potom, co se ke mně ten detektiv choval tak, jak se choval? Neuvěří mi ani slovo.“

Laura se zhroutila na pohovku, složila hlavu do dlaní a přitáhla si kolena k sobě. Posadil jsem se vedle ní. „Procházíš teď složitým obdobím, Lauro. Já vím.“

„Jak mám zařídit pohřeb, Johne? Policie mi poslala nějaké věci, které u Hala našli a nepotřebují je jako důkazy. Nedokázala jsem se na ně podívat. Dokonce mi nechtějí říct ani to, kdy hodlají vydat jeho tělo.“ Oči se jí zalily slzami.

„Poslouchej mě. Musíš odsud vypadnout. Nemůžeš se k někomu přestěhovat? Co tví rodiče? Kde žijí?“

„V Severní Dakotě. Mají drůbeží farmu kousek od Bismarcku. Ale to není ani ta poslední možnost. Nejsem tam vítaná. Dalo by se říct, že se neshodneme na životním stylu.“

„To by nebylo špatné místo, alespoň krátkodobě. Byla bys tam v bezpečí.“

Z výrazu její tváře jsem vyčetl, že ten nápad zvažuje. „Jasně. Utekla bych domů a musela se hanbou propadnout. Matka do mě vždycky šila, když šlo o Hala. Musela jsem ho přemlouvat, aby se s mými rodiči vůbec setkal. Ani jsem se nemusela obtěžovat, protože ona ho nemohla vystát. ‚Má až moc afektované manýry,‘ říkávala.

Nikdy nechtěla, abych se vůbec stěhovala do New Yorku. Jako bych ji pořád slyšela. ‚V našem státě je taky slušná univerzita, tak proč ti nemůže být dost dobrá?‘ Vymyslela si nějakou ubohou výmluvu, aby se nemusela ukázat na svatbě. A víš, co z ní vypadlo, když se mi rozpadlo manželství? ‚No alespoň už bude navždy pryč z tvého života, Loretto.‘ Normálně se mi vysmála. Umím si představit, co by asi řekla teď vzhledem k okolnostem, za kterých Hal zemřel.“

„Tak zatím zůstaneš u mě, než vymyslíme něco jiného.“ Objal jsem ji. „Co se stalo s Lorettou?“

„Odjakživa jsem své jméno nesnášela. Začala jsem si říkat Laura, sotva jsem vytáhla paty z domu.“

„Budu si to pamatovat, až se na tebe budu příště zlobit.“

Usmála se. „Omlouvám se, že jsem tak náladová. Vím, že děláš, co můžeš. Jsem strašně vystresovaná. Už jen vyrovnat se s Halovou smrti je pro mě dost těžké, navíc všechny ty problémy kolem jeho majetku. A teď se mám ještě trápit nějakou partou podivných zabijáků. Je to šílené.“

Na dlouhých řasách jí ulpělo několik slz. Natáhla se po kapesníku, aby je setřela. Měla překrásné oči, šedé uvnitř, ale zelené ve slunečním světle.

„Včera v noci mě probudila hrozná předtucha,“ řekla.

„Taky jsem měl noční můru.“

„Nebyla to noční můra. Jen takový pocit, že je všechno strašně špatně, jako kdybych se chytila do sítě a nemohla se z ní vymotat.“

„Měla by ses odstěhovat, aspoň na chvíli. Něco vymyslím. Mezitím můžeme zajít za Reedem do jeho kanceláře na univerzitě a zjistit, jestli nám může něco říct. Pak se zastavíme v galerii Phillipa Anthonyho. Je to odborník na renesanční tisky a poradí nám ohledně Dürera.“

„Dobře. Počkáš, než se osprchuju a sbalím si nějaké věci?“

Tohle prostředí Lauře na náladě nijak nepřidávalo. V Minině bytě se zdála úplně ztracená, jako by ji to místo zcela přemohlo. I přes luxusní zařízení to tu dýchalo depresivním, vyžilým dojmem. Téměř tři sta padesát čtverečních metrů na dvou patrech a to všechno bez využití, s výjimkou jejího malého království v obývacím pokoji.

Při pohledu francouzským oknem jsem uviděl jednoho z chrličů zasazených na římse nad terasou, nestvůru s křídly, hlavou řvoucího lva, lvím tělem a dračím ocasem, ne nepodobnou asyrským démonům. Chrliče chránily před zlými duchy, proto se často stavěly na evropských kostelech. Tenhle ale působil, jako by zlo spíše přitahoval. Když se Laura vrátila, vypadala jako úplně jiná žena. Oblékla si šaty ze zelené květované látky s těsným živůtkem a rozevlátou sukní – hippie model, který znamenitě odhaloval její křivky. Husté, přírodně hnědé vlasy jí v hedvábných loknách splývaly na ramena kolem dlouhého krku. Líbilo se mi, že si je nijak neupravila.

Tíživou atmosféru jsme nechali za zády.

Rozhodl jsem se neotravovat se s autem. Univerzita byla hned za rohem a galerie Phillipa Anthonyho jen o kousek dál. Taky jsem nechtěl, aby si Laura myslela, že auto z půjčovny řídím z vlastní vůle. Mé maserati coupé vyšlo z bouračky napadrť. Ubíjelo mě jen na to pomyslet.

Budova katedry filosofie, krásná stavba z červeného pískovce z přelomu století, stála jen pár minut chůze od parku na Washington Square. Laura ukázala ostraze doktorandský průkaz, díky němuž jsme se dostali nahoru, aniž jsme na svou návštěvu museli upozorňovat Reeda. Nejprve jsme se zastavili v Halově kanceláři. Byla dost malá, aby mohla sloužit jako komora na smetáky. Jediný pohled nám prozradil, že jen plýtváme časem. Místnost byla úplně vybílená. Vytáhl jsem zásuvky pracovního stolu. Všechny byly prázdné.

„Tak to bylo rychlé,“ neodpustil jsem si.

Laura se rozzlobeně rozhlédla kolem. „A co jeho dokumenty a počítač? Kde jsou?“

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit.“

Přestože jsem už předem Reedovi volal, abych zjistil, jestli bude v práci, schválně jsem mu neřekl, že za ním jdeme. Při neočekávaném setkání by snáz mohl něco prozradit.

Reed při pohledu na nás zakryl své překvapení zbrklým úsměvem, odsunul se na židli a vstal od stolu. „Lauro,“ řekl, „jak se máš? Byl jsem v šoku, když jsem se dozvěděl o Halovi. Je mi to moc líto. Můžu ti nějak pomoct? Stačí říct.“

Chtěl ji obejmout, ale ona ho odstrčila. „Ty že jsi byl v šoku, Coline? Kdyby se Hal topil, ještě bys mu přidržel hlavu pod vodou. Věděl jsi, jak je zranitelný, a stejně jsi ho vyhodil z práce. Podle mě jsi zodpovědný za to, co se mu stalo.“

Když viděl, že jeho falešný soucit nepracuje v jeho prospěch, vrátil se Reed ke své běžné hrubosti. „Nevzpomínám si, že bych si s vámi dvěma domlouval schůzku.“ Vrhl nepřátelský pohled mým směrem. „Hal byl na drogách. Nedokázal zvládnout ani těch pár přednášek, co jsme mu svěřili.“

Proti tomu jsem nemohl nic namítnout, ale nechtěl jsem mu dopřát to uspokojení, abych to řekl nahlas. „Jsem rád, že se tak hluboce zajímáte o Lauřiny city. Kde jsou všechny Halovy věci? Jeho počítač zmizel. V kanceláři nic nezůstalo.“

„Počítač je majetkem univerzity. Vymazali jsme data a přidělili ho někomu jinému.“ Ukázal směrem ke dveřím. „Venku je pár plastových boxů s jeho papíry a dalšími věcmi. Můžeš si je klidně vzít, Lauro.“

„Jsi ubožák, Coline.“ Laura vyběhla ze dveří a sklonila se, aby prošla obsah krabic.

„No?“ Teď už hleděl přímo na mě. Vztek tomu muži neslušel. Jeho otylý nos se ošklivě zkrabatěl a masité rty se protáhly do úšklebku.

„Ta blondýna, na kterou jste to zkoušel na Halově večírku – Eris Hainesová. Musím se s ní spojit.“

„Nemám sebemenší tušení jak. Nikdy předtím jsem ji neviděl. Celý večer se na mě lepila. Měl jsem co dělat, abych se jí zbavil.“

Rozesmál jsem se. „Ale no tak, Coline.“

„Už vám nemám co říct, Johne.“

„Co by si o tom asi tak pomyslela vaše žena?“

„Hajzle! Ty bys to klidně udělal, co?“ Otočil se, zapátral mezi papíry na svém stole a vytáhl vizitku. „To je všechno, co mám. Poslužte si.“ Podal mi ji.

Na vizitce stálo velkými zlatými písmeny logo TRANSFORMACE. Pod ním bylo černě napsáno Erisino jméno, telefonní číslo a fax. Nic víc.

„Ještě jedna věc. Vzal jste z Halova stolu i tu kamennou rytinu, co měl ve své kanceláři? Byla ukradena mému bratrovi. Už jsem mluvil s FBI. Bylo by lepší ji teď vrátit.“

Teď jsem střílel naslepo. Výraz naprostého úžasu na jeho tváři mi prozradil, že o tom nic neví.

XIII

Phillip Anthony, původem Brit, který se ve městě usadil před dvaceti lety, prodával tisky a malby ve své galerii na Východní 10. ulici, hned za univerzitním kampusem. Galerii založil spolu s Claire Talbotovou, která se postupně stala jeho obchodní partnerkou, manželkou a exmanželkou. Pořád jste ještě mohli rozeznat její jméno slabě patrné na cihlové fasádě nad vchodem, odkud odstranil mosazný nápis. Claire jsem znal jako první. Střídavě patřila a nepatřila k naší skupince přátel na Kolumbijské univerzitě. Zůstali jsme v kontaktu jen proto, že nás spojovala naše profese. Musel jsem jedině souhlasit, když se rozhodla od Phillipa odejít. Byl nesnesitelný i v menších dávkách.

Phillip svou galerii využíval spíše jako výkladní skříň – většinou prodával soukromým klientům za horentní sumy. Pokud mi k vyřešení Halovy hádanky chyběly znalosti, musel jsem se po nich poohlédnout u lidí jako on.

Jeho asistentka nám řekla, že ho najdeme ve druhém patře. Phillip tento prostor běžně používal jako skladiště a restaurátorskou dílnu. Dnes byla místnost prázdná a zdála se mnohem větší. Zdi byly opatřeny čerstvým nátěrem bílou barvou a podlahy se leskly čistotou. Přes celý strop bylo zavěšené plátno s reprodukci Michelangelových fresek v Sixtinské kapli.

Laura nevěděla, co si o tom myslet. „No,“ začala a hledala, co slušného na to říct, „když nemůžete vidět originál, tak je to asi lepší než obrázek v knize. Je to namalováno až překvapivě dobře.“

Já bych tak zdvořilý nebyl.

Tok mých myšlenek najednou přerušil hlas za mými zády. „Celkem odvážné, nemyslíte? Patnáct studentů umění na tom pracovalo dva měsíce.“

Za námi stál vysoký, kostnatý muž s ustupujícími šedými vlasy a vodnatýma modrýma očima – obrovskýma jako oči dítěte a ještě zvětšenýma tlustými skly jeho brýlí.

„Phillipe!“ Natáhl jsem ruku na pozdrav. „Tohle je Laura, jedna přítelkyně.“

Krátce a chladně mi potřásl pravicí, zatímco na ni vrhl srdečný úsměv.

Vysvětlil jsem mu, že je doktorandkou na filosofii. Phillip měl rád lidi se vzletnými referencemi.

„Co tě sem přivádí?“ obrátil se na mě. „Většinou se vídáme, pouze když ti z toho kyne nějaký prospěch. Třeba na akcích, kde můžeš získat nové klienty.“

„Dělám průzkum ohledně Dürera.“ Dost jedovatá poznámka. Pak mi něco docvaklo. Po Samuelově smrti jsem upadl do takového žalu, že jsem si toho ani nevšiml. Počet pozvánek na večírky a nabídek práce pomalu, ale jistě klesal.

Stejně jako dvořané na královských dvorech také významní aktéři našeho světa uměli každým okamžikem uzavírat nová spojenectví. Dostával jsem práci díky svým stykům se Samuelem, zbožňovali ho. Lidé mi jeho smrt dávali za vinu. Mohli jste být na vrcholu, ale pokud jste klopýtli, porvali by se o to, kdo vám zasadí poslední ránu. Samuelova smrt mi způsobila nejen hluboký smutek, ze kterého se už nejspíš nevyhrabu, ale taky mohla klidně ukončit mou kariéru.

Předstíral jsem, že jsem si jeho ledového přijetí nevšiml. Phillip si ke mně nikdy nevybudoval vřelý vztah a vlastně jsme ani nijak dobře nezačali. S několika dalšími obchodníky jsme po jedné aukci vyrazili na tah. Jeden z nich oslavoval úspěšný obchod a zval nás na drahé panáky třiadvacetiletého bourbonu Evan Williams. Jak večer pokračoval, byli jsme všichni řádně pod párou. Phillip se začal vychloubat svými sexuálními výkony a snažil se nám namluvit, že jednou vydržel hodinu a pět minut. Zeptal jsem se ho, jestli to bylo, zrovna když se měnil čas a hodiny se posouvaly dopředu. Moje poznámka nebyla přijata zrovna nejlépe.

Pokusil jsem se přijít na něco kladného, co bych o reprodukci Michelangela mohl říct. „Pro tvou galerii je to dost neobvyklá výstava.“

Usmál se. „Dobročinný projekt. Každý panel sponzoruje jiná firma. Akce proběhla včera večer a vlastně měla zatracený úspěch.“ Neurčitě ukázal směrem k místu, kde se Bůh dotýká Adamovy ruky. „IBM vysolilo jen za tenhle panel deset tisíc. Jenom jsme jim museli vymluvit nápad, že Adamovo přirození překryjí svým logem.“

Laura na něj hleděla s očima navrch hlavy a v jejím výrazu se jasně zračil šok. Zazubil se, aby ukázal, že to byl jen vtípek. Přispěchal jsem s poněkud hraným smíchem. „Jak dlouho to tady bude vystaveno?“ zeptal jsem se.

„Minimálně do konce léta.“ Upřel svůj pohled na mě. „Strašná věc, to s Halem Vanderlinem.“

„Bylo to hrozné.“ Pokradmu jsem se podíval na Lauru. O tom, jak ji Phillipova poznámka rozrušila, svědčil jen nepatrný ruměnec v její tváři.

„Slyšel jsem nějaké zvěsti, že šlo o předávkování.“ Povytáhl obočí.

Neměl jsem v úmyslu ještě více živit klepy v dusném světě umění a změnil jsem téma. „Řekni nám něco o svém projektu.“

Phillip zvedl svou hubenou ruku a znovu ukázal na Stvoření Adama. „Existují zajímavé spekulace o Michelangelově záměru u této scény.“

„Myslíte populární analýzu,“ řekla Laura. „Bůh nestvořil Adama, ale přesně naopak. Adam, který tady zastupuje lidstvo, si představuje Boha k obrazu svému.“

„Ano.“ Phillip ji obdařil úsměvem, který čišel oplzlostí. „Já se ale domnívám, že to je příliš zjednodušující. Americký doktor Frank Meshberger řekl, že Michelangelo chtěl tvarem Božího obrazu a jeho rozevlátého šatu ztvárnit bludiště závitů lidského mozku. Renesanční malíři věděli, jak mozek vypadá, protože pitvali mrtvoly. Boží hlava je zobrazena z levého profilu a v levé hemisféře se nachází aktivní řečové centrum. Jeho hlava leží hned vedle arcuate fasciculus, neboli centra řeči v lidském mozku.“ Dramaticky gestikuloval směrem ke stropu. Musel jsem potlačit smích.

„Takže moje teorie je následující,“ pokračoval. „Zatímco se Michelangelo tváří, že věrně znázorňuje starozákonní pohádku o stvoření, jeho buřičský štětec ve skutečnosti říká, že posvátná schopnost člověka mluvit, představovat si, myslet v symbolech a abstraktních pojmech představuje jeho vydělení ze světského, zvířecího světa. A díky tomu je božství obsaženo v lidstvu, ne mimo ně. Adam sahá po moci nad světem, nikoliv po mytickém bohovi.“

Když se odmlčel, přerušila ho Laura. „Copak by sochař šestnáctého století mohl vědět, kde se nachází řečové centrum?“

„Možná že umělce podceňujeme.“ Phillip se roztržitě poškrábal na bradě a nechal se unést tématem. „Pěkně podvratný živel, to byl podle mě Michelangelo.“

„Přeháníš, Phillipe,“ řekl jsem. „Stačí se na tu scénu podívat jako na umělecké dílo. Postava Adama je ochablá a malátná, jako by se právě probouzela k životu. Veškerá energie a síla se skrývá v portrétu Boha. Michelangelo sice měl spory s církevní hierarchií, ale pořád to byl zbožný křesťan.“

„Tak se podívej na zbytek malby,“ trval na svém Phillip. „Co uprostřed nepochybně nejslavnějšího křesťanského díla dělají pohanské vědmy? Věštkyně? To je přece neuvěřitelné. Vedle panelu se Stvořením světa je libyjská Sibyla. Pohanskou kněžku staví na stejnou úroveň jako starozákonní proroky.“

„Tvrdíte, že Michelangelo podporoval pohanství?“ zeptala se Laura. „Přesně tak. Církev pohanství nemilosrdně pronásledovala, ale ve svém samotném srdci je prostřednictvím Michelangelova génia paradoxně stále oslavuje.“

Už jsem toho kázání měl dost. „Poslyš, Phillipe, s Laurou jsme se bavili o jednom Dürerově dřevorytu – Melancholii I. Mohl bys nám poradit? Přece jen jsi na to odborník.“

Zjevně jsem uhodil na správnou strunu. Zapýřil se jako páv. „Jistě, Melancholie I, jeden ze tří Meisterstiche – jeho mistrovských děl. Vždycky jsem měl pocit, že soupeřil s Leonardem. Také to byl pozoruhodný malíř a matematik. Napsal dvě knihy o geometrii. Abychom dokázali ocenit jeho práci, musíme ho vidět v dobovém kulturním kontextu.“

A jsme zase u toho. Copak nemůže přejít rovnou k věci?

„Dürera na koleni učil jeho otec, uznávaný zlatník, a stal se z něj přední autor dřevorytů a mědirytin. Šest set let po jeho smrti se mu nikdo nevyrovná. Jeho otec se roku 1455 přestěhoval do Norimberku.“ Zvedl obočí. „Zastav mě, jestli už jsi to slyšel. Někdy mám trochu tendenci tlachat.“

Naznačil jsem mu, aby pokračoval.

„Říkal jsem, že musíme znát dobový kontext. Renesanční umění nemůžeme plně docenit bez pochopení hermetismu, řecké a egyptské filosofie vzniklé v Alexandrii v 1. století.“

Neříkejte mi, že si budeme muset vyslechnout dva tisíce let historie, než dostaneme kýženou odpověď.

„Alexandrie jen sršela životem. Bylo to jednoznačně bijící srdce učeného světa. Městem vířily protichůdné proudy mnoha filosofií, náboženství i nauk.“

Během své přednášky si mnul ruce. „Scházeli se zde egyptští věštci, židovští mystikové i řečtí platonisté. Kněží Kybelé, kteří se na počest své bohyně nechávali vykastrovat, procházeli ulicemi města v jasně oranžových pláštích, ozdobeni šperky a dlouhými vlasy za zvuku činelů a bubínků. Hermetismus zažil svůj první rozkvět právě v tomto městě.“

„Hermetismus. To souvisí s alchymií a transmutací, ne?“ Doufal jsem, že ho tak jemně popostrčím k tématu, které nás opravdu zajímalo.

Phillip mě sjel pohrdavým pohledem, až mu z očí sklouzly brýle a zůstaly nemotorně viset na špičce jeho nosu. „Proč musíš vždycky všechno zjednodušit na tu nejzažitější konvenci, Johne? Alchymie je jako aplikovaná věda, jen jeden aspekt hermetismu a zdaleka ne ten nejdůležitější.“

Posunul si brýle zpět na místo, vrhl další shovívavý úsměv Lauřiným směrem a pak pokračoval. „Jedna věta je v hermetickém myšlení ústřední (To, co jest dole: Adam McLean, „The Emerald Tablet of Hermes“, internetové stránky o alchymii www.levity.com/alchemy/emerald.html.) ‚To, co jest dole, jest jako to, co jest nahoře, a to, co jest nahoře, jest jako to, co jest dole, aby dokonány byly divy jediné věci.‘ To je překlad hlavní myšlenky tabulky Hermovo tajemství, na niž navazují všechny následující hermetické práce. Byl připisován egyptskému učenci Hermovi Trismegistovi, ale teď se má za to, že jde o apokryfní text. Stejně jako Bible měl mnoho autorů, jejichž jména mohou být fiktivní. Jak nahoře, tak dole, jak se věta proslavila, znamená, že všechny prvky reality jsou spojeny v harmonii. Materie a duchovno jsou jedno. Ideály na zemi odrážejí ideály v nebi. Moderní fyzika tento náhled potvrzuje, když ukazuje, že sluneční soustava je uspořádána stejně jako atom. Znáte pěticípou hvězdu, čarodějnický pentagram?“

„Samozřejmě.“

„V poloze na výšku znamená dobro, zato když je natočená směrem dolů, dvěma vrcholy k nebi, považuje se pentagram za znamení ďábla. Vezměte si ale mezopotámskou osmicípou hvězdu nebo šesticípou pečeť krále Šalamouna. Obě vypadají stejně, ať je natočíte směrem nahoru nebo dolů. Symbolizují větu, o níž jsem mluvil, a představují harmonii všech věcí.“

Neměl jsem ani tušení, že má Phillip v téhle oblasti tak hluboké znalosti. Od Dürera jsme sice dost odbočili, ale jeho informace o hermetické filosofii mě zaujaly. Pohrával jsem si s myšlenkou, že by snad on mohl být tím bezohledným americkým obchodníkem, kterého Samuel podezíral, ale zdálo se to přehnané.

Laura si všimla mého znepokojení a znovu mu skočila do řeči. „Materiální svět temného a hříšného těla od duchovní říše oddělilo až křesťanství.“

Phillip ji poplácal po rameni. „Ano, jejich cílem nebylo přírodu poznat, ale překonat. Pohanské nauky musely ustoupit křesťanské církvi, a tak je bylo třeba buď začlenit, nebo rozdrtit. Jak církev nabírala na síle, Alexandrie, sídlo starověkého pohanství, padla.“

Náhle se zarazil a znovu se obrátil na Lauru. „Tady do hry vstupují Mezopotámci.“

„Myslíte Charrán?“

„Přesně tak.“ Obdivně pohlédl na Lauru, jako by byla jeho nejlepší studentkou. „Soustřeďovaly se tam nejrůznější proudy lidí i myšlenek Když Charrán upadal, učenci se přemístili do Bagdádu, hlavního centra učenosti v osmém století našeho letopočtu. Súfistické školy v mnohém do hermetické filosofie přispěly. Zejména jeden muž, Džábir ibn Hajján, si vysloužil titul otce chemie, protože měl skutečně vynikající výsledky. Zdokonalil destilaci, vynalezl alembik a postupy užívané k výrobě kyseliny chlorovodíkové a dusičné.“

Phillip obrátil svůj mdlý pohled na mě. „A tady se objevuje ta tvoje alchymie, alespoň pokud jde o ten nesmysl s přeměnou základních kovů ve zlato. Významný súfistický mystik té doby v Bagdádu prohlásil (To my svým pohledem: Michael Baigent – Richard Leigh, The Elixir and the Stone (Londýn: Random House, 1997), s. 19-26.) ‚To my svým pohledem měníme prach cesty ve zlato.‘“ Urážky mé osoby se bezesporu kupily.

„Badatelé se soustředili výhradně na egyptské prameny, ale dalo by se klidně přít o to, že alchymie vznikla v Mezopotámii. Nauka zrozená v Charránu a Bagdádu se pod maurskou nadvládou rozšířila do Córdoby. Když Evropané na chvíli přestali s rabováním a masakry křížových výprav, přivezli s sebou zpět celou řadu hermetických textů a myšlenek. Jedna humorná odbočka, náš anglický král Jan byl těmito myšlenkami tak okouzlen, že tajně požádal o to, aby se mohl stát muslimem (Jedna humorná odbočka, náš anglický král Jan: tamtéž, s. 70-71.), a na islám chtěl obrátit celé své království. A věřili byste tomu, oni mu tu čest upřeli!“

„Úchvatné, Phillipe. Ale chtěl jsem se dozvědět něco o Dürerově tisku, Melancholie I.“

Jeho hlas zněl dále, jako bych nic neřekl. „Hermetická teorie a praxe se znovu objevily ve velkých akademiích a tajných spolcích ve Florencii za Medicejských. Když se jejich říše rozpadla, zakořenil hermetismus v Benátkách. Tam jistý pan Manutius, jeden z prvních nakladatelů, vydával hermetické texty. Roku 1503 přivítal významného hosta – Albrechta Dürera.“

„Dürer město vlastně navštívil několikrát,“ opravil jsem ho. Zjistil jsem to, když jsem ověřoval některé kousky ze sbírky Petera Vanderlina. „V Benátkách měl oči dokořán. Obdivoval Belliniho práci.“ Phillip věnoval Lauře další blahosklonný úsměv, jako kdyby na to upozornila ona. „To ano. Vliv kultury italské renesance zásadním způsobem změnil jeho umělecké vidění světa. Gotická strohost jeho raných prací ustoupila přirozenějším formám. Hermetickou filosofii přijaly velké kulturní a vědecké osobnosti renesance.“ Phillipova paže opět vystřelila ke stropu. „I mí vlastní umělci, Michelangelo, Raffael, Botticelli a Tintoretto. Stejně jako je uchvátila hermetická filosofie také Dürera.“

To je pěkné. Tak Phillip vlastní přední renesanční umělce.

Vložil jsem se do hovoru ve snaze vrátit se zpět k naší původní otázce. Phillip mě předběhl a zarazil mě zvednutou rukou. „Ano, ten obraz.“ Došel ke skříni, vyndal z ní knihu a otevřel ji. Byl to souborný katalog Dürerovy tvorby. Podržel nám ji před očima a ukázal do horního pravého rohu Dürerova dřevorytu. „Symboly v Melancholii I jsou hermetické. Například zvon představuje spojení mezi všemi věcmi (Například zvon představuje spojení: tamtéž, s. 62.). Srdce zvonu vychýlené k vnější straně může být také tvar. Dürer nemohl ani tušit, jak hluboký vlastně jeho obraz je. Naše vlastní planeta funguje jako zvon. Země doslova zpívá. Tření mezi deskami zemské kůry vyvolává prstencové vlny slyšitelné až ve vesmíru. Dokonce znají i jejich stupnici – B dur.“

Phillip ukázal na horní levý roh dřevorytu. „Duha znázorňuje stejný princip: bílá se proměňuje v barevné spektrum. Slyšeli jste o stavu zvaném synestezie?“

„Když někteří lidé vidí hudbu jako barvy?“ řekla Laura.

„To je jeden typ. Dokonalý příklad vzájemné zaměnitelnosti. Na Dürerově tisku symbolizuje žebřík spojení mezi nebem a zemí. Mistrovská díla renesance nebyla vnímána jen jako obrazy, ale také jako talismany s magickými schopnostmi.“

Phillip na Lauru opět vycenil své zářivě bílé zuby. „Seznam významných osobností, které si předávaly zásadní teorii ‚jednoho‘, je dlouhý: Dante, Mirandello, Dürer, Goethe a dokonce i náš Angličan Edmund Spenser. Isaac Newton byl posledním, než ten bludař Descartes stáhl temnou oponu racionalismu.“

„Můžete vysvětlit i ostatní symboly?“ zeptala se.

„Nebylo by od věci obrátit se na někoho, kdo se v té oblasti lépe vyzná. Vím ale, že Dürer na své publikum použil několik triků.“

„Triků?“ povytáhla Laura obočí.

„U renesančních umělců nebylo zdaleka běžné se pod svou práci podepsat. Většina z nich to ale měla zakázané a byla nucena k úskokům. U Athénské školy Raffael ukryl své iniciály na límec jedné z postav. Dürer svá díla často signoval monogramem, ale u Melancholie I své jméno schoval.“

Natáhl své dlouhé, kostnaté prsty a přátelsky Lauru poplácal po tváři. „Máte čas do dnešní půlnoci, abyste odhalili, jak své dílo podepsal. Pokud se vám to podaří, zvu vás na večeři.“

„To ví každý student prvního ročníku,“ odpověděl jsem. „Narážíš na jeho magický čtverec. Součet všech řádků a sloupců je čtyřiatřicet. Na spodním řádku je čtyřka, patnáctka, čtrnáctka a jednička. Jednička a čtyřka představují A a D, Dürerovy iniciály. Anebo případně A.D. 1514, rok dokončení díla. Na Picassa to tak zapůsobilo, že do vlastního obrazu – Neznámého díla, 1934 – také ukryl datum.“

To ovšem samolibý výraz z Phillipovy tváře nevymazalo. „Máš dost pochybný původ, Johne, a tvé chování to prozrazuje. To je jen první. Celkem existuje šestaosmdesát způsobů, jak Dürer své jméno do obrazu vepsal, jenže se obávám, že cokoliv hlubšího ti unika. Budeš potřebovat pomoc. Včera se na té dobročinné akci ukázala i Claire. Proč nepožádáš ji? Určitě to za tebe vyřeší.“

Laura se netvářila pobaveně. „Pokud vám to nevadí, raději bychom to věděli hned.“

Tentokrát ale Phillip zavrtěl prstem. „Proč ten spěch? Ujišťuji vás, že znám ty nejlepší restaurace ve městě.“

XIV

Na Lauřin návrh jsme zamířili do parku na Washington Square, abychom zapracovali na Dürerově hlavolamu. V parku bylo dost lidí a v davu budeme v bezpečí.

„Ten Phillip je ale takový blbec,“ řekl jsem. „Má pověst totálního zoufalce, pokud jde o úspěchy u žen.“

„To mě nepřekvapuje. Kdo je Claire?“ zeptala se Laura. „Phillipova exmanželka a moje kamarádka. Překvapuje mě, že se o ní zmínil. Myslel jsem, že spolu moc nevycházejí. Byla spolumajitelkou Phillipovy galerie a pak si založila svou vlastní. Teď pracuje jako kurátorka v Muzeu moderního umění s dlouhým seznamem skvělých referencí: diplom z Cambridge i ze Sorbonny a podobně. Její otec má jednu z největších sbírek okultní literatury v zemi. Když ucítí nějaký zajímavý drb, nenechá si nic ujít, takže to nejprve zkusme vyřešit sami. Raději bych jí nevolal, dokud to nebude opravdu nutné.“ Prošli jsme vchodem na Waverly Place a narazili na kroužek šachistů. Zastavili jsme a sledovali dva hráče, kteří se skláněli nad šachovnicí a soustředili se na hru, jako by na ní závisel jejich život. Naklonil jsem se k tomu bližšímu a pošeptal mu: „Kůň na F 3.“ Ten chlapík ani nemrknul.

„Hraješ šachy hodně?“ zeptala se mě Laura, když jsme poodešli.

„Hrál jsem je jednou. Už jsem to pak radši nezkoušel, abych si nepokazil bilanci.“

Naoko mě plácla.

Posadili jsme se na lavičku poblíž psích kotců. Park velmi civilizovaně nabízel oddělené uzavřené kotce, jeden pro menší rasy a na druhé straně stezky druhý pro velká psiska. Zastavili jsme se, abychom se podívali na jorkšíra zápasícího s dlouhosrstým jezevčíkem o balónek.

O kousek dál si lidé chladili nohy v kašně. Kolem jezdili zaměstnanci parku na golfových vozítkách. Od šedesátých let, kdy poblíž své ateliéry měli Pollock a de Kooning a mezi místní bardy se počítal Ginsberg a Dylan, ztratil park na Washington Square většinu svého kouzla. Podle toho, co jsem slyšel, tu tehdy rostla marihuana snad na každém trávníku.

Pokud Dürer do obrazu vepsal své jméno skutečně šestaosmdesáti způsoby, propadal jsem zoufalství, jestli vůbec kdy najdu ten správný. Znovu jsme se podívali na Melancholii I. Několik webových stránek, které jsme si vyhledali na mém BlackBerry, se ukázalo jako dobří pomocníci. „Co vidíš v pravém horním rohu?“ Obrázek byl sice už rozmazaný a vybledlý, ale pořád ještě dobře čitelný.

„Zvon,“ řekla Laura, „a magický čtverec. Magické čtverce pocházejí z Číny, nebo ne?“

„Ano, Babyloňané je také znali, pěti– a šestiřádkové čtverce v astrologii. V Dürerově magickém čtverci dávají dvě čísla konstanty, trojka a čtyřka, součet sedm. Vynásobte je a získáte dvanáct. Sedm a dvanáct jsou nejposvátnější čísla.“ Najel jsem na další stránku a nahlas text Lauře přečetl. „Sedmička byla v Mezopotámii uctívána podle sedmi nebeských těles viditelných pouhým okem: Měsíc, Merkur, Venuše, Slunce, Mars, Jupiter a Saturn. Pythagoras věřil, že sedmička je vrcholným vyjádřením harmonie, a judaismus ji považoval za dokonalé číslo, jak ukazuje sedmý den – sabat, den bohoslužeb.“

„Taky v hudbě,“ dodala Laura. „Sedm not diatonické stupnice.“

„Správně. A slyšela jsi někdy o sedmém nebi? Je to muslimské pojetí nejvyššího nebe, absolutní čistoty. Jenže to nám nepomůže,“ namítl jsem. „Sedmička nesouhlasí s dvěma políčky, která musíme vyplnit.“

„Jaký je součet celého Dürerova jména?“ zeptala se Laura.

Spočítal jsem číselnou hodnotu každého písmena v jeho jméně a sečetl je. „Sto třicet pět. Na to bychom potřebovali tři políčka a máme jen dvě.“

„Předpokládám, že zkoušet konstantu, třicet čtyři, nemá smysl, protože ta by představovala písmena C a D,“ řekla Laura.

Nepřítomně jsem přikývl. Ani po půlhodině jsme na nic nepřišli a rozhodli se odejít. Slunce zašlo za hradbu těžkých mraků a proměnilo podvečerní oblohu v šedé a nachové skvrny. Po zádech mi stékaly potůčky potu a hromadily se v důlku na kříži.

Když jsme se přiblížili k východu z parku, Laura se zastavila. Zaujaly ji dvě postavy. Pootočila se k nim a já se podíval stejným směrem. První z nich byl stříbrný Elvis. Nagelované a postříbřené vlasy ulíznuté dozadu, stříbrný obličej, okázalý oblek s flitry, lesklé sluneční brýle. Přibližně jednou za minutu se otočil, vyšpulil rty a zaujal novou elvisovskou pózu. Druhý pouliční umělec několik metrů od prvního měl na sobě kostým šaška. Zlato-černou čepici s rolničkami a černý overal s bílým límcem. Na každé chlopni límce se vyjímal symbol jedné karetní barvy: piky, srdce, kára, kříže. Tvář měl zcela zakrytou pod bílou porcelánovou maskou. Na jeho levém zápěstí jsem zahlédl červené tetování.

Laura si zakryla rty rukou. „Kdo je to?“

„Dobrá otázka. Elvis je nejspíš skutečný pouliční umělec, ale ten šašek musí být někdo z alchymistických stránek.“

Byli jsme v přeplněném parku, takže jsme se cítili v bezpečí. Čekali jsme, co udělá. Jeho pohled zabloudil k Lauřiným plným prsům a zastavil se. Vzal jsem ji kolem pasu, abych mu dal jasně najevo, že patří ke mně, pak natáhl druhou ruku a vztyčil prostředníček.

„Jdeme,“ zavelel jsem. „Nechce se mi postávat u toho chlápka.“

Takže jsou tři: Eris, Shim a tenhle šašek. A teď už nepředstavují nebezpečí jen pro mě, ale taky pro Lauru. Jediné řešení jsem viděl v tom, vyrovnat jejich počet vlastními spojenci. To znamenalo prozradit Lauře víc a spolehnout se na Tomášovu pomoc. Stejně jsem chtěl zjistit, co dalšího Tomas ví, a tohle se jevilo jako dobrá záminka. Mohl jsem je dostat na svou stranu, a přesto si něco nechat v záloze. Doufal jsem, že Halův USB disk je stále bezpečně uložen u Niny. Jediná další kopie souboru byla na mém BlackBerry a k tomu se Eris a její přátelé nedostanou. Řekl jsem Lauře o Knize Nahum i to, co mi o ní prozradil Tomas.

„Už chápu, proč se k ní tak zoufale chtějí dostat,“ špitla po chvíli, když ji přešel údiv nad tak obrovským nálezem. „Není divu, musí mít obrovskou cenu. Jak jsi říkal, že se jmenuje? Tomas Zakar? Můžeš mu věřit?“

„Samuel ho zaměstnával v Iráku. To sedí.“

„Jak víš, že si to nevymyslel? Může to být kdokoliv. Co když je napojený na teroristy?“

„To není možné. Samuel by s nikým takovým nikdy nespolupracoval. Chtěl bych, aby ses s ním setkala, další pár očí by nám mohl pomoci přijít tomu na kloub. A nemá smysl hrát proti sobě.“

„Dobře. Ale jestli z něho budeš mít špatný pocit, okamžitě vycouvej. Tahle Halova hra nás stahuje ke dnu a já se bojím, že si to neuvědomuješ. Dělá mi starosti, že se do toho ženeš po hlavě.“

Poslední poznámka mě vyvedla z míry. „Lauro, můj život je v přímém ohrožení. A koukni na to, co se právě stalo. Tihle fanatici se můžou kdykoliv ukázat z čistého nebe, dokonce i v přeplněném parku. Nemají z ničeho strach. A jak mě našli? Máš pravdu, ženu se do toho po hlavě. Jenže sakra nemám na výběr.“

„Proč tak zuříš? Jen na tebe dávám pozor.“ Chytila se rukou mé paže. „My to vyřešíme.“

Můj byt bude na první příčce v seznamu míst, kde mě budou hledat. Musím z něj vypadnout. Laura čekala za rohem v kavárně Caffe Dante a já se mezitím zastavil v bytě a vzal si pár věcí. Než jsem se k němu ale vůbec přiblížil, zaskočil jsem do hospody U Kennyho a ujistil se, že není pod dozorem.

Jakmile jsem byl uvnitř, hodil jsem do malého kufříku nějaké oblečení, toaletní potřeby a Samuelův poslední deník. Svou truhlu s pokladem jsem schoval na dno jeho skříně, zakryl ji dekou a navrch naházel boty. Do kapsy jsem strčil Samuelovu náprsní peněženku s jeho kartou American Express, Visou a asi dvěma sty dolarů, kterou mi vrátili po nehodě.

Právě když jsem se chystal odejít, zazvonil telefon.

„Poslední dobou jsi nějak zaměstnaný, zlato.“

Claire. Nikdy se neobtěžovala představit se do telefonu, jako by prostě předpokládala, že ji všichni znají. „To je náhoda, že mi voláš.“

„Phillip mi vyřídil vzkaz. Říkal, že se mnou chceš mluvit. Něco s alchymií a Dürerem? Ty se vždycky zamícháš do něčeho divného, drahouši.“

„Jen dělám průzkum ohledně jednoho Dürerova tisku, ale myslím, že to mám pod kontrolou. Můžu se na tebe obrátit později, pokud to bude potřeba?“

„Jasně. Ale právě mě to začalo zajímat. Jde ti o velkou, tučnou provizi, co? Neslyšela jsem o tom, že by se objevil nějaký Dürer na prodej.“

„Všechno je vždycky na trhu, stačí jen hledat, Claire. Jako bys to neznala. Poslyš, děkuju, že ses ozvala, ale musím běžet.“

Okamžitě zavěsila, nepochybně zhrzená tím, že jsem jí něco zamlčel.

Kontaktoval jsem Tomase a navrhl setkání v jeho pokoji v hotelu Waldorf. Ještě před odchodem jsem vytáhl drahou láhev vína Barolo ročník 1985, kterou jsem si šetřil pro zvláštní příležitost. Na zadní stranu své vizitky jsem napsal poděkování Nině. Když na zaklepání nikdo nereagoval, nechal jsem obojí opřené o dveře. Tu láhev si zasloužila.

XV

Navrhl jsem Lauře, abychom chvíli počkali v lobby hotelu Waldorf a ujistili se, že nás nikdo nesledoval, než se vydáme nahoru do Tomasova pokoje. Když jsme dorazili do hotelu, usadili jsme se do měkoučkých křesel.

Naše hospodyně Evelyn se naučila anglicky ze starých filmů, takže jsem vyrostl přikovaný před televizí, kde byl Cary Grant držen jako rukojmí v hotelu Plaza, kde se King Kong kymácel na Empire State Building, kde Lana Turnerová sváděla muže v hotelu Waldorf Astoria. Fantazie a realita tehdy nebyly v mé mladé mysli ještě zcela oddělené, a tak jsem na jednom školním výletu na Empire State Building paličatě odmítal vyjet do vyhlídkového patra ze strachu, že mě popadne obrovská chlupatá ruka a shodí mě dolů. Mé první nejsilnější vzpomínky na město pocházejí právě z těchto filmů. Vtiskly New Yorku zvláštní kouzlo, které nemělo žádné jiné město a které je důvodem, proč to tu mám tak rád.

Při výjimečných příležitostech mě Evelyn do Waldorfu brávala. Projít lobby pro ni bylo jako vstoupit do královského paláce. Procházeli jsme se hotelem, jako jiní navštěvují galerii nebo muzeum, a návštěvu jsme zakončili obědem v restauraci Peacock Alley – waldorfským salátem s kandovanými vlašskými ořechy pro ni a mou neřestí, jahodovým řezem s pěnou z bílé čokolády. Waldorf prošel od šedesátých let, kdy byla celá řada secesních prvků zakryta koberci či těžkými závěsy, dlouhým procesem renovace. Dnes už bylo dílo Louise Rigala – dvanáct nevšedních nástěnných maleb a kruhová mozaika v patře z 150 000 kusů mramoru – hrdě vystaveno. Dominantou místnosti byly vysoké hodiny ze Světové výstavy v Chicagu z roku 1893, které ještě stále každých patnáct minut odbíjely svou westminsterskou melodii.

Lidé bloumali lobby, každý si šel po vlastní práci. Zdálo se, že nám nikdo nevěnuje zvláštní pozornost. Ohlédl jsem se na Lauru. Měla sklopený zrak a pohrávala si s kapesníkem, nejspíš ještě stále vyděšená ze setkání s šaškem. Už tak to neměla lehké a moje zprávy možná už byly tou pověstnou poslední kapkou. Za ten krátký čas, který jsme spolu strávili, ve mně Laura vzbudila takovou přitažlivost, jakou jsem už dlouho k nikomu necítil. Všimla si, že se na ni dívám, a pousmála se na mě. „Pojďme nahoru,“ řekl jsem. „Myslím, že tady nám nic nehrozí.“

Výtah zastavil ve druhém patře, kde přistoupila starší dáma navoněná těžkým, přeslazeným parfémem. Její vlasy připomínaly děsivou helmu, ztuhlou a příliš lesklou, a vypovídaly o celých dekádách barvení. Napochodovala doprostřed výtahu a zůstala stát, čímž Lauru a mě donutila couvnout k zadní stěně.

Tomášovy dveře se otevřely na první zaklepání. Jakýsi přátelský lev popadl mou ruku do obou svých obrovských tlap a naléhal: „Pojďte dál, Johne, jen pojďte. Rádi vás vidíme.“ Na jeho dlani jsem si všiml hlubokého šrámu, když mi pustil ruku.

Tomas vzhlédl ze svého místa v křesle v rohu a pokynul směrem ke lvovi. „Můj bratr Ari.“

Laura je oba slušně pozdravila, jakmile jsem ji představil. Vypadala, že na ni prostředí hotelového pokoje udělalo náležitý dojem. Když Ari ustoupil stranou, uviděli jsme, že pokoj je vlastně velké apartmá s dvěma ložnicemi a obývacím pokojem zařízeným napodobeninami nábytku Chippendale, řezanými květinami na naleštěných stolcích, ozdobnými závěsy, koberci a stěnami v jemných kávových a krémových odstínech. To vše mělo navozovat dojem neagresivní noblesy. Vysoké stropy byly zakončeny propracovanými římsami. Na jedné z židlí vedle otrhaného batohu ležel fotoaparát, jaký používají profesionální fotografové v televizi. Apartmá mělo v hotelu prestižní umístění s okny přímo na Pátou avenue.

Zdálo se mi, jako by tady hořely vonné tyčinky, dokud jsem si v popelníku nevšiml doutnající cigarety a otevřeného balíčku Gitanes Brunes vedle něj. Konferenční stolek byl pokryt krabičkami na jídlo z restaurace. Přítomnost někoho cizího mě zneklidňovala a zlobil jsem se na Tomase, že se během našeho telefonátu o svém bratrovi zapomněl zmínit. Navíc se Tomas netvářil právě nejlaskavěji. Měl jsem pocit jako můra, která právě vletěla do sršního hnízda.

Lev kývl na Tomase, aby se zvedl ze svého křesla. Udělal to se slyšitelným povzdechnutím. Těžko říct, jestli se Tomášovi nechtělo zvedat nebo si jen nerad nechal poroučet. Vzpomněl jsem si na dva kluky, které jsem dopoledne viděl na pláži.

Neochotně jsem se posadil. Co jiného jsem mohl dělat? Bylo by neslušné hned se omluvit a zase odejít.

Nikdy bych neřekl, že Ari se svými karamelovými vlasy, pihami a záplavou kudrnatých chlupů na pažích a nártech rukou je Tomášův bratr. Měl na sobě levisky a džínovou košili, a když se usmíval, což bylo skoro pořád, mhouřil své světle zelené oči. Vzhledem i povahou byl kontrast mezi ním a Tomášem zarážející. Okamžitě se mi začal líbit.

„Co vám můžu nabídnout k pití?“ zeptal se Ari. „Máme plný minibar.“ Otevřel bar plný miniaturních lahviček. S díky jsem odmítl. Laura požádala o láhev vody.

„Prosím, jezte, poslužte si,“ vyzval nás s upřeným pohledem. „Všechno je to z restaurace Khyber Pass. Tam jste se přece s Tomášem setkal?“

Přikývl jsem.

„Nejlepší jídlo, jaké tam mají.“ Ari ukázal na krabičky. „Mantu je nejchutnější, taky máme dva druhy hummusu, knedlíčky, jogurt s mátou, ašak, baklavu – je plněná medem a oříšky. Prosím, poslužte si.“

Vzali jsme si od každého něco a žvýkali.

Asi dvacet minut. Přesně tak dlouho jsem chtěl zůstat, pak se omluvit a odejít.

Obrátil se na mě Ari. „Prosím, rád bych řekl, jak je to se Samuelem strašné. Náš velký přítel. Nemůžeme uvěřit, že je pryč.“

Každé vyjádření soustrasti mě stále pálilo jako obvinění, přesto jsem mu poděkoval.

Klábosili jsme o tom, jestli se jim město líbí a jak dlouho hodlají zůstat. Tomas mluvil málo, ale přistihl jsem ho, jak se občas dívá na Lauru. Dozvěděli jsme se, že Ari je novinář a během války v Iráku byl zpravodajem BBC. I přes Ariho snahu odlehčit atmosféru působil náš rozhovor i nadále afektovaně a rozpačitě, což věrně odráželo napětí v místnosti.

Konečně se zapojil i Tomas. „Můžete klidně mluvit, Johne. S Arim nemáme žádné tajnosti.“

Bylo zcela normální, že Tomas své rodině důvěřuje, ale pořád mě to trochu trápilo.

„Co se vám stalo?“ zeptal se a ukázal na můj ret.

„Včera večer mě navštívila Eris Hainesová. Málem mě zabila.“ Ari přešel místnost a položil mi ruku na rameno. Cítil jsem, jak teplo jeho dlaně proniká tenkou látkou mé košile. „Teď už nejste sám, příteli. Samuel by udělal cokoliv, aby vás ochránil. Nahradíme ho. Prokažte nám tu čest a věřte nám.“

Pravděpodobně to myslel upřímně, ale zajímalo by mě, jestli stejné pocity sdílí i jeho bratr. Měl jsem pocit, že Tomas by mě radši hodil vlkům, než přijal do stáda.

„Řekl vám Tomas podrobnosti?“ Ari přikývl na souhlas. „Hainesové jsem nic neřekl, protože nevím, kde rytina je. Hal mi nechal stopu – hlavolam, který musím vyřešit, abych se k ní dostal.“

Tomas promluvil. „Proč by to dělal? To nedává smysl. Nejdřív ji Samuelovi ukradne a pak vám dá mapu, abyste ji zase získal?“

„To si na mě vymyslel šerednou hru. Nejspíš Eris Hainesové namluvil, že vím, kde je rytina ukrytá, a pak vytvořil hlavolam v domnění, že ho nerozlousknu včas, abych si zachránil život.“

„On to na vás schválně nastražil? Proč by váš přítel něco takového dělal?“

„Hal byl narušený a závislý na drogách. Obrátil se proti mně. A teď by se nám s Laurou hodila pomoc.“ Na papír z Lauřiny kabelky jsem perem nakreslil symetrický čtverec, rozdělil jej na čtyři řádky a čtyři sloupce a vepsal do něj čísla. Nastavil jsem papír tak, aby na něj viděl i Ari. „Říká vám to něco?“

Ari zavrtěl hlavou a kývl na Tomase.

„To je Dürerův magický čtverec,“ odpověděl Tomas. „Ale nevidím žádnou souvislost s Knihou Nahum. Hal byl profesor, je to tak?“

„Učil filosofii. Odborník na Dürera nám poradil, že autor na obraze ukryl své jméno, možná pomocí magického čtverce.“

Laura mě požádala, abych na internetu v mobilu znovu najel na Dürerův životopis. „Tady,“ vykřikla, sotva se text zobrazil. „Zhruba v půlce stránky stojí, že jeho otec si změnil příjmení z Thürer na Dürer.“

„To nám taky nepomůže. I kdybychom d nahradili th, přidělili písmenům čísla a sečetli je, i s křestním jménem bychom dostali jedničku, pětku a devítku a máme jen dvě políčka.“

Nějaký čas jsme se soustředili na kombinace písmen a číslic. Celé to snažení mi přišlo hodně frustrující a měl jsem chuť začít si rvát vlasy, když Laura znovu promluvila. „Neříkal Phillip Anthony, že se Dürerův otec do Norimberku přistěhoval? Byl Němec, nebo cizinec?“

„Nevím, podívám se.“ Životopis potvrzoval, co nám řekl Phillip. „Maďar.“

„A jak se jmenoval v maďarštině?“

„Vteřinku… Ajitos. Znamená to dveřník, stejně jako Dürer.“

„Pomůže to?“

Sečetl jsem číselné hodnoty písmen. „Ajitos bez křestního jména by dávalo čtyřiasedmdesát. Zkusíme to.“ Když jsem číslice zadal, stránka se ani nepohnula.

Už jsem to chtěl zabalit, když mě napadlo ještě něco. „Nezkoušíme to se špatnou abecedou? Dürer mohl používat starou latinku. V té není j.“

„To je zajímavé. Co třeba společný kořen: Dur a Tur obojí znamená dveře, nebo ne?“ řekla Laura. „Jak by to vyšlo v maďarštině se starou latinskou abecedou?“

„Dveře se v maďarštině řeknou ajto. A v číslicích za použití staré latinky bez písmena j to dává… čtyřiatřicet, konstantu Dürerova magického čtverce.“

„To dává smysl,“ ozval se Tomas. „Teď si to vybavuju. Někde jsem četl, že čtverec skrývá šestaosmdesát možných kombinací čísla třicet čtyři.“

Vzpomněl jsem si na Phillipovu dnešní výzvu: Celkem existuje šestaosmdesát způsobů, jak Dürer své jméno do obrazu vepsal, jenže se obávám, že cokoliv hlubšího ti uniká. Phillip nám vlastně dal odpověď už tehdy ve své galerii.

Když jsem do políček vepsal trojku a čtyřku, otevřela se stránka se znakem Senátu Spojených států amerických. Pod ním byla políčka na jedno slovo o osmi písmenech a jedno slovo o pěti písmenech.

Našel jsem si znak na internetu a zjistil, že byl navržen Louisem Drekou v roce 1866. Měl tvar kruhu, do nějž byla kolem vnějšího obvodu vepsána slova „Senát Spojených států“. Uprostřed stál štít se třinácti hvězdami a pruhy a přes něj běžel latinský nápis E pluribus unum. Nad štítem byla zvláštní kuželovitá čapka a dole zkřížené svazky prutů, které jsem identifikoval jako římské.

Latinský citát E pluribus unum – „Z mnohého jeden“ – byl příliš dlouhý, aby se do příslušných políček vešel. Neseděly ani zkřížené římské svazky dole, ani čapka nahoře. Neměli jsme sebemenší tušení, o co Halovi šlo.

Ari se na mě obrátil s otázkou. „S Tomášem si vážíme toho, že jste za námi přišel. Mohl jste si to nechat pro sebe a my bychom pak o osudu rytiny neměli ani ponětí. Oceňujeme, že jednáte čestně. Takže tomu rozumím správně, že odteď budeme spolupracovat?“

„V podstatě ano. Všichni na tom získáme, ale chci znát všechna fakta.“

Tomas okamžitě pochopil, kam tím mířím. „To je důvěrná informace. Víc vám prozradit nemohu.“

Vstal jsem. „Nedáváte mi na vybranou. V tom případě odcházím.“ Ari přešel místnost a znovu mi položil ruku na rameno. „Měl byste s námi zůstat. Víte, jak nebezpeční ti lidé jsou. Nedokážeme vám pomoci, pokud nevíme, kde jste.“

„Pokud ten hlavolam dokážu rozluštit, nic mi nehrozí. Ozvu se.“ Pustil mě a naléhavě se obrátil na Tomase. „To nemá smysl. Prostě mu řekni i ten zbytek.“

Rozproudila se mezi nimi vzrušená debata v něčem, co jsem považoval za dialekt arabštiny. Tomas nakonec ustoupil. „Zůstane to jen mezi námi?“

„Samozřejmě.“

„Opravdu vám toho o moc víc říct nemůžeme. Samuel se domníval, že Kniha Nahum odhaluje umístění lupu ukořistěného v 7. století př. n.l. během jednoho z vojenských tažení krále Aššurbanipala na území, které je dnes známo jako Anatólie v Turecku. Přišel na to, když objevil jeden asyrský nápis, popis kořisti, kterou Aššurbanipal získal a ukryl někde v Asýrii.“

To bylo zřejmě možné. Asyrské záznamy často uváděly podrobný výčet úlovků, které ukořistili po vyhraných bitvách. „O co přesně šlo?“

„To nevíme. Samuel nám to nechtěl prozradit. Jen naznačil. Řekl, že poklad se nějak týkal starověké čarodějky a slavné legendy s nádechem nadpřirozena – něčeho překračujícího běžnou lidskou zkušenost.“

„Byla to řecká nebo středovýchodní legenda? Souviselo to nějak s přeměnou základních kovů ve zlato?“

Tomas pokrčil rameny. „Nemám tušení. Rytina nesla konkrétní znaky, které se v biblických spisech nevyskytují. Bez ní nemáme text, s nímž Samuel pracoval.“

„A ten americký obchodník, který o ni usiluje, je v obraze?“

„Samuel tušil, že minimálně tohle obchodník ví. Hodnota rytiny je mnohem vyšší, než bychom předpokládali. Domníval se, že Nahum ji zamýšlel jako vodítko k Aššurbanipalovu pokladu. Vzhledem k tomu, že se Hanna Jaffreyová vypařila, předpokládám, že obchodníkovým informátorem byla právě ona.“

Hlavou mi vířily nové informace. Narazil Aššurbanipal na zlatou žílu cenných předmětů? Samotná rytina musela mít hodnotu alespoň dvaceti milionů. Pokud navíc vedla k pokladu asyrského krále, její cena byla nevyčíslitelná. A přesto se Tomasova historka, zvlášť bez jakéhokoliv přesnějšího popisu, zdála jen stěží uvěřitelná.

Tomas zahlédl skeptický výraz na mém obličeji. „Anatolské státy měly bohaté zásoby zlata, stříbra i drahokamů a sídlili tam také zruční řemeslníci. Je možné, že tam král našel zlatý důl cenných artefaktů.“

„Ninive bylo vypleněno za vlády Aššurbanipalova syna, je to tak?“ zeptal jsem se.

Tomas přikývl.

„Když bylo králi jasné, že svůj boj prohrál, shromáždil všechny své cennosti, svou královnu a své konkubíny a poručil sluhům postavit obrovskou pohřební hranici, kterou pak zapálil. Celý jeho majetek shořel spolu s ním.“

Tomas se zamračil. „To je jen pohádka. Nikdy se nenašel důkaz.“

„Ale na druhou stranu po mně chcete, abych věřil, že je tam někde pořád zakopaný poklad? Co to má být? Nechte mě hádat – ztracené šperky královny ze Sáby?“

„To vy jste chtěl vědět pravdu. A teď, když vám ji říkám, tak se mi vysmíváte.“

Zasáhl mírový vyjednavač Ari, v obavě, aby se naše křehké spojenectví hned nerozpadlo. „To nemůžeš vědět jistě, Tomasi.“

„Věř mi.“ Tomas jej bombardoval slovy, ale kritika vlastně směřovala na mě. „Rád bych dodal, že já jsem tady jediný s nějakou hlubší znalostí mezopotamské kultury.“

Pohybem ruky jsem je zarazil. „Dobře, je mi to jasné. Ale chcete snad, abychom opravdu věřili, že skrýš zůstala celou tu dobu neodhalená? To je absurdní.“

„V Iráku je celkem dvanáct tisíc archeologických nalezišť,“ vyštěkl na mě Tomas. „A to jen těch registrovaných. Mnoho z nich ještě ani nebylo prozkoumáno.“

Jak se rozhovor přiostřoval, Laura s Arim si vyměnili několik pohledů. Nakonec mě vzala za ruku. „Oba se hádáte kvůli přízrakům. Až budete mít rytinu, všechno se nejspíš vyjasní. Teď už jsem každopádně k smrti unavená. Chtěla bych jít spát.“

Dole jsem použil většinu zůstatku na své Vise, abych pro sebe a Lauru zarezervoval pokoje na dvě noci.

„Zaskočíš na drink?“ zeptala se mě Laura, když jsem ji doprovodil ke dveřím. „Nechce se mi samotné sedět v prázdném pokoji“

„Jasně. Proč ne?“ Klesl jsem na postel, zatímco Laura došla k baru a vytáhla dvě miniaturní lahvičky skotské. „Čistá bude stačit,“ řekl jsem. Podala mi sklenici a posadila se vedle mě.

Vytáhl jsem svůj telefon a začal sundávat kryt baterie.

„Co to děláš?“

„Jak nás ten chlap převlečený za šaška našel?“ zeptal jsem se. „To nebyla náhoda – snažil jsem se být opatrný.“

„Musí nás nějak sledovat.“

„Přece se do konce života nenechám pronásledovat těmi šílenci.“ Vysunul jsem baterii a podíval se dovnitř. „Sakra. Tady nic nevidím. Myslel jsem, že tam Eris podstrčila nějaké sledovací zařízení.“

Laura pár minut tiše upíjela ze své sklenky. Když už ticho začínalo být nesnesitelné, řekla: „Můžeš se i svlíknout.“

Přestože to byl poněkud chladný přístup, tryskový přechod od zdvořilostní konverzace k otevřenému pozvání lámal všechny rekordy. S radostí jsem poslechl a sundal si košili.

„Otoč se ke mně zády“

Zřejmě se nahá styděla, a tak jsem se otočil. „Jestli chceš, můžeme zhasnout, mně to nevadí.“

„Ne, to je v pořádku.“ Přejela prsty pod mou čelistí a dolů po krku. Vzal jsem ji za ruku a jemně ji políbil. Zašeptala něco, čemu jsem nerozuměl, a ostýchavě ji odtáhla. To ovšem mou touhu nijak nezmenšilo. Cítil jsem, že tvrdnu jako kámen. Přemístila své prsty na můj zátylek. Ztuhlé svaly na šíji a zádech se jí ochotně poddaly. Poprvé po dlouhé době jsem se opravdu uvolnil.

Trochu jsem se zaklonil. Pramínky jejích dlouhých hnědých vlasů mě šimraly na ramenou. Sjela rukama níž a prsty mi hladila záda. Bude lepší nechat všechnu iniciativu na ní. Věci se koneckonců daly do pohybu, aniž bych na ni jakkoliv tlačil.

Její slova měla stejný účinek jako studená sprcha. „Máš něco implantovaného pod kůží uprostřed zad, kde by sis toho určitě nevšiml. Eris ti to tam musela dát, když jsi byl v bezvědomí. Musíme to vyndat.“ Nebyl jsem si jistý, co mě uzemnilo víc: to, že Lauřina masáž nebyla předehrou k sexu, nebo to, že jsem si nevšiml štěnice uchycené na mých zádech?

„Se všemi zraněními, která tvé tělo poslední dobou utrpělo, sis nejspíš dalšího bolavého místa ani nevšiml.“

Posadil jsem se na záchodové prkýnko a Laura se pinzetou a nůžtičkami ze své manikúry pokusila štěnici odstranit. Po jednom nebo dvou píchnutích bylo hotovo. Vtiskla mi do dlaně malý předmět podobný zrnku rýže.

„Spláchni to do záchodu a je to,“ radila mi.

Sáhl jsem po kapesníku a pečlivě do něj zařízení zamotal. Strčil jsem je do kapsy u kalhot a vrátil se do ložnice obléknout si košili.

Laura zůstala stát na prahu koupelny s ustaraným výrazem ve tváři. „Ty to nevyhodíš?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Mám lepší nápad.“

XVI

Večerní obloha, nízká klenba šedých mraků, držela horko a proměnila město v kompresní komoru. Vzduch volal po úlevě – po prudké bouřce nebo průtrži mračen. Řidiči klábosili do mobilních telefonů, vychlazení uvnitř klimatizovaných aut jako kostky ledu, zatímco chodci se zalykali vedrem. Vzhledem ke zmatku a množství kolemjdoucích bylo téměř nemožné zahlédnout mé pronásledovatele, byl jsem si ale jistý, že mě sledují. Moje první cesta vedla ke Corinne Carterové.

Corinne vyrostla v Harlemu, ale natrvalo se přestěhovala na jih. Patřila k naší partě na Kolumbijské univerzitě. Byla jediná, komu kdy prošlo říkat mi Johnnie. Ve škole byla tou klidnou silou, která nás všechny držela pohromadě. Když se někdo po tahu vrátil s luxusní kocovinou, byla tam pro něho. Když nějaký spor přerostl v něco vážnějšího, vždy přispěchala situaci zachránit. Všechny nás překvapilo, že dnes žije jako poustevnice.

Corinne se ze své domácí kanceláře zaměřovala na vývoj a testování vyspělých bezpečnostních systémů pro banky a firmy na Wall Street. Na internetu se dokázala prosadit stejně dobře jako kterýkoliv hacker.

Bydlela ve věžáku ze žlutých cihel na rohu Osmé avenue a 23. ulice. Čas ubíhal, aniž by si všimla, jestli ten den pršelo nebo svítilo sluníčko. Vždycky měla zatažené rolety. Jednou se přiznala, že podzim pozná podle toho, že se zapne topení. Myslím, že ani nemá pořádný zimní kabát. Vstupní dveře domu jsou jen pár kroků od schodů do metra, kterým se dostane všude, kam potřebuje. Pravidelný přísun potravy zajišťovaly Dunkin‘ Donuts a Dallas BBQ přímo přes ulici. Jedla prostě hodně žebírek a třešňových koblih.

Corinne žila v odloučení od světa jako středověká jeptiška.

Zcela předvídatelně odpověděla okamžitě, když na ni vrátný zazvonil.

Netušil jsem, jestli ten proradný čip umí vedle souřadnic zaznamenávat i nadmořskou výšku, a tak jsem jej radši před výtahem žvýkačkou přilepil pod ozdobnou římsu.

Sotva jsem překročil práh, dostalo se mi dlouhého a nadšeného objetí. „Jak se máš? Už dávno jsem za tebou chtěla zajít, ale v nemocnici mě k tobě nechtěli pustit a pak jsi prostě zmizel. Snad tisíckrát jsem ti zkoušela zavolat nebo napsat.“ Dotkla se mého rtu. „Ten obličej sis zranil při nehodě?“

„Omlouvám se, že jsem se ti neozval. Dlouho jsem nedokázal s nikým mluvit. Teď už jsem na tom líp, aspoň zdravotně.“ Kdybych jí řekl o napadení, jen bych ji zbytečně rozrušil.

Stiskla mi ruku, vyhnala kočku z křesla v obýváku a nabídla mi její místo. Její perská kočka na protest zamňoukala. „A teď to s Halem. Úplně jsem se zhroutila, když jsem to včera zjistila.“

„Nejspíš si přestal dávat pozor,“ řekl jsem.

„To se stane raz dva. Už jsem to viděla mockrát. Tohle svinstvo z lidí dokáže udělat trosky.“

„Věděl jsem, že tě to opravdu vezme.“

„Děkuju, že ses zastavil. Vím, že se nevídáme tak často jako dříve, ale pořád na vás všechny myslím.“ Na Corinne byly vždy nejkrásnější její nádherné hnědé oči. Právě teď se začaly zalívat slzami. „Dříve jsem Halovi záviděla, že mohl vyrůstat s takovými možnostmi. Vlastně mě překvapovalo, že se zahazuje s námi.“

Ucítil jsem osten viny. Kdybych nebyl až po uši v problémech, rovnou bych si to s ní vyjasnil. Teď jsem ji nechtěl ještě více vyvést z rovnováhy informací o skutečné příčině Halovy smrti.

„Můžu ti nabídnout něco k pití?“

„Kafe by bodlo.“

„Černé, že?“ Prohodila to spíše jako řečnickou otázku cestou do kuchyně.

Když se vrátila, všiml jsem si, že odposledně přibrala pár kil. Vždy měla příjemně zaoblené tvary s plnými křivkami a moc jí to slušelo. Mužům přišla bezprostřední a přitažlivá. Bylo pro mě záhadou, proč se takhle schovávala.

Podala mi mou kávu a s hrníčkem v ruce se posadila na pohovku naproti mně. „Víš něco o Halově pohřbu?“

„Ne. Policie prý zatím ještě nevydala jeho tělo. To vím od Laury.“

„Jak to nese?“

„Moc dobře ne. A navíc má vážné problémy s vypořádáním majetku. Minina i Peterova.“

Corinne si povzdechla. „Ta jeho matka! Věznila ho jako rybičku v akváriu. Na jejím pohřbu se Hal stěží držel na nohou, tak byl bez sebe. To je vážně divné, co s ní udělal. A Peter je teď v domově důchodců, že?“

„Je v hodně špatném stavu. Už se sám ani nenají, nikoho nepoznává.“

„Alespoň nezjistí, co se stalo jeho synovi.“

„Jo. Vlastně je to dar z nebes.“ Upil jsem kávy. „Doufal jsem, že bys mi mohla s něčím pomoct, Corinne. Měla bys teď trochu času?“

„Právě dokončuju nějakou práci. Jak moc to spěchá?“

„Dost.“

„O co jde?“

„Pár lidí mi teď dělá ze života peklo. Chtějí získat jeden artefakt, který patřil Samuelovi, a nechtějí se představit. Jediné vodítko, které mám, je neobvyklá webová stránka s fórem o alchymii.“

„Alchymii? Jako o černé magii, satanismu a tak?“

„Nic tak výstředního. Tváří se seriózně. Ty stránky snad odkazují na články o renesančních a středověkých dokumentech, které popisují esoterické metody přeměny základních kovů ve zlato.“

Rozesmála se. „Děláš si ze mě legraci?“

„Vím, že to zní šíleně. Jenže tihle lidé jsou nebezpeční. Už mi dokonce dvakrát vyhrožovali. A jako by to nebylo už tak dost špatné, Hal se s nimi zapletl taky. Zrovna jsem to zjistil. Musím vědět, kdo doopravdy jsou.“

„Objevují se na těch stránkách?“

„Jen pod maskami a astrologickými znameními. Dvě jména ale znám. Eris Hainesová a George Shimsky.“

„No tak se na to pojďme podívat.“

Požádala mě, abych si vzal kuchyňskou židli a přinesl si ji do pracovny. Na rozdíl od domáckého nepořádku ve zbytku bytu byla její kancelář zařízena po spartánsku. Nikde žádné knihy, žádné šanony, jen pár propisek a papír na poznámky. Jedinou výjimkou byla hromada kočičích hraček na podlaze. Kočka vešla do místnosti za námi. Popadla roztrhanou látkovou myš a pokračovala v cupování jejích vnitřností, přičemž po celé zemi rozházela bílou vatu a s nasupeným výrazem upírala své žluté oči na Corinne. Ta se zasmála. „Pořád se na mě zlobí, že jsem ji vyhodila z křesla.“ Kočka začala příst a otírat se mi o nohy. Natáhl jsem k ní ruku a prohrábl jí kožich.

To Corinne pobavilo ještě víc. „Teď chce, abych žárlila.“

Na stole stály tři monitory, každý s jiným spořičem. Na jednom Bartókovy melodie doprovázely déšť jemně se snášející na pole divokých květin, na druhém omývaly vlny oceánu korálovou pláž. Poslední monitor zobrazoval les sálající podzimními barvami.

„To je nejblíže, jak se kdy dostanu k přírodě,“ zažertovala Corinne. Posadila se do tak technologicky vyspělé židle, že se podobala spíš sedadlům, jaká byla k vidění v bojovém tryskáči. „Ta je na zakázku. Dlouhé hodiny sezení si na zádech vyžádají nepředstavitelnou daň. Takže, máš jenom jména? Žádná data narození, čísla řidičáku, nic podobného?“

„Jenom tohle.“ Podal jsem jí vizitku, kterou mi dal Colin Reed. „Telefonní číslo i fax jsou hluché, takže název společnosti je pravděpodobně taky falešný. Jinak vím jen to, že Eris Hainesová by mohla být absolventkou MIT a vyhodili ji z ministerstva obrany. George Shimsky byl chemik.“

„To je dobrý začátek.“

Posadil jsem se vedle ní, zatímco hledala na internetu.

„Fajn, o Hainesové nemůžu nic najít. Je pravděpodobné, že to není její skutečné jméno. Totéž platí o názvu společnosti. Shimsky promoval s vyznamenáním na MIT v roce 1984, když mu bylo dvacet. O rok později už měl zaregistrovaných pět patentů. Šikula. Pracoval pro Dow Chemical a FMC. Ani na jednom místě nevydržel moc dlouho. Založil si svou vlastní poradenskou firmu a pak ho postihla nehoda. Dobrý bože!“

„Co?“

„Stojí tady, že se pokoušel přeměnit kovy ve zlato.“ Zavrtěla hlavou. „Jak dokáže člověk takhle zblbnout? Utrpěl vážné fyzické trauma a zhroutil se. Pak už o něm nemůžu nic najít. Jak se jmenovaly ty stránky, o kterých jsi mluvil?“

„Alchymistické archivy tečka com.“

Najela na stránky a několik minut je projížděla. „Tady je pár zajímavých věcí, ale chvíli mi potrvá, než do toho opravdu proniknu. Poslyš, Johnnie, mám teď vážně důležitý termín, který nesmím prošvihnout. Můžu ti zavolat? Vrhnu se na to co nejdřív.“

„Jasně. Jsi skvělá, děkuju za pomoc.“

„Jsem tu pro tebe, kdykoliv budeš potřebovat – vždyť to víš.“

„A ještě něco, další jméno – Hanna Jaffreyová, studentka pensylvánské univerzity. Mohla bys mi zkusit najít něco i na ni?“

„Ještě někdo další? Začíná to vypadat, že sis proti sobě poštval celý svět.“

XVII

Když jsem se rozloučil s Corinne a vyzvedl si čip, mávl jsem na taxi a brzy dojel ke kanceláři na západním konci 34. ulice, o které mluvil Tomas. Bylo to bezútěšné místo, malý a ponurý kout v jinak zářivém panoramatu Manhattanu.

Požádal jsem řidiče, aby zpomalil na krok. Po mé levici se do dálky rozprostíralo železniční depo na West Side. Naproti kostel s fasádou z červených cihel, románským obloukem z bílého vápence a gotickými okny nad ním, to vše zakončené několika cementovými bloky. Nebyla to obchodní budova, přesto jsem taxikáře požádal, aby na chvíli zastavil. Dohlédl jsem odsud na řeku Hudson, takže jsme museli být blízko. Cedule nad vchodem hlásala KOSTEL SV. MICHALA, ŘÍMSKOKATOLICKÝ KULT JIŽ OD ROKU 1857.

Před kostelem byla socha Ježíše. V životní velikosti a ukryt za průsvitným plexisklem jako v otevřené rakvi stál na podstavci a shlížel na kolemjdoucí. Celý byl vymodelován z bílé sádry s jednou rukou napřaženou a druhou dotýkající se velkého pozlaceného filigránu překrytého zlatým křížem a bílým lidským srdcem. Nad schránkou byl římskými kapitálkami vyryt nápis „Pojďte ke mně všichni, kdo se namáháte a jste obtíženi břemeny, a já vám dám odpočinout“.

Jako by to tam bylo napsáno pro mě.

V dalším bloku budov jsem to našel: nevýraznou štukovou stavbu s pěti patry. V přízemí byly křídově modré dveře z dřevěných lišt, které zjevně několik let nikdo nepoužil, a kousek dál žebrovaný kovový čtverec o velikosti garážových dveří. Vedle jsem zahlédl pět symbolů planet vyrytých na prosté mosazné tabulce připevněné ke zdi.

Ozval se taxikář. „Jestli pojedeme ještě dál, narazíme na dálnici. Co chcete dělat?“

„Už jsem viděl dost. Zavezte mě do přístavu.“

Zavrčel zřejmě na souhlas, otočil auto a zrychlil.

Vysadil mě u autobusového terminálu v přístavu, kde pouliční prodavači na chodníku vystavovali své zboží – staré knihy, kabelky, vonné oleje. Jeden z nich odzátkoval láhev a strčil mi ji pod nos. Vzduchem se rozlila slabá vůně jasmínu, která se záhy srazila s hnilobným pachem ulice.

Přistoupil ke mně bezdomovec se vztyčenou rukou. Měl na sobě roztrhané sportovní šortky, tenisky Nike a kšiltovku, zpod níž splývaly dlouhé dredy. Upřel na mě své bledé oči. Usmál se a poodhalil zkažené zuby uživatele metamfetaminu. Podal jsem mu pár čtvrťáků. Když jsem odcházel, smekl svou čepici.

Cestování autobusem bylo synonymem luxusu naposledy někdy mezi světovými válkami. Bez ohledu na město vypadala všechna autobusová nádraží stejně smutně a zanedbaně. Přístavní terminál byl v této kategorii přeborníkem. Podlaha, stěny i hranaté sloupy byly pokryty blátově hnědými keramickými dlaždicemi. Jako by se snad proti budově někdo spikl a snažil se, aby v m vládlo co nejtlumenější a nejohavnější světlo. Jedinou výjimkou byla obrovská plastika ze třpytivého hliníku a barevných úlomků na jižní zdi. Visela tam jako překrásné dítě ztracené na veřejných záchodcích.

Došel jsem k pokladně a napadlo mě, že můžu ušetřit hotovost, když zkusím zaplatit Samuelovou kreditkou. Pokladní na mě vrhla neblahý pohled. „Přejete si?“

Tohle byla standardní věta, kterou se naučili říkat všichni obchodníci, než vás stáhnou z kůže.

„Jeden lístek na příští autobus do Philadelphie, prosím.“

„Jednosměrný nebo zpáteční?“

„Jednosměrný.“

„Dělá to třiadvacet dolarů.“

Prostrčil jsem přepážkou Samuelovu American Express. Žena kartu projela strojkem a čekala. Přimhouřila oči a zaostřila na obrazovku. Pak se otočila zpátky na mě. „Omlouvám se, pane, tahle karta nefunguje. Stojí tady, že držitel je po smrti.“ Změřila si mě. „Na nebožtíka nevypadáte nejhůř.“

Zamumlal jsem pár slov na omluvu a zeptal se, kde jsou nástupiště autobusů. Zakoulela očima a ukázala na stojan s vývěskami. „Od toho jsou tady cedule. Najděte si to na nich.“

Můj plán byl nechat sledovací zařízení někde na palubě autobusu, aby si mí nepřátelé mysleli, že jsem odjel z města. K tomu jsem se ale nedostal. Cestou k nástupišti jsem zahlédl muže, který Lauru očumoval v parku na Washington Square – chlápka s ostře řezanými rysy, mrtvolně bledou pleti, uhlově černými vlasy a červeným tetováním na levém zápěstí. Vidět ho tady a teď nemohla být náhoda.

Vyrazil za mnou. Autobusová nástupiště se najednou zdála opuštěná a po přístavní policii jako by se slehla zem. Vyběhl jsem z budovy a rozběhl se po 42. ulici. Na Desáté avenue jsem chytil konec oranžové. Než na křižovatku doběhl šašek, blikla červená a před ním se objevila projíždějící auta. Když jsem doběhl k West Side Highway, zamířil jsem na sever a pak odbočil na 44. ulici. Lapal jsem po dechu a bylo mi jasné, že o moc déle už tohle tempo neudržím.

Na místě, kde ulici přetínala železniční trať, lemoval příkrý svah pás neotesané černé skály, v níž byl vyhlouben železniční koridor. Strmý, asi šestimetrový sráz nad kolejemi a masivní hradba domů na druhé straně ulice povážlivě snižovaly mé šance. Ani ostnatý drát obehnaný kolem parkoviště kamionů mi moc možností neskýtal. Za mnou se na řece Hudson rýsovala válečná loď Intrepid. Vedle ní kotvila černá ponorka a za ní jedna menší loď, na níž byla vystavena polovina letadla Concorde. Směsice starých lodí a letadel skýtala celou řadu úkrytů, jenže na noc se celý areál zavírá.

Měl jsem strach, že se mi z běhu rozskočí vnitřnosti. Zahlédl jsem šaška, jak vybíhá zpoza rohu, a tak jsem se rychle rozhlížel, jak se z ulice ztratit. Jen zázrakem jsem si před ním udržel takový náskok.

Po mé levici byl kolem parkoviště kus rozbitého a ohnutého plotu. Protáhl jsem se mezerou a pokusil se mu schovat mezi změtí kamionů. Přitom jsem si o drát rozedral košili a pořezal rameno. Kličkoval jsem mezi auty a snažil se jej setřást.

Zvuk pronásledování najednou ustal, jako by se do země propadl. Obchází kolem nebo jsem se mu ztratil? Vynořil jsem se na 45. ulici kousek od bílé nízkopodlažní stavby. Prostorný vchod do budovy byl otevřený dokořán. Vběhl jsem dovnitř. Byla to pitomá stáj páchnoucí vlhkem, hnojem a starým olejem. Z jedné strany jsem slyšel šustění kopyt a švihání ocasů. Stály tu řady prázdných a vyšňořených bílých a světlých kočárů. Vypadalo to tady jako na cikánské svatbě, jen všichni kočí odešli na oběd. Musí to být kočáry, které jezdí v Central Parku, pomyslel jsem si.

Přikrčil jsem se na zamaštěnou podlahu pod čtvrtý z pěti kočárů v řadě, vdechoval prach ze slámy a naslouchal tichému ržání koní. Nemohl jsem riskovat a použít svůj mobil. Kdyby mě vystopoval dovnitř, okamžitě by uslyšel můj hlas a našel můj úkryt. Vyplašil mě nový zvuk. Kroky kolem kočáru. Zatajil jsem dech a doufal, že se vydá jiným směrem, ale klapot jeho holínek se ozval jen o dva kočáry dál. Vyrazil jsem.

Když jsem vyběhl zpoza kočáru, s údivem si mě prohlížel zavalitý chlápek s velkými mokrými koly v podpaží své pracovní košile. Šašek nikde. Štěstí mě neopustilo.

Jakmile jsem se ocitl na Desáté avenue, pořádně jsem se rozhlédl, jestli není poblíž, a plížil se těsně kolem výkladních skříní, abych byl méně nápadný. Ještě než jsem došel ke kavárně se zahrádkou plnou lidí bavících se za teplého letního večera, přistálo mi v kříži něco, co připomínalo rukojeť šroubováku. Popadla mě něčí paže v černém rukávu.

„Myslel jsem si, že na mě zkusíte nějakou podobnou sviňárnu, Madisone.“

Pokusil jsem se mu vytrhnout. Přitlačil mě na skleněnou výlohu pekárny. Nikdo z kolemjdoucích si nás nevšímal.

„To mě zastřelíte přímo tady? Před všemi těmi lidmi?“

„Ne, přejdeme ulici k lahůdkářství, kde mám zaparkované auto.“

„A když nepůjdu?“

„Už vás někdy postřelili?“

„Ne.“

„Mě ano. Nejprve nic necítíte. Jen ránu. Jako kdyby někdo vzal lopatu a vrazil vám ji do zad. Pak vás to začne divně pálit. Potom už se ani neudržíte na nohou.“

„Takže až nastoupíme do auta, bude na mě čekat, co?“

„Eris? To si pište. S otevřenou náručí.“

Než jsem mohl odpovědět, jako bych slyšel prasknout pneumatiku. Svět se zastavil. Ucítil jsem, jak se ode mě muž odtáhl. Podlomila se mi kolena. Přitiskl jsem se ke skleněné výloze ve snaze udržet se na nohou. Čekal jsem, až mě začne pálit v zádech. Z krku mi vyšlo zasténání.

Žena u nejbližšího stolku na zahrádce vyskočila ze židle a vykřikla. Žlutý taxík prudce zabrzdil. Kolemjdoucí muž vytáhl telefon a začal vytáčet nějaké číslo. Kavárna se vylidnila. Lidé ode mě utíkali. Natáhl jsem ruku. Nikdo ji nechytil.

XVIII

Dav se shromáždil kolem něčeho na chodníku. Zkroutil jsem ruku a ohmatal si záda. Nic neobvyklého. Žádná popálenina, žádná otevřená rána, žádný lepkavý potůček krve. Nohy se zdály jistější. Odstrčil jsem se od výlohy a zjistil, že můžu normálně chodit.

Začala houkat první siréna a před kavárnou zastavilo požární auto následované policejní hlídkou. Pak už jsem přestal auta s houkačkami počítat. Protlačil jsem se do čela davu a uviděl dodávku pomalovanou graffiti stojící k obrubníku ve zvláštním úhlu. Před ní ležel na chodníku muž v roztrhaných kraťasech a s jednou teniskou. Z jeho trupu tryskala krev a stékala mu po nohou.

Muži v uniformách kolem něj utvořili kruh. Jeden z nich se nad ním naklonil a sepjatýma rukama mu začal v rámci poskytnutí první pomoci masírovat srdce.

Prohlížel jsem si dav a hledal v něm šaška, ale ten se vypařil. Bylo pochopitelné, že své záležitosti nebude chtít řešit před polovinou newyorské policie. Nějakou chvíli jsem tam zůstal a užíval si ochrany davu. Co se stalo? Byla nehoda pouhou ránou osudu? Odrazila se kulka mého útočníka, zasáhla dodávku, a způsobila tak srážku?

Lidé se rozešli, když se objevilo pár policistů a nařídili přihlížejícím ustoupit. Ještě jednou jsem se rozhlédl po šaškovi, než jsem nastoupil do taxíku uvězněného ve vzniklé zácpě. Nehoda, která mě zachránila, oživila vzpomínky na mou vlastní havárku. Zaplavilo mě vyčerpání, ale ostrý zub paniky mi nedovolil uvolnit se. Cítil jsem, jak se hroutím, a dostal jsem strach, že déle už ten poprask, do kterého mě Hal dostal, nevydržím. Potřeboval jsem pomoc. Někde na nádraží Penn Station provozoval Rapunzel, jeden můj starý známý, dodávku s občerstvením. Doufal jsem, že tam najdu alespoň dočasnou spásu.

Rapunzel získal svou přezdívku podle vlasů ostříhaných nakrátko kromě blonďatého pramene na týlu, který mu splýval až k zadku. Nikdy o té pohádce neslyšel, takže když se dozvěděl, že Rapunzel je jméno princezny, zkrátil si je na Rap. V branži se pohyboval už víc než deset let. Za tu dobu změnil mnohokrát působiště, ale ne poskytované služby. Napálil několik mých známých a jednomu chlápkovi prodal tak nekvalitní matroš, že skončil na jipce.

Našel jsem ho, jak postává vedle svého stánku a poslouchá hudbu dunící z reprobeden. „Nazdar, Rape, vidím, že na muziku máš pořád stejně příšerný vkus.“

Zazubil se a odložil sendvič, který právě žvýkal. „To je dost, že se ukážeš.“ Sjel pohledem mou roztrhanou košili a krvavý šrám na rameni. „Co se ti stalo? Začal jsi znova randit s drsňákama?“

„Moc vtipné, Rape. Poslyš, potřebuju něco koupit.“

„Mám skvělé krůtí sendviče. Máma vlastnoručně uvařila maso a naplnila je.“

„Ty jsi komik, Rape. Myslím, že ses minul povoláním.“

„Takhle si vydělám víc než dost, i když dřu jak vůl. A když už jsme u toho, je vedro jako kráva.“

„Dneska jsem na mizině. Mohl bys mě načas založit?“

„Načas?“

„Na týden nebo tak.“

„Vidíš snad, že bych nosil Armaniho? Bankomat je hned támhle.“ Ukázal neurčitě k severu.

Od drog to ke zbraním nebylo zase tak daleko, a tak jsem považoval za pravděpodobné, že bude mít to, co chci. Nikdo nám nekoukal přes rameno, ale přesto jsem ztišil hlas. „Poslyš, nastala taková situace. Potřebuju zbraň.“

Rozšířily se mu zorničky.

„A nějaké povzbuzováky – ty budu potřebovat taky.“

„Tebe bych na gangstera nikdy netipoval, Madisone. Umění už tolik nenese?“

„Ani se neptej,“ odpověděl jsem. „Tak co ty na to?“

„Mám tady dost silný matroš. Chápeš, co chci říct? Kolik toho chceš?“

„Tak na týden.“

„Počkej.“ Popadl svůj mobil, rozjedený sendvič, strojek na kreditky a pokladnu a pokynul mi, abych ho následoval do kabiny dodávky. Sehnul se a odsunul mi nohu, aby mohl zvednout plastový kobereček na podlaze. Pod ním byl z hobry hrubé vyřezaný poklop. V důlku pod ním ležely dva revolvery.

Natáhl si latexové rukavice a jeden vytáhl. „Je to Glock. Předpokládám, že neumíš střílet.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tohle je pro lidi, jako jsi ty, to nejlepší. Máš sedmnáct nábojů.“ Ukázal mi, jak zbraň nabít. „Jestli opravdu plánuješ někoho odkrouhnout, musíš se k němu dostat blízko.“

„Jak to?“

„Potřeboval bys tak tisíc tréninkových výstřelů, aby ses trefil na delší vzdálenost. Vyjde tě to na patnáct set. Munice je zdarma.“

„Mám na to. Jenom ne teď hned.“

„Děláš si ze mě srandu?“

„A co ty pilule? No tak. Dříve jsem brával výhradně od tebe.“

„Mám nějaký dexedrin. Stejně dobrý, vážně. Vyjde tak na tři kila.“

„Jen za pár prásků? To má každý řidič kamionu.“

„Právě teď tady poblíž žádné řidiče nevidím. Je to kvalitní zboží. Nejsem žádná charita, Madisone.“

Sundal jsem si hodinky a ukázal mu je. „Omega Speedmaster. Stojí pár tisíc. Vem mi to do zástavy za obojí, Glock i stimulanty.“

Vzal si hodinky a obtočil si nerezový řemínek kolem zápěstí. „Hodinky jsou v dobrém stavu. Nechám si je, ale jenom za tu pistoli. A jako konečnou cenu, ne zástavu.“

„To nemyslíš vážně.“

„To je fér, brácho. Všichni potřebujeme peníze. Je to férová nabídka.“

„Takže mám zkusit štěstí někde jinde?“

Poslední poznámka vyvolala hurónský smích. „Ztrácíme tady čas.“ Z přihrádky u spolujezdce vytáhl průhledný uzavírací sáček, uložil do něj Glock a sundal si rukavice.

„Nemáš něco, do čeho to můžu dát? Přece to nemůžu jen tak nosit v ruce.“

Zakroutil hlavou a natáhl se za sedadlo pro malou plátěnou tašku. „Za to bych si měl naúčtovat příplatek. Vezmi si to,“ řekl. „A teď zmiz.“

Když jsem odcházel, nechal jsem pootevřené dveře. Rapův rozjedený sendvič ležel pořád na palubní desce. Počkal jsem, dokud nedojde do zadní části dodávky k otevřenému pultu, kde jeho vytáhlou postavu obklopoval stojan s čokoládovými tyčinkami, zabalenými sendviči z bílého chleba, plechovkami s kolou a krabičkami džusu, a nedá se do vzrušeného hovoru s dalším zákazníkem.

Vkradl jsem se zpátky do dodávky, vytáhl ďábelský vynález, který mi Eris vpašovala do zad, zastrčil jej mezi listy salátu v Rapově sendviči a odešel jsem.

Našel jsem zapadlou restauraci na úplném konci nádraží a dal si dva šálky odporné kávy, která chutnala, jako by se vařila celý den. Doufal jsem, že v ní bude o to víc kofeinu, a opravdu z velké části zahnala únavu, i když mi trochu pocuchala nervy. Byl jsem znovu na koni a připraven vyrazit do boje.

Chtěl jsem se podívat na hodinky, ale na chvíli jsem zapomněl, že mi je zabavil Rapunzel. Telefon mi prozradil, že je skoro jedenáct večer. Zvedl jsem se k odchodu, ale nebyl si tak úplně jistý, kam by měly směřovat mé další kroky. Eris bude bez sebe vzteky, že mě už podruhé ztratila, takže vypustí své hlídací psy. Můj život se najednou tak strašně změnil. Pronásledují mě v mém vlastním městě, nemůžu zůstat ve svém bytě, moje existence se řídí Halovou hrou. Z celé téhle situace mi bylo nanic, jenže jsem neviděl žádný způsob, jak se z ní dostat.

Zavolal jsem Lauře. Ozvala se recepce, kde mi sdělili, že není u sebe. Po chvíli panické úzkosti jsem ji zkusil vytočit znovu. A zvedla to.

„Kde jsi byla? Slíbila jsi, že zůstaneš ve svém pokoji. Nesmíš mě takhle děsit.“

Rozpustile se zasmála se, jako se smějí lidé po celovečerním popíjení. „Nemohla jsem už vydržet jen tak koukat do zdi. Zašli jsme se Zakarovými do baru. Pár drinků krásně zahnalo nudu.“

V pozadí se ozvaly mužské hlasy. „Je to Ari a Tomas?“

„Moment. Tomas už se loučí.“ Slyšel jsem, jak se vysoký tón jejího hlasu mísí s jejich. Uběhla asi minuta.

Laura se vrátila k telefonu. „Teď si připadám hloupě, že jsme je podezírali. Jsou to Asyřané.“

„Hm?“

Následoval příval slov. „Ari vyhrál se svými fotkami spoustu cen. A Tomas se kdysi chtěl stát knězem. Než odjel do Oxfordu, vstoupil do semináře.“

„Proč ta změna?“

„Zamiloval se, ale ta dívka nakonec skončila s jiným. Vlastně je to romantické a smutné zároveň.“

„No, jsem rád, že už jsi klidnější.“ Neřekl jsem to sarkasticky, ale ona to tak pochopila.

„Copak tobě se člověk nijak nezavděčí? Myslela jsem, že chceš, abych si s nimi rozuměla.“

„Samozřejmě. Nemyslel jsem to tak. Mám nervy na pochodu. Ten chlápek z parku, ten šašek, mě vystopoval.“

Slyšel jsem, jak se jí zastavil dech. „Sakra, Johne, musíš toho nechat. Svůj příděl šťastných náhod už jsi vyčerpal.“

„To je dobrý nápad – pro tebe. Přesně to jsem po tobě chtěl, vzpomínáš? Já mám jedinou možnost, jak se z toho dostat. Najít, co chtějí, a skončit to.“

V telefonu se na minutu rozhostilo ticho, až jsem si myslel, že zavěsila. „Máš pravdu,“ řekla konečně. „Zavolám několika známým a zkusím zjistit, jestli bych u někoho z nich mohla zůstat.“

„Jestli budeš ještě zítra ve městě, Lauro, pokusil bych se nám všem domluvit schůzku s Claire Talbotovou v Muzeu moderního umění.“

„Ty se s ní chceš přece jen setkat?“

„Pořád se mi nedaří pohnout se znakem amerického senátu. Bude lepší obrátit se na nějakého znalce umění. A za Phillipem už se mi podruhé nechce.“

„Tomas chce zítra ráno zajít za profesorem Jacobem Wardem. Je to odborník na biblická studia z Kolumbijské univerzity, který zná Hannu Jaffreyovou. Specializuje se na menší proroky.“

To jméno mi nic neříkalo, takže na Kolumbijské musel začít učit, až když jsem odešel. „Tuší, kde Jaffreyová je?“

„Prý ne.“

„Myslel jsem, že se Tomas chce držet zpátky. Důvěřuje tomu Wardovi?“

„Ano. Řeknu mu, ať změní plány. Ward odpoledne a Claire ráno.“

Popřál jsem jí dobrou noc a cítil se trochu podvedený. Zatímco já jsem se jako chrabrý rytíř bil za naši věc, Laura se Zakarovými si flámovali.

Zpátky na hotelovém pokoji jsem v horké vodě namočil žínku a vyčistil si ránu, kde se drát zakousl do mého ramena. Lehl jsem si na postel, ale spánek nepřicházel. Byl jsem neklidný a roztěkaný.

Na internetu v mobilu jsem si vyhledal Jacoba Warda a zjistil, že ve svém oboru je velkou hvězdou s nejlepšími akademickými referencemi, články publikovanými v nejprestižnějších časopisech a pochvalným hodnocením svých studentů. Někteří kolegové s jeho názory nesouhlasili, ale kromě toho jsem o něm nenašel jedinou zápornou poznámku. Bylo by zajímavé se s ním opravdu setkat a prohlédnout si ho na vlastní oči. Nikdo není dokonalý.

Pak jsem zalistoval Samuelovým deníkem, jednak mi jeho rukopis poskytoval útěchu, jednak jsem hledal jakoukoliv stopu. Doufal jsem, že mě něco napadne. A opravdu se to stalo

Samuel do deníku vložil kopii Dürerova dřevorytu Nevěstka babylonská z jeho cyklu Apokalypsa. Pod ní napsal:

Za povšimnutí stojí Dürerův portrét nevěstky babylonské v pravém dolním rohu obrazu. Je ztvárněna jako šenkýřka a původní bohyně Ištar, prototyp Afrodity, Venuše a Aštoret. Bible ji z bohyně proměnila v čarodějnici a děvku. Dürerova šelma neodpovídá popisu v knize Zjevení.

O pár stránek dal byl vložen další obrázek opatřený poznámkou.

Stejně jako pečeť krále Šalamouna (šesticípá hvězda) i osmicípá Ištařina hvězda představuje spojení nebe a země a je symbolem transmutace.

Nikdy jsem nevěděl, že se bratr tolik zajímal o náboženství. A přesto jsem měl před očima důkaz psaný Samuelovou vlastní rukou, který spojoval alchymii s asyrským božstvem. Co měly Ištařina osmicípá hvězda a Nevěstka babylonská společného? A jak s tím souvisel ukrytý asyrský poklad?

Zavřel jsem deník, posadil se a dumal nad tím, co jsem se právě dočetl. Zatím jsem měl jen střípky informací. Neschopnost poskládat z nich celý obrázek mě otrávila. Tajil přede mnou Tomas pořád ještě něco nebo měly být všechny ty řeči o pokladu jen pokusem, jak mě svést ze stopy? Samuel zmínil transmutaci. Možná mému bratrovi nešlo ani tak o poklad samotný, ale o vzorec pro přeměnu základních kovů ve zlato.

XIX

Úterý 5. srpna 2003, 7:30

Jak se ukázalo, Muzeum moderního umění bylo v úterý pro veřejnost uzavřeno. Claire jsem zastihl doma. Slíbila, že kolem poledne se s námi může sejít v provizorním sídle muzea v Queensu.

Rychle jsem zavolal Lauře, která mi řekla, že po našem včerejším telefonátu ani oka nezamhouřila. Známým se zatím nedovolala, takže ještě zůstane ve městě. Ujistila mě, že dopoledne stráví s Tomášem a Arim a sejdeme se až v Muzeu moderního umění.

K oblékání jsem si pustil zpravodajský kanál NY1. Reportáž o válce v Iráku informovala o tom, že se nachází dvacet těl civilistů denně a že situace s únosy a popravami se zřejmě ještě zhorší. O několik zpráv později jsem zachytil informaci o střelbě nedaleko nádraží Penn Station. Kamera zaostřila na dodávku s občerstvením s dírami po kulkách v hliníkových panelech. Následoval záběr na Rapunzela spoutaného v želízkách a odváděného k policejnímu vozu. Jak jsem doufal, Eris a šašek vystopovali štěnici až k Rapunzelově dodávce. Podle reportáže byl Rap obviněn z prodeje omamných látek a držení zbraně. O Eris a jejích nohsledech ani zmínka.

Konečně nějaké dobré zprávy.

Nemohl jsem se rozhodnout, jestli si s sebou revolver vzít nebo ne. Trochu mě uklidnilo vědomí, že Eris mě pravděpodobně ztratila z hledáčku, a nošení zbraně bez povolení bylo v New Yorku nezákonné – nemohl jsem si dovolit, aby mě s ní chytili. I kdyby se jim podařilo znovu se mi dostat na stopu, stěží jsem se mohl pustit do nějaké přestřelky a riskovat, že zraním nevinné lidi. Zdráhavé jsem zbraň zabalil do ručníku a zastrčil ji do své cestovní tašky, než jsem zamířil do lobby.

Venku vládl čistý a svěží ranní vzduch. Koupil jsem si výtisk Timesů a zamířil do Westway Diner na snídani.

Ozdobná reklamní cedule nad okny hlásala, že podnik byl zvolen nejlepší restaurací na Manhattanu. Na turisty by to nepochybně udělalo dojem, protože Newyorčané se ve svém jídle vyznají, jenže pouze dokud by neprošli kolem jiných jídelen a nezjistili, že i ony byly zvoleny nejlepšími restauracemi na Manhattanu. Rozdíl byl jen v tom, kdo, kdy a o čem vlastně hlasoval. Snídaně mi ovšem chutnala a čerstvé kafe mě postavilo na nohy.

Vzpomněl jsem si na otázku, která mě trápila včerejší noc, ucítil jsem, jak se odpověď vznáší někde mimo mé vědomí. Při jídle jsem nechal myšlenky volně plynout. Pak to přišlo. Když mi číšník podával účet, měl jsem pocit, jako by mi na talíř vyklopil pytel zlata.

Šlo o Corinninu poznámku o pohřbu Halovy matky. I když jsem tehdy byl mimo město, věděl jsem, že Minin pohřeb se konal v kostele Přímluvy v Hamilton Heights. Pokud tam jejich rodina měla hrobku, měl by do ní Hal neomezený přístup. Byl by to geniální úkryt.

Hodil jsem na stůl pár drobných za útratu a běžel do metra. Vystoupil jsem na stanici na 155. ulici a pospíchal ke kostelu Přímluvy o dva bloky dál.

Hřbitov od ulice oddělovala zeď z tmavě šedého vápence. Nad vchodem stál vysoký keltský kříž s vytesanými ptáčky a zvířátky, který sem byl umístěn jako pocta Johnu Audubonovi, který tuto zem kdysi vlastnil. Ze hřbitova čišela klidná atmosféra jako v parku. Staré jilmy chránily před sluncem trávník, stále zelený i přes dlouhodobé horko. Byly tu náhrobní kameny všeho druhu, od pomníků obklopených laťkovými ploty až po jednoduché náhrobky. Většina byla tak stará, že jména na kamenech byla zcela vybledlá. Nikdo jiný poblíž nebyl.

Všechny ty pomníky kolem mi připomněly, že už nemám žádnou rodinu. Po Samuelově smrti mi jako osoba nejbližší příbuznému zbývala už jen Evelyn. Dávno jsem ji měl navštívit. V pouhých pětapadesáti se její artritida zhoršila natolik, že potřebovala ambulantní péči. Přišla k nám pár týdnů po mých čtvrtých narozeninách. Bylo překvapením, že Samuel vydržel sám tak dlouho. Svědomitý postarší muž se zálibou v tichu a pořádku nemohl divoké batole zvládat snadno. Příběh o Evelynině původu mi zůstával záhadou, protože o svém mládí na Středním východě nikdy nemluvila. Děti jsou na nevyřčená tajemství citlivé, ale já jsem vždycky nějak věděl, že ptát se po jejím dětství či důvodech, proč ze své země uprchla, je zakázáno.

Na základní škole mi každé ráno do voskového papíru a hnědého papírového sáčku, který si šetřila z nákupu, pečlivě zabalila doma uvařený oběd, uložila mi ho do aktovky a doprovodila mě pět bloků do školy. Když jsem byl starší, nesnášel jsem to. Vždycky chodila v černém a jako velká černá vrána vznášející se mi nad rameny mě nikdy nepustila z dohledu. Dokonce i v zimě, kterou nenáviděla, si nasadila o číslo větší sněhule a kráčela po mém boku, přitom celou cestu nadávala na kluzký led a hromady sněhu. Nemohl jsem ten rozdíl proti matkám ostatních dětí vystát a všemožnými způsoby se pokoušel jejího upachtěného doprovodu zbavit, jenže ani přes její tichou povahu jsem ji nikdy nedokázal setřást.

Teprve když jsem šel v pubertě na internát, jsem si uvědomil, kolik pro mě znamená. Ze všech lidí bylo právě jí nejtěžší podívat se po Samuelově smrti do očí.

Cestička vedla okolo skupinky hrobek. Jen tyhle byly dost velké, aby se v nich dalo něco schovat. V řadě kolem chodníčku se tyčily jako miniaturní paláce. Do oka mi padly dvě z nich, jenže nesly špatná jména: Garret Storm a Stephen Storm. Garretovo pohřebiště se podobalo propracovaným gotickým letohrádkům s tepanými železnými dveřmi a šikmou střechou ozdobenou vížkami a křížem.

Mininu hrobku jsem hledal pod příjmením Vanderlinových, jak se jmenovala po svatbě, a Janssenových, což bylo její dívčí jméno. Jenže patnáctiminutové hledání nepřineslo žádné ovoce. Jedna z největších hrobek postavená ze starého pískovce v barvě mléčné čokolády obrostlého mechem nenesla žádné jméno. Dveře byly zajištěné zrezavělým visacím zámkem. Pokud byla Mina pohřbena v hrobce, muselo to být tady. Udělal jsem pár kroků, abych se podíval, jestli se nedávno otevíraly dveře.

„Hej, vy tam!“

Mířil ke mně nějaký muž. Měl na sobě černou koženou vestu, modré džíny a saténovou košili. Kolem krku mu visely masivní řetízky.

„Tady nemáte co dělat, pane.“

„Myslel jsem, že je sem přístup volný. Dveře byly dokořán.“

„Vy neumíte číst? Na cedulích stojí, že potřebujete povolení od správy hřbitova. Jen na objednání.“

„Omlouvám se. Nedávno mi zemřela prateta a já jsem byl zrovna v zahraničí. Má tady být pohřbená.“

„Jasně.“ Přimhouřil oči a měřil si mě. „Jaké bylo její tajemství?“

„Pardon?“

„Tajemství dlouhého života. Lidi by za tu informaci dali majlant.“ Zjevně nějaký vtip na můj účet. Čekal jsem na pointu.

„Poslední člověk, který tady byl pohřbený, se narodil roku 1836. Tím pádem by se vaše teta dožila sto šedesáti sedmi let. Pro vaše vlastní dobro doufám, že máte její geny.“ Vybuchl smíchy.

„To mi museli špatně vysvětlit místo.“

Do očí se mu hrnuly slzy, ale rozhodně ne ze soucitu. „Nemluvili o Trojici?“

„Ano, tak mi to řekli.“

„Běžte do kolumbária. Jsme poslední kostel na Manhattanu, kde se stále konají pohřby, ale všechno už jsou to kremace. Pozůstatky vaší tety nejspíš najdete tam.“

Výklenek v kolumbáriu byl příliš malý, než aby se v něm mohlo schovat něco důležitého, ale přesto jsem to chtěl zkusit. Možná tam Hal nechal vzkaz nebo další instrukce.

Podle úřednice, která měla v kolumbáriu službu, jsem si musel domluvit schůzku i na obyčejnou prohlídku. Když jsem jí vysvětlil, že musím ještě odpoledne odjet z New Yorku, vzala mě na milost. „Jak se jmenovala?“

„Janssenová.“

Zadala do počítače pár slov, podívala se na obrazovku a zavrtěla hlavou. „O Janssenová tady nemám žádný záznam. Možná leží na hřbitově, ale v kolumbáriu ne.“

„Dobře. Mohla byste se podívat na jméno Minerva Vanderlinová?“ Vyhláskoval jsem jí to.

„Ano, tady to je. Ale výklenek už je přidělen někomu jinému. Její syn si ostatky vyzvedl.“

„A kdy to bylo?“

Znovu se podívala na obrazovku. „25. ledna – před půlrokem.“ Uma, kterou jsem viděl v komoře Halova domu, zřejmě kdysi schraňovala její ostatky. Popel zřejmě rozprášil na nějakém jejím oblíbeném místě, jak se to často dělává, a umu použil na uložení drahokamů.

Zamířil jsem zpátky na metro, vytočený doběla. Hal mě znovu přetrumfnul. Byl jsem si tak jistý, že jsem na správné stopě! Zklamání na mě těžce dolehlo.

Čekal jsem na metro a doufal, že se mi povede nastoupit do vagónu s funkční klimatizací a vítaným závanem chladného vzduchu. I po té krátké procházce ze hřbitova jsem byl celý zpocený. O pár kroků dál se dva kluci předváděli před čekajícím davem. Oba na sobě měli kalhoty, které musely být velikosti XL, přestože ani jeden z nich nebyl žádná vazba, a stejně velká trička, jedno s fotkou Tupaca Shakura, druhé se Seanem Johnem. Menší kluk byl obutý v teniskách Air Jordan 18, které ho musely stát dobrých dvě stě babek.

Sledoval jsem jejich pohyby a oceňoval jejich obratnost. Jeden kluk najednou popadl kotníky toho druhého a vymrštil se do vzduchu. Jeho parťák chytil za kotníky pro změnu jeho, takže vytvořili lidské O. Metali po nástupišti kotrmelce tam a zpátky se zručností, kterou by jim mohl závidět leckterý profík. Dav jim tleskal a házel čtvrťáky, kluci je stihli sebrat právě ve chvíli, když do stanice vjížděla souprava metra. Uháněli jsme po kolejích přímo světelnou rychlostí. Užíval jsem si ledového chladu ve voze.

XX

Provizorní sídlo Muzea moderního umění stálo na místě bývalé továrny na kancelářské svorky Swingline. Dobří občané Queensu zajásali nad zjištěním, že jedna z nejvýznačnějších kulturních institucí překročí řeku East River a zakotví v jejich čtvrti. Budovu nahodili sytě modrou barvou.

Poblíž hlavního vchodu postával Ari a nervózně potahoval z cigarety. Laura čekala vedle Tomase a vypadala trochu slabě a vyčerpaně. Na jednu stranu mě vědomí, že na ni dává pozor, uklidňovalo, jenže na druhou stranu se tvářil majetnicky a to mi lezlo na nervy.

Claire Talbotová nás vyzvedla, jakmile jsme se zapsali. Vtiskla mi dva energické polibky na tvář a Tomášovi s Arim potřásla rukou. Laura sklidila nepřátelský úsměv. Spolu s ochrankou nás doprovodila expozicí impresionistických obrazů ze stálých sbírek. Prošli jsme kolem Hvězdné noci. Originál vynikl ještě víc ve srovnání s řadou podřadných kopií. Jasně z něj čišel Van Goghův typický styl: prudké tahy štětcem, bouřlivé spirály, ostré ultramarínové tóny a apokalyptická modř. Z plátna vystupoval jeho měsíc v sytě žluté, slunce na stejné obloze bylo jen jeho bledým a mdlým protipólem. Temné siluety cypřišů ukazovaly k obloze jako starověké obelisky.

„Kolem Hvězdné noci je vždycky strašný nával,“ utrousila Claire.

„Zdá se, že jeho dílo nikdy neomrzí. Představte si, kolik kopií a plakátů musí po světě kolovat. Všechny ty slunečnice!“ Zvonivě se zasmála. „Tohle období ale není moje specialita, jak víš, zlato.“ Jemně přejela prsty po rukávu mého saka. Zachytil jsem, jak ji Laura sleduje.

Claire měla zvláštní kouzlo – alabastrová pleť, záplava kudrnatých měděných vlasů spadajících na ramena, oříškové oči, dlouhé prsty a esteticky štíhlé tělo. Nosívala rádoby umělecké oblečení s výraznými vzory a nápadné šperky. Vzpomínám si, že jednou přišla v šatech vyrobených z látky, která byla přesnou kopií Mondrianova obrazu. Poté co se rozešla s Phillipem, se naše cesty mnohokrát zkřížily na recepcích a vernisážích, kde si vždy dala tu práci a zasypala mě lichotkami. Jednou jsem jí na to skočil, jenže pak se ukázalo, že jejím skutečným cílem bylo odlákat jednoho z mých předních klientů.

K lidem, které považovala za sobě rovné, se Claire chovala jako panter. Svůdně a velmi uhlazeně. A na nikoho se nezlobila. „Nikdy nevíš,“ svěřila se mi jednou, „kdy se ti někdo bude hodit. Nemá smysl si z lidí zbytečně dělat nepřátele.“ Tenhle vypočítavý společenský přístup se ovšem nevztahoval na její podřízené. U nich byly její záchvaty vzteku a náladové scény pověstné. Byla pěkně vrtkavá. V jednu chvíli byla nesnesitelná, ale okamžitě vychladla, když se jí to hodilo.

Ve své kanceláři nás usadila na lesklé plastové židle v bílé, citrónové a černé barvě. Ukázal jsem jí vytištěný znak senátu. Deset dlouhých minut si jej prohlížela, sedla si k počítači a napsala něco na klávesnici, pak se pohodlně opřela a usmála se.

„Naštěstí jsem ještě nezapomněla všechno, co jsem se naučila na tátově koleně. Vidíte tu kuželovitou pokrývku hlavy nad třinácti hvězdami? Říká se jí frygická čapka. Frýgové pocházeli z Thrákie, hlavně z území dnešního Bulharska. Kolem roku 1000 př. n.l. se Thrákové usadili v oblasti turecké Anatólie. Tam vzniklo království Frýgie.“

Pokradmu jsem se podíval na Tomase. Včera večer naznačil, že poklad ukradený králem Aššurbanipalem byl původem z Anatólie, na níž se rozkládala Frýgie. Tím vzniklo další pojítko.

„Frygická čapka se ujala,“ pokračovala Claire. „Můžete ji vystopovat v celých dějinách umění. Najdete ji na řecké bustě Attise, milence bohyně Kybelé z 2. století, a často ji uvidíte i na hlavě perského boha Mithry. Mithra se vyvinul v římského boha války, takže pro římské osvobozence se čapka stala symbolem svobody.“

Laura řekla, že jí to připomíná čapku, kterou nosili francouzští revolucionáři.

„Samozřejmě,“ odpověděla Claire na můj vkus trochu blahosklonně. „Kvůli spojení se svobodou. To už jsem přece vysvětlila.“

„Pomůže nám to nějak?“ obrátil jsem se na zbytek naší skupinky. Následovalo rozpačité ticho. Ari si povzdechl. „Na mě je to moc složité.“

„Co přesně hledáte?“ zeptala se Claire.

„Jde nám o slova související s alchymií, zvlášť s přeměnou olova ve zlato. Jenže nechápu, jak do toho zapadá frygická čapka.“

„Měla jsem pocit, že jsi říkal něco o Dürerovi.“

„S tím nám pomohl Phillip. Tomas píše studii o mezopotámskych kořenech hermetické filosofie. Během výzkumu narazil na pečeť Senátu Spojených států.“

„A jak se můj bývalý vlastně má?“ Seděl jsem k ní nejblíž. Naklonila se a stiskla mi ruku. „Vsadím se, že vám to naúčtoval,“ dodala.

Všichni se zasmáli, až na Lauru. Velký dojem na ni neudělala ani Claiřina vtipná poznámka, ani pozornost, kterou tak usilovně věnovala mužům.

„Každopádně jste na správné stopě.“ Claire pro změnu vrhla zářivý úsměv Tomášovým směrem. „Je tady silná spojitost. Vteřinku.“ Prohledala několik internetových stránek a pak nám ukázala obrazovku.

„Tohle je ilustrace z rukopisu ze 17. století s názvem Atalanta Fugiens od Michaela Maiera. Část, ze které pochází tenhle obrázek, se zabývá přímo transmutací. Ten divný trychtýř nad alchymistovou hlavou je součásti destilačního přístroje, v němž má být zpracováno olovo. V košíku na pařezu leží hotové zlaté mince. Popisy alchymistických postupů bývaly ve středověkých a renesančních rukopisech běžné.“

„Má na hlavě frygickou čapku,“ poznamenala Laura.

„Správně. Čapka byla s alchymií úzce spojována.“

Claire si pročísla své vlnité kadeře, až se ve světle odrážejícím se od jejích vlasů zdálo, že se také proměnily v měď a zlato. „Řecký mýtus o Iásónovi a zlatém rounu vznikl ve Frýgii, kde byla nalezena legendární ložiska zlata. Pověst vycházela z toho, že ovčí kůže prané ve zlatonosné řece Paktol nasákly drobnými zrnky zlata, které se na kůži přilepily.“

Najela na jinou stránku a ukázala na nový obrázek. „Tady je další slavný traktát ze stejné doby, jmenuje se Mutus Liber – Němá kniha. Francouzské dílo. Až na několik řádků na začátku kniha nemá žádný text, jen obrázky. Je jako učebnice, návod jak přeměnit základní kovy ve zlato. Bůhvíkolik chudáků tyhle experimenty draze zaplatilo. Zemřeli na otravu chemikáliemi, ošklivé popáleniny nebo ještě horší zranění. Ruský car Fjodor I. Ivanovič kdysi donutil dva alchymisty, aby po neúspěšném pokusu vyrobit zlato vypili rtuť.“

Vzpomněl jsem si na Shima, který se honil za stejným snem a tvrdě za to zaplatil.

„Evropští vládcové se alchymistů báli, protože kdyby uspěli, obrovské množství vyrobeného zlata by znehodnotilo jejich měnu. Zároveň po stejné moci sami prahli.“

„Chceš říct, že tomu bránili, jen když by vzorec padl do cizích rukou?“ přerušil jsem ji.

Claire se usmála. „Ano. Některé věci se prostě nemění, že? Nejspíš si myslíte, že alchymie byla jen obrovským podfukem, ale mohlo by na tom být něco pravdy? Stručná odpověď zní ano. Ruští vědci roku 1972 v tajném výzkumném zařízení poblíž Bajkalu vyrobili z olověných plátů zlato a o deset let později přeměnil Američan Glenn Seaborg ve zlato atomy bismutu. Ve velkém měřítku by se ale tahle výroba nehorázně prodražila.“

Claire měla pravdu. Když se na tyto experimenty podíváme s odstupem, mohou se začátky chemického výzkumu z hlediska moderní vědy zdát až směšné. A velká část alchymistů, kteří slibovali snadný způsob výroby zlata či elixírů nesmrtelnosti, nebyla bezpochyby o nic lepší než prohnaní obchodníci. A přesto jsem se znovu přistihl při úvaze, zda někteří z těchto průkopníků skutečně vzorec nenašli. Řada respektovaných učenců to tehdy považovala za možné.

Claire ukázala na obrázek na monitoru. „Hermetikové věřili, že se veškerá hmota skládá ze stejných částic. Stačilo jen najít správný klíč, jak změnit jejich rovnováhu a přeměnit jednu látku v jinou. Můj otec se domníval, že alchymie je jen alegorií pro fáze spirituální očisty.“

„Kdo napsal Mutus Liber (Kdo napsal Mutus Liber?: Adam McLean, internetové stránky o alchymii www.levity.com/alchemy.)?“ zeptal se Ari.

„Hugenot,“ odpověděla Claire. „Hugenoti – francouzští protestanti – byli tvrdě pronásledováni, takže autor musel své jméno tajit. Na titulní stránce stojí latinská věta: ‚Cuius nomen est Altaus.‘ Jméno, Altaus, je anagramem, který měl zakrýt autorovu pravou identitu. Jeho skutečné jméno bylo Saulot.“

XXI

Když jsme se s Claire rozloučili, zamířili jsme zpátky na Manhattan, kde jsme si poblíž domu Jacoba Warda našli thajskou restauraci. Laura ještě vzhlédla k obloze, než jsme vešli dovnitř. „Kéž by konečně začalo pršet,“ utrousila. „Tomuhle má matka říká pošmourný den. Je to tak depresivní!“

Našli jsme si stůl. Číšník si zapsal naše objednávky a přinesl pití. Tomas si dal kávu. My ostatní jsme si poručili ledově vychlazené pivo Sing Tao, které nám krásně svlažilo hrdlo. Vyplnil jsem do políček slova Frygická čapka. Naskočila nová stránka.

Laura si povzdychla. „Copak to nikdy neskonči?“

„Ale ano,“ opravil jsem ji, „už jsme blízko.“ Pod políčka Hal napsal Jsi v cílové rovince.

„Vůbec netuším, o co tomu muži šlo. Celá tahle věc je jen kolosální ztráta času,“ řekl Tomas rozčileně.

Do hovoru se vložil Ari, stále ve své roli mírového vyjednavače. „Pokud si vzpomínám, Johne, na těch předešlých krocích, které jste nám ukázal, zase nic tak složitého nebylo.“

„Podle mě byla tedy ta poslední hádanka dost krkolomná,“ řekla Laura.

„Možná pro vás, Lauro. Jenže na vás Hal nemyslel, když hlavolam sestavoval. Všechno bylo myšleno pro Johna. Proč to nenechal vám? Vy jste přece jeho dědička, ne?“

Pěkný zásah, Tomasi. Rozděl a panuj. „Jak dobře víte, ta rytina Halovi vůbec nepatřila.“

Všichni čtyři jsme mlčky seděli a snažili se přijít na to, co byl nejspíš anagram. Arimu, jehož angličtina byla nejslabší, se zdál úkol obzvlášť frustrující. „Pořád musím myslet na svou práci. Je těžké se soustředit.“

„Ta reportáž, kvůli které jste jel do Washingtonu?“ zeptala se Laura. „Ano.“

Ari si uvědomil, že tápu, a otočil se ke mně. „Než jsem přijel do New Yorku, jisté zdroje ve Washingtonu mi potvrdily zvěsti, které kolují o Abú Ghrajb.“

„Co je to?“

„Věznice v Iráku. Okupační síly tam posílají výslechové týmy, které mučí zajatce. Půjde to mimo řádné vojenské velení. Ta zpráva je šokující. Jestli se to dostane ven, vzbouří se celý Střední východ.“

„Víte to jistě?“

„Zrovna na tom pracuju.“

Do hovoru se vložil Tomas, jehož netrpělivost se tentokrát obrátila proti jeho bratrovi. „Proč to vůbec vytahuješ? Máme se soustředit na tu zatracenou hádanku.“

Ari odpověděl prostě: „Ne všichni můžeme žít minulostí.“

Tomas se do něj pustil v asyrštině.

Pokusil jsem se uzavřít slepou uličku a zeptal jsem se Tomase na Samuelovy zápisky. „Samuel ve svém deníku zmiňuje několik neznámých králů, jeden se jmenoval Aza, druhý Mita. Říká vám to něco?“ Jeho špatná nálada propukla v záchvat zlosti. Bouchl rukou do stolu. „Dostal byste se mnohem dál, kdybyste se soustředil na hledání rytiny, místo abyste zkoumal každičké slovo, které Samuel napsal. A ještě je tu jedna věc, kterou jsme zatím nevyřešili. Chci, abyste ji odevzdal mně, až ji najdete.“

„Odnesu ji na FBI,“ odpověděl jsem kategoricky.

Rty se mu zkroutily do škaredého úšklebku. „To nedovolím.“

Ta trocha trpělivosti, která mi zbyla, zmizela v návalu vzteku. „Čekáte, že po všem, čím jsem si prošel, vám jen tak odevzdám ukradený artefakt v hodnotě několika milionů? Vždyť by mě zavřeli. Veškerá má snaha vybudovat si kariéru by šla ke dnu.“

Tomas se hořce zasmál. „Podle toho, co jsem slyšel, ani nevíte, co je to práce. Přiživoval jste se na Samuelovi. Sám jste si zabil svého chlebodárce.“

Zaťal jsem ruku v pěst a Ari mě rychle chytil za paži. „Můžeme se chovat jako dospělí?“ vychrlil. „Lidé se ohlížejí.“

Vedoucí restaurace se dívala k našemu stolu a povytáhla své jemné, černé obočí. Snížil jsem hlas. „Něco mi vysvětlete. Zatím jsem veškerou zátěž nesl já. Můj i Lauřin život je v nebezpečí, můj bratr je po smrti, Lauřin manžel je mrtvý. Čím přesně jste přispěli vy? Proč nemůžete být alespoň trošičku konstruktivní?“

Tomas mě zpražil takovým pohledem, který by ochromil i chřestýše. „Vy si myslíte, že se jen vezu? Vůbec nic o mně nevíte. Nebezpečí, které nám teď hrozí, není nic ve srovnání s rizikem, kterému se vystavím, až rytinu povezu domů. Někdo se musí postarat i o tuhle část plánu.“

Laura zmačkala svůj ubrousek a odhodila ho na stůl. „To stačí. Vymyká se nám to z rukou. Stejně už je čas navštívit vašeho profesora, Tomasi.“

Venku se zdálo, jako by se ještě oteplilo. Srpen v New Yorku. Každý, kdo mohl, opustil město. A na těch ostatních jste mohli vidět, jak se jim kouří z uší, pokud jste se podívali pořádně.

Jacob Ward bydlel na Západní 44. ulici, v bloku lemovaném honosnými čtyřpodlažními domy, jejichž titěrné předzahrádky oddělovaly od ulice luxusní černé mříže. Z ulice nápadně vystupovala divadelní škola Actors‘ Studio, kde na metodách herectví pracovali Elia Kazan a Lee Strasberg. Své umění si tady vybrousily zástupy hvězd, jakými byli například Brando, De Niro nebo Monroeová.

Když jsme dorazili, Ward nás uvedl do velkoryse prostorné haly. S Tomášem mluvil žoviálně. „Máte štěstí, že jste mě zastihl doma. Děti jsou s manželkou a hospodyní ve Westhamptonu. Já jsem se vrátil jen kvůli několika schůzkám.“

„Chtěl jsem se zeptat, jestli se vám odposledně neozvala Hanna,“ zeptal se Tomas.

„Obávám se, že ne. Ale to není nijak překvapivé. Nebyli jsme v pravidelném kontaktu.“

Potřásl mi rukou. „Vy jste prý bratr Samuela Diakose. Znal jsem ho z doslechu. Velmi mě mrzí, co se stalo.“ Zamumlal jsem poděkování. Vzal nás dolů na úroveň zahrady a navrhl, abychom se posadili venku.

Někteří lidé život berou s pozitivní energií, která pak ozáří i jejich okolí. Ward, nesporná hvězda přednáškových sálů, tuto energii soustředil do svého učení. Vypadal spíše jako reklamní agent než jako profesor. Měl širokou tvář, zdravou barvu a pohledný obličej, i když možná trochu silnější. Okázale, ale obratně střižený oblek i košile byly šité na zakázku. Měl na sobě kravatu značky Duchamp a béžový kožený pásek Ferragamo. Kolem zápěstí mu visel zlatý náramek. Nehty na rukou se leskly až příliš zářivě na to, aby byly přírodní, a tak jsem si uvědomil, že musí chodit na manikúru.

V zahradě jsme se usadili na pohodlné lenošky se skleničkou vody s kolečkem citrónu v ruce. Zdi sousedního domu pokrývaly vodopády břečťanu. Nad hlavou nám ve větvích stromu poletoval papírový papoušek. V postranních záhonech se jako v pralese rozrůstal trs velkých rostlin s širokými tmavě zelenými listy a trychtýřovitými bílými květy. Dva květináče na každé straně dveří do kuchyně přetékaly plnokvětými petúniemi, které vydávaly jemnou vůni přeslazenou jako parfém staré dámy.

Ward svou sklenkou ukázal na strom opodál. „Věřili byste, že tady máme párek kardinálů? Přímo tady v centru města. Pořád mám tuhle čtvrť zafixovanou jako Hell’s Kitchen, i když ji přejmenovali na Clinton. Trik realitních kanceláří. To přece vůbec nemá ten švih.“

„Podle vašeho bývalého prezidenta?“ zeptal se Tomas.

Ward se uchichtl. „Ne, ten se schovává ve Westchesteru.“ Naklonil se dopředu a položil si sklenici na koleno. „Vyrostl jsem dva bloky odsud. Ve skromném bytě ve třetím patře. Moje manželka, Miriam, zdědila velkou sumu peněz. Děti už byly odrostlé a ona se chtěla nějak zabavit, takže jsme vzali svůj kapitál a vložili jej do několika podobných domů. Patří nám ten hned za námi. A pak jeden na 47. ulici. Miriam je kompletně zrenovovala. Za pár let půjdou ceny nemovitostí nahoru a my ty další dva domy prodáme.“ Zasmál se. „Až bude prasátko prázdné. Ale tenhle ne. Ten si chci nechat.“

Tyhle informace se mi zdály dost osobní na to, aby se s nimi svěřoval lidem, které právě potkal. Pochopil jsem ale, že to byl jen jeho způsob, jak nám umožnit uvolnit se. Podle mého odhadu muselo být prasátko ještě dost plné. Mluvil o realitách v hodnotě dvaceti milionů dolarů a víc, nepočítaje nemovitost ve Westhamptonu.

Zvedl sklenici a zkřížil nohu přes nohu. „Než se pustíme do Nahuma, mohu se zeptat, proč vás zajímá? Je vcelku neznámý. To Daniel nebo Ezechiel, ti jsou pro archeologický výzkum mnohem šťavnatějším soustem.“

Tomas se usmál. „Jsem z Mosulu. V té oblasti strávil Nahum většinu svého života, takže o něj mám zvláštní zájem.“

„Chápu. Pak jen nejprve pár slov k biblickému výkladu. V podstatě je to pouhé dohadování. I přesto se postupně vyvinul v malé průmyslové odvětvi. Já používám masoretský text Hebrejské bible. Z něj vychází křesťanský Starý zákon. Vedle přímých archeologických důkazů ověřuji také v jiných pramenech – v mezopotamských záznamech, u římských a řeckých historiků – abych si výklad ověřil.“ Tomas přikývl na souhlas.

„Trochu vás uvedu do kontextu. První úplná verze Hebrejské bible byla sestavena teprve někdy kolem roku 560 př. n.l. v době po babylonském exilu. To je proluka minimálně tří set let oproti nejranějším dnes existujícím textům – Kumránským svitkům od Mrtvého moře. Fragmenty Knihy Nahum se objevují ve svitku 4Q169, takže jsem měl štěstí, že jsem mohl jako dílčí vodítko využít také tohoto pramene.“

Připadali jsme si jako na přednášce a náš učitel si pozornosti svého publika užíval. „Víte, co je to muraqqa?“

„To je perské album,“ řekl jsem. „Překrásná folia ze slepených listů papíru ozdobená iluminacemi, kaligrafií a složitými bordurami.“

„Přesně tak,“ odpověděl Ward. „S oblibou si tak představuji i Bibli. Příběhy Starého zákona se původně předávaly ústně, jejich přepisování začalo teprve v 7. století př. n.l., když se v Judeji začala rozvíjet gramotnost. Bible je stejně jako muraqqa sbírkou; časem z ní jednotlivé části byly vyňaty, změněny nebo nahrazeny novými. Původní znění i význam se změnily.“ Zasmál se. „Znám kolegy, kteří se léta hádají o význam par vět.“

„Nebylo znění v některých případech změněno záměrně?“ zeptala se Laura.

Ward přisvědčil. „Některé změny byly úmyslné. Autoři Bible chtěli vyjádřit teologické stanovisko a o událostech, jako byl pád Ninive, psali pro ilustraci těchto hodnot, spíše než aby se snažili zaznamenat historii. Samotný křesťanský Starý zákon je plný redakčních chyb. Například oko za oko – co vás obvykle napadne, když to vyjádření slyšíte?“

„Trest by měl odpovídat zločinu,“ řekl Ari.

„Správně. Jenže původně to znamenalo, že by vyměřený trest neměl být vyšší, než zločin vyžaduje. Téměř pravý opak dnešní obvyklé interpretace.“

„Jako tichá pošta,“ ozval jsem se. „Stoupnete si do řady, první pošeptá nějakou větu sousedovi, a než se dostanete na konec, ona věta už zní úplně jinak.“

„To jste vystihl přesně. Anebo jiný příklad: Armagedon. Co to znamená?“

„Konec světa?“ navrhla Laura

„Ne. Je to skutečné místo, řecké slovo označující konkrétní oblast – Har Megadon, hora a planina u Megida, kde se má odehrát konečná bitva. Je to sice nepatrná změna významu, ale přesto dokládá, o co mi šlo. Žádný příběh se nezachová nedotčený po více než pár generací. Nic nového pod sluncem. Často si říkám, že tohle přísloví téměř přesně vystihuje realitu.“

„Narážíte na mezopotamské mýty,“ řekl jsem.

„Přesně tak. Vezměte si původní příběh o Kainu a Ábelovi. Všiml jste si už někdy, kolik je v něm nesrovnalosti?“

„Nemůžu říct, že bych se nad tím někdy zamýšlel.“

„Máme pastýře Ábela a rolníka Kaina. Proč Boha tak urazila Kainova oběť? Nebylo by přirozené, kdyby Kain jako rolník obětoval ‚plod své země‘? Proč to byl horší dar, než když pastýř Ábel obětoval prvorozeného ze svého stáda?“

Tomas, který se mnou nechtěl nechat zahanbit, vyslovil svůj názor: „Ovce byly cennější, protože se užívaly při obětech?“

Ward upil trochu perrieru a postavil se. Rád při řeči gestikuloval a poloha vsedě mu zjevně kazila styl. „Musíte si příběh dát do společenského kontextu,“ odpověděl. „Většina judejských Židů tehdy žila jako nomádi a pastýři (Většina judejských Židů tehdy žila: Israel Finkelstein – Neil Asher Silberman, Objevování Bible: Svatá písma Izraele ve světle moderní archeologie (Praha: Vyšehrad, 2007).). Jejich instinktivními nepřáteli byli obyvatelé měst. Kain je rolník, a proto není spojen s kočovnickým životem, ale s usazenou komunitou. Později v Genesis si můžete všimnout, že po svém vyhnanství se Kain stal otcem měst. Symbolizuje města, která Genesis popisuje jako semeniště hříchu – pojem, který mimochodem přetrval až do moderních dob. Oslavuje se zde ‚příroda‘ a města jsou vnímána jako nutné zlo.“

Ward zůstal stát a opřel se o zahradní stolek, takže jsme k němu museli vzhlížet. „Teď si dovolím menší uměleckou licenci. Autoři Hebrejské bible chtěli vytvořit velký národ. Báječně se jim to povedlo.

Jenže si to vyžadovalo zdůraznění hrozby, kterou představovali jejich nepřátelé kananejští a asyrští stavitelé měst.“

„Myslím, že dost přeháníte. Vše je věcí výkladu. Nic z toho nemůžete dokázat.“ Zdálo se, že Tomase se Wardovo tvrzení dotklo. Pokud kdysi studoval na kněze, jeho víra v tradiční učení zřejmě zůstala silná.

Ward začal máchat sklenicí. Slyšel jsem cinkání kostek ledu a stříkání vody. „Genesis je podobenství sepsané kočovnickým lidem ohroženým městskými státy. Přečtěte si starší mezopotámskou verzi pověsti o Kainu a Ábelovi. Je zcela odlišná. Hlavními postavami jsou zde král pastýřů a král rolníků. Jenže spor vznikl kvůli ženě, ne kvůli obětem Bohu. Mnohem uvěřitelnější motiv boje.“

Věděl jsem, že Samuel s jeho výkladem souhlasil. Byl přesvědčen, že mýty si nikdo nevymýšlí, ale že vycházejí ze skutečných událostí. Pověst o potopě je toho dokonalým příkladem. Před vynálezem písma se zprávy mohly předávat jen ústně a surová informace, která byla pro budoucí generace klíčová, musela být vyjádřena co nejdramatičtějším způsobem – prostřednictvím poezie. Díky rýmům a básnickému rytmu byl příběh snadněji zapamatovatelný.

Ward přerušil tok mých myšlenek. „Abychom se vrátili k Nahumovi, když jsem knihu začal studovat, požádal jsem jednoho známého, spisovatele, aby mi na ni napsal kritiku. Kniha není moc známá, do té doby o ní neslyšel. A tak k ní přistupoval z úplně nového úhlu. Prvním překvapením bylo to, jak moc se mu líbila. Tvrdil, že je poetická a velmi přesvědčivá. Rovněž ho ale zmátla, protože celý tón i myšlenka díla se po první kapitole zásadně mění. Tím potvrdil to, co si myslím a o čem je přesvědčena také řada dalších vědců.“

„A to?“ zeptal jsem se.

„Celá první a první dva verše druhé kapitoly byly sepsány dlouho po původní knize a rozhodně ne samotným Nahumem. Je zajímavé, že anglická Bible krále Jakuba tuto teorii potvrzuje, když druhou kapitolu začíná veršem, který byl v Hebrejské bibli kapitolou 2:2.“

Spadlo pár kapek. Obloha se zbarvila do ocelově šedé barvy. Ve vzduchu se vznášela průtrž mračen. S námahou jsme vstali a spěchali do kuchyně. „Posadit se venku nakonec asi nebyl nejlepší nápad,“ řekl Ward. „Pojďme nahoru do knihovny.“

Ward nás uvedl do místnosti do ulice v prvním patře. Zadní stěna jeho knihovny byla zaplněná knihami: díly o umění a fotografickými publikacemi o New Yorku, starými tisky vonícími pižmem se zlatými hebrejskými nápisy na hřbetech, celou jednu poličku zabíraly knihy o symbolismu v náboženském umění a sem tam se našla i nějaká ta beletrie. Vzal jsem do ruky výtisk Velkého Gatsbyho, a když jsem jím listoval, všiml jsem si, že je to podepsané první vydání.

Využil jsem přestávky v konverzaci a našel toaletu ve druhém patře. Byla vybavena i vlastní vanou a sprchou s hlavicí připevněnou ke stropu, odkud voda tryskala jako vodopád. Designové keramické umyvadlo, elektrický zubní kartáček, za jaký by se nemusel stydět ani profesionální zubař, ručně zdobené milánské kachličky, široké borovicové parkety, zářivě bílé ručníky.

Podíval jsem se, kolik je hodin, a hlasitě zaklel, protože jsem zapomněl na schůzku s trestním advokátem Reznickem. Prostě jsem měl v hlavě tisíc různých věcí. Rychle jsem zavolal do jeho kanceláře, jenže to nikdo nebral, a tak jsem se musel spokojit se zprávou na záznamníku.

Než jsem se otočil k odchodu, vyhlédl jsem z okna. Přímo naproti přes ulici parkoval stříbrný range rover. Přes tónovaná okna jsem neviděl, kdo sedí uvnitř. Stáhl se mi žaludek. Otevřel jsem okno a pronikl ke mně zvuk motoru a zápach výfuku. Musel jsem přijít na nějaký způsob, jak se na auto zeptat, aniž bych musel celý problém Jacobu Wardovi vysvětlovat.

Když jsem se vrátil, stál zrovna před krbem v přednáškovém modu a vykládal o finesách biblické tradice.

„Myslím, že právě přijel jeden z vašich dalších hostů,“ řekl jsem. „Doufám, že vás moc nezdržujeme.“

Podíval se na hodinky. „Jestli už jsou tady, tak jdou brzo. Mám ještě víc než hodinu času. Jak to víte?“

„Před vaším domem čeká nějaké SUV.“

Došel k oknu, vyhlédl a pak se zasmál. „Je půl šesté. To je můj soused Lawrence Barry. Děti mu říkají Larry Barry, půlhodinový mužík. Dorazí každý den ve stejnou hodinu a zůstane sedět v autě přesně půl hodiny.“

„Jen aby si pohlídal parkovací místo?“

„Tady se může parkovat až od šesti večer. Jeden soused z našeho bloku jednou udělal tu chybu, že na tom místě zaparkoval asi pět minut předtím, než se Larry ukázal. Právě se přistěhoval, takže neměl ani tušení, jak špatný nápad to byl. Každé ráno musel spolknout novou urážku. Poškrábaný lak na dveřích auta, plechovka koly na kapotě, psí výkaly na nárazníku. Každý den, pořád něco. Po pár týdnech vzal rozum do hrsti a od té doby je to Larryho místo. Já nechávám auto na univerzitě a domů se vracím metrem. Nechce se mi těmihle nesmysly vůbec zabývat.“

Ward odešel, aby nám doplnil sklenice, a vrátil se se džbánem ledové vody a talířem sušenek. Nabídl nám. „Tyhle jsou nejlepší. S kousky hořké čokolády a arašídového másla. Z místní pekárny. Rád mám doma něco na zobání, když mě přepadne odpolední hlad.“

Měl nepopiratelný talent navodit uvolněnou atmosféru. Už jsem chápal, proč je jako učitel tak oblíbený. Rovněž jsem ale zachytil spoustu falešných poznámek. Přetvařoval se. Zajímalo by mě, jaká osobnost se skrývá pod povrchem.

Ohlédl jsem se na Lauru. Byla bledá a působila roztěkaně, ani se neusmála, když zachytila můj pohled. Zeptal jsem se jí, jak se cítí. Řekla, že ji začíná bolet hlava, ale ještě chvíli to vydrží.

Ward si toho nevšímal a pokračoval dál. „Nahum znamená ‚utěšitel‘. To je dost mazané. Koho utěšuje? Rozhodně ne Asyřany. Mohli byste namítnout, že vyprávění o hrozném osudu nepřátel mohlo uklidnit Judejce. Jenže dílo obsahuje skryté varování i pro ně, a to strašné hrozby o následcích uctívání cizích bohů.“

Ward se rozhlédl, aby se ujistil, že jej stále sledujeme. Skoro jako byste zdálky slyšeli i víření bubnů. „Domnívám se, že Kniha Nahum nebyla proroctvím, ale očitým svědectvím o obležení a dobytí města Ninive Médy a Babyloňany (Kniha Nahum nebyla proroctvím, ale očitým svědectvím: Laurel Lanner, Who Will Lament Her? The Feminine and the Fantastic in the Book of Nahum (New York: T&T Clark, 2006), s. 7.). Jak jsem řekl před chvílí, první kapitola byla doplněna mnohem později.“

„Umíte si jistě představit, že to není moc populární názor, ale mám zajímavého spojence,“ pokračoval Ward. „Bible krále Jakuba převádí celou Knihu Nahum do budoucího času. Překladatelé měli zřejmě pocit, že hebrejský text, napsaný vesměs v přítomném čase, nezní dost ‚prorocky‘. A existuje i celá řada dalších narážek naznačujících, že Nahum měl o bitvě bezprostřední znalost. První dva řádky části 2:4 popisují rudé štíty bohatýrů a šarlatový oděv válečníků. To přesně odpovídá Médům. Podle babylonských pramenů bitvu vedl médský král Kyaxares s podporou Babyloňanů a skythského kmene Ummamandů ze severu. Médové byli nelítostní bojovníci proslulí tím, že nosili červenou barvu, aby skryli válečná zranění. Pozvedli tak morálku mužstva a na své nepřátele působili dojmem neporazitelnosti. Jako důkaz, že je kniha proroctvím, se často cituje Nahumův verš 2:7: ‚Brány při řece jsou otevřeny: chrám se hroutí‘.“ Obrátil se na Tomase. „Možná byste nám tady mohl pomoct.“

Pro jednou se Tomas zdál potěšen, že byl do hovoru zapojen. „Zatím nebyl o potopě v Ninive nalezen žádný hmotný důkaz. O požáru ano – město bylo do značné míry vypáleno. Zatím bylo v Ninive vykopáno jen pět z patnácti městských bran: Chalzi, Šamašova, Adadova, Nergalova a Maški. Zbroj a kostry nalezené u Chalzi a Adadovy brány některé archeology vedly k ukvapenému závěru, že tudy vedl hlavní útok. Víme ale, že dvě brány stály také na obou místech, kudy do Ninive vtékala řeka Chosr. Je zcela možné, že tady – tedy u říčních bran – byla obrana prolomena nejdříve, což vojsku umožnilo zaútočit na samotné město. To je zřejmě vysvětlení toho řádku.“

„Něco tak konkrétního podporuje spíš teorii praktické zkušenosti než proroctví,“ souhlasil Ward. „Abych to shrnul, Nahum, ať už to bylo jeho pravé jméno či nikoliv, byl podle mě nadaným hebrejským písařem, odvlečeným v mládí do Ninive, kde pracoval pro neblaze proslulého tyrana Aššurbanipala. Král shromáždil velkou knihovnu tabulek objevených v Ninive, které byly v naprosté většině přepisem babylonských textů, takže potřeboval mnoho schopných písařů. Ve prospěch této teorie svědčí i asyrská slova, která si Kniha Nahum vypůjčuje. Nahumovi vlastní předci si zřejmě prošli hrůzou asyrských útoků na Samaří. To už by samo o sobě vysvětlovalo osobní pocit nenávisti v jeho textu.“

S otázkou jsem mu skočil do řeči. „Nebyl by už Nahum na svou dobu starý muž, když Ninive padlo?“

„Ano,“ odpověděl Ward. „Bylo mu zřejmě přes šedesát a mnoho let už mu nezbývalo.“ Na prstech odpočítával své argumenty: „Zaprvé je kniha na jedné úrovni listem popisujícím bitvu určeným Nahumovým kontaktům v Judeji. Zadruhé vysílá judejskému lidu varování před uctíváním model a cizích bohů. Zatřetí má ještě jinou funkci – zasáhnout proti nesmírné moci, kterou měla nad lidskými srdci a myslí bohyně Ištar. Začtvrté kniha uspokojila Nahumovu potřebu literárně vyjádřit svou touhu po pomstě. Z pádu Ninive má totiž až škodolibou radost.“

Nikdo z nás se samozřejmě ani slovem nezmínil o pátém účelu: Nahumově skryté zprávě o umístění Aššurbanipalova pokladu.

XXII

Když jsme Wardovi poděkovali za jeho čas, opustili jsme dům a vydali se směrem k Deváté avenue, každý ztracený ve vlastních myšlenkách a plnou hlavu toho, co nám právě řekl.

Ticho přerušil Tomas. „Nejsem si jistý, jestli souhlasím se vším, co Ward tvrdil, ale má pravdu v jedné věci: rytina byla napsána až po pádu Ninive.“

„Jak to víte?“ zeptal jsem se.

„Pochází z roku 614 př. n.l.“

„Nevěděl jsem, že jsou datovací metody tak přesné.“

„Samuel nám řekl, že nápis ve spodní části rytiny uvádí datum – samozřejmě akkadsky.“

Pořád jsem byl ještě rozladěný z Tomasova předchozího výstupu, a tak jsem se pokoušel najít způsob, jak nemuset trávit čas se Zakarovými. Výmluvu mi nečekaně nabídla Laura.

„Jde na mě migréna,“ řekla. „Ke konci už jsem tam mohla jenom sedět. Vidím rozmazaně. Až udeří i bolest, bude ze mě úplná troska. To je tou vlhkostí.“

„Nemůžeš si na to něco vzít?“

„Prášky, ale mám je doma.“

„Nemůžeme zajít do lékárny?“ zeptal jsem se.

Během necelé minuty zbledla jako křída. „Musela bych si sehnat předpis.“

„Raději tam zajeďte,“ řekl Ari. „Můžeme vám na Deváté zavolat taxi. Pojedeme do Waldorfu a setkáme se tam později.“

Doprovodil jsem Lauru zpátky do podkrovního bytu a dával si dobrý pozor, jestli nás nikdo nesleduje. Když jsme došli k domu, zamířila Laura nahoru a já zůstal dole. Opřel jsem se o plot malého trojúhelníkového parku přes ulici. To místo mi skýtalo dobrý výhled na chodník před domem a jeho okolí. Zůstal jsem tam stát dobrých dvacet minut, aniž bych postřehl jakékoliv stopy po Eris. Laura ležela natažená na pohovce, když jsem do bytu vešel.

„Je ti dobře?“

„Hlava už je lepší, díky práškům. Aspoň prozatím. Teď mě bolí nohy. Vůbec jsem si tyhle podpatky neměla brát.“

„S tím se dá něco udělat. Máš nějaké tělové mléko?“

Zalovila v kabelce a podala mi tubu krému. Zavřela oči a opřela se zady o polštáře. Její nohy byly nahé. Kolem pat a malíčků jsem si všiml červených otlaků, z nichž se mohly udělat puchýře. Nanesl jsem si na dlaně krém. Měl příjemnou ovocnou vůni jako zrající jablíčka. Její kůže byla na omak vlhká a horká. Dal jsem si pozor, abych ji masíroval pomalými a jemnými pohyby. Rty se jí zvlnily blahem. Se zavřenýma očima řekla: „Nemáš ani tušení, jak úžasný je to pocit, Johne.“ Povzdechla si a postavila nohy zpátky na podlahu. „Našla jsem vzkaz od detektiva Gentila. Zítra mi vydají Halovo tělo, takže musím všechno zařídit a přinutit právníky, ať uvolní nějaké peníze na pohřeb. Bude s tím hodně práce.“

„To nevadí. Můžeš s tím začít třeba hned, zatímco se zkusím podívat na tu hádanku. Možná to ani nebude trvat tak dlouho, jak si myslíš.“

Rozepnul jsem si pár horních knoflíků na košili, pořád ještě rozehřátý zvenku. Laura nastavila klimatizaci na perfektní teplotu, odnikud netáhl chlad. Následující hodinu jsem strávil lámáním si hlavy nad Halovou přesmyčkou, než jsem šel zkontrolovat Lauru. Pořád telefonovala a pohrávala si přitom s něčím na stole. Vypadalo to jako prstýnek.

Nerezový sporák v kuchyni měl knoflíky ještě stále zabalené do původního igelitu. Věděl jsem, že Hal žil na jídlu z restaurací, a v těch vzácných okamžicích, kdy vařila Laura, se zřejmě spoléhala výhradně na mikrovlnku.

V ledničce jsem našel hrníček plný plesnivé růžičkové kapusty, kolečko camembertu a karton vod Perrier. Mým původním záměrem bylo vyrobit nějaký salát, a tak jsem ten nápad rychle opustil. Vytáhl jsem sýr a položil jej na luxusní křišťálový podnos. Na rozdíl od lednice byla spíž dobře zásobena popcornem, plechovkami kešu oříšků, skleničkami řeckých oliv, ruského kaviáru Sevruga, kaparů, uzených ústřic Malpeque, balíčky sušenek a krekrů, sáčky tortillových chipsů a hořkou čokoládou.

Vinotéka nabídla dobrou láhev ryzlinku Schloss Lieser. Suchého a svěžího. Otevřel jsem dva různé balíčky krekrů a naaranžoval je kolem sýru. Skleněná mistička ze stejné sady jako podnos měla tu správnou velikost pro olivy. Otevřel jsem ústřice a dal je do misky, na talíř rozložil čokoládu.

V jídelně jsem z jednoho šuplíku vzal stříbrné vidličky a nože a plátěný ubrus a ubrousky se zlatém vyšívanými latinskými iniciálami HRH podél okrajů. Přidal jsem svícen a tři voskové svíce slonovinové barvy. To vše jsem spolu s jídlem naskládal na tác, vyšel na terasu a celou hostinu rozložil na jeden ze stolů.

Večerní oblohu zdobily levandulové mráčky. Otřel jsem stůl i židle, které byly po odpoledním dešti ještě mokré, a zastínil jsem svíčky rukou, abych je snadněji rozsvítil. Naštěstí nezhasly. Poblíž zábradlí bylo rozestavěno několik solárních lamp, par keříků a rostlin v květináčích. Když jsem se otočil k odchodu, všiml jsem si nočního motýla poletujícího kolem světla s křídly třepetajícími se v pomalé harmonii, otevírajícími se a zavírajícími. V noci létaly jen samičky. Bylo s podivem, že můra dokáže vyletět do takové výšky.

Laura si mě nevšimla, když jsem se vrátil do pracovny. „Povečeříš se mnou na terase?“

Nabídl jsem jí rámě a odvedl ji ven. Jakmile uviděla stůl, zčervenala. „To je od tebe milé.“ Nalil jsem víno a přiťukli jsme si.

„Na tebe,“ připil jsem jí a odložil sklenici. Kapička vína stekla po straně a nechala skvrnu na ubruse. Cítil jsem, jak se Halova matka obrací v hrobě.

„Nějaký pokrok?“

„Našla jsem jednu pohřební službu, která se o vše postará, a právníci uvolní dost na zaplacení. Spadl mi kámen ze srdce. Teď už to jen musím dát vědět lidem.“

Vstala a opřela se o zábradlí. Po celém městě se rozsvěcela světla jako miliony hvězd v městské galaxii. Trochu dál se rozprostírala plochá, tmavá hladina řeky Hudson jasně ohraničená nepřítomností světel. Vysoké budovy ve slábnoucím světle zářily zlatými odstíny nad hladinou osvětlení vyznačujících pravidelnou síť ulic a avenue, z neonových vývěsek stoupala ostrá červená, modrá a zelená záře. Hluk ulice nesoucí se až k nám byl velmi tlumený. Chrliče, krčící se v hlubokém šeru, shlížely na město ze své výšky, jako kdyby sbíraly síly k útoku na nic netušící lidi pod sebou.

„Vzdávám to, Johne. Musím si dát od té Halovy hry pohov. Je to tvůj problém, ne můj, a unavuje mě to. Mám teď jiné starosti a na nic dalšího mi nezbývá energie. Stejně to se mnou nemá nic společného.“

„Jenže ta alchymistická skupina si bohužel myslí, že jsi do toho taky zapletená.“

„Nenechám si od nich zničit život. Pokud vím, je mi čtyřiadvacet a jsem schopná za sebe rozhodovat sama.“

„Už jsme se ale shodli, že tady zůstat nemůžeš.“

„Já vím. Konečně jsem se spojila s kamarádkou. Pár dní u ní můžu zůstat.“

„Výborně. Kde bydlí?“

„Poblíž New Havenu. Několikrát týdně dojíždí do města. Dneska večer mě vyzvedne.“

Bude mi chybět trávit s ní tolik času, ale všechno bude mnohem jednodušší, když se budu muset starat jen o sebe.

„Stal ses tou věcí úplně posedlý. Měl bys to nechat být. Nemůžeš se taky na chvíli někde schovat?“

Znovu jsem si vzpomněl na honičku v přístavu. „Stejně by mě našli.“

Pročísla si rukou vlasy a povzdechla si. „Řekla bych, že ve skrytu duše se ti to dobrodružství líbí. Tvrdil jsi, že rytinu odevzdáš FBI. Myslíš to opravdu vážně? Ty peníze, které bys mohl získat – to musí být lákavá vidina.“

„Lákavá leda tak pro blázna. Ta věc je ožehavější než africké slunce. Obchodník s dlouhou tradicí a diskrétními mezinárodními klienty by takový prodej mohl zvládnout, ale tam ještě nejsem.“

„Z Peterovy sbírky se prodalo všechno. Je to tak?“

„Pokud vím. Prodal jsem všechno, co jsme zapsali do katalogu.“

„Měl bys vidět, v jakém nepořádku jsou všechny záznamy. Není to jen Halova chyba – dokumenty jeho matky jsou taky jeden velký chaos.“ Po tvářích jí začaly stékat slzy.

Nebyl jsem si úplně jistý, co ode mě čeká. Postavil jsem se vedle ní, abych dal najevo, že jsem tu pro ni, a dál netlačil. „Co se děje?“

„Kéž by nám to s Halem vyšlo. Po Minině smrti jsem si opravdu dělala naděje. Spousta lidí říká, že nás dva nikdy nechápala. Jenže Hal měl i stránky, které nikdo neznal. Nikdy mě nechtěl ovládat. Vždycky si vážil mých názorů a podporoval mě, i když má rozhodnutí skončila úplnou katastrofou.“

Mírně naklonila hlavu. Promnula si rukou obličej, jako by chtěla zahnat pláč. Objal jsem ji ve snaze ji uklidnit. Mé utěšující gesto se ovšem rychle změnilo v něco docela jiného. Její prsa se přitiskla na mou hruď. Zabořil jsem svůj obličej do jejích hustých, hedvábných vlasů, políbil ji na krk a pak na rty. Snažil jsem se svou touhu potlačit, ale jakékoliv předsevzetí o pomalém průběhu vzalo rychle za své.

Váhavě mě odstrčila. „Poslyš,“ řekla, „jedna moje část by to chtěla, ale nejsem na to připravená. Hal ještě není ani pohřbený a já právě teď potřebuju nějaký prostor. Čekáním nic neztratíme.“

Zamumlal jsem cosi ve smyslu, že to je v pořádku, přestože ta slova ve srovnání s mými skutečnými pocity působila jako pěst na oko. Když odešla zpátky do pracovny, popadl jsem láhev a s pocitem odkopnutého psa vypil zbytek vína na ex, i když jsem věděl, že nemám žádný racionální důvod takhle reagovat. Znovu jsem se pokusil soustředit na Halovu hru, ale pozornost se mi stáčela jinam.

Nebyl jsem si jistý, co mě probudilo. Možná poryvy větru, které dovnitř zavály kapky deště, bubnující o podlahu. Zkontroloval jsem čas: 21:15.

Dopotácel jsem se k francouzskému oknu. Terasa byla pustá a potemnělá, zbytky našeho jídla se topily v talířích. Svícen spadl a svíčka vypálila do ubrusu černou díru, než zhasla.

S třísknutím jsem zavřel dveře a na kluzké podlaze málem upadl. Byl jsem zmrzlý, a abych řekl pravdu, tak jsem se i trochu styděl, že jsem usnul. Podíval jsem se do koupelny. Bylo to jasné. Laura nikde. Zavolal jsem ji. Neodpověděla.

Proč bylo zhasnuto? Vzpomněl jsem si, že jsem ztlumil světlo v obývacím pokoji, ale nezhasl jsem je úplně. Musela to být Laura, když viděla, že jsem usnul. Tápal jsem podél zdí, až jsem našel vypínač a rozsvítil. Namodrale bílou kuchyň zaplavilo chladné světlo zářivky.

Odešla do spiritistického pokoje? Když jsem otevřel dveře, zavanul do předsíně stejný zápach jako minule, ale místnost byla tmavá a prázdná. Podél chodby vedlo druhé schodiště, využívané na vrcholu Minina společenského života služebnictvem. Vedlo do rozlehlého horního patra s ložnicemi, koupelnami, šatnami a předsíněmi.

Laura musela být tam, nejspíš mě nechtěla rušit. Na schodišti jsem nenašel žádný vypínač, a tak jsem vyklopýtal potmě. Dřevěné schody mi skřípaly pod nohama. Vynořil jsem se v šeru předsíně a nastražil uši jako pes, jestli zaslechnu nějaký zvuk.

Neslyšel jsem nic, a tak jsem ji znovu zavolal. Můj hlas se nesl ozvěnou a odrážel se ode zdí jako alpské jódlování. S nataženýma rukama jsem postupoval kupředu, dokud jsem nenatrefil na zeď. Nechal jsem se vést dřevěným obložením a plížil jsem se chodbou.

Objevil jsem vypínač, a když jsem jej stiskl, rozžhavila se řada starožitných svícnů na zdi. Hledal jsem dál, otevíral dveře a volal Lauřino jméno. Bylo jasné, že nahoru už delší dobu nikdo nezavítal. Místo vyzařovalo tichou a prázdnou auru. Prstem jsem přejel po římse táflování, byla celá zaprášená. Okamžitě mě přepadla zlá předtucha.

V hledání jsem pokračoval ještě dlouho poté, co jsem ve skrytu duše věděl, že ji nenajdu. Když můj mozek konečně přistoupil na to, co mé srdce vycítilo, zalila mě vlna smutku. Najednou jsem to místo začal nenávidět a chtěl odsud vypadnout.

Co udělala – utekla ven do deště? Kdyby už odjela do New Havenu, určitě by aspoň nechala vzkaz. Že je něco špatně, jsem poprvé začal tušit v okrouhlé předsíni. Všiml jsem si úzké škvíry na místě, kde se mramorové obložení stýkalo s dřevěným vykládáním. Samozřejmě. Musel tady být i jiný vchod než jen výtah. Pokud člověk ale nepřejížděl prsty po povrchu stěny, nikdy by zavřené dveře nepoznal. S takhle otevřenými dveřmi nebylo něco v pořádku.

Zavolal jsem jí na mobil, ale ozvala se hlasová schránka. Ve svém mailu jsem našel novou zprávu, poslanou před pár minutami z neznámé adresy. Žádný text, jen video v příloze. Po jeho zhlédnutí mě přepadl panický strach.

XXIII

Video začínalo šedým a zrnitým pozadím, vše bylo rozostřené, pak se záběr vyjasnil a přiblížil na Lauru. Připoutali ji k potrubí v místnosti s vydlážděnou podlahou i stěnami. Film byl v trhavé, amatérské kvalitě jako špatné svatební video. Laura byla shrbená, hlava jí visela, jako kdyby měla zlomený krk. Pokoušel jsem se zachytit zvedání a klesání jejího hrudníku, cokoliv, co by mi dalo alespoň špetku naděje. Někdo za kamerou musel dát nějaký přikaž, protože najednou trhla hlavou.

V tváři byla bledá a vyčerpaná, v očích se jí zračila směsice strachu a hrůzy. Něco říkala, ale z jejích rtů jsem nedokázal vyčíst co.

Seběhl jsem ze schodů, několikrát jsem upadl, ale nevšímal si toho. Naštěstí jsem byl natolik duchapřítomný, abych se uklidnil ještě před vchodem do haly. Na recepci teď určitě nebude Gip. Vrazil jsem do dveří a kývl na vrátného. „Znáte Lauru Vanderlinovou?“

„Ano,“ odpověděl.

„Viděl jste ji odcházet?“

„Jo, skoro před hodinou. Kamarádka ji vezla do nemocnice. Ptal jsem se, jestli mám zavolat záchranku, ale kamarádka měla auto zaparkované hned před domem. To bylo rozhodně dobře, protože dál by sama nedošla.“

„Ta kamarádka – byla to taková sexy blondýna?“

„To už nevím. Proč? Nepamatujete si, s kým jste byl?“ Udržel si kamennou tvář, ale bylo jasné, na co myslí. Trojka se spoustou alkoholu a lehkých drog, která se jaksi vymkla z ruky. Určité by to nebylo poprvé. Bez dalšího slova sledoval, jak odcházím z haly.

Utíkal jsem několik bloků po Sedmé avenue. Lilo jako z konve, ale bylo mi to jedno. Musel jsem se od té šílené poslední hodiny dostat co nejdál.

Když už mě plíce bolely při každém nadechnutí, našel jsem si úkryt pod roztaženou markýzou. Byl jsem promočený až na kost, oblečení se mi lepilo na tělo, jako kdybych se v něm koupal, a po obličeji mi stékala voda. Při představě Laury v té místnosti mi chtěla prasknout hlava.

Klopýtal jsem dál a jen stěží si všímal, kam mě nohy nesly. Před očima se mi míhaly prožité hrůzy jako démoni z minulosti – autonehoda, Halova vražda, honička s Shimem a Eris, vysmátý šašek a teď Laura. Každičký můj čin vedl ke katastrofě. Propadl jsem úzkosti.

Zapípal mi mobil. Další e-mail. Krátký a k věci.

Přijďte do vodárenské věže u mostu High Bridge zítra v 21:00.

Laura za rytinu. Jestli přivedete policii, zemře.

Bloumal jsem po okolí a zoufale se pokoušel vymyslet, jak z té situace ven. Nakonec jsem se posadil do malého parku. Lavičky byly mokré od deště, ale to jsem jen stěží zaznamenal. Dokonce i v noci venku postávali kuřáci v plné síle a pod lavičkami po nich zůstávaly hromady nedopalků. Chlápek vedle mě ve formálním obleku s úzkým proužkem odhodil nedokouřenou cigaretu na zem, zvedl kufřík a helmu a zamířil ke své motorce, černé Ducati S4R, zázraku na dvou kolech. Sedl si na ni a nastartoval motor. Dal bych cokoliv za to, kdybych mohl vyrazit do letní noci stejně jako on a nechat bahno svého života za zády.

Most High Bridge byl postaven ve čtyřicátých letech 19. století jako součást vodovodu, který na Manhattan přiváděl čerstvou pitnou vodu z řeky Croton. Nejstarší zachovaný most na Manhattanu začal chátrat, a poté co policie chytila nějaké děti, jak z něj házejí kameny na vyhlídkové lodě, byl uzavřen. Kdysi jsem ho viděl na fotkách a připomínal mi architekturu římské říše. Původně byl vystavěn z kamene a klasické oblouky klenoucí se nad řekou Harlem vyvolávaly vzpomínky na starověké akvadukty přetínající údolí Tiberu. Po celé délce mostu se pod plochým povrchem ukrývala dutina, v níž vedl vodovod. Tehdy se dokonce i ty nejužitkovější stavby navrhovaly s péčí a tahle se mohla pochlubit překrásnými pilíři a oblouky.

Věž stála na opuštěném místě v parku. Vloni poblíž někoho zavraždili. Jít tam za takové situace by bylo jako si dobrovolně sednout na elektrické křeslo a zatáhnout za páku. Musel jsem najít jiný způsob, jak záchranu Lauřina života vyjednat.

Právě když jsem vycházel do Waldorfu, ozvalo se dunění hromu. Předchozí déšť na vlhkosti nijak neubral, vzduch byl pořád stejně dusný a horký jako uvnitř sopky před erupcí.

V pokoji jsem zašmátral v tašce a hledal revolver. Teď jsem potřeboval každou pomoc.

Byl pryč. Upozornil na něj někdo ochranku? Pokud ano, jsem mrtvý muž. Určitě už zavolali policii. Pokud si někdo stěžoval, musela na to ochranka reagovat, jenže na druhou stranu nebylo zvykem, aby hotel takhle narušoval soukromí svých hostů. A kdo by jim to řekl? Do mého pokoje neměl nikdo přístup. Rychle jsem se převlékl a vyrazil za Zakarovými.

Otevřel mi Ari a přivítal mě se svým obvyklým nadšením. „Johne, říkali jsme si, kde jste. Čekali jsme vás už dávno. Tomas už to vzdal a šel dolů do baru. Kde je Laura?“

„Unesli ji, Ari. Co budu proboha dělat?“

Zhroutil se na pohovku a složil hlavu do dlaní. „To je špatné. Bojím se, že se vám ji nepovede zachránit.“

„Ten Hal byl ale zasraný parchant – jak nám tohle mohl udělat?“ Ari vzhlédl. „Stalo se. Musíme pokračovat. Obávám se ale, že vám musím říct ještě něco dalšího.“ Vstal a odešel do své ložnice, odkud se vrátil s plastovým sáčkem.

Přemýšlel jsem, co bude následovat.

Ari otevřel okno a zeptal se, jestli si může zakouřit. Sáhl do kapsy a vytáhl malou stříbrnou nádobku s víčkem. Přenosný popelník. Vzal svou krabičku cigaret, jednu vybral a zapálil si. Mezi palcem a ukazováčkem si cigaretu přidržel u koutku úst, prudce potáhl a s povzdechem vyfoukl kouř. Pak otevřel sáček, zalovil uvnitř a vytáhl revolver.

„Tomas to našel ve vaší cestovní tašce. Nemáte na něj povolení a sériové číslo je vyškrábané. Byl bez sebe, že jste to před námi tajil.“

„Děláte si legraci? Neměl žádné právo hrabat se mi ve věcech. A jak se vůbec dostal do mého pokoje?“

„Neměl to dělat. Ale mít ji u sebe, když jste s námi, taky nebylo správné. Tomas je tady na falešné papíry. Pokud budeme spolu a oni nás s tou zbraní chytí, nebo ještě hůř, pokud ji použijete, všichni budeme v obrovském průšvihu. Tomas ji stejně rozebral. Už ji nemůžete použít.“

„Co dělám nebo nedělám, není vaše věc. A rád bych dodal, že kvůli rozhodnutí vašeho bratra a Samuela může Laura zemřít.“

„Souhlasím, jenže teď už jsme v tom… svinstvu namočení všichni. A já se ze všech sil snažím nás z toho nějak dostat. Jediný důvod, proč jsem přijel, bylo dát pozor na Tomase. Zítra ráno musím navíc letět do Londýna a nechci odjet, dokud si nebudu jistý, že jste se vy dva usmívali.“

„Neodpověděl jste mi. Jak se dostal do mého pokoje?“

„Když se v Iráku snažíte přežít dvě války a běsnění mezi nimi, často se naučíte i věci, které lidé jako vy nepotřebují.“ Položil sáček vedle sebe na pohovku.

„Proč musíte jet do Londýna?“

„Podařilo se mi pohnout s tou reportáží, o které jsem mluvil. To je další problém – mé pátrání bylo až moc úspěšné. Dozvěděli se to jistí vysoce postavení úředníci v americké vládě. Dostal jsem vážné výhrůžky a byl jsem odvolán zpátky do Londýna. Chtějí, abych si vzal pár dní volna, než mi přidělí něco nového.“

„Takže vaši nadřízení tu reportáž chtějí nechat plavat?“

„Ne. Nejspíš to zadají nějakému místnímu reportérovi, který není tak známý jako já. Někomu, kdo může objevit nové informace, aniž by na sebe přilákal pozornost. Chtějí mě chránit.“

Cigareta už mu z půlky vyhořela. Povzdechl si a oklepal ji do popelníku. „To, co se stalo Lauře, je hrozné, ale v Iráku takové věci vídáte každý den. Únosy, výbuchy, bezdůvodné zabíjení. Těsně předtím, než jsem přijel sem, jsme ještě s jedním reportérem odjeli z Bagdádu za reportáží ve městě Násiríja. Horko jako v pekle a všude kolem jen poušť. Často jsme potkávali americké zásobovací vozy, které ujížděly, až se za nimi prášilo. Asi dvacet minut po tom, co jsme minuli nějaký konvoj, jsme před sebou něco zahlédli. Nejprve jen záblesk při okraji cesty, jako kus třepotající se bílé látky. Když jsme přijeli blíže, rozeznali jsme dospívajícího chlapce v dlouhé bílé tunice. Kluk udělal pár kroků do silnice a pak ucouvl zpátky, jako kdyby tam byla nějaká neviditelná čára, kterou nemohl překročit. Celou tu dobu brečel. Doslova vřískal. Křičel a mával rukama. Náš řidič prudce zabrzdil. Uprostřed cesty ležela černá masa – malá holčička, nebo alespoň co z ní zbylo. Srazil ji konvoj. Později jsme se dozvěděli, že se rozběhla k zásobovacím vozům, protože před pár dny vojáci zastavili a dali jim bonbóny. Nejspíš si ani nevšimli, že ji přejeli. Jezdí neuvěřitelně rychle, aby zabránili útokům. Její bratr se bál jít za ní, aby ho nepotkal stejný osud.“

Zvuk bouřky se přiblížil. Napadlo mě zavřít okno. „Asi jste se naučil zvládat nebezpečné situace. Víte, na co si dávat pozor. Zamlada jsem se taky dostal do slušných malérů, ale zdaleka do ničeho tak vážného.“

„Jsme v tom společně,“ řekl Ari. „Nejste sám – na to nezapomínejte.“

„Jenže i tak vězím až po uši v něčem, čemu úplně nerozumím. Už několikrát jsem se ocitl v ohrožení života a čertví, co teď provádějí Lauře. Dnes dopoledne už jsem si myslel, že jsem objevil Halovu skrýš – hrobku na hřbitově sv. Trojice, kde byla pohřbena jeho matka – ale nemohl jsem se tam dostat. Musím Halovu hru dohrát až do konce, ať už to dopadne jakkoliv. Abych řekl pravdu, na další hledání už ani nemám peníze.“

Ari se natáhl a položil mi svou velkou ruku na rameno. „Nemůžu vám slíbit, že to dobře skončí, ale budu se o to ze všech sil snažit. O peníze nemusíte mít starost – o to se postaráme.“

Pátravě jsem se na něj zahleděl. „Odkud všechnu tu hotovost máte? Vy jste novinář, Tomas je antropolog. Musí vás podporovat někdo jiný.“

„Část jsme dostali darem.“ Uhnul pohledem, jako kdyby přede mnou něco skrýval.

Vzpomněl jsem si na Lauřino varování ohledně terorismu. „Od koho?“ naléhal jsem. „Nějaké militantní skupiny? Musím to vědět, jinak končím.“

Ari vytáhl další cigaretu, sevřel ji mezi palcem a ukazováčkem, ale nezapálil. Usoudil jsem, že zdržuje a snaží se vymyslet nějakou historku, na kterou skočím. Usmál se. „My Asyřané máme co dělat, abychom vůbec přežili. Byli jsme rádi, že Husajnův režim padl, jenže teď musí stále víc a víc našich lidí utíkat ze země. Je to pro nás stále nebezpečnější. Ty peníze nejsou od nás.“

Prohlížel si mou tvář. Získal jsem dojem, jako by se rozhodoval, zda unesu pravdu. „Peníze nám dal Samuel. Jsou od něho.“

Hned za oknem zajiskřil blesk. Cítil jsem se, jako by udeřil přímo do mě. „To není možné. Můj bratr tolik peněz neměl.“

„Pokud jsem slyšel, prodal nějaké věci.“ Ari zaváhal. „Myslím, že jednou z nich byl váš byt. Nějakému investorovi z Dubaje. Tak nám to alespoň řekl. Kupec zřejmě souhlasil s delší výpovědní lhůtou, čtyři nebo pět měsíců.“

„To není možné.“

„Chtěl vám to říct. Nejspíš to nestihl.“

Z výrazu jeho tváře jsem poznal, že mluví pravdu. Neměl koneckonců žádný důvod lhát. Mezi mnou a Samuelem byla vždy zvláštní důvěra. Ari ji teď rozbil na kousky.

Vzduchem se sneslo podivné zasyčení. Spolu s ním noční oblohu chladným obloukem osvítil blesk, jako kdyby na okno najednou zamířil světlomet. Ari ho běžel zavřít. Omráčený novou informací jsem zůstal sedět. Nejdřív jsem ztratil Samuela, možná i Lauru, a teď se k nim přidal i můj milovaný domov. Složil jsem hlavu do dlaní. Můj smutek musel ven a projevil se drsným vzlykáním.

Ari se mě nepokoušel utišit, ale přisedl si blíž. Počkal, dokud se neuklidním, a přinesl ručník namočený ve studené vodě. S povzdech nutím mi ho podal. „Zdá se, že špatné zprávy nosím vždycky já. Není divu, že jsem se rozhodl stát se novinářem.“

„Vždycky jste měl Samuela za naivku, není to tak?“ řekl. „Myslíte si, že ho k celému plánu nejspíš přemluvil Tomas. To není pravda. Od začátku to všechno vzešlo ze Samuelovy hlavy. Byl si dobře vědom všech rizik a dal jasně najevo, že kdyby se mu něco stalo, můžeme se místo něj spolehnout na vás.“

„Neumím si představit, proč by to říkal.“

„Nepodceňujete se? Někdy v nás naši blízcí vidí i ty přednosti, o kterých ani sami nevíme. Tomas mě o tom přesvědčuje každým dnem. Přemýšlejte o tom. Díky vám máme slušnou naději, že rytinu získáme zpět.“

„Nejsem si jistý, jestli mám kuráž v tom pokračovat. Poslední dva dny jsem musel být neustále na pozoru a jen čekal, odkud přijde útok. Mám štěstí, že jsem ještě vůbec naživu. A Laura se nemusí dožít zítřka.“

„Něco vám dám.“ Ari si sáhl za límec své zmuchlané džínové košile a přetáhl si přes hlavu řetízek. Na jeho konci visel zlatý přívěsek. Z kovu jsem ještě cítil teplo jeho kůže, když mi ho podal. Na jedné straně medailonu byl vyrytý okřídlený disk, nejslavnější symbol Asýrie.

„Ktiwyateh. Asyrský amulet. Symbol Šamaše, boha slunce,“ řekl Ari. „Má ochrannou moc. My Asyřané jsme vytrvali více než čtyři tisíce let, takže zjevně funguje. Než se začnete smát, pomohl mi přežít dvě války, tři přestřelky a spoustu ošemetných situaci. Někde venku je kulka s mým jménem, ale zatím se mi dařilo jí unikat. Takže amulet byl vyzkoušen a otestován. Chci, abyste si ho vzal. Teď jsme spojení. Bratři ve zbrani?“ na chvíli se odmlčel, pak pokračoval.

„A prosím neberte si Tomášovy řeči osobně. Je pod velkým tlakem jako my všichni. Tím nechci jeho chování omlouvat. Nemohl bych teď odjet, kdybych si nemyslel, že je v dobrých rukou. I jemu bude pod psa, až se dozví o Lauře. Měl ji opravdu rád.“

Nemluvte o ní v minulém čase. Tu představu nemůžu skousnout. „Tomas vás taky dost trápí.“

Ari se pousmál. „Co byste čekal? Jsem jeho starší brácha. Musíme se vyrovnat s minulostí. V očích mého otce jsem neudělal nic špatného. Podle Tomase přesně naopak. Už dlouho za to platím. Ale zvládnu to. Mám, jak říkáte v angličtině, široké ruce.“

„Široká ramena.“

„Ano.“ Ari se znovu zazubil a dotkl se svého ramene. Měl tak silné charisma, že když se přestal usmívat, jako právě teď, jako by celá místnost potemněla. „A ještě něco. Poruším tajemství, ale měl byste to vědět. Tomasova snoubenka nedávno zemřela.“

Překvapeně jsem se na něj podíval. „Laura tvrdila, že se rozešli, že si vzala někoho jiného.“

„Tomas se příliš stydí, než aby se někomu svěřil s pravdou. Klade si to za vinu.“

„Co se stalo?“

„Říkala vám Laura, že se můj bratr kdysi chtěl stát knězem?“

„Ano, a že změnil plány, protože se chtěl oženit.“

„S tou výmluvou mohl Tomas uspět jen tady.“ V gestu člověka znaveného životem zavrtěl hlavou. „Asyrští kněží se mohou ženit. Tak to nebylo.“

„Jeho snoubenka žila s rodiči v Bagdádu – ve čtvrti Karada. Když začalo bombardování, dostala strach a prosila Tomase, aby mohla zůstat s ním. Jenže Tomas měl moc práce s pomáháním Samuelovi a taky si myslel, že doma bude bezpečnější. Když jsme získali rytinu, šli jsme ji s Tomášem navštívit.“ Ariho tvář zbledla „Našli jsme boží dopuštění. Dům, ve kterém rodina bydlela, byl v troskách. Polovina ještě stála. Viděli jsme vnitřek budovy. Ale ten zbytek? Ze země trčely kovové výztuhy a všude kolem se vršily hromady rozdrceného betonu. Vy Tomase znáte jako odměřeného člověka a takový většinou opravdu je. Ten večer ale šílel. Tehdy jedinkrát jsem se musel držet stranou. Nemohl jsem mu nijak pomoci. Nikdy nenašli její tělo.“

„Vím, jak hrozný je to pocit.“

„Jistě – Samuel,“ řekl Ari. „A taky chci, abyste věděl, že nezapomenu na vaše dědictví. Dohlédnu na to, aby bylo vše spravedlivě vyřízeno.“ Ari se přesvědčil, že jsem se opravdu uklidnil, než se vydal dolů pro Tomase. Zbraň odnesl s sebou. Po pravdě řečeno mi nejspíš chtěl dát trochu času, abych se znovu ovládl.

Využil jsem té příležitosti. Neměl jsem žádné výčitky svědomí prohledat Tomášův kufr poté, co mi on udělal totéž. Našel jsem v něm dva pasy, jeden irácký s jeho vlastním jménem, který mi ukázal v restauraci Khyber Pass, a druhý, v němž stálo, že je řecký občan Georgis Anapolis. Oblečení, toaletní potřeby, náhradní pár bot, nic zajímavého. V postranní kapse se zipem jsem našel knihu a prolistoval ji. Ovidiovy Proměny. Mezi stránkami byl přilepený bílý obdélníkový papír o velikosti vizitky s adresou v Bagdádu. Skutečnost, že ji Tomas takhle schovával, mi napověděla, že jí přikládá velký význam. Našel jsem poznámkový blok, opsal si adresu a zastrčil si ji do kapsy.

Bouře se znovu připomněla duněním střídajícím se s ostrými záblesky světla. Proudy deště začaly jako obří ruce bušit do oken.

I přes bolest, kterou mi to působilo, jsem si zpátky ve svém pokoji znovu několikrát pustil video únosců pro případ, že bych přehlédl jakýkoliv náznak toho, kde Lauru drží. Na pozadí bylo vidět jen standardní vykachlíkované zdi a podlahu. Mohla to být kterákoliv koupelna, sklep nebo obchodní budova ve městě.

Zapnul jsem hotelové rádio s nadějí, že zapomenu na své problémy. Ozvala se písnička z alba Dwighta Yoakama Last Chance for a Thousand Years, kde zpívá o poslední šanci na dalších tisíc let. Zdálo se, že ta má i Lauřina poslední šance se už dávno rozplynula.

XXIV

Středa 6. srpna 2003, 7:00

Ať už to bylo silným emocionálním vypětím včerejšího večera nebo jen naléhavou potřebou najít řešení, po krátkém uvažování se mi hned ráno podařilo rozluštit první část Halovy hádanky.

Owl la memoir bylo přesmyčkou low memorial. Jako Knihovna Low Memorial v administrativní budově Kolumbijské univerzity. Přestože tato slova nezapadala do sedmi políček, byl jsem si jistý, že mě ke správnému řešení dovedou. Odpověď na mě jistě čeká v kampusu.

Znovu jsem si zkontroloval e-mail, ale nic nového nepřišlo. Napsal jsem zprávu svému právníkovi, Andy Steinovi, a zeptal se ho, jestli už je příliš pozdě na to, s prodejem bytu něco udělat.

Jakkoliv bych se Tomášovi chtěl vyhnout, pro oba bylo bezpečnější vydat se do knihovny spolu. Teď už od Ariho určitě bude vědět o Lauře a spoléhal jsem na to, že jí určitě bude chtít pomoct. Naházel jsem si věci do tašky a zavolal mu, aby se připravil, ale ozvala se hlasová schránka. Na zaklepání na dveře taky nereagoval.

Na recepci jsem ve spěchu zaplatil za oba pokoje a chtěl nechat vzkaz pro Tomase Zakara, aby za mnou přišel na Kolumbijskou univerzitu.

Recepční si vyhledal jeho rezervaci. „Už se odhlásil, pane. Brzy ráno.“

„Víte to jistě?“ Vyděsily ho zprávy o Lauře natolik, že se vykašlal na nás i na hledání? Odjel s Arim? Další záhada, s níž se musím vypořádat. Pokus dovolat se Arimu mě taky nikam neposunul. Ani on to nezvedal. Zřejmě už seděl v letadle nad Atlantikem a byl nedostupný. Na starost o Tomase jsem neměl čas. Právě teď mi záleželo jedině na Lauře.

Řinčení kovu napovídalo, že se město probouzí k životu. Popelářské vozy zvedaly kontejnery, dodávky u chodníků vykládaly zboží, prodavači vytahovali železné rolety. Minul jsem žebráka připravujícího se na další pracovní den. Posedával na zápraží jedné z velkolepých budov lemujících Pátou avenue a u nohou se mu choulily dvě kočky, stříbrný mourek a černý peršan. Každá měla kulatý modrý pelíšek a otevřenou konzervu kočičího jídla. Vedle ležela cedule s nápisem „POMOZTE“. Soudě podle drahých bot značky Kodiak, které nijak neschovával, byli lidé štědří.

Přímo před očima mi nějakými letáky zamávala socha Svobody – chlápek oblečený od hlavy až k patě do hávu ze zeleného elastického latexu, jehož volné cípy povlávaly ve větru. Obličej měl namalovaný stejně zeleným líčidlem a na hlavě mu spočívala koruna se sedmi špicemi. Kočky na ni v úžasu hleděly.

Přidal jsem se k davu valícímu se do metra a vystoupil na zastávce u 116. ulice, odkud jsem se vydal do středu kampusu. Opakoval jsem si, že Laura bude v pořádku. Bez rytiny nic důležitého nepodniknou. Moje úzkost však i nadále rostla a zastiňovala pocit nostalgie, který mě při pohledu na knihovnu Low Memoriál polil. Kolikrát jsme tady s Halem, Corinne a ostatními přáteli posedávali na schodech a vtipkovali? Na Kolumbijské univerzitě jsem zažil dobré časy. Při pohledu zpět možná až příliš dobré.

Neoklasicistní klenot, knihovna Low Memoriál, se jako chrám tyčila nad impozantním schodištěm. Architekti se nechali inspirovat římským Pantheonem. Rozlehlou žulovou kopuli podpíralo deset iónských sloupů.

Prošel jsem kolem bronzových ztvárnění Dia a Apollóna a zastavil se hned za vchodem. Co vlastně hledám? Do interiéru byla začleněna řada klasických prvků. O který z nich Halovi šlo? Slavnou bustu bohyně Pallas Athény obklopovalo dvanáct znamení zvěrokruhu. Ani jedno z nich se do Halovy hádanky nehodilo. Ještě jednou jsem se podíval na původní slova: owl la memoir. Možná je Hal použil jen jako přesmyčku jména knihovny, ale něco mi říkalo, že mají hlubší smysl.

Obzvlášť slovo owl, anglicky sova, mi vrtalo hlavou. Hal svou hru vymyslel pro mě, takže odpověď musela souviset s něčím, co jsem znal. A pak mi to došlo. Socha Alma Mater univerzity před budovou. Jako prváci jsme se zúčastnili soutěže, kdy jsme museli najít sovu vyřezanou do jejího pláště. Socha byla vytvořena podle řecké Athény, předchůdkyně římské bohyně Minervy. Sedm písmen jména Halovy matky.

Posadil jsem se na schody venku a vyplnil slovo Minerva do sedmi políček. Minervino jméno a anagram zmizely, zůstal jen kosočtverec a slovo transmutace potvrzující, že má odpověď byla správná. Jenže co to znamenalo?

Vzpomněl jsem si na pohřební umu, kterou jsem našel u něj doma, a obyčejné polodrahokamy uvnitř. Mohly to být méně kvalitní diamanty, ale uma neobsahovala už nic jiného, žádné instrukce vedoucí k odhalení skrýše. Nějakých deset minut jsem nad tím uvažoval, dokud mi v paměti nevytanulo něco, co řekla Corinne.

To je vážně divné, co s ní udělal.

Tehdy jsem si myslel, že naráží jen na jejich poměrně perverzní vztah. Měla na mysli ještě něco jiného? Telefon mi zvedla na první zazvonění.

„Johne, ráda tě slyším. Omlouvám se, že jsem se ještě neozvala.“

„Žádný problém, Corinne. Poslyš, nad něčím jsem přemýšlel. Když jsme spolu mluvili, řekla jsi, že je divné, co Hal udělal s Minou. Co jsi tím myslela?“

„Hal ti to neřekl?“

„Ne. Její tělo přece nechal zpopelnit, ne?“

„Nejdřív ano.“

„Nejdřív?“

Z druhého konce telefonu se ozvalo povzdechnutí. „Nepřekvapuje mě, že to nechtěl nijak rozhlašovat. Je to vážně divné. A pak jaké to je, být někým posedlý. Její popel nechal stlačit a vyrobit z něj diamant – kámen na prstenu, který nosil. Tak bude alespoň trochu nesmrtelná, tvrdil.“

„To myslíš vážně?“

„Dnes už jsou takové věci možné. Dospělé lidské tělo obsahuje tolik uhlíku, že by to vystačilo na tucet malých diamantů. Kameny se syntetizují z popela.“

„Proboha!“

Nedostávalo se mi slov.

Corinne přerušila mé mlčení. „Musím ti říct ještě něco. O Hanně Jaffreyové.“

„Našla jsi ji?“

„Objevila jsem něco na iráckém zpravodajském blogu. Fotky, které tam byly zveřejněné, by se do oficiálních médií nikdy nemohly dostat. Byly na zvracení. Slyšel jsi někdy o místě zvaném Tell al-Rimah? Je to někde v Iráku.“

Tam podle Tomase měla Jaffreyová odjet poté, co opustila jejich tábor v Ninive.

„Ano, znám ho.“

„Ona a její přítel se údajně ztratili týmu archeologů, kteří kopali v Tell Afaru. To se stalo v dubnu. Celou oblast zasáhla písečná bouře, a prý velká. Když se přehnala, vyhlásili po nich pátrání. Hannu našli jako první, přivázanou ke sloupku. Vypadala zřízeně. Byla ukamenovaná. Jeden z členů týmu měl prohlásit, že její obličej nebyl k poznání.“

Udělalo se mi špatně, jen když jsem to slyšel. „Proboha, to je hrozné. Chytili toho, kdo to udělal?“

„Našli i tělo jejího přítele, jen o kousek dál. Je hlavní podezřelý. Měl poraněné koleno, ale předpokládají, že ji zabil a pak ho stihla bouře. Kvůli něčemu se prý pohádali už v táboře.“

Anebo jejímu příteli někdo pomáhal? Chvíli trvalo, než jsem se uklidnil natolik, abych mohl mluvit.

„Jsi tam ještě?“

„Ano. Jen přemýšlím.“

„Nechci strkat nos do tvých věcí, Johne, ale tohle je vážně děsivé. Jsi v pořádku?“

„Jsem opatrný.“

„Doufám. Podařilo se mi vyšťourat ještě další informace. Není toho moc, ale snad ti to pomůže. Jde o tu ženu – Eris Hainesovou. Její skutečné jméno je Eris Hansenová a nevyhodili ji. Byla odbornicí na transhumanismus a z ministerstva odešla na dohodu.“

„Transhumanismus? Co to znamená?“

„Technologie, které mají vylepšit fyzické i mentální schopnosti člověka. Něco jako bionický muž nebo žena.“

Hainesová tvrdila, že studovala na MIT, takže to odpovídalo. „Díky moc, Corinne. Opravdu jsi mi pomohla.“

„To je v pořádku. Ozvi se. Opravdu, jasné?“

„Slibuju.“

Když jsem zavěsil, zamyslel jsem se nad transhumanismem a nad tím, jestli mohl mít něco společného s pokladem, k němuž měla vést Nahumova rytina. Vycházel jsem z toho, že transmutace znamená přeměnu základních kovů ve zlato, protože to bylo nejčastější použití toho slova. Mohlo se ale vztahovat k jakékoliv formě změny, dokonce i evoluci. Když jsem si slovo vyhledal, zjistil jsem, že Darwinovi se původně říkalo transmutacionista. Hal si hrál se slovíčky: přeměna člověka v diamant. Lidského zvířete ve zcela novou bytost. Byl tohle ten nadpřirozený jev, o kterém mluvil Tomas? Tyhle otázky nikam nevedly a já jsem tápal v temnotě ještě víc než kdykoliv předtím.

Musel jsem se vydat zpět na Sheridanovo náměstí, kde jsem prsten viděl naposledy. Před odchodem z knihovny jsem si zkontroloval e-mail a doufal, že najdu zprávu od Tomase. Ten se neozval, zato mi odpověděl právník:

Johne,

předně, co se stalo s Reznickem? Domluvil jsem Ti setkání s jedním z nejlepších trestních advokátů ve městě, a Ty ses ani neobtěžoval přijít na domluvenou schůzku. Reznick je na prášky a já z toho taky radost nemám. Pokud jde o byt, kupce zastupovala jistá newyorská firma, a tak jsem je kontaktoval. Prodej již byl uskutečněn a je konečný. Nedá se s tím nic dělat. Vysvětlil jsem jim Tvou situaci a oni jsou ochotni Tě v bytě nechat až do 26. srpna. To je od nich za daných okolností velkorysé. Veškerý Tvůj majetek musí být k tomu datu vyklizen, nebo propadne. Nic lepšího už se mi domluvit nepodařilo. Pošlu Ti potvrzující dopis a fakturu za své služby.

Moje poslední naděje pohasly stejně jako uhašený oheň. Nějaké peníze bych mohl sehnat prodejem Samuelovy sbírky, na což jsem nechtěl ani pomyslet. Jinak skončím na mizině, uštvaný a úplně sám.

Část druhá

NAHUMOVO TAJEMSTVÍ

Jedenáctá když Jitřenka vyšla

a plameny hvězdné na nebi pozhasínala,

[král] vesele přišel na lýdské nivy

a mladému chovanci Siléna vrátil.

Rád jsa, že pěstouna našel,

bůh [králi] na vůli nechal

vyslovit svobodné přání. (Jedenáctá když Jitřenka vyšla: Ovidius: Proměny (Praha: Svoboda, 1974), s. 297. Překlad Ivan Bureš.)

OVIDIUS, PROMĚNY XI

XXV

Andyho vzkaz mi následující telefonát asi desetinásobně ztížil. Neměl jsem situaci pod kontrolou a sám už jsem to nezvládal. Kvůli Lauřinu únosu musím zajít na policii, jenže s sebou budu potřebovat někoho, komu uvěří. Okamžitě jsem vytočil jeho soukromou linku.

„Prosím, Reznick.“

„Tady John Madison.“

„Výborně. Máte jenom den zpoždění. Lidé na mou pomoc čekají v dlouhé frontě, pane Madisone. Váš případ jsem vzal čistě jako laskavost Andymu.“

„Podívejte se, opravdu se omlouvám, že jsem na schůzku nepřišel. Jedna přítelkyně se dostala do vážných problémů. Ona…“

„Problémů právní povahy?“

„Částečně.“

„Pokud se chce sejít, tak jenom doufám, že má lepší způsoby než vy.“

„Do právní fáze se to zatím ještě nedostalo. Vyhrožovali jí a teď je nezvěstná.“

„Neříkejte mi, že jejím jménem chcete jít na policii?“

„Ano, přemýšlel jsem o tom.“

„Byl jste někdy ve vězení?“

„Ne.“

„Brzy možná budete a můžu vám říct, že si vás tam dají ke snídani. Už minule jsem vás varoval, abyste policii za žádných okolností dobrovolně nekontaktoval, a to bylo ještě předtím, než jsem zjistil nové informace.“

V hlavě mi začalo bít na poplach. „Jaké nové informace?“

„Brzy na vás bude vydán zatykač.“

„Proč?“ Cítil jsem, jak se mi zastavilo srdce.

„Soused Hala Vanderlina údajně našel nějaké drogové náčiní, které někdo hodil za jeho plot. Stříbrnou lžičku. Má ji policie. Jsou na ní stopy heroinu a vaše otisky prstů.“

Mé mlčení si vyložil jako přiznání viny. „Jsem ochoten vám dát ještě jednu šanci. Přijďte do mé kanceláře, všechno mi vysvětlíte a já vás doprovodím na policejní stanici. Obviní vás a nejspíš si jeden či dva dny posedíte ve vazbě, ale…“

„To nejde. Neznáte celou…“

„V tom případě už vám nemohu pomoci, pane Madisone. Na shledanou.“

Připadal jsem si, jako bych uvízl v prostředním pruhu osmiproudé dálnice. Odstřihli mi všechny potenciální tahy. Každý policajt, kolem kterého projdu, pro mě teď bude představovat hrozbu. Jakmile rytinu získám, musím sám přijít na způsob, jak s Eris a jejími lidmi vyjednávat.

Když jsem vešel do haly Lauřina domu, přivítal mě Gip. „Dobrý den, Johne. Počasí se konečně umoudřilo. Předpokládám, že jste přišel za Laurou. Je v pořádku? Včera večer jí prý bylo špatně.“

„Nakonec to byla jen silná migréna. Už je v pořádku, ale není doma. Má schůzku s Halovými právníky a potřebuje nějaký dokument, který zapomněla doma, tak jsem pro něj přišel. Pustíte mě?“ Po tváři mu přeběhl znepokojený výraz. „Je mi to opravdu líto, ale vedení je v těchhle věcech přísné. Měla zavolat a povolit to. Nemůžete jí zatelefonovat?“

Sakra! Zjevně jsem přecenil jeho důvěru ke mně.

„Jsou uprostřed jednání a znáte sekretářky, ne vždycky jsou ochotné vás přepojit.“

Z jeho výrazu pevného jako žulový blok jsem vyčetl, že je stejně neoblomný. Jak se z toho vykroutit?

„Máte v domě ochranku, Gipe? Mohli by jít nahoru se mnou.“

„Máme jen bezpečnostní službu na telefonu. Podívejte se, znám vás, takže můžu být trošičku flexibilní. Údržbář tady zrovna opravuje klimatizaci. Domluvím se s ním, aby vás doprovodil.“ Prohodil pár vět do mobilu a vyřídil mou žádost.

„Díky. Laura je po Halově smrti tak rozčilená. Není divu, že zapomněla.“

„Je to smutné. Znal jsem ho odmalička.“

„Já vím. Je to kruté pro nás pro všechny.“

Zazvonil výtah, údržbář se z něj vyklonil a zamával. Doběhl jsem k němu a nastoupil. Naštěstí jsem si pamatoval vstupní kód do podkroví.

Jakmile jsme vešli, znervózněl jsem. Měl jsem pocit, že jsem Lauru viděl pohrávat si s prstenem v pracovně, ale nebyl jsem si jistý. Za francouzským oknem na stole na terase ještě stále ležely talíře a rozmočené jídlo z večeře.

„To je ale binec,“ neudržel se údržbář, když vešel do pracovny. Vypadalo to, jako kdyby celou místnost zasáhl hurikán. Na podlaze ležely rozházené papíry a fotky. Její počítač zmizel.

Vrhl na mě podezíravý pohled. „Co se tady stalo?“

Pokrčil jsem rameny. Šokovaný výraz jsem nemusel předstírat, byl jsem stejně překvapený jako on. „Nevím. Nejspíš všechny tyhle věci chtěla projít, když jí do toho něco přišlo.“

Má odpověď ho nepřesvědčila. „Budu to muset nahlásit.“ Sejmul od opasku svůj pager a zadal do něj několik čísel.

Pochopil jsem, že moje šance najít prsten se povážlivě ztenčily. Vzpomněl jsem si, že jsem ho viděl v pracovně, jenže kde? Otevřel jsem zásuvky stolu, kam ho třeba Laura mohla odložit. Poznámkové bloky, kancelářské sponky a podobné věci – ale prstýnek žádný. A pak se na mě výjimečně usmálo štěstí – na polici zapuštěné knihovny nad stolem ležely pánské hodinky, peněženka a hned vedle Halův prsten.

Uslyšel jsem zazvonění údržbářova mobilu. Pár vteřin nato se jeho pozornost upřela k hovoru, a tak jsem jakoby sáhl po knize, popadl prsten a navlékl si ho na ukazováček. Sehnul jsem se a zapátral mezi složkami papírů na podlaze. Našel jsem jednu s hlavičkou správy majetku a začal jí listovat. Vytáhl jsem fakturu na daň z majetku a vstal. „To je ono. Tohle Laura chtěla.“

Muž mi podal telefon. „Gip s vámi chce mluvit.“

„Dobrý den, Gipe. Poslyšte, všechno je v pořádku. Na poličce leží hodinky a peněženka. Nic se neztratilo, takže vloupání to zřejmě nebude. Nejspíš jde jenom o volnější přístup k uklízení. Laura není žádná velká hospodyňka. Řeknu jí, ať se vám ozve, až se vrátí.“

Vrátil jsem telefon zpět údržbáři. Ještě něco Gipovi řekl, ukončil hovor a podíval se na mě. „Fajn. Tvrdí, že to teď nechá být. Sepíše zprávu pro majitele.“

Ještě než jsem odešel z budovy, poznamenal si Gip, jaký dokument si odnáším. Byl jsem v sedmém nebi, že se mi prsten podařilo získat. Spadl mi kámen ze srdce.

Měl jsem větší ruce než Hal a jeho prsten mi byl tak malý, že jsem ho nasunul jen do půlky prstu. Byl to těžký, mohutný kousek, takže jsem radši levou ruku zaťal v pěst, aby mi náhodou nesklouzl. Jakmile jsem se dostal do bezpečné vzdálenosti, sundal jsem si ho. Na hřišti na Západní 4. ulici se právě hrál basketbalový zápas, kolem plotu se tísnil zpocený a halasný dav fanoušků. Tady jsem při sledování tvrdých a rychlých akcí zažil nejeden šťastný okamžik. Zamířil jsem tam.

Našel jsem si prázdné místečko na konci plotu a obrátil svou pozornost k prstenu. Vypadal staře, s propracovanými vzory vyřezanými do zlatého kruhu kolem diamantu. Napadlo mě, že je to starožitná, zřejmě viktoriánská kopie keltského prstenu na jed. Uvnitř prstenu byla vyražená zlatnická značka – takovou už člověk na moderních prstenech nenajde. Diamant na slunci zářil, jako by uvnitř žil Minin duch. Nahánělo mi to hrůzu.

Napadlo mě, že by v prstenu mohl být ukryt nějaký mechanismus, a zatlačil jsem na ozdobné vyřezávání v koruně prstenu. Uslyšel jsem tiché cvaknutí a otevřel víko prstenu. V kapse pod ním ležel kousek složeného papíru. Třesoucíma se rukama jsem jej narovnal.

Halovým škrabopisem na něm bylo modrým inkoustem napsáno: Trojice – Hrobka Janssenových.

Včera jsem měl pravdu. Byl jsem tak blízko! Hal nakonec přece jen rytinu ukryl do hrobky na hřbitově u kostela Přímluvy. I když tam už Mina nebyla pohřbená, Hal tam musel mít stále legální přístup, kdykoliv si vzpomněl.

Ačkoliv jsem včera rytinu jen těsně minul, nález prstenu mi dnes dodal klidu. Odhadoval jsem, že alchymistická skupina obrátila Lauřinu pracovnu vzhůru nohama při hledání rytiny samotné nebo nových informací vedoucích k jejímu úkrytu. Zřejmě proto, že jim poradila, aby to tam zkusili. Sama odpověď neznala, nicméně je navedla na špatnou stopu v naději, že získá čas. Chytrý tah. To zároveň znamenalo, že na tom nemůže být tak špatně, když dokáže racionálně přemýšlet. Můj telefon ukazoval 11:48. Zbývá devět hodin, abych ji osvobodil.

Zastavil jsem se v prodejně nářadí a koupil si kapesní baterku a elektrickou pilku na kov na přeříznutí zámku. Pilka byla jen asi dvacet centimetrů dlouhá, takže se dala snadno schovat. Oblečení ze své cestovní tašky jsem vyhodil do popelnice, abych udělal místo pro rytinu. Ještě jednou jsem zkontroloval, jestli mě Eris nebo někdo z jejích lidí nesleduje, a mávl jsem na taxík.

Na hřbitově jsem se rozhlédl po správci, ale nebylo po něm ani stopy. Nebylo vidět živou duši. Štěstí mi pro změnu přálo. Došel jsem rovnou k bezejmenné hrobce, která podle mě automaticky musela patřit Janssenovým. Když jsem trhnul zámkem, odpadl. Někdo ho přeřezal. Dveře šly snadno otevřít, nedrhly o žádný nános prachu či sutě – další známka toho, že byl uvnitř někdo jiný přede mnou.

Schoval jsem zámek do kapsy, vešel dovnitř a zavřel za sebou dveře. Rozsvítil jsem baterku a rozhlédl se po potemnělém prostoru. Bílé stonožky a pavouci se před nepříjemnou září dávali na útěk a zalézali zpět to svých temných koutů. U obou postranních stěn ležely rakve, jedna měla pootevřené víko. Posvítil jsem si na změť nahnědlých kostí, neuspořádaných obvyklým, symetrickým způsobem. Uvnitř bylo chladno a vlhko. Kromě kostí a pavučin se tam nic jiného neskrývalo. V druhé rakvi ležela neporušená kostra. Rytina byla pryč.

Ochromila mě beznaděj, poslední naděje na Lauřinu záchranu vzala za své.

Jakmile jsem se vynořil z hrobky, vzduchem ostře zazněl něčí hlas: „Počkat! Vy jste tady byl včera. Měl jsem pocit, že už jsme si to vyjasnili.“ Správce scházel ze svahu za hrobkou a v jeho tváři se tentokrát nezračil přátelský úsměv.

Natočil jsem se tak, aby neviděl na chybějící zámek, a odpověděl: „Když jste mě nasměroval na kolumbárium, zjistil jsem, že tam na jméno mé pratety žádný záznam nemají. Tak jsem se vrátil sem, kde jsem měl podle bratrance hledat původně.“

„Trochu zvláštní, vzhledem k tomu, že tahle hrobka ani není identifikovaná.“

„Myslel jsem si, že jsem možná nějaký nápis přehlédl.“

„A jako náhodou jste zapomněl, že tady nemáte co dělat.“

„Tak nějak.“

Na pár vteřin se na mě zadíval. „Co je to s vámi, lidi? Dneska ráno jsem odsud musel vyhodit dalšího. Nějakého turistu s batohem. Dneska už asi nikdo neumí číst.“

„Jak vypadal?“

„Trochu jako vy, ale byl menší a hubenější. Tmavé vlasy.“

„Měl přízvuk?“

„Ano, ale jinak mluvil anglicky dobře.“

Tomas. Omluvil jsem se za vyrušení a pospíchal pryč od jeho nasupeného výrazu.

Lámal jsem si hlavu nad tím, jak na to mohl Tomas přijít. Říkal, že nějakou dobu studoval na Kolumbijské univerzitě, takže mohl vyřešit anagram. Jenže prsten jsem jako první získal já. Neznal Halovu poslední nápovědu. Mohl mu pomoct včerejší rozhovor, kdy jsem se o tom zmínil Arimu? Svěřil jsem se mu se svou návštěvou na hřbitově. Pověděl o tom bratrovi? Muselo to tak být. Od začátku jsem cítil, že Tomášovi nemůžu věřit.

To už teď bylo jedno. Tomas měl Nahumovu rytinu. Obludnost jeho pokrytectví mě šokovala. Zradil mě a Lauru odsoudil k smrti. Roztrhnu ho jako hada, jestli se mi ještě někdy dostane do rukou.

Vztek není dobrý spojenec. Zatemňuje mysl. Jenže i kdybych si dával pozor jako ostříž, něco takového bych nečekal. Když jsem procházel východem na Amsterdam avenue, vyskočil zpoza hřbitovní zdi šašek a přimáčkl mi zbraň k břichu.

Stiskl spoušť.

Břichem mi projela bolest, která se postupně šířila a polila mi celé tělo jednou obrovskou, pulzující vlnou. Upadl jsem a škubal sebou na chodníku jako poražené jehně. Nemohl jsem dýchat. Matně si pamatuji, jak mě někdo dotáhl k autu, cítil jsem zápach výfuku, slyšel ženský hlas. Když jsem se pokusil pohnout, mé tělo zůstalo ležet jako kus mrtvého masa.

„Kde je?“ zabodávala se do mě pohledem Eris. Otevřela mou tašku a po zjištění, že je prázdná, hlasitě zaklela.

„On mě střelil.“ Zkusil jsem zvednout ruku a přiložit si ji k břichu.

„Omráčil tě,“ opravila mě. „Co jsi udělal s rytinou?“

Pořád ještě otřesený jsem se posadil, párkrát se zhluboka nadechl, zaťal pěst a prudce jsem ji udeřil. Snadno uhnula a bolestivě mi zkroutila paži za zády. Vytáhla paralyzér.

„Chtěl bys ještě? Tentokrát patnáct set voltů přímo do spánku?“

„Pak už ji nikdy nenajdete.“

Podrážděně se zamračila. „Dobře, už mě to unavuje. Kam jsi ji schoval?“

„Nebyla tam.“

„Lžeš.“ Něco na paralyzéru nastavila a přitiskla mi ho ke spánku.

Zazvonil telefon. Eris sáhla do kabelky a vytáhla jej. Po krátkém a stručném rozhovoru vyhlédla z okna a pak se s úsměvem otočila ke mně. „Už tam skoro jsme,“ řekla. „Přijde za tebou.“

„Ať je to kdo chce, může jít taky do hajzlu.“

„My už to z tebe vytáhneme.“

XXVI

Auto zajelo do prostorné garáže, která zřejmě patřila k budově na Západní 34. ulici. Zastavili jsme na nakládací rampě. Eris a šašek mě drsně protáhli ponurým prostorem a po pár schodech vyvlekli k ocelovým dveřím.

Na první pohled mi místnost, do níž jsme vešli, připomínala nóbl pohřební ústav pro bohatou klientelu. Každičký centimetr podlahy pokrýval přepychový béžový koberec. Na dokonale vyleštěné desce starožitné komody stála velká stříbrná váza. Na její základně byly vyryty znaky pěti planet známých ve starověku, které jsem viděl na stránkách Alchymistických archivů: Jupiter, Venuše, Mars, Saturn a Merkur. Ve vzduchu se vznášela nasládlá vůně, jako kdyby se někdo pokoušel zakrýt ošklivý zápach levným květinovým deodorantem. Prostor sálal zvláštní atmosférou ticha a zatajeného dechu, s jakou se člověk setká v čekárnách pohotovostí nebo kolem hrobů.

„Posaď se sem.“ Eris ukázala na řadu čalouněných židlí.

Rozhlédl jsem se po místnosti a pokoušel se najít únikovou cestu ven, když jsem za sebou uslyšel hlas.

„Myslím, že tentokrát bude náš rozhovor upřímnější.“

Otočil jsem se a jen pár metrů ode mě stál Jacob Ward. Mé chvilkové překvapení opadlo. Před očima jsem měl nepochybně Jupitera.

Nedokázal jsem si ho představit v jiné roli než v té hlavní. Začal jsem uvažovat. Jacob Ward byl Tomášův kontakt. Bylo to celé jen léčka? Ward se o dané časové období intenzivně zajímal a pro koupi artefaktu neměl ani hluboko do kapsy. Pokud měl ale Nahumovu rytinu Tomas, proč teď Ward držel v šachu mě?

„Řeknu vám jen jednu věc, Warde, máte opravdu talent. Jak se vám daří tajit fakt, že nejste o nic lepší než nějaký zabiják v okresní věznici?“ Mírně zrudl a otřel si rukou tvář, jako bych mu do ní plivl.

„Kde je Laura? Hned mi ji ukažte.“

Stylem svého oblečení – černý oblek na zakázku, čistě bílá košile a konzervativní kravata – připomínal spíše ředitele krematoria. Zahlédl jsem, jak sebou trhnul, jediný náznak nervozity.

„Vaši návštěvu u mě doma jsem si docela užil, Johne. Nezačínejme dnes ve zlém.“ Popošel pár kroků směrem ke mně a poplácal mě po rameni gestem, jakým častuje strýc svého oblíbeného synovce.

Odtáhl jsem se od jeho zavalité ruky, na předstíranou zdvořilost jsem neměl ani pomyšlení. „Neodpověděl jste mi. Řekl jsem, že ji chci vidět.“

„A když odmítneme? Vyskočíte a všechny nás tady postřílíte?“ Zasmál se. „Představte si to jako psí zápasy, Madisone. My jsme rotvajleři, zatímco vy jste obyčejný pudl – a to ještě trpasličí. Nemáte šanci. Pojďme si promluvit jinam, tady bývá rušno.“

Mohl jsem dát průchod svému vzteku a určitě by se mi ulevilo, jenže Lauře bych tím nijak nepomohl. Chytřejší bude hrát jejich hru a čekat na příležitost, které bych mohl využít. Prošli jsme chodbou k výtahu. Šašek poodešel a nechal s námi jen Eris jako zadní voj. Ward stiskl knoflík pátého patra a vynořili jsme se v obrovském sále. Od podlahy až ke stropu se táhl téměř na výšku dvou poschodí. Byl to rozlehlý, kulatý prostor. Neměl žádná okna. Ta, která jsem viděl zvenku, byla zřejmě zazděná. Stěny zdobily drahé tapety v bílém lesku. Strop ve tvaru nízké kupole osvětlovalo ústřední střešní okno v bronzovém rámu. Nad hlavou jsem viděl ovál oblohy, ale většina světla sem proudila nepřímo, skutečná svítidla byla zřejmě schována nad ozdobnou římsou. V místnosti vládla chladná, monotónní atmosféra jako z jiného světa. Po obvodu místnosti stála řada skříněk přizpůsobených oblým stěnám s prosklenou přední stranou.

Ward zeširoka máchl rukou. „Naše galerie,“ řekl.

Na skříňky byly připevněny bílé plastové kontrolní přístroje s řadou blikajících zelených světýlek. Téměř dvě třetiny z nich obsahovaly nejrůznější artefakty, zbytek knihy a rukopisy. Předpokládal jsem, že ne všechny byly získány legální cestou, mohly být opatřeny při rabování nebo vyrobeny. Měl jsem pocit, že vidím sošku ukradenou z Národního muzea. Jediným telefonátem by se mi zřejmě podařilo vyřešit značné množství případů vyšetřovaných FBI.

„Všechno jsou to bezpečnostní skla,“ řekl Ward. „Mohl byste tady odpálit granát a nerozbila by se. Také jsou monitorována proti ultrafialovému světlu. Uvnitř je dokonce oddělený ventilační systém – udržuje konstantní teplotu a vlhkost vzduchu. Jak asi víte, irácká půda je velmi slaná. Když se hliněné předměty vykopou ze země, vysychají, praskají a rozpadají se. Docházím sem každý den. Cítíte je, víte – starověké řemeslníky, jak k vám skrz skla promlouvají.“

Mnoho knih a rukopisů mělo pergamenově tenké a zahnědlé stránky, skoro průhledné a vrásčité jako stará kůže. Stály na malých dřevěných podstavcích nebo speciálních dřevěných rámech, které připomínaly miniaturní pultíky. Přitiskl jsem k jednomu sklu ruku a chtěl jej otevřít, nedošlo mi, že bude nejspíš zamčené.

„Artefakty jsou k prodeji, ale knihy patří do mé soukromé sbírky. Některé z nich jsou velmi vzácné. Můžu jednu vytáhnout, jestli si je chcete prohlédnout.“ Ward ukázal na svazek vázaný v kůži se stejnými sponami, jaké jsem viděl na Picatrixu. „Tohle je Secretum Secretorum, Tajemství všech tajemství. Pochází z 12. století.“

Ukázal doprava. „Mnichovský manuál démonické magie, německá kniha o zakázaných rituálech. Je psána latinsky. Svazek vedle je prací ruského astrologa Vladimíra Apriagneva. A tady je má pýcha – francouzské dílo Le Mystère des Cathédrales. Autor v roce 1953 zmizel, nikdo dodnes neví, co se mu stalo. Objevily se spekulace, že našel klíč k nesmrtelnosti.“ Ward poklepal na sklo před knihou. „Původně bylo vydáno jen tři sta výtisků. Dneska už je jich v oběhu výrazně méně.“

„Vy všem těm absurdním pohádkám opravdu věříte? Nesmrtelnost? Alchymie?“

Ward zrudl. „Tak mi vysvětlete, proč je bral vážně i Himmler. Alchymistickým zlatém chtěl financovat nacistickou stranu.“

„K čemu čekáte, že vás rytina dovede? Ke vzorci na výrobu zlata?“ Eris, která se chovala nezvykle potichu, se vložila do hovoru. „Tobě nemusíme nic vysvětlovat, Madisone.“

V tu chvíli jsem se rozhodl dopřát jim studenou sprchu. „To ne. Jenže nejste úplně v obraze. Vyřešili jsme Vanderlinovu hru a rytinu má Tomas Zakar.“

Říct jim o Tomášovi bylo odvážné, dostalo se mi ale přesně té odpovědi, ve kterou jsem doufal. Ta zpráva pro ně byla šok. Zvlášť pro Warda. Jeho neschopnost své rozrušení zakrýt prozrazovala, jak moc ho ta informace zasáhla. Třel si tvář, jako by ho právě bodla vosa. Když konečně promluvil, jeho hlas zněl bezmocně. „Kde je?“

Podíval jsem se mu přímo do očí a přinutil se k úsměvu. „Můžu jen hádat stejně jako vy. Předpokládám, že někde nad Atlantikem. Lauru i mě tady nechal napospas. Tím, že jste nás sem přitáhli, jen ztrácíte čas.“

„Nemyslete si, Madisone, že můžete zneužívat mé dobré nálady.“ Ward kývl směrem k Eris. „Laura už měla příležitost vychutnat si Erisin talent. Vytáhnout z lidí jejich tajemství umí opravdu efektivně.“

„Jasně, jako třeba to Halovo. To rozhodně rozlouskla.“

„Pokusil se nás obejít,“ vyhrkla Eris na svou obranu. Snažil jsem se zakrýt překvapení. Všechno do sebe konečně zapadalo. Laura měla pravdu. Hal byl členem jejich skupiny a zaplatil za to stejně ohavným koncem jako Hanna Jaffreyová. Proboha, Hale! Do čeho ses to zapletl? „Byl ochotný rytinu prodat. Nemuseli jste ho zabíjet.“

„Chtěl šest milionů. Příliš mnoho. Takový hlupák nejsem,“ řekl Ward.

„Ta rytina má mnohem vyšší cenu.“

„Bezpochyby, ale dávám přednost tomu, když více zisku zbude pro mne.“

Přepadl mě strach. Jenže dobrý obchodník musí umět číst v lidech a něco mi říkalo, že ve svých výhružkách částečně blafuje. „Jen drobná rada. Udělali byste líp, kdybyste radši hledali Tomase a mě s Laurou nechali jít. Z nás už nic dalšího nevymáčknete.“

Odsekl mi a z jeho tváře konečně zmizel pohrdavý úsměv. „To odpoledne strávené u mě ve vás nejspíš vzbudilo špatný dojem. Ta srdečná předehra mi jednoduše měla umožnit si vás odhadnout. Svobodu si můžete koupit jedině tím, že nám prozradíte, kde je Tomas.“

Ucouvl jsem. Z toho náhlého pohybu mě rozbolel žaludek.

„Tomas mě zradil. Tipnul bych si, že už míří do Iráku, ale jistě to nevím.“

Eris si mě změřila chladným pohledem. „Jak se dostal ze země? Letenku si nekoupil.“

„Přiletěl na soukromé letiště ve Státech, zpátky se nejspíš dostal stejně.“ Pořád jsem na Zakarovy kvůli jejich zradě zuřil a chtěl jsem, aby na ně dopadly veškeré důsledky. Ward mě pár vteřin pozoroval a uvažoval, jestli mluvím pravdu.

„Myslel jsem, že nás všechny neustále sledujete. Jak se Tomášovi s Arim podařilo vám uniknout?“

„Dali jsme vám maximální volnost, abyste našel rytinu. Nemáme neomezené prostředky, takže jsme se při sledování museli soustředit na vás. Věděli jsme, že Ari Zakar odletěl sám do Londýna, a Tomase jsme ztratili.“

„Jste blázni.“

Na tak podsaditého člověka se Ward pohnul nečekaně rychle. Hřbetem ruky mě udeřil do hlavy.

Místnost se mi zachvěla před očima. Cítil jsem se, jako by mi někdo vytřásl mozek z hlavy. Musel jsem počkat, až mi přestane hučet v uších, než jsem slyšel, co říká dál.

„Teď tady máme nějakou nedokončenou práci. Řekněte mi, kam schoval Tomas rytinu.“

„Ne, dokud nepropustíte mě i Lauru.“

„To těžko,“ odpověděl. Natlačili mě zpátky do výtahu. Sjeli jsme do sklepa. S Eris mě vedli chodbou a zastavili až přede dveřmi do malé místnosti. „Až doteď jsme tu vaši hru s hádankami hráli s vámi. Neměli jsme v záměru vás zranit, alespoň ne nezvratně. Měl jste šanci. S tím je teď konec.“

Mrštili mnou dovnitř. Místnost měla dlážděnou podlahu i stěny a žádná okna, podobně jako místnost z videa s Laurou. Světlo vysoko na zdi v rohu vydávalo slabou záři. Jediným znakem, který místnost odlišoval od jiných, byl výklenek vytesaný do zadní zdi a zakončený obloukem, byl asi dva a půl metru vysoký a metr široký. Vypadal jako stvořený pro sochu v životní velikosti. Uvnitř stál robustní a tichý Shim. Můj osobní kat.

Dveře se zabouchly s třesknutím kovu o beton. Ustoupil jsem ke zdi co nejdál od kyklopa. Nepohnul ani svalem. Jen koukal. V místnosti bylo naprosté ticho, kromě tepání mého vlastního pulzu. Neměl jsem ani ponětí, jak dlouho jsme takhle stáli, ale zůstali jsme v téhle patové situaci jako dvě poslední figurky na šachovnici.

Vzali mi telefon i peněženku a bez hodinek nebo okna, za nímž bych mohl sledovat slábnoucí sluneční světlo, jsem rychle ztratil pojem o čase. Mohlo uběhnout několik hodin nebo větší část dne. Soustředil jsem se na dlážděnou podlahu a počítal kachličky ve snaze zadusit poplašné zprávy šířící se mým mozkem. Všiml jsem si, že je čistá, až příliš čistá na podlahu ve sklepě, a páchne dezinfekcí. Ve spárách mezi dlaždicemi jsem zpozoroval několik vybledlých skvrn.

V jednu chvíli mě má mysl ošálila natolik, že mi to monstrum opravdu začalo připadat jako vytesané z kamene. Shim dokázal stát úplně bez hnutí. Když zrovna neposlouchal ničí příkazy, jeho mozek prostě vypnul, jako by byl jen obří mechanickou hračkou. Jeho jediné zdravé oko se na mě bez mrknutí upíralo s krvežíznivým výrazem prehistorického dravce. Začal jsem usínat a sklouzávat po zdi, o niž jsem se zády opíral, jen čas od času mě probral nával adrenalinu a pohled na nehybného Shima, který nevydal ani hlásku.

Zajímalo by mě, jaký býval před explozí ve své laboratoři. Mladičký génius dychtící po slávě. Možná to ani nebyl špatný člověk. Stále ještě vedl zbytky citového života. Viděl jsem to na vášnivé oddanosti, kterou projevoval Wardovi a Eris.

Každou chvíli jsem zachytil tlumené zvuky zvenku. Kroky nesoucí se chodbou, rozhovor dvou mužských hlasů, něčí odkašlání. Bylo zvláštní naslouchat podobným běžným zvukům z vězení cely. Co mohli prodlužováním mého trápení získat? Mělo to snad být ticho před bouří, kdy se ze mě pokusí dostat poslední zbytky informací, které podle nich stále tajím?

Uslyšel jsem klíč v zámku. Shim ke mně přiskočil jedním obřím krokem, přitiskl mě ke zdi a přidržel mi ruce za zády. Zabolelo mě v rameni, až mi vytryskly slzy. Snažil jsem se duševně připravit na mučení, které mělo přijít. Byl jsem mladý a v relativně slušné kondici. To by jim dalo dostatek času, než mě definitivně zlomí.

Rozlétly se dveře a vstoupil Jacob Ward. „Dejme se do toho. Měl jste dost času, abyste si promyslel svou situaci, takže mi řekněte, kam zmizel Tomas.“

„Nejdřív chci vidět Lauru.“

„Myslel jsem, že tohle už jsme vyřešili.“

„Ne k mé spokojenosti.“

Paži mi zasáhla znehybňující bolest, když mi jí Shim trhnul. Na Wardův pokyn sevření povolil. „Jsem ochotný ukázat dobrou vůli,“ řekl Ward a pokynul Shimovi. Oba mě vyvedli z místnosti a sklepní chodbou doprovodili do podobného pokoje s levně vyhlížejícím lůžkem a židlí.

Na posteli ležela Laura. Eris vstala ze židle vedle lůžka, když jsem vstoupil do místnosti.

Přispěchal jsem k Lauře, která ležela tváří dolů a nehýbala se.

„To jsem já, John, Lauro.“

Procitla a převalila se na bok. Ovinul jsem kolem ní paži a pomohl jí posadit se, nebo spíš schoulit se k mému tělu jako opoře. Měla zamlžený zrak, mrkala a mžourala na mě, jako kdyby nevěřila, že se opravdu dívá na mě. Vzal jsem ji za ruku. Byla studená a zpocená. „Jsi to opravdu ty?“ zeptala se. „Jak ses sem dostal?“

„Přivedli mě sem. Odmítl jsem mluvit, dokud tě neuvidím.“

Odtáhla se. „Nesahej na mě.“

Příliš pozdě jsem si uvědomil, že má svázané ruce. „Musí tě určitě bolet zápěstí.“

Když se na mě otočila, uviděl jsem, jak se zlobí. „Čeho přesně sis myslel, že dosáhneš, když je přivedeš za mnou? O všechno jsi mě připravil. Dokud jsem si myslela, že jsi někde venku, měla jsem aspoň nějakou naději. Kéž bych ti tehdy, když jsi s upřímnou soustrastí přišel poprvé, vůbec neotevřela. Byl jsi tak starostlivý. Utěšoval jsi mě kvůli Halovi. Přísahal jsi, že mě ochráníš. Nedokážu se na tebe ani podívat.“

Chtěl jsem jí říct, že se mýlí, že bez mého úsilí by ji pravděpodobně Eris už dávno zabila, jenže nebyla ve stavu mě vyslechnout. A kromě toho, copak jsem si už sám nevyčítal, že nosím smůlu všem svým blízkým?

Vstal jsem a pokoušel se přijít na nějaká poslední slova útěchy. „Snaž se vydržet, Lauro. Přijdu na to, jak nás z toho dostat. Chtějí jen tu rytinu.“ Informací, že se Tomas postaral o to, abychom ji už nikdy nezískali zpět, jsem ji nechtěl ještě více děsit.

Celá se zachvěla. Ještě jedna hořká poznámka jí pro mě zbyla. „Nic si nenamlouvej. Už se nikdy neuvidíme. Vlastně je to požehnání.“

„Potřebuje lékařskou péči,“ řekl jsem Eris. „Musíte ji pustit.“

„Tady dole jsou doktoři nedostatkové zboží,“ odsekla mi Eris. „Je na čase jít.“

Ward s šaškem na nás čekali před Lauřinou provizorní celou. „Teď je na řadě vaše část dohody. Kde je Tomas?“

Tak snadno jsem se vzdát nehodlal. „Nejdřív mi něco řekněte. Lauru vyzvedla Eris, je to tak? Předpokládám, že Laura byla zdrogovaná?“

Ward přikývl.

„Takže si pravděpodobně nepamatuje, kde teď je.“

„Ano,“ odpověděl Ward.

Zuřil jsem, ale kvůli Lauře jsem se snažil ovládnout. „Hádám, že o vás neví. Eris je nejspíš jediná osoba, kterou viděla.“

Eris si otráveně odfrkla. „Tak na to zapomeň, Madisone. Moc dobře chápeme, o co ti jde.“

„Nepustíme ji.“ Ward to pronesl stejně věcným tónem, jako kdyby si objednával pizzu. „Aspoň zatím ne. Ale chápu, kam míříte, a máte pravdu, pro policii by neměla skoro žádnou stopu, kdybychom ji nechali jít. To by vás mělo povzbudit. Takže je to na vás. Volba je snadná. Spolupracujte s námi a bude volná, jinak zemře.“

Musel jsem si přiznat, že jsem arzenál svých zbraní vyčerpal. Mou jedinou šancí bylo počkat si, až se mi naskytne nová příležitost. „Je v Bagdádu, mám adresu.“ Sáhl jsem do kapsy pro skrčenou hotelovou kartičku s adresou, kterou jsem si opsal v Tomášově pokoji, a podal ji Wardovi. Prohlédl si ji a okamžitě ji podal Eris. „Podívej se,“ řekl.

Jakmile si byl Ward jistý, že víc už nevím, zavedli mě zpět k Shimovi. Asi o hodinu později se Ward s Eris vrátili a vedli mě zpět chodbou, šašek mi držel hlavu skloněnou, takže jsem viděl jen Wardova široká záda a svaly vlnící se pod jeho černým sakem, jak jsme za ním kráčeli. „Kam teď jdeme?“ zeptal jsem se ho.

„Do Babylonu,“ odpověděl. „Máte to ale štěstí!“

XXVII

Čtvrtek 7. srpna 2003, 22:30

Zamířili jsme na soukromé letiště podle mého odhadu nejspíš někde v New Jersey. Laura zůstala uvězněná v New Yorku, aby si mou spolupráci pojistili.

Cítil jsem zápach benzínu a zahlédl asfalt lesknoucí se po dešti. Zastavili jsme vedle malého tryskového letadla. Naším cílem byl Bagdád, ne skutečné naleziště starověkého Babylonu. K nalezení adresy, kterou jsem mu dal, mě ale Ward nepotřeboval. Jaký mělo smysl brát mě do země, v níž se vůbec nevyznám, k tomu uprostřed války? Z Warda jsem absolutně nic nedostal, když jsem před ním nadhodil otázku, proč mě bere s sebou. Skutečnost, že mé mučení odložili na později, naznačovala, že na mé spolupráci závisí nějaký jejich budoucí plán. O co šlo?

Natlačili mě do letadla Learjet 35. Ironií osudu jsem v podobném stroji letěl před pár měsíci, abych dohlédl na italskou keramiku, kterou koupil jeden z mých klientů. V tomhle byla zadní část kabiny od přední oddělena závěsem a několik sedadel bylo odstraněno. Okna byla začerněná. Zdálo se, že jsem nebyl první, koho tímhle letadlem donutili cestovat proti své vůli.

Šašek mi kolem pravého zápěstí zaklapl kovová želízka a připoutal mě k rukojeti vyčnívající ze zdi. Bolelo mě celé tělo. Opřel jsem se o stěnu letadla. Muž si zapnul bezpečnostní pás. Teď měl na sobě oblek, což ale nijak nezastínilo jeho zplihlé černé vlasy a mrtvolně bledou pleť. Měl nejprapodivnější oči, jaké jsem kdy viděl – téměř žluté.

Na jeho zápěstí jsem si všiml červeného tetování, jenže téměř polovinu ho zakrýval rukáv, a tak jsem nedokázal poznat, co má zobrazovat. Předpokládal jsem, že Eris a Shim skupinu spolu s Wardem vedou. V duchu jsem si je přiřadil: Venuše, Mars, Jupiter. Dospěl jsem k závěru, že Ward je Jupiter – vůdce, Eris je Venuše a Shim Mars. Laura tvrdila, že Hal byl Saturn. Šašek tak automaticky musel být Merkur. Dost pochybný posel bohů.

Jelikož jsem měl s tímhle mužem strávit víc než jeden den, odhodlal jsem se snížit hladinu nepřátelství mezi námi na minimum. „Který jste?“ zeptal jsem se.

Špatně mě pochopil a zavrčel: „Lazar.“

„To je vaše skutečné jméno?“

„Teď už ano.“

„Jak jste k němu přišel?“

„Doktoři mě vzkřísili z mrtvých. Jednou se s vámi o ten zážitek podělím, ať víte, na co se těšit.“

To je ale kretén!

„Kde?“

„V Čečensku.“

„Co jste tam dělal?“

„Vy nic nevíte, co? Jsme u všech těchhle trablů. Vy si v klidu popíjíte svoje kafíčko a martini a prodáváte intelektuálské umění a o skutečném světě nevíte vůbec nic.“

„To vy jste způsobil tu nehodu před kavárnou?“

„Ward řekl, že vás mám vystrašit, ne zabít.“

„Někoho jste vážně zranil. To vás vůbec netrápí?“

„Jak jste sám řekl – byla to nehoda. Jen jsem se snažil zasáhnout pneumatiku té dodávky. A vůbec, nemám s vámi mluvit.“

Čekaly mě s ním tady dlouhé hodiny. Komerční let s jedním mezipřistáním by trval skoro celý den. Tohle menší letadlo bude potřebovat více zastávek na doplnění paliva a nižší rychlosti vzdálenost poletí mnohem déle. Dosud jsem čelil hrozbě jen od konkrétní skupinky lidí. V Iráku se riziko ještě znásobí. V Bagdádu číhá nebezpečí na každém kroku.

Lazar sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl nůž. Měl surově vyhlížející, vroubkované ostří. Pohrával si s ním, dělal, že na mě míří a vrhá. Když ho tahle stupidní hra omrzela, podal mi pár plechovek zteplalé koly, navlhlý sendvič s hovězím masem a prázdnou plastovou láhev na močení. To vše jsem měl zvládnout volnou levačkou.

Představil jsem si ostatní: Ariho na večeři v nějaké luxusní londýnské restauraci, Tomase zašitého v pohodlném úkrytu někde v Iráku a vědmu Dianu Chenovou broukající si písničky v baru a klábosící se štamgasty. Její předpověď vyšla tak přesně, že by se věštěním mohla klidně živit. Na krku jsem ucítil tíhu Ariho amuletu. Ani sluneční bůh mi nepomohl.

Přerušovaně jsem pospával, až jsem se nakonec úplně dezorientovaný a zmatený probudil. Věděl jsem, že jsme ve vzduchu už několik hodin, a matně jsem si vzpomínal na to, že jsme v jednu chvíli přistáli a zase vzlétli – to bylo vše. Museli mi pití říznout nějakými sedativy.

Letadlo zahájilo svůj závratný sestup. Zachytil jsem hluk přistávacích klapek a brzy nato ucítil kontakt s pevnou půdou a uslyšel kvílení zpětného chodu trysek. Zatímco jsme popojížděli po ranveji, osvobodil mě Lazar z pout. Když jsem natáhl nohy a pokusil se vstát, málem jsem upadl. Mé údy protestovaly, jako bych byl osmdesátiletý stařec. Roztáhl závěs. „Běžte dopředu. Čeká tam na vás Ward.“

Ward mi zamával, jakmile mě uviděl, a ukázal na sedadlo u stolečku naproti sobě. Lazar se postavil za mě. Nikdo jiný v kabině nebyl. Pokusil jsem se vyhlédnout z okýnka, ale viděl jsem jen holou bílou zeď a usoudil, že musíme být v nějakém hangáru. Ward zašátral v kapse a vytáhl peněženku a tmavě modrý pas s velkým znakem Spojených států amerických na přebalu.

Hodil mi to na klín. „V peněžence jsou i kreditky a doklady.“

Otevřel jsem pas a s údivem zjistil, že patří mně. „Jak jste se k tomu dostali?“

„Eris to vzala během vašeho setkání u vás v bytě. Tehdy jsme si říkali, že bude prozíravé ztížit vám cestu ze země.“

„Takže cestuji pod svým vlastním jménem?“

„S celníky nemůžeme nic riskovat. Úřady jsou tady přísné.“ Tomu, co právě řekl, se mi nechtělo ani věřit. Projít celnicí by pro mě byl hotový dar z nebes – nejsnazší příležitost, jak jim utéct.

Jako kdyby mi četl myšlenky, zvedl Ward ze stolu před sebou telefon. Byl to velký, mohutný přístroj podobný spíše dálkovému ovladači s anténou.

Ward si všiml, jak si telefon prohlížím, a přidržel mi ho před obličejem. „Satelitní telefon. Tam, kam jedeme, moc funkčních vysílačů není.“ Naťukal pár čísel, asi minutu čekal a pozdravil se s hlasem na druhém konci. „Dejte mi ji,“ řekl a podal mi telefon. „Někdo vás chce pozdravit.“

Vytrhl jsem mu telefon z ruky a dal si jej k uchu. „Tady John Madison.“ S očekáváním jsem poslouchal, ale odpověď nepřicházela, jen praskání éteru. Vrátil jsem telefon Wardovi. „Nikdo tam není. To má být další z vašich her?“

Ward popadl sluchátko a téměř do něj zakřičel: „Mluvte s ním podle pokynů, jinak si jen přitížíte.“

Na druhém konci musela být Laura. S úlevou jsem si pomyslel, že má pořád vůli jim odolávat.

Když jsem si telefon vzal zpět, promluvila. „Nutí mě, abych s tebou mluvila. Můj nápad to nebyl.“

„Stejně jsem rád, že tě slyším,“ řekl jsem.

„Tvůj hlas zní trochu legračně. Jako bych slyšela to, co říkáš, se zpožděním.“

Zešílela by, kdyby věděla, jak daleko jsem. „Jsem ve velké místnosti v nejvyšším patře budovy. Je obrovská. Musí tady být ozvěna. Jak se držíš?“

„Děláš si legraci? Jasně, jsem v pohodě. Každou minutu přemýšlím, jak to udělají. Možná to zkusí zařídit tak, aby to vypadalo jako nehoda.“ V tu chvíli se její hlas zarazil.

„Kdyby se nás chtěli zbavit, Lauro, už dávno by to udělali. Zkus na to myslet takhle.“

Uslyšel jsem její smích, jenže to byl spíš projev nejhlubší skepse a zoufalství.

Ward zvedl svou zavalitou ruku, aby mi naznačil, že mluvení už bylo dost. Nevšímal jsem si ho. „Nebude to trvat dlouho, Lauro. Už brzy získají to, co chtějí. A ještě pořád jim můžu nabídnout nové informace.“

Její odpověď už jsem neslyšel, protože mi Lazar vytrhl telefon z ruky a vrátil jej Wardovi, který ho vypnul a uložil do kufříku u svých nohou. Postavil se. „Takže vy nám ještě stále můžete nabídnout nové informace? To bych si rád poslechl.“

„To jsem řekl, abych ji utěšil.“

„Tentokrát vám výjimečně věřím. Pokud na celnici nebo kdekoliv na letišti něco podniknete, je s ní konec. A s vámi samozřejmě také. Eris si s sebou zabalila svou zásobu drog.“

„Chcete naznačit, že mi píchne heroin přímo uprostřed letištní haly?“

„Má i spoustu jiných účinných chemikálií. Víte, co je to taipan?“

„Had.“

„Nejjedovatější suchozemský had světa. Jeho jed by paralyzoval vaši dýchací soustavu během necelé minuty. Eris má dostatečnou dávku i velmi efektivní způsob podání.“ Oprášil si oblek a pohrával si s kravatou. „Teď k účelu naší cesty. Míříme do města Afyon. Slyšel jste o něm?“

„Ne.“

„Je to proslulé tkalcovské centrum. Jsme na služební cestě a chceme koupit vzácné koberce. O těch přece dokážete mluvit erudované, pokud se vás někdo zeptá.“

„Vy jste se zbláznil. Jsme uprostřed válečné zóny a vy si vymyslíte tak ubohou krycí historku o nákupu koberců?“

„To nechte posoudit mě.“ Ward jakoukoliv další konverzaci usekl tím, že se vydal k východu. Následoval jsem ho s Lazarem v patách.

Po Shimovi nebo pilotech nebylo ani stopy. Jak jsem předpokládal, vstoupili jsme do hangáru, kde na nás čekala jen Eris. Vypadala unaveně a vyčerpaně. Její obvykle dokonalé platinové vlasy byly rozcuchané a oči jí lemovaly opuchlé černé kruhy. Potrestal ji Ward za její chyby? Nebo má možná přece jen nějaké svědomí. Třeba ji ubližovat lidem taky něco stojí.

Venku před hangárem stál zaparkovaný černý mercedes. To mě ale nezarazilo. V dálce stála lesknoucí se moderní budova, kterou obklopovala letadla mezinárodních linek. Žádné armádní letadlo v dohledu. Než mě mohla Eris nebo Lazar zadržet, popadl jsem Warda za rameno a důrazně jsem ho otočil k sobě. „Tohle očividně není Bagdád. Kde to jsme?“

Posměšně se zasmál. „Atatürkovo mezinárodní letiště. Vítejte doma, Madisone.“

XXVIII

„Máme přece jet do Bagdádu, na adresu, kterou jsem vám dal.“

„Stěžujete si na návštěvu svého rodiště?“

Lazar se nad Wardovou poznámkou uchichtl. Řekl jsem mu, ať si toho nechá. „O co jde, Warde?“

„Jen menší zajížďka,“ odpověděl. „Užijte si ji, dokud to jde.“

Přes celnici jsme prošli hladce. Spolupracoval jsem ze strachu, který mě při vzpomínce na Lauřin hlas jímal. Zároveň jsem nepochyboval, že by Eris byla schopná použít svůj jed. Musím najít tu pravou příležitost a správný způsob, jak zajistit Lauřino bezpečí ještě předtím, než se pokusím utéct. To znamenalo vyčkávat, dokud nepoleví jejich pozornost nebo dokud s jedním z nich nebudu sám.

Podle letištních hodin jsme přistáli v deset večer. V noci jsem z města neviděl o nic víc než jen rychlé šmouhy míhající se za okýnkem auta. Měl jsem pocit, jako bych zahlédl kupoli a exoticky špičaté minarety překrásné istanbulské Modré mešity, ale taky se mi to mohlo jen zdát.

Pár týdnů před mými devátými narozeninami mi Samuel napsal, že na několik týdnů odjíždí z naleziště v Mosulu do Turecka. Prosil jsem ho, abych mohl přijet za ním. Evelyn mě varovala, abych si nedělal plané naděje, ale překvapivě pro nás pro oba souhlasil, že můžu přijet. Koupila mi knihu plnou fotek Turecka a já jsem ji studoval pořád dokola tak dlouho, dokud jsem ji neznal celou nazpaměť. Dodnes si vzpomínám na fotku zelených jezírek v Hierapolis, bílých mramorových římských sloupů prosvítajících zpod hladiny rybníčků jako vybledlí duchové minulosti. Pár dní před odletem mi Samuel zavolal, že musel změnit plány. Cítil jsem se, jako by mi přibouchl dveře před nosem. Trvalo mi měsíce, než jsem se z toho zklamání vzpamatoval.

Ta zkušenost hrála v mém nezájmu o rodnou zemi hlavní roli. Od té doby pro mě neznamenala nic víc než jen kolonku v dokladech o naturalizovaném americkém občanství. K tomu se přidávala trpká příchuť příběhu o příbuzných, kteří mě opustili. A tak mě nával pýchy, kterou jsem pocítil při prvním pohledu na Istanbul, i když to bylo jen rozmazané panorama za okny auta, dost překvapil. Teď bylo navíc mé první setkání s rodnou zemi poznamenané těmito surovými okolnostmi.

Mercedes konečně zastavil před neobyčejně krásnou budovou z vápence v odstínu slonovinové kosti, jejíž průčelí bylo bohatě zdobeno sochami a dekorativními plastikami.

„Grand Hotel de Londres,“ oznámil Ward. „Tady se zastavíme.“ Jediný krok dveřmi hotelu nás přenesl zpět do předchozího století – složité křišťálové lustry, viktoriánské tapety, zlaté secesní sošky krášlící obě strany velkého schodiště. Kdysi sytě vínové sametové čalounění nábytku postupem času vybledlo.

Ward celou halu přelétl jediným pohledem, když jsme vešli, podíval se na hodinky a vyštěkl na Eris: „Nevidím naši spojku. Myslel jsem, že se tady máme setkat.“

„Objeví se. Museli uvíznout v zácpě nebo tak něco,“ odpověděla. „Platíme jim dost na to, aby mohli přijít včas,“ vybuchl Ward. „Tak si pojďme sednout. Umírám hlady.“

Zatímco jsme se usadili na židlích, došel k baru. Viděl jsem, jak mluví s barmanem a podává mu svazek bankovek. Místnost si udržela svůj viktoriánský charakter natolik, že by se tady klidně mohl natáčet anglický koloniální velkofilm. V bambusových klecích poletovali živí papoušci čechrající si své zářivé žlutozelené peří. Ptáci každou chvíli zavřeštěli, ale ať už měli na srdci cokoliv, anglicky to nebylo. Skoro bych čekal, že na barové stoličce bude sedět Myatt z knihy Vlak do Istanbulu od Grahama Greena a popíjet gin s tonikem.

Po návratu se Wardovi nálada zlepšila. Sdílná osobnost žoviálního profesora byla zpět. Měl zvláštní talent rychle setřást svou temnou stránku, která pro něj byla mnohem přirozenější. „Náš kontakt telefonoval do hotelu. Brzy dorazí. Prý tady není obvyklé večeřet v baru, ale povedlo se mi přesvědčit číšníka. Objednal jsem jídlo a pití.“

„Zůstaneme tady na noc?“

„Ne. Zdržíme se jen chvíli a budeme pokračovat dál. Cesta k našemu cíli bude trvat pět hodin.“

„Do toho města, které jste zmínil – Afyonu?“

„Severně od něj.“ Přerušil nás barman s podnosem plným drinků a nejprve obsloužil Warda místo Eris. Samou uctivostí se téměř ukláněl, bezpochyby vděčný za obrovské spropitné, které mu musel Ward podstrčit. Pohrával jsem si s myšlenkou, že bych se jeho prostřednictvím pokusil kontaktovat newyorskou policii, ale těžko jsem mohl počítat s tím, že bych s ním mohl mluvit o samotě.

Ward se ve svém profesorském stylu rozhodl předvádět. „Hotel má jeden z nejkrásnějších výhledů na Zlatý roh ve městě. Dnes už není tolik navštěvovaný, proto sem rád jezdím. Byl postaven roku 1892 – krátce poté, co do Istanbulu začal jezdit Orient-expres. Spolu s vlaky sem přišla nová vlna nájezdníků – anglických turistů toužících po mystice Blízkého východu. Agatha Christie napsala Vraždu v Orient-expresu v hotelu Pera Palace na konci ulice a ve dvacátých letech sedával Ernest Hemingway přesně v tomhle baru.“

„Na Hemingwaye se mi to tady zdá dost nóbl. Někde jsem četl, že v Číně pil víno ze džbánu s osmi hady.“ Užíval jsem si otrávený výraz, který jsem na Wardově tváři vyvolal.

Ve dveřích se objevili dva muži. Eris se usmála a zjevně se jí ulevilo. Zamávala na ně. Jednoho jsem odhadoval na třicátníka, druhého s prokvétajícími šedinami v tmavých vlasech na padesát. Měli na sobě neformální oblek bez kravaty a sluneční brýle, ačkoliv už bylo dávno po západu slunce. Mladší muž měl na ruce zlaté hodinky s těžkým kovovým páskem. Oba vypadali, jako by právě vypadli z filmu Kmotřili. Ward jim teatrálně nabídl něco k pití, což odmítli. Eris se vůbec neobtěžovala s představováním nebo to tak alespoň vypadalo, protože se okamžitě pustila do krátkého projevu nejspíš v turečtině. Když skončila, šedovlasý muž se podíval na Warda a přikývl.

„Zeptej se jich, kdy ho naposledy viděli,“ řekl Ward Eris.

Přeložila to, počkala na odpověď a řekla: „Včera večer v hrobce. Mazare,“ ukázala na staršího muže, „potvrdil, že je stále v oblasti.“

O kom to mluvili – o Tomášovi? Tvrdil, že poklad původně pocházel z Anatólie, a věděli jsme, že má nějaké spojení s Frýgií, jenže se mi nechtělo věřit, že by v Turecku něco našli. Aššurbanipalova kořist měla být odvezena do Asýrie před tisíci lety. Zároveň jsem si ale nemohl být jistý, že mi Tomas řekl pravdu.

„Tak kam tedy přesně pojedeme? Nerad bych se honil za falešnou stopou,“ řekl Ward.

Eris něco řekla staršímu muži. Ten vytáhl telefon, vytočil číslo, prohodil pár rychlých slov turecky a znovu se obrátil na Eris.

„Je na jednom z těch dvou míst,“ pronesla Eris, „ve vesnici Yazilikaya nebo Ayazinkoyu. Mazare má tam i tam své špehy. Jsou přesvědčení, že se na noc někde ukryl a do rána se nepohne. Pokud se pokusí odjet, zadrží ho, dokud nedorazíte.“

Wardova tvář zrudla rozmrzelostí nad neurčitostí odpovědi i tím, že bude muset velení přenechat Eris, která ovládala jazyk.

„Mluvíte o Tomasi Zakarovi?“ zeptal jsem se Warda.

Zaváhal, ale pak se rozhodl přiznat pravdu. „Je tady, ne v Iráku, jak jste si myslel. Nejspíš se domníval, že nás takhle obelstí.“

Pořád jsem měl silné pochybnosti, ale nechal jsem si je pro sebe.

Přinesli nám jídlo. Nějaké jednohubky, jogurtové tzatziky, dále plněný lilek, pilaf a doner kebab z mimořádně dobrého grilovaného jehněčího. Rychle jsme do sebe jídlo naházeli, protože Ward chtěl stůj co stůj vyrazit na cestu.

Zpátky v autě mě znovu zapasovali doprostřed mezi Eris a Lazara. Náš původní řidič zmizel a jeho místo zaujal Mazare, který vytáhl rychlost na maximum. Jeho společník nás sledoval v modré dodávce značky Ford Econoline. Pomyslel jsem si, že našemu mercedesu dlouho stačit nebude.

Nemohl jsem vystát vůni Erisina kořeněného parfému, ani nepříjemnou blízkost šaškovy tvrdé, kostnaté postavy. Celou cestu jsem i přes pozdní noční dobu zůstal vzhůru, mé vnitřní hodiny byly stejně pořád rozhozené po dlouhém letu.

Přes přední sklo jsem zahlédl, jak se s blížícím rozbřeskem nad východní oblohou rozlévá světlo. Projížděli jsme hornatou krajinou – načervenalá země, trsy tmavě zelených křovin a rostlin přerušovaná stržemi a sem tam i lány ovocných sadů a farmami. Znovu mě bodlo u srdce. Co bych dal za to, abych teď byl volný a mohl svou zemi poznat.

Sledoval jsem směrovky a pokoušel se uhodnout, kam míříme.

V jednu chvíli jsme objeli velkoměsto Eskijehir a pokračovali na východ po dálnici E90. Brzy nato jsem si uvědomil, že jsme ztratili dodávku. Když jsme se o dvacet minut později blížili k nějakému městu, řidič se otočil a promluvil na Eris. „Jsme v Qfteleru,“ řekla nám ostatním. „Tady odbočíme.“

Zahnuli jsme doprava na jednoproudou dlážděnou cestu, dokud jsme nenarazili na osadu. Auto se zastavilo a Mazare ukázal na skupinku budov před námi. „Yazilikaya,“ řekl. Vystoupili jsme z auta.

„Kudy?“ zeptal se Ward podrážděně. Mazare musel trochu rozumět anglicky, protože znovu ukázal před sebe. Ten pohled mi vyrazil dech. Před námi se lehce svažoval mírný kopec posázený venkovskými domy a staveními s taškovými střechami. Za nimi se zvedal vysoký horský hřeben složený ze skalních věží z měkkého sopečného kamene po tisíciletí tvarovaného větrem a vodou do obřích soch. Uprostřed hřebenu téměř ve výšce ostatních útesů, tedy alespoň dvaceti metrů, někdo do skály vytesal úžasnou pohřební desku. Měla tvar jednoduchého obdélníku se špičatou stříškou. Vycházející slunce přímo osvětlovalo její povrch, až mě růžové odstíny kamene oslepovaly. Díky zvláštnímu efektu ranního světla a kontrastu proti drsnému okolnímu kameni hrobka vypadala jako magický práh, který se najednou objevil na stěně útesu.

Obešli jsme vesnici, těch pár lidí, kteří byli v tuhle hodinu na nohou, nám nevěnovalo pozornost. Na turisty si nejspíš zvykli už dávno. Když jsme se přiblížili, všiml jsem si, že je reliéf pokrytý spletitými geometrickými tvary a u jeho základů byl hluboký výklenek. Stálo jen průčelí, vnitřek nebyl nikdy dokončen.

Ward nedokázal odolat a zastavil se před skálou. „Hrobka Kybelé,“ řekl a ukázal na řadu znaků. „Tohle je jeden z nejlepších nalezených dokladů frygického písma.“ Otočil se na mě. „Znáte příběh o Kybelé?“

„Částečně,“ řekl jsem a vzpomněl si, co mně a Lauře vyprávěl Phillip Anthony.

„Byla sesterskou bohyní Ištar a stejně jako ona symbolizovala plodnost a touhu po krvi. V záchvatu žárlivosti Kybelé zavraždila dívku, kterou si zvolil její milenec Attis. Attis si v zoufalství ostrým pazourkem odřízl genitálie.“ Ward se usmál. „Rozhodně to nebyla dáma, s níž byste se chtěl zaplést.“

Nechali jsme hrobku za zády a vydali se ke schodišti vysekanému do skalní stěny. Eris šla vedle Mazareho a vzrušeně si s ním povídala. Lazar naši malou delegaci uzavíral. Dorazili jsme ke schodišti a začali po něm stoupat nahoru. Schody byly vyšlapané, na mnoha místech se rozpadaly a neměly žádné zábradlí. Po obou stranách nás obklopovaly zvrásněné stěny skalních věží, až chodba připomínala uličku v katedrále. Celá scenérie se podobala nějaké divoké fantazii inspirované Gaudím.

Dokonce i tak brzy ráno bylo úmorné vedro a Ward, který z nás byl nejméně svižný, celou cestu brblal. Stoupal jsem přímo za ním a všiml jsem si, jak se mu třesou nohy, buď fyzickou námahou, nebo mnohem pravděpodobněji závratí. Čas od času se ve skále otevřela trhlina a chodba prudce uhnula. Jen trochu ho postrčit, to by stačilo, a zřítil by se dolů. Mohl bych se vrhnout za ním, sebrat mu telefon a pokusit se utéct. Možná. Jenže Eris s Lazarem by se na mě pověsili jako párek honících psů.

Schodiště vedlo k přírodní bráně v útesu, kterou prosvítalo azurově modré nebe. Když jsme jí prošli na druhou stranu, vynořili jsme se na plochém hřebeni hory. Před námi se rozkládaly rozvaliny akropole. Do skalní stěny byly vytesány kamenné oltáře a reliéfy zvláštně oblečených postav s kuželovitými čapkami. Lehký vítr mi čechral vlasy. Kouzlo toho místa mě uchvátilo.

Náš průvodce dal rukou znamení a přikrčil se vedle části skalního masivu. Eris se sklonila a rozhlédla se. „Ze vchodu do další hrobky asi o třicet metrů niž trčí žebřík. Můžeme to s Lazarem zkontrolovat.“

Ward vrhl pohled mým směrem a řekl: „Ne. Jeden z vás tu musí zůstat se mnou.“

V duchu jsem zaklel. Na zlomek vteřiny jsem zadoufal, že se skupina rozdělí a já s ním zůstanu o samotě.

Sledovali jsme, jak si Eris razí cestu dolů. Díky silnému a atletickému tělu jí sestup trval jen chvíli. Když Eris vkročila na plošinu, zazvonil našemu průvodci telefon. Po krátkém a stručném rozhovoru zakřičel dolů na Eris.

Zaklela a začala šplhat zpět nahoru. „Mazare mi řekl, že Tomase právě zahlédli v druhé vesnici,“ zavolala.

Ward se rozběhl k Mazaremu a začal jej obviňovat a častovat ho vybranými urážkami. Průvodce na něj za to vychrlil několik slov v turečtině.

„Už mě to unavuje,“ vystartoval Ward na Eris, když vystoupala na vrchol. Vypadal, že se ji chystá praštit. „Řekli nám, že je Zakar tady.“

Už toho měla dost a obořila se na něj. „Řekli nám jen to, že tady Tomase viděli včera v noci. Rozhlédni se kolem – celá krajina je provrtaná jeskyněmi a skalními formacemi. Tomas mohl klidně proklouznout. Alespoň ho znovu našli. Přestaň se vztekat a soustřeď se na to, jak se tam dostaneme dřív, než nám uteče podruhé.“

Ward musel chtě nechtě souhlasit, takže spolkl svůj hněv a všichni jsme se chvatně vydali zpět k autu.

Mazare znovu řídil. Velký mercedes ujížděl po nezpevněných cestách, kamení a štěrk bubnovaly o podvozek, auto se divoce naklánělo a v zatáčkách rozstřikovalo bahno. Brzy jsme dorazili do jiné vesnice, která vypadala úplně stejně jako ta první. Dodávka se sem nějak dostala před námi. Prázdná stála zaparkovaná na kraji silnice. Eris, Ward a náš průvodce se pár minut společně radili a mluvili mezi sebou.

Celá oblast byla posetá skalami a zvláštními sopečnými komíny. Na několika místech byly vyhloubeny otvory a svatyně. Čekal jsem, že zamíříme rovnou k útesům, ale místo toho jsme se dali strmou, dlážděnou stezkou klikatící se celou vesnicí. Když jsme zahnuli za roh, zastínil stezku robustní stín. Z uličky mezi dvěma budovami se vynořil Shim. Za ním stál muž, který doprovázel Mazareho. Musel někam odjet a vyzvednout Shima. Zaklel jsem. Mé šance na útěk se právě povážlivě ztenčily. Teď jich mám proti sobě šest.

Došli jsme k jednomu z domů na okraji vesnice. Dvoupatrová budova nahozená na kanárkově žlutou barvu byla ze zadní strany vestavěná do skalní stěny a z ostatních tří stran ji obklopovala dvoumetrová zeď. Popínala se přes ni rozkvetlá vinná réva. Náš průvodce zabušil na dřevěné dveře zasazené do zdi a zavolal. Po pár minutách jsme zaslechli blížící se kroky a odemykání dveří. Rozlétly se a za nimi se objevil postarší bělovlasý muž, který nám věnoval široký, vřelý úsměv. Přivítal nás v turečtině a přidržel nám otevřené dveře. Prošli jsme přes chladný dvůr zastíněný ovocnými stromy. Odněkud jsem slyšel zvuk fontány.

Když kolem něj do domu procházel Shim, stařec si jej dobře prohlédl, pak se přikrčil, zvedl ruce a něco zaječel. Z jeho očí čišel strach.

„Shima tady nechce,“ řekla nám Eris. „Přinesl by mu do domu smůlu.“

„Zeptej se ho, jestli chce naše peníze nebo ne.“ Ward vytáhl peněženku a zalovil v ní pro několik stodolarových bankovek. Rozepnul si pár knoflíčků košile, pod níž se intenzivně potil. Od dalšího výbuchu ho dělilo jen pár okamžiků.

Mazare si vzal starého muže stranou a tiše si s ním promluvil, pak Wardovi naznačil, aby mu dal peníze. Náš hostitel popadl bankovky a odběhl. „Zasraný podivín,“ utrousil Lazar.

Nejblíže dveří stála Eris. Stařec sáhl po klice a otočil jí. Eris se k němu přiblížila. Předpokládal jsem, že se s ním chce turecky rozloučit. Vzhlédl k ní, usmál se na ni jako na pěknou ženu a začal otevírat dveře. Sevřela něco mezi palcem a ukazováčkem, udělala rychlý pohyb, jako by mu stiskla krk v prapodivném gestu na rozloučenou.

V jeho očích se zračil polekaný výraz. Potom se chytil za krk a pokusil se něco říct. Hluboce se nadechl. Nezhroutil se okamžitě, spíš se pomalu složil a jednou rukou svůj pád na podlahu zmírnil. Jeho tělo zasáhla první křeč. Trhal nohama. Myslím, že se kousl do jazyka. Pak už záchvaty následovaly v rychlém sledu, jeden za druhým.

XXIX

Shim mě přitlačil na zeď, jakmile jsem se pokusil doběhnout ke starci a pomoci mu. Mazare křičel. Nemusel jsem rozumět turecky, abych rozpoznal hněv v jeho hlase.

„Řekni Mazaremu, aby se uklidnil, Eris,“ zavelel Ward.

Když mě Shim pustil, vytáhli Lazar i Eris své revolvery. Mazare a jeho společník naši skupinku sledovali s nepřátelským pohledem. Ward je ignoroval, zahrabal v tašce a vytáhl z ní baterky.

Supěl jsem vztekem. „Proč jste ho museli zabít?“ zařval jsem. „Jste svině.“

„V okamžiku, kdy by odešel se svými penězi, by o nás věděla půlka vesnice.“

„Zavraždili jste ho úplně bezdůvodně. Pokud je Tomas v tomhle domě, tak je zatraceně potichu.“

„Slyšel jste někdy o Kappadokii?“ zeptal se Ward. „Víte o tamních podzemních městech, o starověkých místnostech a síních, které sestupují až osm pater pod zem?“

„Co to s tím má společného? Ta je odsud daleko.“

„Stejná síť podzemních chodeb je i tady, i když menší. Tomas správně rozluštil rytinu a to ho dovedlo k hrobce. Můžeme se tam dostat přes sklep tohoto domu.“

Málem jsem se nedůvěřivě rozesmál, ale včas jsem se zarazil. Pokud chtěl Ward věřit tomu, že pod námi najde ukrytý poklad, nehodlal jsem mu brát iluze. „Z jakého to máte zdroje?“ zeptal jsem se.

Wardova ruka vystřelila Mazareho směrem. „Je to Tomášův společník. Kontaktoval nás přes prostředníka, jednoho z Erisiných důvěryhodných známých. Ta hrobka, kterou tady Tomas našel, zůstala uzavřená od pádu Frýgie.“

„A vy si myslíte, že o ní ten stařec věděl?“

„Pochopitelně že ne. Myslel, že se chceme podívat jen na křesťanské svatyně dole.“

„A proč se vlastně Mazare rozhodl přidat na temnou stranu?“

„Z toho nejpřesvědčivějšího důvodu ze všech. Tomas k němu byl lakomý. Já mu nabízím slušný podíl ze zisku.“

Když mi Tomas vyprávěl o ukrytém asyrském pokladu, zdálo se mi to přitažené za vlasy, ale tohle nové Wardovo odhalení už bylo jednoznačně z říše pohádek. Lidé tyto chodby prohledávali po tisíce let, tajnou hrobku by našli už dávno. Existence neobjevené hrobky s pokladem v podzemním tureckém městě byla asi stejně pravděpodobná jako nález svátého grálu v Clevelandu. Wardova fanatická touha učinit kolosální objev způsobila, že zcela ztratil smysl pro realitu.

Přesto mě něco napadlo. Labyrint síní a chodeb, kterými byla tato podzemní města proslulá, byl propojen schodišti a dírami v podlaze. Některé díry sloužily jako latríny nebo studny, ale v ostatních se po žebřících dalo sestoupit do dalších pater. Kdybych byl ve střehu, mohlo by se mi podařit skočit do jedné z nich a utéct. Měl bych alespoň nepatrnou šanci.

„Proč mě berete s sebou?“

„Jste naše pojistka,“ odpověděl Ward.

„Tomas by se mě určitě s radostí zbavil. To už jsem vám řekl.“

„Je dole s dalšími dvěma muži a všichni jsou ozbrojení. Při vyjednávání vás budeme držet před sebou. Jestli začnou střílet, budete nás krýt.“

Tak daleko se nikdy nedostanete.

Ward se podíval na hodinky. „Tomas už je dole skoro dvě hodiny. Musíme jít.“ Ukázal na starce ležícího pořád na podlaze. „Zvedněte ho,“ nařídil mi. „Tady ho nemůžeme nechat.“

„Svou špinavou práci si dělejte sami. Já se ho ani nedotknu.“ Ward mě probodl pohledem. „V tom případě si vyberte svou smrt. Erisin jed nebo Lazarův nůž. Doporučoval bych Eris. Dopřála by vám rychlejší odchod ze světa.“

Mazare vyštěkl ještě několik slov a došel k místu, kde ležela mrtvola.

„Mazare říká, že starce ponese,“ přetlumočila Eris, když Mazare bez námahy zvedl tělo, jako by muž nevážil víc než malý chlapec. Zmodraly mu rty a nemotorně visela hlava. Odvrátil jsem zrak. Mazareho společník zůstal vzadu a hlídal, abychom nevzbudili pozornost všetečných sousedů.

Ve sklepě byly do štukované zdi hrubě vytesány dveře. Otevřeli jsme je a vstoupili do tunelu. Ke skobám na stropě byla připevněna šňůra bílých vánočních žárovek, která obstarávala tlumené osvětlení. Chodbu z obou stran lemovaly police, na nichž se vršily kulaté bochníky sýra zabalené do režného plátna, zaprášené sklenice oliv a zavařeniny. Tady dole bylo znatelně chladněji.

Na policích ležely také nejrůznější hliněné nádoby. Okamžitě jsem poznal, že jde o starožitnosti, které nejspíš stařec našel při hloubení chodby, a několik cenných nálezů si sem schoval. Tunel podpíraly dřevěné trámy. Přibližně co tři metry ze stropu odpadával písek, jak na zem dopadaly Shimovy těžké kroky. Zamyslel jsem se nad tím, jak stabilní asi celá stavba je.

Chodba najednou končila. V cestě nám bránil kruhový balvan podobný mlýnskému kameni s otvorem uprostřed. Předmět musel zjevně vyrobit člověk. „Původní dveře,“ řekl Ward. „Díry sloužily jako střílny.“

Ustoupili jsme, zatímco Shim chroptící námahou dveře odvalil na stranu, a odkryl tak další chodbu. Dál už elektrické osvětlení nevedlo. Když Ward rozsvítil baterku, do praskliny ve zdi se cupitala ukrýt krysa, její dlouhý ocas za ní zajel do nory jako had. Kamenné zdi tady byly drsnější a strop nižší. Tunel páchl starou plísní a houbami, vůní rozkladu. Podél jedné zdi byla do podlahy vykopána jednoduchá strouha. Shim se musel sehnout. Vstoupili jsme do podzemního města.

O něco dál byly stěny do hladka vybroušené. Byly ozdobeny mozaikou, sice značně poškozenou, ale přesto neporušenou. Skládala se z byzantských křesťanských symbolů a motivů, jimž vévodil kříž. Pod ní byl do skaly vysekán čtvercový otvor. Domyslel jsem si, že kdysi sloužil jako primitivní oltář. Věděl jsem, že v Kappadokii podobné osídlení pochází z období Chetitské říše před 3500 lety a možná je dokonce ještě starší. Během staletí je užívaly různé kultury, rozšiřovaly je a zanechaly v něm svůj vlastní nesmazatelný otisk. Labyrint místností a síní nabízel dokonalou obrannou soustavu a skýtal ochranu při obležení nadzemního města i po několik měsíců. Zdálo se mi, že vidím černé stopy po zapálených pochodních, které byly kdysi ke zdi připevněny.

Konečně jsme došli k několika prázdným místnostem. V jedné z nich jsme se zastavili a čekali, až Mazare přinese starce a položí jeho tělo na podlahu.

V následující místnosti Ward ukázal na reliéf lvice vytesaný na zadní stěně. Byl tak dokonale propracován, že když Ward obrázek osvítil baterkou, vypadala lvice, jako by chtěla ze skály vyskočit. Umělec k vykreslení těla zvířete záměrně využil přírodních kontur kamene. Lvice se vzpínala na zadních nohou a otevřená tlama odhalovala řadu hrůzu nahánějících zubů. Na břiše měla pečlivě vykreslené struky.

„Frygijský reliéf,“ řekl Ward se znatelným vzrušením. Jeho nálada se opět změnila. Teď působil rozjařené, jako kdyby pohled na lvici potvrdil všechny jeho naděje, a jeho dosavadní špatné rozpoložení se změnilo v nadšení. Jako bych dokonce v Lazarových vyhaslých očích zahlédl optimistický pohled.

Vybavila se mi Nahumova slova. „Kam se podělo to doupě lvů?“ Mýlil jsem se? Byli jsme přece jen na správné stopě? A pokud ano, jak se Nahum, písař žijící v Asýrii, o skryté hrobce dozvěděl? Bylo nejspíš možné, že asyrského krále na jeho tažení do Anatólie doprovázel.

Když jsme chodbou postupovali dále, Mazare se najednou otočil a naznačil, abychom zastavili. Dorazili jsme ke dvěma menším místnostem vysekaným do skály naproti sobě. Asi třicet metrů před námi chodba končila rozcestím ve tvaru písmene t. Mazare něco zašeptal Eris. „Chce, abychom zhasli baterky,“ řekla. „Hrobka je vlevo.“

Světla zhasla a my jsme zůstali v naprosté temnotě. Jak si naše oči přivykaly na tmu, z levé strany rozcestí jsme uviděli přicházet slabé blikotání.

Mazare znovu rozsvítil baterku a kužel světla namířil na podlahu. Znovu promluvil k Eris. „Půjde první,“ pronesla. Ward všechny ostatní nasměroval do místností, jen mně nařídil, abych zůstal na očích v chodbě. Ward a Eris se schovali za Shima do jedné místnosti, Lazar do druhé. Když jsem se pokusil protlačit se za ním, vytáhl nůž.

Kdyby tady Tomas přece jen byl a na mě se snesla sprška kulek, mohl bych se chránit jedině tak, že bych se přitiskl ke zdi. Mazare se sunul podél levé stěny skoro až k ústí rozcestí. Kývl na mě. Zůstal jsem stát. Pak něco řekl – znělo to jako „Pojď“, napadlo mě. Ale nejspíš se mi to jenom zdálo. Pokrčil rameny a s baterkou v jedné ruce tou druhou zašmátral v kapse, vytáhl telefon a vytočil číslo.

Na vteřinu jsem zapřemýšlel, proč by chtěl tady dole někam telefonovat. V následujícím okamžiku mi došlo, co se má stát, a ze všech sil jsem se za ním rozběhl.

XXX

Chodbou se rozlil oslepující záblesk, za nimž následovalo dlouhé zadunění. V okamžiku, kdy se zřítil strop, jsem zaslechl Wardův výkřik.

O pár chvil později mě výbuch odhodil tváří na podlahu. Pokusil jsem se pohnout, ale levou nohu jsem měl pod něčím zaklíněnou. Zkroutil jsem horní část těla a rukou nahmatal předmět, který mě tiskl k zemi – byl to kámen o velikosti konferenčního stolku, který se odtrhl a spadl na mě. Nohu jsem měl zaklíněnou v nějaké prohlubni, takže ji padající balvan nerozbil napadrť. Nic mě nebolelo a mohl jsem jí normálně pohnout. Zkusil jsem okraj kamene odsunout oběma rukama. V téhle poloze jsem ale neměl dost síly a nepohnul jsem s ním ani o píď.

Nic jsem neviděl. Prach byl tak hustý, že jsem stěží mohl dýchat. Rozepnul jsem si košili, roztrhl ji a přiložil si ji k nosu a rtům.

Od chvíle, kdy jsme do tunelu vstoupili poprvé, jsem se snažil sledovat náš směr a usoudil jsem, že chodba vede pod skalami, k nimž přiléhal starcův dům. To znamenalo, že výbuch mohli ve vesnici jen těžko zaslechnout. Nakonec se sice do tunelů někdo vypraví a zával objeví, jenže to už pro mě bude příliš pozdě. Osud mi už uštědřil tolik ran pod pás, že jsem je dávno přestal počítat. Teď, když jsem se konečně zbavil svých nepřátel, jsem byl odsouzen k smrti v tomhle prašném pekle.

Neuběhlo nejspíš ani deset minut, ačkoliv se to zdálo jako věčnost, když jsem zaslechl první zvuky. Jakési sténání a mumlání. Rozpoznal jsem bolestivé pokusy o řeč, které mohly pocházet jedině od Shima.

Nade mnou se rozzářilo tlumené světlo. Přes usazující se prach jsem uviděl epicentrum výbuchu poblíž dvou malých místností. Nálož byla tak silná, že skálu úplně rozdrtila. Kameny o velikosti vajíčka i menší balvany zatarasily chodbu a vršily se až k díře zející ve stropě. Neviděl jsem, jak daleko až hromada sutě sahá. Kdybych se včas nerozběhl, pohřbila by mě zaživa.

Ze závalu se začaly sypat další kameny. Zakřičel jsem na Shima, aby přestal, než mě zasype další sesuv. Spadlo několik dalších kamenů, ale tentokrát pomaleji, až se nakonec objevila jeho silná ruka. Odházel větší otvor a pak ruka zmizela. Mezerou se protáhla Eris a sešplhala z hromady, brzy ji následoval Ward. Oba byli pokrytí nažloutlým prachem.

Po Lazarovi nebylo ani stopy. Ward se na mě podíval a řekl: „Tak tohle vám sedí, Madisone, připlácnutý k podlaze jako mrtvý hmyz.“

„Jak jste to přežili?“

„Hlavní sesuv zasáhl druhou místnost. Nás zablokoval taky, ale Shim dokáže pohnout i horou, když se mu zachce.“

„Zvedněte ze mě ten kámen. Mám pod ním zaklíněnou nohu.“

„To sotva,“ řekl.

Někdy v průběhu toho všeho jsem sám sebe přesvědčil, že pro ně mám nějakou cenu, pro nějaký jejich budoucí plán, který jsem ještě neznal. O mém využití jako štítu proti Tomášovi a jeho mužům už zjevně nemohla být řeč. Ward věděl, že vyčerpal veškeré informace, které jsem mu mohl dát. To znamenalo, že Laura už to má taky spočítané. Sevřel jsem ruku kolem ostrého kamene. Musím vymyslet nějakou záminku, aby se ke mně Ward přiblížil, a vzít ho po hlavě. Pokud mám tady dole zemřít já, tak ho vezmu s sebou.

Shim odházel ještě více kamenů a protlačil se vzniklým otvorem. Ward posvítil baterkou ke vchodu do druhé místnosti. Zdálo se mi, že jsem zahlédl temný obdélník dveří. Zatímco ti dva poodstoupili, Shim se dal do práce a začal odhazovat kameny. Eris na Lazara volala, ale odpovědi se nedočkala.

Shimovi se podařilo nadzvednout velký balvan a odhodil ho na stranu, jako by to byl jen péřový polštář. Z úst mu vyšel výkřik a odvrátil se od té znechucující podívané jako omráčený. Otevřel se nám výhled na Lazarovu hlavu a ramena, polovinu obličeje měl rozbitou, do tmy zářily bílé kosti jeho lebky a jeho zakrvácená ústa byla dokořán, jako kdyby právě zívnul. Byla plná prachu. Čepelí nože si propíchl jemnou kůži pod čelistí, sesuv přišel s takovou silou, že si nůž zapíchl až po rukojeť.

Vzpomněl jsem si na to, co mi Corinne řekla o Hanně Jaffreyové. Že ji ukamenovali a obličej měla zřízený skoro až k nepoznání. A teď Lazara pohřbeného pod touhle kamennou pyramidou potkal stejný osud.

„Naházej ty kameny zpátky, Shime. Aspoň mu tak dopřejeme důstojný pohřeb,“ řekl Ward příkře.

Nakonec mě přece jen osvobodili. V tu chvíli už jsem byl citově tak vyčerpaný, že už mě ani nezajímalo proč. Kulhal jsem za nimi. Na rozcestí jsme odbočili doleva a odhalili zdroj světla, které mělo podle Mazareho patřit Tomášovi. Byl to velký světlomet položený na zemi. Neviděl jsem žádné elektrické dráty, takže musel být napájený baterií. Mazare světlomet zničil, když při útěku prokopl sklo.

Tenhle tunel svíral s hlavní chodbou, kterou jsme přišli, úhel asi čtyřiceti pěti stupňů. Neměli jsme ani tušení, kam vede, ale Mazare se jím vydal, takže z něj musel vést nějaký východ. Ward cestou zpět neustále kašlal. Naše jediná baterka začala poblikávat. Pokud bychom nenašli cestu ven, brzy bychom ji museli nahmatat. Po chvíli plahočení Eris ukázala na slabý kruh světla před námi, stále jasnější, jak jsme se přibližovali. Byl to jeden z otvorů, který jsme zahlédli, když jsme do vesnice přijížděli. Vynořili jsme se na slunečním světle, chvíli nám trvalo, než jsme se zorientovali, a zamířili k autu.

Mercedes byl samozřejmě pryč. Nechali nám tu modrou dodávku, jenže bez klíčů. Eris se dala do práce, vlámala se do auta a spojila dráty, aby ho nastartovala, zatímco Ward zuřil a Shim mě hlídal. Wardův satelitní telefon výbuch přežil bez úhony. Ještě než jsme odjeli, chvatně si z něj zavolal. Řekl Eris, aby si sedla na místo spolujezdce, a on bude řídit. Shim čekal, dokud jsem nenasedl dozadu, a pak se napasoval vedle mě. Napadlo mě, že Eris možná ztratila svou zásobu chemikálií, ale rozhodl jsem se to v téhle chvíli radši nezjišťovat.

Představa, že ho Tomas převezl, Warda zjevně rozzuřila natolik, že by se atmosféra v autě dala krájet. Mazare Wardovi lhal a podvedl ho, nakonec přece jen zůstal loajální Tomášovi. Vyhlídka vysoké odměny byla jen lest, kterou Ward podle Tomase musel spolknout. Pohled na to, jak se sebevědomý profesor hroutí, mi poskytl alespoň nějaké zadostiučinění. Daleko od svého pohodlného života v New Yorku se pohyboval na tenkém ledě a dobře to věděl.

Ward se za to, jak Tomášovi naletěl, hluboce styděl a celou cestu naštvaně mlčel. Ticho přerušil jedinou poznámkou: „Jakmile budeme v Iráku, všechno se změní. Tam držíme všechny trumfy v ruce my.“

Zajížďkou do Turecka udělal kolosální chybu. Doufal jsem, že se jeho sebejistota ohledně úspěchu v Iráku ukáže stejně neopodstatněná.

Dojeli jsme na letiště Erkilet u města Kayseri, kde už na nás čekalo letadlo, a odletěli do Ammánu. Po pár hodinách strávených na letišti jsme dostali povolení pokračovat do Bagdádu. To mě překvapilo. Předpokládal jsem, že z Jordánska pojedeme autem. Ward musel mít opravdu dobré konexe na vysokých místech.

Když jsme dorazili do Bagdádu, zůstalo letadlo dobrou hodinu stát na přistávací ploše. Vstoupil přísně vyhlížející americký důstojník v uniformě, dobře si mě prohlédl, zkontroloval můj pas a odešel. Předpokládal jsem, že tohle byla moje vstupní kontrola do země. Vystoupili jsme z letadla do pekelné výhně na vyasfaltovaném prostranství plném prasklin a porostlém plevelem. Muselo být tak sto stupňů. Jak tohle vedro dokážou vydržet vojáci v plné polní se čtyřicetikilovou výzbrojí, mi bylo záhadou. Nadechl jsem se a nasál jsem do pusy písek. Čekalo na nás bílé omlácené humvee se začerněnými skly a promáčknutými blatníky, celé pokryté prachem.

Na předních sedadlech seděli dva svalovci, moderní barbaři s helmami a v bojové uniformě na propocených nátělnících a khaki riflích. Na řetízku se jim kolem krku houpaly psí známky. Oba byli hladce oholení a na hlavě měli krátký sestřih. Jeden z nich měl na levém rukávu několik nášivek. Měli zbraně, které vypadaly dost nebezpečně na to, aby zvládly zničit celou budovu.

Ohlédl jsem se na Warda. „Co je to za předsunutou hlídku?“

„Soukromá ochranka. Bez nich tady nepřežijete.“

„Vypadají docela mladě.“

„A co by měli dělat, najít si nějakou pouliční práci doma? Tady si vydělají tisícovku denně.“

„Kam přesně teda míříme?“

„Do hotelu Al-Mansúr. Nemůžete si stěžovat. Pět hvězdiček.“

Do hotelu? To bylo překvapení. Bál jsem se, že to bude spíš nějaká věznice. Pokud na druhou stranu musel být Ward mým žalářníkem, chtěl nejspíš tolik pohodlí, kolik jen bylo možné.

„Cestou do hotelu nedostanete želízka. Držte se vedle nás. Tady naši přátelé budou celou dobu za námi, takže rozhodně nemá smysl pokoušet se o nějaké stupidní kousky. Jestli se odvážíte někam mimo hotel, rovnou se připletete k přestřelce.“

Vyrazili jsme z letiště na dálnici. Kolikrát jel do města stejnou cestou Samuel? Představoval jsem si ho, jak večer sedí v čajovně, popíjí čaj, pojídá sladké placky a smažený kebab. Obdivuje nablýskané kupole mešit. Posedává u líných hnědých vod Tigridu v parčíku šarajua na nábřeží. Tráví čas se svými drahými přáteli na tržišti a ve staré židovské čtvrti.

„Město má zvláštní kouzlo,“ napsal mi kdysi. „Když ho opustíš, máš pocit, že šlo jen o krátké povyražení, o přechodné nadšení. Pak ale zjistíš, že na něj znovu a znovu vzpomínáš. Co nevidět se snažíš vymyslet, jak se vrátit zpět. Nepůsobí jen povrchně na intelekt, jeho hlavní přitažlivost je tělesná. Stejně jako milenku jej nedokážeš opustit bez ohledu na to, kolik problémů ti způsobí. A mě navíc láká i svou historií.“

Zajímalo by mě, co by při pohledu na zdevastované město řekl dnes.

Pohled z okna nabízel výhled na pustinu posetou několika ostrůvky zeleně, každý se shlukem zemědělských budov. Blíž k silnici se krajina podobala kulisám z filmu Šílený Max. Rozdrcená svodidla, krátery, hromady popela a sutě z děr vyhloubených do asfaltu, mrtvý osel, pach mršin pronikající dokonce i zavřenými okny, pomačkané kamiony a auta, kostry zničených tanků. Vše pokrýval popel a prach. Lidé v tradičním oděvu se unaveně ploužili kolem příkopů a hledali bůhví co. V jednu chvíli jsem měl pocit, že na chodníku vidím louži zčernalé, zaschlé krve.

Projeli jsme periferií města do hustěji osídleného centra a míjeli řadu zřícených budov. Některé z nich měly úplně nedotčené první patro s velkými maurskými okny a zcela neporušenými žlutohnědými cihlami. Horní patra v naprostém kontrastu připomínala spíše katastrofální změť dřevěných prken a ohnutých nosníků. Viděl jsem dlouhé řady téměř nedotčených domů přerušované tu a tam jedním úplně zničeným, který čněl jako chybějící zub v jinak dokonalém chrupu. Všude kolem ležely zapáchající kupy odpadků.

Najeli jsme na ulici, která snad kdysi měla oddělenými jízdními pruhy připomínat pařížské bulváry. Středové rozdělení bylo dříve zkrášleno řadou majestátních datlových palem. Většina z nich byla polámaná a jejich kmeny trčely do vzduchu jako oštěpy zabodnuté do země. Zhnědlé listy zahnívaly na zemi. Všiml jsem si, že se Ward dívá stejným směrem. „Co se tady stalo?“ zeptal jsem se.

„Museli je pokácet. Poskytovaly povstalcům příliš dobré krytí. Tahle cesta z letiště je nejnebezpečnější částí dálnice v celém městě.“

„Taková škoda!“

Ward obrátil oči v sloup. „Zkuste si představit, jaké je to třeba přijít o nohy. Taky byste porazil pár stromů, kdybyste si myslel, že vás to zachrání.“

Se všemi kontrolami nám cesta do hotelu trvala skoro hodinu. Betonové zátarasy, které měly zabránit kamionům s bombami projet přes ozbrojené vojenské hlídky, nám znemožnily zamířit přímo do hotelu. Zaparkovali jsme a došli ke vchodu pěšky.

Před hotelem hlídkovali podsadití, drsně vyhlížející vojáci v černých uniformách. Byli ozbrojení takovou palebnou silou, že by to stačilo na převrat v menší zemi. Překvapilo mě, že to nejsou Američané. „Pešmergové,“ vysvětlil Ward. „Kurdští vojáci, spolupracují s armádou Spojených států. Nedoporučoval bych zahrávat si s nimi.“

Poté co nás hlídka zkontrolovala, jsme pokračovali do apartmá s jednou ložnicí, salonem a koupelnou. Hotel se zdál být v hodně špatném stavu, Ward mi řekl, že se tady při vstupu okupačních sil do Bagdádu rabovalo. Odvedl mě do ložnice a ukončil mé krátké koketování se svobodou tím, že mě připoutal k rámu postele. Tentokrát mi nechal pravou ruku volnou.

„Musím venku něco vyřídit. Objednám vám něco k jídlu. Až se vrátím, můžeme si promluvit.“ Ward to pronesl cestou ven ze dveří. Eris ho doprovodila. Oba žoldáci se uvelebili v salonu a okamžitě si na DVD přehrávači pustili film.

Zjistil jsem, že mohu náramek želízek po rámu postele trochu posouvat, takže jsem ho přetáhl k oknu a vyhlédl z něj. V dálce jsem zahlédl tyrkysový dóm mešity na náměstí Firdos, jeden z posledních Husajnových megalomanských projektů. Ve stavění monumentů byl třída a většinou jimi oslavoval sám sebe.

Shlédl jsem dolů na pozemek hotelu a rozpoznal smečku psů – kdysi domácí mazlíčci, dnes hladem donucení vrátit se ke svým divokým kořenům a hledat potravu v městské džungli. Rvali se nad nějakou bělavou hromadou na zemi. Odvrátil jsem pohled jinam, protože jsem nechtěl vědět, co to vlastně žerou.

Dopravní hluk pomalu skomíral. Večerním vzduchem se nesly lyrické tóny zpěvu muezinů. Bylo to páté a poslední volání dne k modlitbě mezi západem slunce a půlnocí. Zaposlouchal jsem se do nádhery písně, snažil se uvolnit a nechal půltóny pronikat svým tělem. Pak se ozvaly výstřely: ta-ta-ta. Psi zavyli, až svou zoufalou písní přehlušili hlas muezina. Laura teď byla tak daleko, že jsem si ani neuměl představit, jak bych jí mohl pomoct. A mé vlastní vyhlídky taky nebyly zrovna růžové.

Když jsme procházeli halou, všiml jsem si mnoha lidí ze Západu a podle jejich nenuceného kamarádství a neformálního oblečení to byli vesměs novináři. Napadlo mě, že kdybych se dokázal osvobodit, jeden z nich by mi mohl pomoct zmizet. Jenže bez peněz a bez dokladů jsem se neměl jak dostat ze země. A i kdyby se mi to přece jen nějak podařilo, Ward by si vylil zlost na Lauře.

Využil jsem času k přemýšlení a napadlo mě, proč mě možná do Iráku přivezl. Jestli mám pravdu, brzy se to ukáže.

Zavolal jsem na jednoho ze strážců. Strčil hlavu do dveří. „Co je?“

„Mám žízeň. Můžete mi podat něco z minibaru?“

„Nejsme číšníci.“

Cítil jsem vůni párků v rohlíku, které si právě ohřívali v mikrovlnce. „Jak jste sehnali hotdogy?“

„Všechno je to z Kuvajtu. My ty jejich irácký sračky nejíme.“

I přes své prohlášení, že není číšník, mi přinesl podnos s jídlem a položil ho na noční stolek. Kuře tikka, rýže a něco nazelenalého, co snad původně byla zelenina. Spolu s tím karafa sladkého čaje s odšroubovatelným víčkem, které mohlo zároveň sloužit jako šálek. Zhltnul jsem celé jídlo, jako by to byl největší kulinářský zázrak na světě.

Po návratu mi Ward odemkl pouta, abych si mohl odskočit. Dal jsem si na čas, namydlil jsem si a spláchl ruce, namočil si pod teplou vodou žínku a přitiskl si ji k obličeji, učesal se. Moje bradka začínala vypadat zanedbaně.

Když jsem vešel zpět do ložnice, řekl jsem Wardovi, že chci něco k pití.

„Poslužte si,“ odpověděl.

To byl důkaz, jak hluboko jsem klesl – byl jsem radostí bez sebe, když mě nechal bez doprovodu dojít až k minibaru v salonu. Stráže ze mě nespouštěly své trénované oči, zatímco jsem popadl miniaturní lahvičku skotské, nalil si ji do sklenice a zamířil zpět do ložnice.

Přehodil jsem si nohy přes okraj postele a Ward si přistrčil židli. Vypadal uvolněněji a trochu veseleji.

„Eris ověřila tu adresu, kterou jste nám dal. Vypadá to nadějně. Je to vlastně poblíž, ve čtvrti al-Mansúr. Majitel domu je Asyřan, stejně jako bratři Zakarovi. Tomas může rytinu klidně ukrývat tam.“

„Tak proč tam prostě nevtrhnete? Máte na to prostředky. Proč do toho chcete zaplést mě?“

„Nechci riskovat, že ji při vloupání poškodíme. A musím vědět víc, než půjdeme dovnitř. Měli jsme je neustále pod dohledem. Cokoliv tam bylo před pár dny, je pořád uvnitř.“

„Copak měl Tomas čas se sem vrátit? Na místní letiště by se tak rychle nedostal.“

„Kdy jste ho viděl naposled – před více než třemi dny?“

„Tak nějak.“

„Pochybuju, že se zastavil v Turecku. Mazare na nás všechno nastražil. Tím získal dost času, aby letěl do Sýrie nebo Jordánska a pak sem dojel po pevnině. Hranice jsou teď nepropustné asi jako cedník, nabízí miliony hluchých míst, kudy může proniknout každý, a pak už je to do města jen půl dne jízdy.“

Zaklonil se a protáhl. Navzdory horku měl na sobě relativně formální oblek, bílou košili a kravatu. Snad aby navodil uvolněnější atmosféru, sundal si sako, rozvázal kravatu a vyhrnul rukávy.

Tetování na jeho předloktí zářilo jako neonový štít. Protažené malé h s přeškrtnutou nožičkou.

Ward se předklonil a opřel si lokty o kolena a bradu o dlaně. „Zítra ráno vás pošleme na adresu, kterou jste nám dal. Chceme, abyste se dostal dovnitř.“

„Proč já? Musíte mít spoustu lidí, které byste tam mohli poslat.“

„Moment překvapení. Jste ten poslední, koho by Tomas Zakar v Bagdádu čekal. Tak se nám podaří dostat ho z cesty.“ Odmlčel se, abych měl možnost naplno docenit význam jeho následujících slov. „A taky jste nahraditelný. Nechci, aby tam umřel někdo z mých lidí.“

„A jak přesně mám po tom, co se stalo v Turecku, vysvětlit, jak jsem se sem dostal a proč jsem se vůbec obtěžoval?“

„Nebudete muset. Tomas jen stěží otevře dveře, ale ostatní mu o vás řeknou. Právě teď je se sebou spokojený. Usnul na vavřínech. Už jen to, že jste naživu a dostal jsem se až sem, jím dost otřese. Bude chtít vědět, jestli jste sám nebo jestli jsme unikli všichni. Přesně tam ho chceme mít. Nejistého a s vědomím, že jsou jeho plány v troskách.“ Vstal jsem a došel k oknu. Ward se ani nepohnul, aby mě zastavil.

V dálce se ve větru prohýbaly palmy, vzduch se tetelil vedrem. Připadal jsem si jako v jedné velké fatě morgáně, jako by se nic z toho vlastně nedělo mně.

Otočil jsem se k Wardovi. „Neudělám to. Jaký by to mělo smysl. Stejně mě i Lauru zabijete.“

Ward se usmál, vstal a odešel do salonu. Vrátil se po několika vteřinách a v ruce nesl kufřík, který položil na postel a otevřel. Sáhl do látkového pouzdra uvnitř, vytáhl hnědou obálku a vysypal její obsah na přehoz. Přišel jsem se podívat blíž.

Rolička asi sta bankovek v amerických dolarech, moje platební karta a pas, který mi ukázal už dříve.

Ward ukázal na kartu. „O zůstatek jsme se postarali, můžete ji použít.“

Zašmátral v kufříku a vyndal velký pytlík z černého sametu. Uvolnil zlatou šňůrku a opatrně vytáhl nějaký vyřezaný předmět. Měděná hlava bohyně Vítězství z Hatry.

Na okamžik mě ohromila přirozená krása její tváře. Oči měla netknuté, na rozdíl od masky z Warky, která se kvůli chybějícím očím podobala slepé sibyle. Oči bohyně Vítězství s duhovkami obsidiánu a rohovkou z perleťově bílé mušle vypadaly až překvapivě živě.

„Jako bych to snad někdy dokázal převézt do Ameriky.“

„Až tady skončíme, dostaneme vás do letadla do Bělehradu. Odtud vás odvezeme do Curychu. Tamní obchodník s uměním vás toho rád zbaví.“

„Vím, kdo jste. Nemůžete si dovolit mě jen tak pustit.“

Ward mi uhnul pohledem a strojeně se zasmál. „Nemáme zájem ani o vás, ani o Lauru. Nejste středem našeho vesmíru. Prostě nám jen sežeňte, co chceme.“

Tohle byla další z jeho pohádek. Jako bych měl do rtu zabodnutý háček a Ward tahal za druhý konec silonu. Peníze i příslib svobody měly jednoduše pojistit mou spolupráci. A jeho historce o tom, proč do domu nechtějí vpadnout, jsem taky nevěřil. Jakmile bych Tomášovu přítomnost potvrdil, vzali by dům útokem. Soška bohyně Vítězství byla právě teď horké zboží a rozhodně by hrála hlavní roli. Z celého masakru by obvinili mě, zdiskreditovaného amerického obchodníka s uměním. A nemohl bych s tím nic dělat, protože bych byl sám mrtvý. Wardova nabídka měla jediný účel, přinutit mě hrát úlohu, kterou pro mě napsal.

Ward nadskočil, což dokazovalo, v jakém byl stresu. Došlo mi, že mu musel zazvonit telefon a vibroval mu u boku. Vylovil ho a začal mluvit, pak se ale otočil, postavil se na zápraží a ztišil hlas. Svou postavou zaplnil skoro celé dveře, takže strážci nemohli nic vidět. Sebral jsem ruličku bankovek, pár si jich zastrčil do kapsy a zbytek rychle položil zpět na stejné místo. Bolelo mě, že jsem tam musel nechat pas i platební kartu.

Když telefon položil a otočil se ke mně zpátky čelem, choval se věcně. Zvedl kufřík i s jeho obsahem z postele a znovu mi připoutal zápěstí k rámu. „Vrátím se až pozdě v noci a ráno začneme brzy.“

„Ještě jsem s ničím nesouhlasil.“

„Nemáte na vybranou.“ Zamumlal něco strážím a cestou ven prásknul dveřmi.

Sáhl jsem po skotské, kterou jsem nechal ležet na podnose spolu se špinavým talířem od jídla. Sevřel jsem sklenici v ruce a přiložil si ji ke rtům. Znovu se ozvala salva výstřelů, tak hlasitě, jako by mířili přímo na naše okno. Upustil jsem sklenku a polil si alkoholem celou košili. Ležel jsem tam, páchl chlastem a utápěl se ve svém neštěstí.

Musel jsem usnout, protože jsem se s leknutím probudil uprostřed noci. Bolela mě ruka z nepřirozené polohy, v níž byla připoutána k rámu postele, a ze všeho toho trápení posledních pár dní. V pokoji stráží stále svítilo světlo a tlumeně pronikalo i do mé ložnice. Přes vřeštící film a jejich chrápání jsem zaslechl šustění v nohou postele. Posadil jsem se a mžoural směrem ke zdroji zvuku.

Co to bylo – halucinace? Po přehozu se plazil nějaký zvláštní druh hmyzu. Tělo měl velké jako lovecký nůž stejně bledé, nepřirozené barvy jako některá podmořská stvoření, která nikdy neviděla denní světlo. Na hlavě se otevíraly načervenalé čelisti jako sanice olihně.

Bylo to obrovské. Kopl jsem do toho a zakřičel. Odcupitalo to ke zdi. Našmátral jsem prázdnou sklenici a mrštil jí po zvířeti. Sklenka se roztříštila o zeď, ale hmyz utekl do temné štěrbiny mezi postelí a zdí.

Pak se objevil ještě blíž. Zvedl jsem nohy a mával jimi ve vzduchu, jako bych chtěl odehnat nepřítele.

„Co se to sakra děje?“ Ve dveřích se objevila postava strážného a zastínila všechno světlo. Teď jsem neviděl vůbec nic.

„Na posteli je nějaký škorpion nebo co. Zabijte to. Proboha pospěšte si.“

Rozsvítil a já jsem uviděl, že to bylo jen třicet centimetrů od mé nahé paže. „Sakra! Jak se to sem dostalo?“ řekl. „To je velbloudí pavouk. Já se toho nedotknu. Schovávají se v písku a pak vyrazí. Kusadly se prokousají do břicha velblouda. Podle toho se jmenují. Kousnutí je fakt jedovaté, jsou horší než škorpioni.“

V panické hrůze jsem trhnul celým tělem pryč z postele, jenže ruku jsem měl pořád pevně připoutanou k rámu. Už jsem cítil měkké doteky nožiček, které zkoumaly mou nahou kůži.

„Tak mi hoď klíčky, ty pitomče.“

Do pokoje se prodral druhý strážce, rozhlédl se a smíchy se ohnul v pase. „Měl byste se vidět, Madisone. Vypadáte, že si naděláte do kalhot.“ Popadl podnos s večeří, prázdné nádobí shodil na podlahu a ubil pavouka. Zůstal ležet na zádech a třepal nožičkama ve vzduchu. Strážce ještě jednou silně udeřil tácem, až jsem uslyšel křupnutí. Mrtvolu zabalil do přehozu na postel.

Lehl jsem si zpět na postel. „Vy kreténi jste sem tu potvoru pustili schválně.“

„S tím jděte někam a příště trochu přemýšlejte, než se k nám budete chovat jako ke sluhům,“ řekl druhý žoldák. „Chtěli jsme se zasmát. Dívat se pořád na filmy je nuda. Co ruka, bolí?“

Náramek želízek mi škaredě odřel kůži na zápěstí, když jsem uskočil. Oba dva se vrátili zpět do svého pokoje. Zbytek noci jsem nezamhouřil oka, na pozoru před jejich dalšími kanadskými žertíky.

XXXI

Sobota 10. srpna 2003, 9:00

Následujícího rána jsme z hotelu vyšli do žhavého slunečního svitu. Dokonce i palmy v té zničující výhni vadly. Hlídkující vojáci si nás zběžně prohlédli a dál si nás nevšímali. Atmosféra v naší malé skupince byla napjatá – Ward měl zase obzvlášť špatnou náladu. Neustále na své společníky křičel.

Už na mě čekal vůz. Omlácené oranžové taxi značky Datsun, které muselo pamatovat polovinu osmdesátých let. Bylo úžasné, že ho řidič dokázal vůbec rozjet.

Eris ukazovala cestu v sedanu s Wardem po boku, za ní bylo vklíněno mé taxi a celý voj uzavíralo bílé humvee s oběma žoldáky na palubě.

Ward měl pravdu, když tvrdil, že je adresa poblíž. Jakmile jsme vjeli do rezidenční oblasti, netrvalo ani deset minut a zastavili jsme na křižovatce. Domy v okolí byly luxusní – tak jsem si to alespoň představoval, protože většina z nich byla schována za vysokými zdmi. Před nimi stály ozbrojené stráže. Zjevně tady žila spousta velkých zvířat. Dokonce i v téhle oblasti, jedné z nejbohatších čtvrtí Bagdádu, bylo vidět vybombardované ruiny. Vzpomněl jsem si, že jsem ve zprávách slyšel o dvou domech plných lidí, které byly srovnány se zemi poté, co byla nedaleká restaurace mylně označena za sídlo Saddáma Husajna.

Ward vystoupil a nahnul se k mému okýnku. „Taxi zastaví před domem, je asi o půl bloku dál. Humvee zůstane tady a naše auto zastaví dál na ulici. Zbytek je na vás.“

Můj cíl se skrýval za masivní zdí z čedičových kvádrů. Stál jsem před branou s ozdobnou kovovou mříží. Za ní jsem viděl dlážděné nádvoří a mercedes zaparkovaný před dvoupatrovým domem. Auto mělo stříbrnou barvu, takže to nemohlo být to, kterým jsme jezdili v Turecku. Přes okraj zdi přerůstaly mladé stromky a vinná réva. Stiskl jsem zvonek připevněný na mosazné desce a modlil se za zázrak.

Nic se nestalo. Zaklel jsem. Skončí to celé tragikomickým rozuzlením, kdy se ukáže, že nikdo není doma? Ještě jednou jsem zazvonil a uslyšel otevírání vchodových dveří. Vyhlédla na mě drobná postava v kalhotách a triku s límečkem. Muž, ale ne Tomas.

Otočil se, promluvil na někoho, kdo stál za dveřmi, a vydal se ke mně. Zastavil se tak dva metry ode mě, ani ho nenapadlo otevřít bránu, jen si něco drmolil pro sebe. Znělo to jako asyrština, kterou mluvil Tomas. Usmál jsem se a pokrčil rameny. „Je tady Tomas Zakar?“ zeptal jsem se.

Muž se znovu ohlédl k domovním dveřím a pak stlačil dálkový ovladač, který držel v ruce. Brána se otevřela a automaticky zavřela v okamžiku, kdy jsem jí prošel. Naznačil mi, abych šel za ním dovnitř, a ukázal na sedadlo v hale. Uběhly minuty. Z místnosti i přes skrovné zařízení vyzařovala elegance. Na stěnách viselo několik perských koberců v úžasných červených a slonovinových tónech. Ve vysoké alabastrové váze na podlaze byla naaranžována velká kytice růži. Jak se jim mohlo podařit najít v tomhle obléhaném městě čerstvé květiny?

Vstoupil druhý muž oblečený do dlouhé kněžské sutany. Měl tmavé vlasy, ale světle modré oči mu dodávaly nadpozemský vzhled. Lehce se uklonil hlavou. „Jak vám mohu pomoci?“ Zaregistroval jsem slabý britský přízvuk.

Zatvářil jsem se jako svatoušek. „Jmenuju se John Madison. Právě jsem do Bagdádu přijel s kulturní delegací. Tomas Zakar mi dal tuhle adresu a požádal mě, abych ho kontaktoval, až dorazím. Není náhodou tady?“

„Zakar? Jak se to píše?“

„Z-A-K-A-R. Zakar,“ zopakoval jsem.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Moc mě to mrzí. Nemůžu vám pomoct. Nikdo toho jména tady není. Nejspíš nějaké nedorozumění.“

„To si nemyslím. Dal mi svou vizitku.“

Muž odpověděl s nejistým úsměvem. „To je zvláštní. Můj otec tenhle dům vlastní už léta, nedokážu si představit, jak by se někdo mohl takhle zmýlit. Přišel jste sám?“

„Ano.“

„V tom případě vám radím dávat si dobrý pozor.“ Pokynul směrem k oknu. „Každý den tady ve městě někoho unesou. Tady v ulici žijí dva doktoři. Jednomu z nich před třemi týdny unesli syna. Pořád se jim nevrátil. Ten druhý doktor má takový strach, že se i s rodinou zabarikádoval ve svém domě. Je zázrak, že jste se vůbec z hotelu dostal ke mně domů živý a zdravý.“

Začínal jsem být netrpělivý. S něčím jsem se za Wardem vrátit musel. „Podívejte se, já si vašeho zájmu o mé blaho a bezpečí vážím, ale opravdu musím s Tomášem mluvit. Vím, že jeho bratr Ari je v Londýně. Nedávno jsme se setkali v New Yorku. Můžete mi věřit.“

Po tváři mu přeběhl podrážděný výraz. „Dejme tomu, že vás někdo uvedl v omyl, pane, ale mohu vás ujistit, že jsem o těch lidech nikdy neslyšel. Nezlobte se, ale asi byste měl odejít.“ Zaváhal. „Bydlíte v hotelu?“

„Ano. V hotelu Al-Mansúr.“

„Předpokládám, že arabsky nemluvíte.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Tamní personál je velmi kompetentní a mluví anglicky. Navrhuji, abyste je při svém pátrání požádal o pomoc. Mají k dispozici telefonní seznam a další zdroje.“ Došel ke dveřím. „Obávám se, že jste mě zastihl v dost hektické chvíli. Teď mě doufám omluvíte.“

Poděkoval jsem mu a odešel. Co jiného jsem mohl dělat? Měl jsem asi tak dvě minuty, abych si vymyslel nějakou historku pro Warda.

Zoufale jsem hledal nějaký nápad a nakonec jsem přišel na něco, co by mohlo fungovat.

Ward s Eris se objevili, jakmile jsem došel k taxíku. „Tak co?“ zeptal se.

„Tomas se neukázal, přesně jak jste říkal. Mluvil jsem s mužem, který tvrdil, že o něm v životě neslyšel. Něco jsem ale zahlédl.“

„Co?“ Ward přiblížil svou tvář k mé. Po spáncích mu k bradě stékaly potůčky potu.

„Ten chlap lhal. Minimálně Ari tam je – tím jsem si jistý.“

„Proč myslíte?“

„Na skříňce v obývacím pokoji jsem zahlédl jeho folk. Stejný, jaký měl s sebou v New Yorku. Pokud je tady, Tomas není daleko.“ Rozhodl jsem se, že tohle bude znít přesvědčivěji, než kdybych tvrdil, že jsem jednoho nebo druhého viděl osobně.

Do tváře se mu vrátila barva a napětí, z něhož se mu mezi obočím dělaly starostlivé rýhy, ustoupilo. Ward zjevně nebyl ochotný prohledat dům hned teď. Do doby, než tam vtrhnou, vyslechnou majitele a zjistí, že na mé historce není ani zrnko pravdy, se mi snad podaří najít způsob, jak se z téhle noční můry dostat.

Eris vytáhla telefon.

„Komu voláte?“ zeptal jsem se jí.

„Jestli je Zakar zpátky, musím varovat pár lidí,“ odpověděla. Všimla si otázky v mých očích. „Nic, co by souviselo s naším podnikem. Menší službička pro pár lidí na důležitých místech.“

„Proč je to zajímá?“

„Kvůli reportáži, na které pracuje. Něco o Abú Ghrajb. S námi to nijak nesouvisí.“ Vymačkala pár čísel a předala informaci, kterou jsem jí dal, hlasu na druhém konci. V duchu jsem se usmál. Ari mohl své reportáži o věznici děkovat, že ho zdržela v Londýně.

Když jsme se vrátili na pokoj, světýlko na hotelovém telefonu blikalo. Ward zvedl sluchátko, zatímco Eris zamířila do ložnice. Právě když mě chtěla znovu připoutat, zavolal na ni Ward: „Počkej, věci se daly do pohybu.“

Protáhl jsem se kolem Eris. Ward se rozzářil. „Blahopřeju, doručil jste zprávu.“

Podařilo se mi skrýt, jak mě ta novinka šokovala.

„Právě jste dostal vzkaz.“

„To jsem tady oficiálně nahlášený?“

„Jinak to nešlo.“

„Co bylo v tom vzkazu?“

„Máte se setkat s Tomášovým kontaktem v muzeu. Ve tři.“

XXXII

Na první pohled rozpoznatelné průčelí muzea, které se letos na jaře pravidelně objevovalo na prvních stránkách mezinárodního tisku, stálo na křižovatce Káhirské a Násirovy ulice za vysokým plotem z tepaného železa. Stavba z vápence pískové barvy s dvěma hranatými věžemi spojenými můstkem nad centrálním obloukem byla krásným příkladem muzejní architektury. Výrazně islámské s klasickou elegancí.

Mezi ústředním vlysem a střechou oblouku zela černá díra po výstřelu z amerického děla, vypadala jako tečka pod vykřičníkem. Oblouk byl momentálně neprůchodný, protože přesně pod ním stál tank.

Trochu pozdě, pomyslel jsem si příkře. Nejspíš je tady jen pro zdání. Muzeum vypadalo prázdně. Připomínalo mi opuštěné továrny v průmyslových zónách, které kdysi prosperující koncerny postavily na přelomu století a které se dnes proměnily v osamělé stavby bez účelu.

Osudy muzea jsem znal. Bylo založeno na vrcholu britské nadvlády nad Středním východem, kdy se utvářely hranice moderního Iráku. Původně to byla jen malá místnost v jedné budově v Bagdádu. Když potřebovali více místa, byla postavena menší stavba nad řekou Tigris. Muzeum bylo slavnostně otevřeno roku 1926 a bylo výsledkem spolupráce mezi iráckým králem Fajsalem a nevšední Angličankou jménem Gertruda Bellová. Říkali jí Al-Chatún. Jako průzkumnice, spisovatelka a archeoložka zasvětila velkou část života ochraně mezopotamské kultury.

Komplex budov, v nichž muzeum sídlilo dnes, byl postaven v šedesátých letech. Hlavní galerie byly rozmístěny v obdélníkové budově s vnitřním nádvořím. Od svého založení muzeum prodělalo několik vln rabování, ta nejznámější přišla za války v Zálivu. Od té doby bylo pro veřejnost uzavřeno.

Když jsem prošel branou, podal jsem pas, který mi Ward vrátil, americkému vojákovi námořní pěchoty a ten mi pomohl najít správný vchod. Setkala se se mnou starší žena v brýlích s černými obroučkami a hidžábu, která se představila jako Hanifa al-Madžíd. Byla to Tomasova kolegyně. Čekal bych někoho mnohem mladšího. „Vítejte, pane,“ řekla, když jsem ji pozdravil. Mluvila dost lámanou angličtinou, ale nakonec jsme se domluvili docela dobře.

Vzpomněl jsem si, kolikrát jsem v dětství snil o tom, jak těmito chodbami procházím se Samuelem. Vzrušení z toho, že tady skutečně jsem, mě na okamžik zcela přemohlo. Naše cesta vedla přes asyrské sbírky. U vchodu nás přivítaly velké sochy Šédu se svými býčími těly, křídly, lidskými hlavami, zapletenými vlasy a rohatými přilbami. Každá socha stála na pěti nohou rozmístěných takovým způsobem, že zepředu i ze strany vypadaly jako čtyři. Uvnitř síně byla podlaha zasypána sutinami, ale reliéfy asyrských panovníků v životní velikosti a polobohů po jejím obvodu byly naštěstí nedotčené. Zastavil jsem se před velkolepou plastikou muže držícího na uzdě dva koně, která byla vytesána stejně krásně jako sochy řeckých a římských mistrů.

Má průvodkyně na mě zavolala. Jak jsme pospíchali dál, naše kroky se nesly ozvěnou po prázdných chodbách. Při pomyšlení na všechny ukradené, rozšlapané a navždy ztracené exponáty mi bylo smutno. Nic se nezměnilo. Všechna velká mezopotamská města starověku byla zničena. O více než dvě tisíciletí později se historie opakuje.

Všude kolem sebe jsem viděl úsilí uklidit alespoň ten nejhorší nepořádek, ačkoliv řada míst byla stále v troskách. Prošli jsme širokou chodbou, kterou čtvercovými otvory na jedné straně osvětlovaly sluneční paprsky. Na nízkém podstavci u stěny stála bezhlavá socha. Když Hanifa zahlédla, že se na ni dívám, zčervenala a řekla: „Hlava vždycky pryč. To udělal starověk, ne rabování.“ Její zjevné rozpaky nad stavem muzea ve mně vzbuzovaly soucit.

Na stolku v restaurační místnosti seděl irácký hlídač s kalašnikovem AK-47 obklopený hradbami regálů se stovkami zaprášených hliněných nádob a džbánů. Na podlaze se vršily střepy rozbitých nádob, na některých úlomcích byly stále ještě patrné signatury muzea, všechny rozbité během rabování. Napadlo mě, jestli Samuel rytinu uchovával právě v této místnosti.

Ukázala na haldy úlomků. „Omlouvám se – jak to tady vypadá. Není elektřina. Většina zaměstnanců pryč. Žádný bezpečnostní systém. Proto dlouho trvá to spravit.“ Ta ubohá žena vypadala, jako by na svých bedrech nesla váhu celé budovy.

Přistoupil jsem k ní blíže. „Nemáte telefon? Naléhavě si musím zavolat.“ Z výrazu na její tváři jsem pochopil, že mi nerozuměla. Rukama jsem předvedl telefonování a došlo jí to. Zavrtěla hlavou. „Ne, promiňte.“

Mé naděje vzaly znovu za své. Tak jako tak to byla rána naslepo.

I kdyby mi mohla půjčit funkční telefon, do New Yorku bych se nejspíš stejně nedovolal.

Ze stolu vzala papír a kuličkové pero, naškrábala vzkaz a podala mi jej. Stálo na něm Pojďte, prosím, za mnou. Promluvil jsem, ale prstem přiloženým k ústům mi naznačila, abych mlčel. Popadla papírek, otočila jej a na druhou stranu napsala: Někdo na vás čeká. Vstala a řekla dost nahlas, aby ji slyšel i hlídač: „Prosím, pojďte. Udělám čaj.“

O několik síní a chodeb později jsme se sešli s člověkem středovýchodního vzezření se slunečními brýlemi a černými vlasy prokvetlými šedinami. Žena na něj ukázala, jako kdyby mi nabízela dar, a s letmým úsměvem odcupitala. Mazare mi podal pravici a pozdravil mě.

Ucouvl jsem před ním. „Doufám, že dnes s sebou nemáte žádnou bombu. A mluvíte anglicky, jaké překvapení.“

Zazubil se. „Za to se omlouvám.“

„Omlouváte se? Vždyť jste mě sakra málem zabil.“

„Snažil jsem se vám to říct. Abyste šel blíž ke mně. Jenže jste mě včas nepochopil.“

„Se čtyřmi lidmi, kteří si jen hledají záminku, proč vás zabít, to není tak jednoduché.“

Dobrá nálada ho opustila. Podíval se na hodinky a řekl: „Tomas i já hodně riskujeme, když se vás teď snažíme zachránit. Zůstaňte s Wardem a do zítřka jste mrtvý. Můžete odejít se mnou anebo ne. Ale radím vám, abyste se rozhodl rychle.“

Vrátil jsem se v myšlenkách zpátky do tunelu v podzemním městě a vybavil si, jak mi Mazare ukazuje, abych šel za ním, a něco šeptá. Možná se mě skutečně snažil varovat.

„Nemůžu s vámi odejít. V New Yorku drží jednu ženu. Když uteču, zabijou ji.“

Výraz na Mazareho tváři se změnil, jasně z ní čišel soucit. „Ta žena – jmenovala se Laura?“

„Ano.“

„Ve svém srdci cítím, že to pro vás bude smutné. Je mrtvá. Utopila se v řece.“

Proboha. To nemůže být pravda. „Jste si jistý? Jak to víte? Řekl vám to Tomas?“

„Tomas ne. Ari. To on to zjistil. Až dnes. Ve zprávách říkali, že šla na vysoký most a skočila do řeky Harlem, ze smutku nad smrtí manžela.“

I když bylo jeho vyjádření zmatené, zmínky o High Bridge a řece Harlem si vymyslet nemohl. A mělo to logiku. Když mě Ward s Eris unesli do Bagdádu, představovala pro ně jen přítěž. Ward mi i nadále mohl vyhrožovat tím, že jí ublíží, protože jsem se o jejím osudu neměl jak dozvědět. Mazare něco říkal. Stěží jsem ho slyšel, tak mě zprávy o Lauře rozhodily.

Popadl mě za ramena a prudce mnou zatřásl. „Řekl jsem, že musíme jít. Hned.“ Napůl mě dotáhl k zaprášené dodávce značky Toyota zaparkované na stinné ulici. Otevřel zadní dveře, natlačil mě dovnitř, než sám nastoupil a otočil klíčkem v zapalování.

„Zůstaňte vzadu, kde vás nikdo nevidí. Odvezu vás k Tomášovi.“

Zhroutil jsem se na boční stěnu dodávky a bylo mi jedno, kam míříme. Pár minut jel a pak zabrzdil, sundal okýnko a arabsky si vyměnil několik slov se strážným. Uběhla nervózní minuta ticha, než zase šlápl na plyn a rozjel se.

Snažil jsem se dát zase dohromady. Mazare řídil rozumně. Tedy jel rychle jako blázen, ale o nic hůř než většina iráckých řidičů. Po patnácti minutách jsme znovu zastavili. „Už můžete dopředu,“ řekl. Povzdechl jsem si a vyšplhal na přední sedadlo vedle něj. Parkovali jsme za pásem vybombardovaných budov. Zvenku sem doléhal nechutný zápach odpadků. Všude se povalovaly shnilé kusy ryb a kosti.

„To oblečení je vaše?“

„Kalhoty a boty jsou moje. Sako a košili mi dali ještě v New Yorku.“

Otevřel přihrádku na rukavice a vytáhl něco, co vypadalo jako mobilní telefon. Stiskl jedno z tlačítek a přejel tím kolem mých paží, klop a zad saka.

„Sundejte si sako a vytáhněte si košili z kalhot.“ Zopakoval totéž nad mou košilí, podíval se na displej, vypnul zařízení a uložil ho zpět.

„Co jste hledal?“

„Dneska už umí štěnice vetkat i do látky. Musíme být opatrní.“

Několikrát jsem se zhluboka nadechl, zkusil se uklidnit a vzpomenout si na to, co kvůli mně tihle muži riskují. „Děkuji. Vím, jak nebezpečné to může být.“

Pokrčil rameny. „Uděláme všechno, co řekne Tomas.“

Provrtával mě svýma tmavýma očima a ukázal na mě prstem jako učitel hubující svého žáka. „Na místě, kam jedeme, budete v bezpečí jen se mnou. S nikým nemluvte.“

Přejeli jsme přes most a zabočili na ulici al-Rašíd, hlavní obchodní tepnu Bagdádu. Blíže k mostu domy nesly stopy války, z rozbitých oken zbývaly jen roztrhané rámy, fasády byly špinavé od sazí, na plátování zely černé rýhy.

Na ulici byl hustý provoz. Troubení tady bylo jednoduše běžnou součástí řízení jako třeba brzdění nebo řazení. Autobusy manévrovaly ve stísněném prostoru, kluci se potáceli s vozíky nacpanými zbožím, auta bojovala o každičký milimetr silnice. Jako bych byl zpátky na Broadwayi.

Museli jsme zastavit a ze všech stran se na nás tlačila auta. Vzduchem se v dusném oparu vznášely výfukové plyny. Mazare rozhodil rukama a zaklel.

Konečně našel postranní ulici a zaparkoval dodávku. „Odsud půjdeme pěšky,“ zavelel. Zpražilo nás nelítostné vedro. Šoural jsem se vedle něj a před očima se mi promítaly vzpomínky na Lauru. Pravděpodobně ji nadopovali nějakými sedativy, aby sebevražda vypadala přesvědčivěji. Sevřel ji jeden z Wardových mužů do náručí, zvedl ji nad zábradlí a hodil její tělo dolů? I s drogami v krvi se jí na minutu musela zmocnit totální panika, když se řítila k temné hladině řeky. Opravdu deprimující způsob smrti.

Mohl jsem něco udělat jinak? Anebo byla odsouzená k smrti ve chvíli, kdy jsme začali luštit Halovu hru? Všechno, čeho jsem se dotkl, chřadlo a umíralo.

Proplétali jsme se davem a Mazare se zdál uvolněnější, ačkoliv se každých pár minut ohlížel zpět.

Mávl rukou. „Tohle je ulice al-Mutanabi, uvidíte tu tržiště s knihami. Pořád tady máme nějakou kulturu, ať už se ji Američani snaží zabít sebevíc.“ Pokud se mě snažil zahanbit, tak se mu to rozhodně povedlo.

„Znal jste mého bratra Samuela?“ zeptal jsem se rozhořčeně.

„Jednou jsem se s ním setkal.“

„Taky byl Američan a dělal všechno, co bylo v jeho silách, aby iráckou kulturu zachránil. Tohle město miloval.“

„V tom případě selhal.“

„Rozhodně to není jen jeho selhání.“

Mazare se přezíravě usmál a já jsem odvrátil zrak. Na ulici al-Mutanabi nebyl žádný provoz, alespoň ne v době trhu s knihami. Ve srovnání s oblastmi, kterými jsme projížděli, se to tu podobalo malé oáze klidu. Ulici lemovaly staromódní budovy, v řadě z nich sídlila knihkupectví. Uvnitř se v šeru vršily kupy svazků. Venku byly rozloženy levné plastové plachty pokryté časopisy, brožurami, pirátskými kopiemi filmů a knihami v angličtině a arabštině. Vysoké kovové kartotéky s dvířky dokořán schraňovaly zatuchlé staré tisky.

Nad stojanem s plakáty visela fotka Saddáma Husajna s přeškrtanou tváří. Na sousedním stojanu byl vystaven zarámovaný portrét s arabským nápisem. „Kdo je to?“ zeptal jsem se Mazareho.

„Ajatolláh Muhammad Muhammad Sadiq as-Sadr. Zavražděný v Nadžafu v únoru 1999. V Iráku velmi vážený muž,“ odpověděl.

Téměř všichni nakupující byli muži, na ulici se odvážilo jen velmi málo žen. Prošli jsme kolem prázdného místa, kde na dřevěném pódiu stáli tři muži. Dva klečeli na kolenou, třetí stál nad nimi s obuškem a předstíral, že je bije. Přihlížející dav nadšeně pokřikoval. „Herci,“ pronesl Mazare. „Je to stará tradice.“

Zašli jsme za ohyb cesty. Na konci ulice jsem zahlédl skelné vody řeky Tigris. O kousek dále Mazare ukázal na půlkruhovou přízemní budovu se stoly rozestavenými kolem průčelí. „Al-Šabandar. Slavné místo v Bagdádu.“

Kavárna byla plná k prasknutí, opět sami muži a většina z nich kouřila. Někteří potahovali sladký orientální tabák z vodních dýmek, jiní z cigaret. Měl jsem pocit, jako bych poznával vanilkovou vůni hašiše. Člověk mohl mísící se vůně ve vzduchu téměř cítit na jazyku. Na stolech se kouřilo ze sklenic s čajem. Na vysokém stropě se pomalu otáčel větrák. Stěny zdobily zarámované obrazy a fotografie všech velikostí – portréty, krajinky i zátiší. Bylo slyšet bzučení generátoru a klapání domina. Právě probíhalo několik partií vrchcábů.

V okamžiku, kdy jsme se posadili, nad našimi hlavami přeletěla helikoptéra, její silné motory otřásly budovou. O pár vteřin později jsme uslyšeli obrovský výbuch. Nejspíš nějaký minomet, pomyslel jsem si.

Celá místnost ztuhla.

Mazare se zamračil a potřásl hlavou. „Jen se na nás podívejte,“ řekl. „Páchneme strachem.“

Naklonil jsem se a ztlumil hlas. Zjištěním, že je Laura mrtvá, pro mě vše skončilo. Jediné, co jsem chtěl, bylo utéct. „Poslyšte. Nemůžete mě dostat pryč z Bagdádu? Do Jordánska nebo Turecka? Kamkoliv, je mi to jedno. Nepotřebuju vidět Tomase a jsem si jistý, že ani on po setkání se mnou netouží. Nepřijel jsem z vlastní vůle.“

Rychle tu myšlenku zamítl. „Tomas nic takového neříkal. Zajdu nám pro kávu.“

Přinesl dvě kávy a položil je na stůl. Bohatá vůně moka by mě měla uchvátit, ale nijak mě nelákala. Mazare se asi posté podíval na hodinky a vyhlédl ven, jako by někoho hledal. Byl mu na stopě ještě někdo jiný? Jeho káva stála na stole nedotčená.

Neobratně jsem hledal nějaké téma k hovoru. „S Eris jste mluvil turecky?“

„Jsem Asyřan, ale vyrostl jsem v Istanbulu. My Asyřané jsme rozptýleni na mnoha místech. Dokonce i v Evropě. I ve vaší zemi.“ Někde na ulici se ozvalo hvízdnutí. Mazare najednou vyskočil. „Pojďte. Nechte to pití. Musíme jít hned teď.“

Šel rychle. Měl jsem problém mu stačit. Nepromluvil se mnou ani slovo, tiskl rty tak silně, až mu úplně zbělaly. Oči mu těkaly ze strany na stranu, prohlížel ulici. Oklikou jsme se vrátili zpět k dodávce.

Když jsme odjížděli, řekl jsem: „Vážím si té vyjížďky a všeho, ale proč jsme sem vlastně jezdili?“

„Uniknout Wardovým lidem není snadné. Sledují nás. Musíme je nějak setřást.“

„Kam jedeme teď?“

„Tržnice al-Haramia, Zlodějský trh. Znáte to?“

„Slyšel jsem o tom.“

Zamířili jsme severně na ulici Chulfafa směrem pryč z centra města. Na předměstí Sadr City jsme narazili na americkou hlídku. Mazare zajel ke krajnici, než přejela. „Po jordánském velvyslanectví je situace zase špatná.“ Cynicky se zasmál. „Ne, to není přesné. Špatná situace je tady každý den. Máte ve vašem jazyce slovo pro něco, co je horší než peklo? Jestli ano, tak jste právě v tom.“

Napadlo mě, že v něčem podobném žiju celý poslední týden. „Co se stalo?“

„Náklaďák s náloží zabil sedmnáct lidí. Auta to převrátilo na střechu. A včera zaútočili na americké humvee před hotelem Rabíja. Pak vojáci přišli na tuhle tržnici. Pár mužů výstřely do vzduchu testovalo zbraně, které chtěli koupit, a vojáci na ně začali pálit, protože si mysleli, že míří na ně. Zuřili jsme. Tahle válka nebude mít rychlý konec.“ Znovu jsme opustili dodávku a pokračovali po svých. Připadalo mi, jako by se tržnice táhla donekonečna. Černý trh ve stylu londýnské Portobello Road. Samuel říkával, že se tady dá koupit skoro všechno, a měl pravdu. I přes včerejší události jeden obchodník se zbraněmi vystavovaným zbožím zaplnil celý nákladový prostor svého pick-upu. Prohlížel si je hlouček mužů, ale nikdo z nich neměl chuť si je vyzkoušet v praxi.

Další prodavač postával nade dvěma velkými nádobami – zrezivělými naftovými barely přeříznutými napůl a naplněnými vodou, v níž sebou házely ryby. Masquf, zelený kapr chycený v líných vodách Tigridu. „Jedovaté ryby,“ prohodil Mazare. „Kdysi byly dobré. Po válce je řeka plná svinstva.“

Na špinavých kobercích ležela zvláštní směsice: vymačkané tuby zubní pasty, růžové dámské holicí strojky, poloprázdné lahvičky tekutých mýdel, malé kelímky burákového másla na jedno použití a armádní potravinové konzervy. Mazare na zboží ukázal. „Prohledávají popelnice u vojenských základen a to, co najdou, pak prodávají.“

Na vedlejším stole se vršily telefony, DVD přehrávače, televizní přijímače i počítače – získané při rabování nebo ukradené z něčích domácností. Sousední prodavač vystavoval prapodivné kusy masa. Mazare mi vysvětlil, že to jsou ovčí plíce. Nad vnitřnostmi poletovalo hejno much. Syrové maso mělo nazelenalou barvu a vedrem osychalo. Když jsem vyjádřil své znechucení, pokrčil rameny. „Lidé hladoví. Co byste čekal?“

Ozvalo se další hvízdnutí. Nikdo jiný mu nevěnoval pozornost, zato Mazare bleskově vytáhl telefon a zavolal z něj. Po krátké rozmluvě mi stiskl paži a jinou cestou mě strkal zpátky k dodávce. Bylo mi jasné, že se něco zvrtlo a že mu pomalu docházejí alternativy, proto mě překvapilo, když řekl: „Tomas se s námi setká na další zastávce. Dá-li Bůh.“ Tentokrát mě Mazare během řízení nepoučil o tom, kde jsem. Zatočili jsme jihozápadně a dojeli na nějakou rušnou ulici, víc jsem nevěděl. Sjel ze silnice na příjezdovou cestu a zpomalili jsme. Cedule ohlašovala North Gate Cemetery, hřbitov pro britské vojáky padlé během tažení proti osmanským Turkům z roku 1917. Vytrhl snad Tomas stránku z Halova deníku a použil podobnou skrýš, jako byla ta v New Yorku?

Zrezivělá kovová brána se otevřela. Zajeli jsme na stezku pro pěší. Otočil dodávku a zaparkoval, pak vytáhl telefon a znovu někomu zavolal. Když zavěsil, řekl: „Teď počkáme na Tomase. Přijde brzy.“

Široká centrální ulička byla lemována vysokými, zanedbanými palmami. Po obvodu rostla tráva vysoká jako dospělý člověk. Ulička vedla k hrobce v podobě kamenného baldachýnu podepřeného čtyřmi pilíři, která zjevně patřila někomu důležitému na rozdíl od prostých křížů a poškozených náhrobních kamenů řadových vojáků.

„Tohle je britský hřbitov? Tolik hrobů, to musela být hrozná bitva.“

Mazare zavrtěl hlavou. „Ne všichni zemřeli kvůli ranám kulkou nebo šavlí.“

„A na co teda?“

„Na choleru.“ Ukázal na řadu bílých křížů.

„Nemoc byla natolik vážná, že si vykašlali vlastní vnitřnosti. Tak daleko od domova. Proč sem vůbec přišli?“

Na to jsem odpověď neměl.

Možná to bylo jen kontrastem mezi tichým hřbitovem a rušným provozem ve zbytku města, ale byl tady takový klid, že celé místo vypadalo mírumilovně. Žádní ptáci nezpívali ve stromech, v trávě nepobíhala žádná zvířata. Čekali jsme.

Před soumrakem slunce kleslo níž k obzoru. Mou pozornost zaujal nesourodý stín. Byl příliš vysoký a zdálo se, že se pohybuje směrem k nám. Jako by najednou ožila kamenná socha. Ze tmy se vynořil Shim.

Na hřbitov se vřítilo bílé humvee. Hned za ním se objevil Wardův sedan. Mazare zakřičel a vrhl se k podlaze. Zpod sedadla vytáhl poloautomatickou pušku. Vrhl jsem se ke klice dveří. Mazare mě popadl a stáhl zpátky.

Skutečně smrtonosné zvuky zní docela tlumeně. V dálce jsem zaslechl výbuch následovaný další ránou. Nárazová vlna exploze mě odhodila na dveře. Ozvala se druhá vlna a uvěznila mě tam. Kovový rám okna byl tak rozpálený, že mi popálil ruku. Škubl jsem jí. Bílé humvee vybuchlo v záři oranžových plamenů. Z otevřených dveří vypadlo Erisino tělo s krvavou dírou v zuboženém trupu a hořícími vlasy. Do vzduchu se vyvalil oblak mastného kouře.

Shim doběhl k sedanu, rozrazil dveře, vytáhl Warda ven a své mohutné tělo držel jako štít mezi ním a bojištěm. Na trávě před ním přistálo několik kulek. Ze sedanu vyskočil jeden z žoldáků a začal střílet směrem k hrobce. Mazare vzal za kliku svých dveří, vykopl je a vypálil další salvu. Střely se zakously do žoldákova levého boku, jeho tělo se vzepjalo pod silou kulek a zhroutilo se k zemi.

Mé vlastní tělo nemělo daleko ke kolapsu, srdce mi bušilo jako o závod. Zároveň jsem si připadal zvláštně, jako bych se na celou scénu díval jen jako nezúčastněný pozorovatel.

Na přední kapotu sedanu dopadla druhá střela a vyhodila ho do vzduchu jako dětskou hračku. Auto přistálo na střeše a vymrštilo střepinu naším směrem. Instinktivně jsem se kryl zvednutýma rukama. Když se začala tříštit skla, Mazare sebou trhnul. Ucítil jsem pálící se gumu. Pokusil jsem se znovu otevřít dveře. Ruce se mi třásly tak silně, že jsem stěží dokázal vzít za kliku. Opřel jsem se do dveří a vypadl jsem ven. Mazare mě následoval. Zkusil jsem vstát, ale najednou jsem neměl sílu. Mazare se na mě na okamžik podíval, s tváří pořezanou od střepin, a pak se dal na útěk.

Shim změnil směr a snažil se Warda odtáhnout za zničený vrak sedanu. Ozvaly se další výstřely. Zapotácel se a ztratil rovnováhu, ale pokračoval dál, jako by na něj kulky neměly o nic větší účinek než na okolní náhrobky. Vzápětí však vybuchla palivová nádrž auta a Shim byl příliš blízko. Exploze je zahalila ohněm. Wardovo oblečení začalo hořet, zařval a praštil sebou o zem. Shim se kroutil a otáčel, plameny ho bolestivě olizovaly ze všech stran. Vypadal, jako by se svrašťoval a černal, jako by se kámen měnil v popel, až se nakonec skácel k zemi.

Znovu jsem se pokusil vstát. Předek naší dodávky zasáhla další salva výstřelů. Hlavou mi projela omračující bolest. Kupodivu jsem si uvědomoval, jak náhrobní kameny kolem mě bíle září, jako kdyby v nich byla zabudována světla. Vzpomínám si, že jsem se chtěl nadechnout. Někdo se nade mnou nahnul a snažil se mi něco říct. Viděl jsem před sebou pohybující se ústa, ale slova jsem neslyšel, jako bych ležel dvacet metrů pod vodou. Osoba přede mnou se vytratila. A pak jsem najednou byl pod vodou, mezi nohama se mi proplétaly slizké ryby, kolem paží se mi omotávaly smaragdově zelené řasy, proud unášel Lauřino tělo, měla stříbrnou pleť jako mořská víla, kolem obličeje se vznášely její hnědé vlasy a ruce i nohy se hýbaly, jako by tančila v proudu. Moje poslední myšlenka bylo překvapení, jak může řeka tak rychle zaplavit celý hřbitov.

XXXIII

Do spánků se mi zabodávala ostrá bolest. Otevřel jsem oči a uviděl jen šedé beztvaré pozadí, v němž žijí slepci. Zamrkal jsem a promnul si oči ve snaze vrátit si zrak. Vidění se zlepšilo, takže jsem rozeznal, že všude kolem opravdu je šedo: zdi z betonových panelů, podlaha natřená vojenskou šedou, žádný nábytek, jediné denní světlo přicházelo z malého okénka těsně pod stropem.

Ležel jsem na gumové karimatce vklíněné do rohu místnosti. Nic jsem neslyšel a modlil jsem se, aby to neznamenalo, že mi výbuch poškodil ušní bubínky. Popáleniny na předloktí od rozpáleného rámu dodávky zakrýval improvizovaný obvaz.

Pokusil jsem se vstát, ale vzápětí jsem se zhroutil na zem, protože jsem měl tak slabé nohy, jako by mi z nich někdo nějak vyoperoval kosti a nechal jen měkké maso. Zvedl jsem se na kolena a doplazil se k obrysu dveří na opačné stěně kobky. Nebyla na nich žádná klika ani zámek, a tak jsem se dopachtil zpět a znovu klesl na karimatku.

Když se dveře otevřely, přímo do tváře mě zasáhl kužel světla. Zatřásl jsem hlavou a na zápraží uviděl stát Tomase. „Vítejte zpět mezi živými, Johne,“ řekl. Znělo to, jako kdyby ke mně promlouval z velké dálky, ale i tak se mi ulevilo, že jsem během přestřelky neohluchl.

Jeden z jeho mužů mi pomohl do schodů. Bylo to jako výstup na horu bláta. V druhém patře jsme vystoupali po dalším, menším schodišti na malou terasu na střeše s kamennou sochou fauna, na níž skvrna od zdi jasně vyznačovala potůček, kterým voda stékala z jeho panovy flétny. Zhroutil jsem se na plastovou židli.

Tomas mi podal sklenici čaje. „Vypijte to,“ řekl. „Osvěží vás to.“ Jakýkoliv odpor, ke kterému jsem se mohl odhodlat, vzal s výbuchem za své. Studený mátový čaj mi příjemně svlažil hrdlo. Za zdí jsem viděl další střešní terasy na skromných budovách v karamelových, broskvových a rezivých odstínech na pozadí azurově modré oblohy. V dálce se kymácely palmy. Na tváři jsem cítil slunce a lehký vánek. Klidně jsem mohl sedět v nějakém rodinném penzionu na Azurovém pobřeží. Chtěl jsem tady zůstat navždy.

Tomášovi se vrátila barva do obličeje. Vypadal uvolněně a sebejistě, byl rád, že je doma.

Dopil jsem čaj a odložil šálek. Tomas se naklonil pro talíř s datlemi a oříšky a zeptal se, jestli nemám hlad. Zavrtěl jsem hlavou. Už jen z té trochy čaje mě jímala nevolnost. Nechtěl jsem to přehnat.

„Co nevidět vám bude líp,“ řekl. „Nemáte žádné vážné zranění.“

„To s Laurou je pravda?“

Tomášův klid byl ten tam. Znovu zpřísněl. „Je mrtvá, Johne.“

I když jsem byl slabý, vyskočil jsem ze židle a vrhl jsem se na něj. „Ty hajzle! Zradil jsi nás. Je to stejné, jako bys ji zabil vlastníma rukama.“

Jeho muži mě odtáhli pryč. Jeden z nich vytáhl zbraň. Tomas ho odvolal a promnul si místo, kde se má pěst setkala s jeho čelistí. „Dej to pryč, to nebude nutné.“ Pohledem se vrátil zpět ke mně. „Tímhle si nepomůžete, Madisone.“

Na pár minut zavládlo ticho, než Tomas znovu promluvil. „V době, kdy jsem rytinu vyzvedl, už ji unesli. Nemohl jsem nic dělat.“

„Ward chtěl tu rytinu. Byl ochoten ji za ni vyměnit.“

„Opravdu nevěříte tomu, že by dodrželi slovo, že ne?“

„Byla to moje jediná naděje na její záchranu. Pokoušel jsem se vymyslet způsob, jak kontaktovat policii, aniž by to Ward zjistil. Vy jste to celé zkazil a připravil mě o mou jedinou šanci. A jak jste vůbec věděl, že máte hledat v hrobce?“

„Laura se zmínila o Halově oddanosti matce. Pak mi Ari vyprávěl, co jste mu řekl o hrobu na hřbitově sv. Trojice. Pamatoval jsem si ho, protože jsem poblíž bydlel, když jsem studoval na Kolumbijské univerzitě. Prý jste se nemohl dostat dovnitř. Našel jsem hrobku beze jména a přinesl si s sebou pilku.“

„A co já? Na mě jste se vykašlal.“

Tomas nebyl nijak shovívavý ani v nejlepší náladě, takže jeho trpělivost neměla dlouhého trvání. Rozkřikl se: „A co byste čekal? Pověsil se na mě jeden z Wardových nohsledů a jen taktak jsem se dostal ze země. Mazare i já hodně riskujeme už jen tím, že jsme vás sem přivedli. Měl byste si uvědomit, jaké máte štěstí. Mohli jsme vás nechat zemřít.“

„Proč jste se namáhali?“

Tomas si neodpustil úsměv. „Možná nejsem takový zloduch, jak si myslíte.“

„Vážně? Poté co jste chladnokrevně vraždil?“

„Chcete říct dřív, než by oni udělali totéž nám?“

„Jsou všichni po smrti?“

„Eris a Shim ano. Ti dva žoldáci taky. U Warda si nejsme jistí. Přinejmenším jsme ho vážně zranili. Jistě chápete, že se mí lidé nechtěli zdržovat.“

„Jak nás našli?“

„Do saka, které vám dali, byla všitá štěnice.“

„Nechali mě utéct, aby vás mohli sledovat?“

„Ano.“

„Ale Mazare mi sako zkontroloval a nic nenašel.“

Tomas se znovu usmál. „Ano, zkontroloval ho.“

Trvalo pár vteřin, než mi došlo, co se stalo. „Mazare věděl, že tam štěnice je. Chtěli jste, aby vás pronásledovali.“

Tomas teď doslova zářil. „Nastražili jsme na ně past a oni se do ní chytili.“

Nad mým vyčerpáním opět převládl vztek. „Vy a Ward jste úplně stejní. Lidské životy pro vás vůbec nic neznamenají.“

Tomas nad mou poslední námitkou jen mávl rukou. „To není pravda. Jenže nejsou ani to nejdůležitější.“

Asi minutu jsem tu poznámku nechal viset ve vzduchu. „Někdo musí newyorské policii vysvětlit, co se doopravdy stalo.“

„Až se vrátíte, vyprávějte si to, komu chcete. Já to rozhodně neudělám. Buďte ale opatrný. Jste jeden z posledních, s kým Hala i Lauru viděli. Mohl byste se dostat na tenký led.“

„Risknu to. Kde je Nahumova rytina? Alespoň mi ji ukažte.“

„Až přijde čas.“

„O čem to mluvíte – až přijde čas? Musíte ji mít tady. Neztratil byste ji z dohledu.“

Tomas máchl rukou tam a zpět, jako by odháněl otravnou mouchu. „Ani tohle místo není bezpečné. Musíme ji chránit.“

Znovu jsem vypěnil. „Nevěřím vám ani slovo.“

Jediná odpověď, které se mi dostalo, byl pohrdavý úšklebek. Věděl, že jedná z pozice síly.

„Po tom, co se stalo Samuelovi, po všem, čím si prošel, nemáte právo mi to zatajovat.“

Svou poslední poznámkou jsem ťal do živého. „Na Samuela se neodvolávejte. To na mě se mohl spolehnout. Vy jste pro něj nebyl nic jiného než přítěž. Lidem ho bylo líto, že se o vás musí starat. V New Yorku mi to prozradila Laura.“

Opravdu mu něco takového řekla, nebo si jen vymýšlel? Spalující pocit hanby mi odpověděl místo něj.

Mezi nás se postavili jeho muži. Tomas se otočil k odchodu, aby dal jasně najevo, že naše výměna názorů dospěla ke konci. Dokázal se ovládnout lépe než já. Jako by ho město nějak změnilo. Nebo to bylo možná jen rozkoší nad porážkou nepřítele. „Na zbytek dne musím odejít,“ prohodil nenuceně, když scházel po schodech. „Mí muži se o vás zatím postarají.“

Ani se nemusel obtěžovat s výhružkami, co se mi stane, pokud se pokusím utéct.

Z odpoledne už moc času nezbývalo. S námahou jsem vstal, dotáhl si židli k zábradlí a seděl tam, dokud se nebe nezbarvilo do plamenně růžových a fialových odstínů, neztmavlo a nakonec úplně nepotemnělo. Byl jsem rád, že mě nechali o samotě. Přepadaly mě zoufalé myšlenky, připomínky všech mých selhání. Autonehoda rozpoutala sérii katastrofických událostí. I kdyby se mi povedlo zůstat naživu, nejspíš se z toho stejně nikdy nevzpamatuju.

Pozdě večer se mé myšlenky stočily k Samuelovi. Vzpomněl jsem si na výlet vlakem na návštěvu u přátel poblíž města Utica, který jsme podnikli po jeho návratu z dlouhé cesty. Většinu jízdy jsem seděl s obličejem přitisknutým k okýnku a prohlížel si ubíhající krajinu. Míjeli jsme pole zlátnoucí ve sluneční záři, zapomenuté zavlažovací kanály, jejichž klidnou hladinu pokrývaly zelené vodní rostliny, bujnou révu obrůstající telefonní dráty, nikam nevedoucí cesty, staré lesy a hnědé jeleny otírající se o trávu na břehu potoka. Tehdy jsem si představoval, že jsem poslední člověk na planetě a dívám se, jak příroda opět přebírá vládu nad světem.

V jednu chvíli jsme projížděli rozlehlou bažinatou plání s rákosím, které ze země čnělo rovně jako kordy ukazující k obloze. Dny, které jsem s ním v dětství strávil, byly plné pohody. Co se zvrtlo? Jaká charakterová vada mohla způsobit, že ublížím každému, na kom mi záleží?

Následujících šest dní jsem nabíral síly. Sluch se mi postupně vracel do normálu. Popálená paže už tolik nebolela. Vzpomínky na útok a boj na hřbitově začínaly mizet jako zlý sen. Fyzicky jsem nabíral na síle. Emocionálně jsem se potácel mezi sebeobviňováním z Lauřiny smrti a těžkou depresí; byl to ten nejhorší stav, jaký jsem kdy zažil.

Neměli tady televizi ani rádio. Terasa se rychle stala mým soukromým útočištěm – tady jsem byl alespoň milosrdně odstřižen od světa. Jediný náznak štěstí, jakkoliv byl chatrný, mi poskytovalo rodící se pouto k městu. Dost nezvykle jsem se probouzel brzy ráno, abych mohl sledovat, jak se spolu s prvními slunečními paprsky vynořují hranaté siluety jeho budov. I když jsem byl normálně spíše noční pták, mé denní rituály zde byly téměř venkovské – vstával jsem za úsvitu a uléhal za soumraku, a tak jsem jen stěží zaznamenal částečné či úplné výpadky proudu. V centru Bagdádu stálo mnoho výškových budov, odsud jsem jich viděl jen par, takže jsme museli být někde na předměstí.

Občas se samozřejmě připomněla také probíhající válka. Obloha se tu a tam zaplnila vojenskými helikoptérami, které mi poletovaly nad hlavou jako podrážděné vosy. Jednoho dne se na obzoru rozzářil jasný požár a následovalo hlasité dunění, jež nebralo konce. Nijak vážně mě to neznepokojovalo. Jako motýl pevně zavinutý ve své kukle jsem se tady před bouří zuřící venku cítil v bezpečí. Následujícího rána jsem nábytek na terase našel pokrytý prachem. Vzal jsem hadr a všechnu špínu z něj setřel. Napravit hrůzu bombardování mávnutím ruky se zdálo být tak jednoduché. Možná jsem se tak snažil opět získat ztracenou sebejistotu.

Jednou jsem měl pocit, že slyším Lauřin hlas. Přiskočil jsem k zídce terasy. Na několika místech byla ulice pode mnou tak úzká, až se skoro zdálo, že se rozpaženýma rukama můžete dotknout protilehlých domů. Uviděl jsem tři ženy, všechny oblečené do černého čádoru, pomalu procházející ulicí. Jejich smích se nesl ke mně nahoru jako odbíjení zvonu. Jedna z nich natáhla nožku, kolem kotníku jí visel jemný stříbrný náramek. Z hlavy jí sklouzl šátek a odhalil lesklé černé vlasy. Ucítila na sobě můj pohled a podívala se nahoru. Pochopitelně to nebyla Laura. To si se mnou jen škaredě pohrávala vlastní mysl.

Ať už to bylo mým novým vztahem k městu, které Samuel tak miloval, mou blízkou zkušeností se smrtí, nebo chmurnými myšlenkami na Lauru, právě tehdy jsem se začal váhavě smiřovat se Samuelovou smrtí. Zavinění autonehody jsem si neodpustil, ale konečně jsem se přestal vymlouvat a připustil jsem, že i mé vlastní skutky sehrály jistou roli.

Tomase jsem po naší první schůzce vídal jen příležitostně. Když jsem se zeptal, proč mi prostě jen nepomůže utéct ze země, převedl mou otázku v žert a odpověděl: „Proč? Copak se tady o vás dobře nestaráme?“ A když jsem chtěl vidět Nahumovu rytinu nebo se pokusil zjistit, jak pokročil s jejím rozluštěním, měl pro mě jen vágní a neurčité odpovědi. Jinak se choval vcelku zdvořile, někdy byl dokonce starostlivý, ale udržoval si svůj odstup. Jen při jedné příležitosti byl sdílnější. Jednoho dne pozdě večer jsem na schodišti na terasu zaslechl kroky. Přinesl skleničky a karafu sladkého vína. Posadil se a nalil nám oběma. Zdál se ve velmi přátelském rozmaru. Nedokázal jsem si představit, co tu změnu nálady způsobilo.

„Prošel jste si těžkým obdobím, pane Madisone,“ řekl. „Sice nevím, jak bych mohl udělat něco jinak, ale rozhodně vám dlužím poděkování za vaši pomoc.“

Málem jsem upustil skleničku vína. Co přijde příště – bude mi chtít jít za svědka na svatbě? Tak jsem si zvykl na popudlivé a rozmrzelé chování, že jsem si nebyl jistý, jak reagovat.

„Doufám, že si umíte představit, jak těžké bylo snažit se tady přežít,“ pokračoval. „Za poslední měsíce jsem často pochyboval, že se takhle daleko dostaneme. Když začala invaze, byl jsem přesvědčen, že všichni zemřeme.“

Vzpomněl jsem si na to, co mi Ari řekl o jeho snoubence. „Už jen dostat se z Bagdádu muselo být peklo.“

„Na útěk z města si moc nepamatuju. Bylo to chaotické, víc nevím. Lidé panikařili, hrnuli se do aut, na střechy nakládali krabice a matrace, všechny hlavní ulice byly ucpané, rabování se zvrhlo v hotové šílenství. Zahlédl jsem jednoho muže, jak sám táhne lednici, kterou právě ukradl. V jednu chvíli se sklonil a dveře lednice se otevřely. Uvnitř bylo pořád jídlo a pití. Lidé brali všechno, k čemu se dostali: plastové potrubí, hadice, dokonce i kabely, ze kterých vytrhali měděné dráty. Rabující se valili přímo přes kontrolní stanoviště. Nikdo se je nepokoušel zastavit. Poslední den jsme zašli k jednomu příteli vypůjčit si benzín. Čekal jsem v dodávce, zatímco ostatní plnili nádrž. Všiml jsem si ženy na ulici, které mohlo být k padesátce. Měla na sobě tradiční šat, ale hidžáb chyběl. Měla rozpuštěné vlasy, které jí v kadeřích spadaly na záda. V jedné ruce držela tenisku. Chovala se velmi zvláštně, sehnula se a prohrabávala hromadu odpadků, pak se otočila opačným směrem, udělala pár kroků a kopla do hromady bláta. Přistoupili k ní dva mladší lidé, popadli ji za paži a chtěli ji odtáhnout pryč, ale ona na ně zaječela a setřásla je. Náš přítel nám řekl, že se tam takhle potlouká celý den. Její tři synové se prý zrovna vraceli domů, když je zasáhla střela a všechny je na místě zabila. Nejmladší navíc přišel o nohu. Ta žena sama sebe přesvědčila, že když najde jeho druhou tenisku, vrátí mu tím nohu a on znovu ožije. Prostě zešílela žalem.“ Když jsem ho poslouchal, bodl mě u srdce pocit viny, ačkoliv jsem s invazí nikdy nesouhlasil. „To zní jako jeden z Ariho příběhů.“

„Něco z toho natočil, ale myslím, že to všechno skončilo v koši.“

„Laura mi řekla, že vyhrál řadu cen. Takže už nemusí nikomu nic dokazovat. Klidně by mohl získat nějaké teplé místo jinde na Středním východě. Proč tady chce zůstat?“

Tomas se na židli pohodlně opřel a nepřítomně točil svou sklenicí s vínem. „Kéž bych na to dokázal odpovědět. Dlouho jsem měl dojem, že ho přitahuje akce, stejně jako vojáky vzrušuje nebezpečí. Už si to nemyslím. Teď bych řekl, že v branži prostě začal pracovat příliš mladý. Když byl ještě příliš citlivý.“

„Co tím myslíte?“

„V prvním ročníku na univerzitě ho najal jeden zpravodajský kanál, aby informoval o událostech v Iráku během války v Zálivu.“ Tomas se na mě trpce usmál. „Umíte si představit, že za Husajna se dobrovolníci k podobné činnosti příliš nehrnuli. Ari chtěl dělat portrétní fotografie, o novinařině ani nepřemýšlel. Přesto tu práci přijal. Kéž by to neudělal! Viděl věci, které mu zlomily srdce. Nemocnice, kde byla celá patra zbrocená krví, lidé s tak těžkými popáleninami, že se jim odlupovaly kousky kůže, kdekoliv jste se jich dotkl. To ho navždy změnilo.“

Dopil sklenici a vstal. „Ale Ari se o sebe dokáže postarat. Nikdy zbytečně neriskuje.“ Podíval se na hodinky. „Už musím jít. Promluvíme si zase zítra při obědě.“

„Dobře,“ řekl jsem. „Co vám tak zlepšilo náladu?“

Lišácky se na mě usmál a otočil se. „Zítra se všechno dozvíte.“ Místnost, v níž jsme následujícího dne poobědvali, byla dokonale čistá a prázdná, byl v ní jen velký obdélníkový stůl zakrytý laciným plastovým ubrusem, zahradní židle a skládací stolička s Biblí. Na jedné stěně visel krucifix a několik obrázků – levných grafik v rámech z kočičího zlata, všechny s křesťanskou tematikou: Ježíš proměňující vodu ve víno, scéna ze zahrady Getsemanské, Poslední večeře. Před jídlem pronesl modlitbu a během celého oběda působil nervózním dojmem. Ne ve zlém, spíš jako by se snažil mírnit nějaké potlačované rozrušení. Několikrát jsem se z něj pokusil vytáhnout novinky, ale vždy mě odbyl.

Teprve když jsme dojedli a seděli nad kávou, přišel se svou šokující zprávou. „Našel jsem skrýš asyrského pokladu,“ řekl.

XXXIV

Vyskočil jsem ze židle. „Cože?“

„Našel jsem to. Poklad krále Aššurbanipala.“

Vzhledem ke svým zkušenostem z Turecka jsem na okamžik zapochyboval, jestli mluví pravdu, ale vypadal jako dítě před hromadou vánočních dárků. Úplně mě zaskočil.

„To je neuvěřitelné. Kde?“

Vztyčil ruku. „Seďte, seďte. Všechno vám řeknu. Nejdřív vám ale vysvětlím, jak jsem na to přišel. Vzpomeňte si na jeden z Nahumových veršů: ‚Obnažena a odvlékána je královna, její děvy kvílí jako holubice a bijí se v prsa.‘ (Obnažena a odvlékána je královna: Nahum 2:8 (Český ekumenický překlad, mírně upravený pro potřeby této knihy).) Nahumův spis je neobyčejně chytrý. Tyhle řádky mají víc než jen jeden význam. Má na mysli skutečnou asýrskou královnu nebo si jen hraje s metaforou Ninive jako ženy? Slovo ‚obnažena‘ je nápověda. Prostitutky ve starověké Asýrii měly zakázáno nosit pokrývku hlavy pod trestem smrti. Podobný módní doplněk byl vyhrazen jen cudným a provdaným ženám. A uctívání Ištar bylo spojeno s prostitucí. Takže obnažená královna odkazuje na asýrskou bohyni Ištar. Nahum tím bohyni zavrhuje.“

„Vy tvrdíte, že ty verše jsou o Ištar?“

Byl příliš rozčilený, než aby dokázal chvíli posedět, takže vstal a začal přecházet po pokoji. „První část verše ukazuje na královnu jako na Ištar, která byla odhalena a odvezena na tajné místo. Často bývá spojována také s holubicemi. Nahum své spolupracovníky směroval na místo Ištařina odpočinku. To může znamenat jediné její chrám.“

„To jste našel – chrám?“

Na tváři se mu objevil vítězoslavný výraz. „A velkolepý.“

„To je úžasné. Jenže už určitě nebude neporušený.“ Vzpomněl jsem si na mayské chrámy, které se ještě dnes podaří objevit pod těžkým závojem mexické džungle. Jenže něco podobného tady nepřipadá v úvahu. Všechny historické budovy jsou dobře známé.

Tomas došel ke stoličce a zvedl z ní Bibli. „Mate pravdu, kdyby ovšem ten chrám byl nad zemí.“

„Jak jste ho našel? A co je uvnitř?“

Prolistoval několik stran. „To se vám právě chystám říct. Á, tady to je! Přečtěte si znovu Nahumův text. V druhé kapitole popisuje vlastní bitvu a pak ve verši 2:10 najednou úplně odbočuje. Je úplně mimo: ‚Rabujte stříbro, rabujte zlato! Jaké nekonečné množství zásob! Jak oslnivý lesk všemožných vzácností!‘“ (Rabujte stříbro tamtéž.)

„Myslíte, že Nahum chtěl, aby verš o rabování bil do očí,“ odpověděl jsem.

„Přesně tak. Kde je ten chrám? Podívejme se na další pasáž: ‚Kam se podělo to doupě lvů, místo, kde lvíčata krmívali? Když lev a lvice vycházeli za kořistí, lvíče tam zůstávalo a nikdo je nevyplašil / Lev přinášel hojnost úlovku mláďatům, lvicím to, co zadávil, brlohy si naplňoval kořistí, svá doupata tím, co ulovil.‘“ (Kam se podělo to doupě lvů: tamtéž.)

Ujistil se, jestli ho sleduju, obličej mu zářil klukovským nadšením. „Klíčem je lev s dvojím významem. Představuje asyrského krále, ale zároveň bývá úzce spojován s bohyní. Proto ta lvice. Nahum tady potvrzuje, že je potřeba hledat Ištařin chrám. ‚Nikdo tam lvy nevyplaší‘. (Nikdo tam lvy nevyplaší: tamtéž.) Takže je ukryté. A o pár řádků dále se zmiňuje o doupěti. Nahum nám říká, že chrám je na nezvyklém místě. Hledáme tedy tajné místo poblíž nebo v nějaké jeskyni.“

Vyhlídka na podobný nález prolomila mou neustále špatnou náladu. „To je úžasné. A jste si tím jistý? Nikdy jsem neslyšel o tom, že by se v Mezopotámii stavěly podzemní chrámy.“

„O několika víme, i když vlastní chrámové budovy se už dávno rozpadly. Zejména jedno naleziště, zasvěcené měsíčnímu bohu Sínovi, se nachází v jeskyni zvané Šwítha D’Gannawe, v překladu Lože lupičů.“

Přemýšlel jsem nad tím, co řekl. Aššurbanipal věděl, že jeho říše upadá. Pokud měl král něco, co považoval za neobyčejně cenné, bylo logické, že se to rozhodl schovat na těžko přístupném místě.

Tomas zvedl prst. „Ještě jedna věc. Po lamentaci proti Ištar Nahum přirovnává Ninive k Thébám Amonovým. Tím má na mysli egyptské Théby, které král Aššurbanipal také dobyl a vyplenil jeho poklady.“

„Takže to jste našel? Ztracený poklad z Théb?“ Objev podobného rozsahu by rozpoutal senzační titulky. „Ale myslel jsem, že to má být něco z Anatólie.“

„Řekl jsem jen to, že podle Nahuma bylo Ninive zničeno stejně jako Théby. Opět to míní dvojsmyslně. Zlomek svitků od Mrtvého moře obsahující Knihu Nahum vypustil slovo Théby a mluví pouze o Amonovi. Byl to nejvyšší egyptský bůh. Jeho jméno je odvozeno od slovesa skrývat. Bývá spojován s tajnými věcmi. Je jasné, že Nahum nebo jeho věrní přátelé z komunity zajatců v Ninive jeho práci úspěšně propašovali do Judeje, jinak bychom tuhle knihu Starého zákona neznali. Pravděpodobně existovala i druhá kopie na papyrovém svitku nebo pergamenu, kterou bylo možné relativně snadno převézt.

V posledních dnech Asyrské říše byla celá oblast velmi nestabilní a nebezpečná. Hebrejský král Jóšijáš byl v Megidu zavražděn Egypťany. Zanedlouho poté v Judeji zavládl chaos a nakonec ji dobyli Babyloňané. Sestavit karavanu s ozbrojeným doprovodem na cestu do stovky kilometrů vzdálené Asýrie by bylo za daných okolností nemožné. To znamená, že Judejci zřejmě správně rozluštili umístění Ištařina chrámu, jenže zasáhly historické události, které jim znemožnily poklad získat.“

„Kde je to?“

„Poblíž jedné vesnice nedaleko odsud.“ Tomas si neodpustil široký úsměv. „Tak co? Chcete vidět Nahumovo tajemství?“

XXXV

„Proč jste ochotný vzít mě s sebou?“

„Vaše zvědavost je nebezpečná a umíte být pěkně neústupný. Nakonec byste nedokázal přijmout, že to nikdy neuvidíte, a pokusil byste se nás znovu najít. A to bych dost nerad.“

„Stejně je to dost překvapivá změna přístupu.“

„Teď je to pro vás bezpečné.“ Vytáhl plastový sáček. Na stůl vysypal mou platební kartu, pas a Wardovu ruličku bankovek.

„Jak jste se k tomu dostal?“

„Máme své kontakty. Prohledali Wardův pokoj.“ Jeho následující slova pro mě byla zhruba stejně šokující. „Zařídím, abyste se dostal pryč z Iráku. Odvedeme vás do hotelu Palestina, kde vás někdo vyzvedne a ujistí se, že město opustíte živý a zdravý.“

Ale proč, kladl jsem si znovu stejnou otázku, by se mi snažil pomoci zrovna muž, který mě zradil? Popadl jsem kreditku, pas i peníze a nacpal si je do kapsy u kalhot. „Kde je soška bohyně Vítězství?“

„Vrátíme ji muzeu.“

„Ward by ji nikdy nenechal ve svém pokoji.“

„Máme tady slušné kontakty. To už by vám teď mělo být jasné.“

I když mě představa návratu domů nadchla, vytvořil jsem si k městu silné pouto. „Bude se mi po Bagdádu stýskat. Teď už chápu, proč to tady Samuel tak miloval.“

„Nejste v Bagdádu. Jste v Mosulu v severním Iráku, nedaleko naleziště Ninive. Tohle je náš domov. Na celý den jste ztratil vědomí – za tu dobu jsme vás odvezli sem. Kdybychom byli v Bagdádu, všude kolem by bylo mnohem víc vojáků, letadel nad hlavou, palby i výbuchů. A teď pojďte, jestli chcete vidět, co jsme našli.“

Mazare, jehož tvář byla po střelbě na hřbitově stále škaredě pořezaná, řídil. Tomas seděl vedle něj a třetí muž nastoupil dozadu se mnou.

„Než se vydáme do chrámu, uděláme si menší zajížďku,“ řekl Tomas.

„A proč?“

„Když jsme se poprvé setkali, nevěřil jste mi, že prorok Nahum žil v Asýrii. Dokážu vám to.“

Z mého hlasu čišela nedůvěra. „A jak přesně to chcete udělat?“ Odpověděl mi se samolibým úsměvem. „Uvidíte.“

O půl hodiny později jsme dorazili do města zasazeného na úbočí nízké hory. „Vesnice Alkúš,“ řekl Tomas.

„Myslel jsem, že míříme k nalezišti v Ninive.“

„Tisíce let tady existovala prosperující židovská komunita. Původně to byli Judejci, které asyrský král odvlekl do exilu. Byla to Nahumova komunita, skrývali se v ní jeho důvěrníci. Nahum doufal, že právě oni vypraví z Judeje karavanu za Aššurbanipalovým pokladem.“

Vjeli jsme do města a prodírali se čím dál menšími uličkami, až jsme se nakonec ocitli na úzké cestičce obehnané z obou stran domy. Zastavili jsme poblíž staré budovy postavené z cihel a malých balvanů podobných medově béžovým kamenům ve zbytku vesnice. Stavba vyhlížela tak staře, až se skoro zdálo, že vyrůstá z okolních skal. Hluboké oblouky podél jedné strany tvořily jakousi primitivní arkádu, obdélníkové otvory ve zdech kdysi sloužily jako okna. Jedna strana byla zborcená. „Až bude naše země jednou zase na nohou, archeologická komise tuhle budovu vyhlásí za chráněnou památku a opraví ji,“ prohlásil Tomas se zjevnou pýchou.

Tomas došel ke dveřím sousedního domu a zaklepal. Přivítal jej nějaký muž a něco mu podal. Když se vrátil, držel v ruce svazek klíčů. „Je to bývalá synagoga,“ řekl. „Poslední židé odešli roku 1948 a jejich rabín svěřil klíče sousedovi. Rodina od té doby funguje jako správce.“ Zavedl nás k dřevěným dveřím pobitým zrezivělými kovovými pláty se zelenou patinou. Dveře rámovaly kamenné reliéfy, jenže byly natolik poškozené, že jsem nedokázal rozpoznat jejich vzory. Dovnitř okny pronikaly sluneční paprsky a osvětlovaly rozlehlou modlitebnu. Tomas nám ukázal různé nápisy, desky a židovské symboly na zdech. Jeden z nich přeložil: „Ten, kdo neviděl slavnou pouť k Nahumovu hrobu, nepoznal skutečnou radost.“

„Tady opravdu leží Nahumův hrob? Tomu nemůžu uvěřit.“

„Pořád stejný skeptik, Madisone. Podívejte se o kousek dál.“ Uprostřed menší místnosti vedoucí z hlavní modlitebny stál prostý sádrový sarkofág přikrytý nařaseným zeleným hedvábím. „Prorokova hrobka,“ pronesl Tomas. „Kniha Nahum na něj odkazuje jako na Nahuma Elkóšského. To je jen varianta místního jména. Stejně dobře byste ho mohl nazývat Nahumem Alkúšským.“

Jednou z věcí, kterou mi Samuel odjakživa vštěpoval, byla hodnota místních pověstí. Díky vědě učinila archeologie obrovské pokroky, ale pořád to byl jen jeden nástroj. Historická paměť vesničanů obsahuje své vlastní zrnko pravdy. Nahum tady klidně mohl najít místo svého posledního odpočinku, což se zdálo jako příhodné poslání této poklidné staré synagogy.

Zpátky v autě jsme se serpentinami šplhali do kopců a náhle zastavovali, abychom překonali strmé klesání. V jednu chvíli jsme odbočili z hladkého asfaltového povrchu a pomaleji pokračovali po hrbolaté silnici. Mazare zabrzdil. Světlo sláblo. Večer se rychle blížil.

Zastavili jsme na nerovné stezce vytesané do úbočí nízké hory. Obrovské kameny obrostlé šedozelenou vegetací se v západu slunce zbarvily dorůžova.

„Odsud půjdeme pěšky,“ zavelel Tomas. „Ještě nedávno se po silnici nedalo dojet ani sem. Teď už je tady sucho. Za jarních dešťů je to tu překrásné, všude rostou divoké květiny.“

Vytáhl těžký zlatý řetízek s přívěskem ve tvaru kříže, jehož vodorovné i svislé úsečky byly zakončeny třemi listy. „Připněte si ho. Je to salib-siijani, asyrský kříž, stejný, jako nosíme my.“ Rozepnul si pár horních knoflíků košile. „Udělejte to stejně, aby ho viděl každý, na koho narazíme. Já jim vysvětlím, že jsme poutníci. Za žádných okolností nemluvte.“

„Copak by vás lidé stejně nepoznali?“

„Na jihu ano, tady ne.“

Strmá, nerovná pěšina by představovala výzvu i pro horskou kozu. Místy se drolila, takže jsme si museli pomáhat rukama, abychom se vydrápali nahoru. Asi po půlhodině jsme obešli vysokou skálu. Výhled, který nás přivítal, mi vyrazil dech.

Na skalní stěně byla těsně pod vrcholem zavěšena starověká citadela. Připomínala křižáckou pevnost nebo prastarý tibetský klášter. Její základ tvořily nejméně dvacet metrů vysoké cihlové zdi. Nad nimi se tyčily kamenné budovy s maurskými oblouky, jež v posledních záblescích skomírajícího světla získávaly narůžovělé tóny. Vysoko na obloze kroužil pár supů, jejichž křídla se černě rýsovala proti fialovému nebi.

„Deir Rabban Hormizd,“ řekl Tomas a ukázal na něj rukou. „Nejslavnější klášter v Iráku. Pochází z roku 640 našeho letopočtu a na rozvalinách starověké pohanské svatyně ho postavila dvě knížata, která na vlastní oči viděla zázrak našeho legendárního léčitele a duchovního vůdce Rabbana Hormizda. Postupem času si jej mezi sebou předávala Asyrská církev Východu a my chaldejští katolíci.“

Nemohl jsem od stavby odtrhnout oči. Vypadala jako strašidelný hrad, jako kulisa z Tisíce a jedné noci.

„Klášter byl doslova vytesán do skály. Uvnitř byl v útrobách hory vysekán velký jídelní sál s pilíři z neopracované skály. V kostele je pět oltářů, jedna místnost s podlahou z kamenných rakví a posvátná pohřební komora. V knihovně se dochovaly svazky z 15. století.“

„Je stále obývaný?“

„Chaldejská církev požádala o jeho navrácení roku 1975. Dnes tady žije jen správní komunita.“

„Tady jste studoval na kněze?“

„Ne, v Bagdádu. Ale mí prarodiče žili v Alkúši. Jako kluci jsme si s Arim často hráli v okolních jeskyních, samozřejmě tajně. Neumíte si představit lepší místo na schovávanou. Když jsem uviděl nápisy na Nahumově rytině, vzpomněl jsem si, že stejné jsem zahlédl na zdi jedné jeskyně.“

Ukázal na prostor pod stavbou, kde bylo vidět pár balvanů, rostlin a malých jeskyní. Mniši se zřejmě ve tmě pod těmito převisy oddávali rozjímání a půstu. V klenutém oblouku v dálce se na okamžik objevila přízračná postava v černém. Jinak jsem kolem nikoho neviděl.

Ještě než jsme vstoupili na pozemek kláštera, Tomas a jeho muži poklekli a sklonili hlavu k modlitbě. Byl jsem na rozpacích, chtěl jsem respektovat jejich víru, ale neměl jsem tušení, co dělat. Přešel jsem písčité políčko a opřel se o skalní výčnělek. Po pár minutách Tomas vstal a kývl na mě.

Před námi jsem vytušil temný otvor. Jdu na popravu? Můj rozum s tím nesouhlasil. V Tomášově domě měli nespočet příležitostí i způsobů, jak mě zabít. Vkročil jsem dovnitř.

Ušli jsme asi deset metrů, když se před námi najednou rozzářilo světlo. Za rohem jsem objevil dutinu s hrubě klenutým stropem a kamennou podlahou. Tomas rozsvítil baterku silnou jako světlomet, která ozářila každičkou škvíru a skulinku. Do stěn byly vytesány hladké výklenky. Kdysi v nich musely stát sochy, snad magické talismany, dnes už však zely prázdnotou.

Tomas ukázal na jeden z nich. „V tomhle kdysi stála malá plastika lva s lvíčaty. Už dávno ho zazdili. Pod ním byl do skály vytesán nápis v klínovém písmu.“ Posvítil tak, abych viděl. „Na Nahumově rytině se po slovech ‚Rabujte stříbro, rabujte zlato!‘ objevuje další verš. Stojí v něm: ‚Skrze pouto mezi nebem a zemí, od velkého dole k velkému nahoře‘.“

„Jako hlavní myšlenka hermetismu – To, co jest nahoře, je stejné jako to, co jest dole. Myslel jsem ale, že to pochází z Egypta.“

„Skutečně je to základní myšlenka hermetismu,“ odpověděl Tomas. „Ta věta je ale magickým mezopotamským zaklínadlem, které se našlo na mnoha tabulkách a uvozovalo jejich texty. Zachovalo se na nejranějších písemných dokumentech. V ústní podobě je pravděpodobně ještě starší. Ten citát vznikl v Mezopotámii, ne v Egyptě.“

„Proč se tedy připisuje Egypťanům?“

„Protože se s ním Řekové poprvé setkali v Alexandrii. Aktivní obchod mezi Egyptem a Mezopotámií se v novoasyrském období velmi rozrostl. Karavany z Asie přivážely luxusní zboží jako arabské koření, kadidlo a myrhu. Není složité pochopit, jak se tak běžná věta mohla dostat až do Egypta. Podobný nápis by se měl objevit na samém začátku knihy Nahum. Skutečnost, že jej záměrně zařadil nesprávně – doprostřed knihy – měla zvláštní význam. A aby mu ještě dodal na důrazu, uzavírá nápis Ištařina osmicípá hvězda.“

Sklonil jsem se a přejel po nápisu rukou. Rozpoznal jsem Ištařinu osmicípou hvězdu, ale klinové znaky jsem nepřečetl. „Co to znamená?“ zeptal jsem se.

Tomas se rozzářil. „Dur-An-Ki, ‚Skrze pouto mezi nebem a zemí.‘ A pak tam stojí: ‚Od velkého dole k velkému nahoře.‘ Dvě věty mezopotamského zaklínadla.“ Klekl si vedle mě a nahmatal nápis prsty. „Je to nesmírně ironické. Důkaz Nahumovy geniality.“

„Chcete říct, že to napsal on?“

„Ano. Nahum tady byl. Viděl jeskyni a zanechal tu znamení vedoucí k chrámu. Jeskyně byly přírodního původu a stály tady dávno před klášterem. Nahum sem nápis umístil jako znamení pro svůj lid. A myslel ho doslovně. Větu si navzájem předávaly největší mozky renesance. Ale o mnoho staletí dříve Nahum použil stejná slova, aby ukázal cestu k našemu asyrskému chrámu.“

„Takže vy tvrdíte, že chrám leží pod námi?“ Nenechal se jen unést vzrušením z nového nálezu? Jak by mohl podzemní chrám soupeřit se slávou paláců v Ninive a jejich poklady?

Naznačil mi, ať ustoupím dozadu. „Přitiskněte se ke zdi. Místnost je příliš malá.“ Postavil jsem se na stranu jeskyně, zatímco Mazare obrovským dlátem nadzvedl kámen v podlaze. Odsunul ho stranou a odkryl hlubokou černou díru.

Tomas se otočil ke mně. „Běžte první. Dejte si velký pozor – je to skoro patnáct metrů hluboko.“

„Vy už to tady znáte. Nebylo by logické, abyste šel nejdřív vy?“

„Jestli spadnete, nechci, abyste nás vzal všechny s sebou.“ Tomas posvítil dolů do díry. Na okraji jsem zahlédl, že ve stěně tunelu jsou nahrubo vytesané klíny, jakýsi primitivní žebřík.

Cestou dolů vrhalo světlo shora na stěny kolem mě zlověstné stíny a tvary. Kluzké stupně pokrýval starý sliz a kapající voda, na oblečení se mi udělalo několik zelenočemých skvrn. Páchlo to tu jako na dně studny, kde po staletí zahnívala voda.

Nespadl jsem jen proto, že jsem se rukama co nejpevněji přidržoval horních klínů. Když mi uklouzla noha, přitiskl jsem se k drsné stěně celým tělem jako k milence. Znovu jsem ucítil, jak ztrácím rovnováhu. Popadl jsem úchyt, uslyšel zapraskání a od stěny se odlomil kus skály. Vykřikl jsem a zřítil se.

„Výstup je snadnější.“ Zasmál se Mazare, když sešplhal ke mně a rozsvítil svou baterku, aby na cestu posvítil Tomášovi. Byl jsem už tak blízko dnu šachty, že se mi nestalo nic horšího, než že jsem se ztrapnil.

Třetí muž zůstal na hlídce nahoře, aby při jakémkoliv náznaku potíží zasunul kámen zpět na místo. Zatímco Tomas sestupoval dolů, rozhlédl jsem se. Při světle baterky jsem na dně šachty dokázal rozeznat dvě chodby. První byla po pár metrech zavalená štěrkem. Druhá, umožňující pohyb jen v předklonu, se ztrácela v černém přítmí.

Když se k nám připojil Tomas, znovu rozsvítil baterku a posvítil směrem k zavalenému tunelu. „Myslíme si, že původní vstup do chrámu kdysi vedl tudy a šachtu, kterou jsme sestoupili, vysekali jen kvůli větrání. Král Sinacherib byl velkým stavitelem Ninive, jehož součástí byl i velkolepý park. K jeho zavlažování dělníci odklonili horské potoky, aby zesílili proud v řece Chosr, která Ninive rozdělovala napůl. Tímto tunelem kdysi protékala jedna z těch podzemních řek.“

Zčernalý kámen se ve světle leskl. Ze stropu chodby odkapávala voda, stékala po stěnách a vytvářela potůčky, které mizely v prasklinách v podlaze. Nedokázal jsem odhadnout, jak dlouho jsme sestupovali, ale muselo to být hluboko. Všichni jsme se museli přikrčit, protože strop chodby byl jen metr a půl vysoký. „Lidé tehdy bývali mnohem menší,“ řekl na vysvětlenou Tomas.

Plížili jsme se dobrou hodinu, až jsem z nepřirozené polohy začal cítit záda i kolena a bolest se probouzela i na místech starších zranění. Jak světlo baterek pomalu sláblo, chodba se postupně opět ponořila do tmy. Dokonce se zdálo, že nás temnota doslova pronásleduje.

Už už jsem chtěl požádat o přestávku na oddech, když tu Mazare, který šel v čele, zamával baterkou. „Přímo před námi. Tady to je.“

Chodba se najednou rozšiřovala a zvětšila se i do výšky. Mazare bar těrkou osvětlil schodiště stoupající do tmy. Cestou nahoru bylo okolí o poznání sušší. Pomalu jsem si začínal myslet, že schody vedou donekonečna, když se podlaha najednou vyrovnala. Tahle část byla dílem člověka, vydlážděná obrovskými vápencovými kvádry. Co tři řady byla do kamene vyryta slova v klínovém písmu. Tomas na jedno z nich ukázal. „Královský znak krále Aššurbanipala. Poklad leží před námi.“

Bylo zajímavé, že vždy užíval oficiální titul, když hovořil o asyrském králi. Národní pýcha má tuhý kořínek. Poklad leží před námi.

V jeho podání to znělo jako hromada truhlic plných zlatých mincí, bůžků s rubínovýma očima a perlových náhrdelníků z Indiana Jonese.

Tunel částečně blokovaly ztrouchnivělé dřevěné fošny, zbytky kdysi zřejmě nádherných cedrových dveří. Do jednoho prkna jsem zatlačil a ono se rozpadlo na sypký dřevěný prach.

Řekli mi, ať počkám. Mazare mi podal svou baterku, pak s Tomášem přelezli dřevo a zmizeli v šeru za ním. Počkám jen pár minut, víc ne. I tak krátká doba je zkouška mých nervů.

Přímo přede mnou se objevily tlumené paprsky světla. Když jsem uslyšel Tomase volat mé jméno, vydrápal jsem se přes fošny a vynořil se v ohromné jeskyni.

Byla obrovská. Dost velká, aby se do ní pohodlně vešla velká dvorana Britského muzea. Uprostřed jeskyně stál překrásný chrám. Nebyl to zikkurat, ale obdélníková budova. Střecha musela dosahovat výšky dobrých dvanácti metrů. Nepopiratelně v novoasyrském stylu. Vnější stěny zdobily vlysy z glazurovaných dlaždic v perleťově modré, červené, bílé a černé barvě, hojně užívané u prestižních staveb starověké Mezopotámie. Chrám sám o sobě představoval významný objev, protože podobné vnější dláždění je zdokumentováno až u Babyloňanů mnohem později. Vchod do chrámu střežily dvě obrovské sochy Šédu.

„Pojďte dovnitř.“ Tomášův hlas se nesl zvláštní ozvěnou, jako kdyby on sám byl starověkým králem, který vydává příkaz jednomu ze svých poddaných. Najednou jsem cítil, že byla chyba sem chodit, a dostal jsem strach, že nás za vniknutí do posvátného okrsku bohyně stihne trest. Přesto jsem vchodem prošel. Na pochybnosti už stejně bylo pozdě.

Tomas i Mazare zhasli baterky. Ústřední síň osvětlovalo blikotající světlo olejových lamp. Zatajil se mi dech.

Naproti mě stál vůz tažený zlatým lvem a lvicí v životní velikosti. Vzpomněl jsem si na Nahumova slova. Když lev a lvice vycházeli za kořistí. Postroj i vůz zdobily perletí a slonovinou vykládané holubice, růžice a hvězdy. Ištařin vůz. Obešel jsem ho, ale ani se jej nedotknul, jen se kochal nádherou uměleckého provedení. Vůz byl zřejmě dřevěný a lvi byli nejspíš vytesáni do kamene, obojí pak bylo potaženo elektronem, slitinou zlata a stříbra. Na několika místech se elektron odloupl a odhalil spodní materiál.

Vnitřní chrámové zdi – z velkých plátů sádrovce – byly pokryty malbami Abgalů v životní velikosti, strážných bůžků s lidským tělem, křídly a supí hlavou. Na zápěstí měli růžicové náramky a v rukou drželi očistné předměty, které se podobaly velkým borovým šiškám.

Tomas mě sledoval, jak si prohlížím jednotlivé předměty, a jeho obličej rozzářila pýcha. V tu chvíli jsem si vzpomněl na Samuela – při pohledu na tu nádheru by se rozplakal. Hodnotu toho všeho nebylo možné vyčíslit. Ve srovnání s tímhle bledla i cena Nahumovy rytiny. Není divu, že kvůli tomu Ward a jeho lidé zabíjeli.

Podobné poklady mohly krášlit jen královský dvůr. Křišťálové poháry, zlaté kalíšky a mísy, amfory na víno a olivový olej, zlaté, stříbrné a bronzové truhly na šperky. Jedna truhla byla naplněna náhrdelníky, šňůrami korálků ze zeleného malachitu a žíhaného achátu, vybroušeného tak, aby se podobal kočičím očím. Truhlice stály na stolcích a židlích vykládaných slonovinou, perletí a drahokamy. Viděl jsem alabastrové sošky, skleněné lahvičky na parfémy, chalcedonová válečková pečetidla, slonovinové hřebeny, měděná zrcátka, dnes už zelená, dříve však naleštěná do skelného lesku.

Jedna mělká stříbrná mísa, zašlá věkem dočerna, ještě stále obsahovala zrna obilí. Myšlenky se mi znovu zatoulaly k Nahumovu spisu: Rabujte stříbro, rabujte zlato! Jaké nekonečné množství zásob! Olejové lampy s plápolajícími plamínky vypadaly přesně jako džin z lahve v arabských lidových příbězích, jejich vzhled našel inspiraci v tvaru mušlí, které byly původně jako lampy využívány. Všiml jsem si na nich vykládání kalně růžovým karneolem.

Nával vzrušení mě málem přemohl.

Tok mých myšlenek přerušil Tomas. „Tohle je běžné zařízení chrámu, všechny předměty jsou zde umístěny tak, aby je bohyně mohla využívat. Lidští služebníci jí každý den přinášeli skutečné jídlo a pití, oblékali ji do překrásných šatů a zdobili šperky. O zvláštních příležitostech nosili její sochu v procesí.“

„Pojďte sem,“ Tomas ukázal na přístěnek. Na podlaze ležely rozházené hnědé kosti. Dokázal jsem rozpoznat hrudní koš a lebku. Na dlouhých kostech rukou a nohou byly navlečené náramky a nákotníky vytvářející absurdní dojem, jako by se kostra chtěla vyšňořit. Kousek od lebky ležel meč a protáhlá zlatá přilba se složitými vzory.

„Pozorně se podívejte,“ řekl Tomas. „Leží před vámi řešení 2400 let staré záhady.“

Všiml jsem si náhrdelníku zapleteného mezi žebry. Na zlaté obruči visely přívěsky a na každém z nich byl vyrytý jeden symbol: růžice, slunce a lev.

„Díváte se na ostatky posledního asyrského krále Aššur-uballita II.“

„Jak to můžete vědět?“

„Když bylo Ninive vypleněno a král zemřel, několika členům královské rodiny se podařilo uniknout. Uprchli do Charránu, odkud však byli vyhnáni, a tak pokračovali dále za svými egyptskými spojenci do města Karchemiš. Tehdy byl Aššur-uballit prohlášen za asyrského krále. Roku 605 př. n.l. ale mladý a nadaný babylonský generál jménem Nabukadnezar zdecimoval spojené asyrské a egyptské vojsko.

O dalších osudech Aššur-uballita nic nevíme. Taková výbava mohla patřit jedině králi. Zejména náhrdelník a přilba. Jsou na nich vyryty královské symboly. Nikdo neví, co se s Aššur-uballitem stalo. Dává smysl, že by se král uchýlil sem. Vzpomínáte si na Nahumova slova: ‚Kam se podělo to doupě lvů, místo, kde lvíčata krmívali? Když lev a lvice vycházeli za kořistí, lvíče tam zůstávalo a nikdo je nevyplašil?1“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Nejprve jsem si myslel, že zával, který zatarasil hlavní vchod, způsobilo zemětřesení. Když jsem se ale podíval pořádně, uvědomil jsem si, že tam nejsou žádné pukliny a trhliny, které by se v případě otřesů objevily. Jeho nepřátelé ho sem museli sledovat a způsobit zával. Uvěznili krále uvnitř.“

„Určitě by sem ale nepřišel sám.“

Tomas ukázal do zadní části chrámu. „Jeho doprovod je za tou zdí. Královna, pravděpodobně osobní strážce a dokonce kosti jeho dětí. Ale pojďte, mnohem větší překvapení na nás teprve čeká.“

Pokud tohle nebyla naprostá bomba, pak už jsem si neuměl představit, co ano.

Zavedl mě do další síně. Uvnitř stály spořádané řady schránek z pálených cihel. „Chrámový archiv. Každá schránka obsahuje tabulky, i když dnes už se hlína prakticky rozpadá. Knihovna krále Aššurbanipala z Ninive se částečně zachránila proto, že se tabulky upekly ve vysoké výhni plamenů, které zničily město. Tady je relativně sucho, jenže ke konzervaci hlíny to nestačí.“

Cestou ven mě upozornil na nezvykle tvarovanou nádobu – zaoblenou baňku s dlouhou hubicí vystupující do strany, připomínající prapodivnou čajovou konvici. Nebyla kovová, ale z pálené hlíny. „První destilační přístroj, předchůdce alembiku,“ pronesl na vysvětlenou. „Na výrobu parfémů. Původní vzor alchymistických nádob.“ Opatrně jsem ji vzal do ruky. Jako by na ní ulpěla kouzelná vůně růži a exotického koření. Byly to určitě jen mé představy, ale tohle místo probouzelo fantazii. Taky mi bylo jasné, že bych se ničeho neměl dotýkat. Archeologové kolem narušení místa činu nadělali stejný povyk jako forenzní technikové. Fotografovali a měřili i ty nejzanedbatelnější vzdálenosti mezi předměty, než jimi pohnuli. Jenže já jsem se nedokázal ničeho nedotýkat a nenavazovat přímé spojení s těmito překrásnými symboly minulosti.

„Tak co,“ přerušil mé snění Tomas, „už jste viděl dost?“

„Chtěl bych tu zůstat navždy.“ Přejel jsem si rukou po čele.

„Je to trochu ironické, nemyslíte?“

Zamračil se. „Co tím myslíte?“

„Že to všechno teď náleží Chaldejcům a římskokatolické církvi.“

„Nejen nám. Patří to celému iráckému lidu. Církev udělá všechno pro to, aby poklad ochránila pro všechny.“ Otočil se. „Pojďte. Za chvíli budeme muset odejít. Ale ještě předtím jsem vám slíbil něco opravdu úžasného.“

„O čem to mluvíte? Copak je tady ještě něco dalšího?“

„To, co jsme právě viděli, bylo majetkem chrámu. Kořist krále Aššurbanipala je ukryta v Ištařině svatyni.“

Samým úžasem nad kostmi starověkého krále a chrámovým pokladem jsem na svatyni úplně zapomněl. Jeho poznámka mě překvapila. „Máte pravdu. Všechny tyhle předměty jsou mezopotamské, takže nemohly být označeny za kořist.“

„Mohou pocházet z Babylonu. Aššurbanipal město zničil a veškeré cennosti odvezl s sebou.“

„To by přísně vzato taky nebyla kořist, protože ovládal jak Asýrii, tak Babylon.“

„Ano. Skutečný poklad je ukryt ve svatyni.“

Ohlédl jsem se, jestli jde Mazare za námi. Zůstal stát opodál a výraz v jeho tváři se dal popsat jedině jako strach. Co nás proboha čeká?

Bezprostředně jsem na žádný velký objev nenarazil. Ve svatyni visela na rámu pár metrů od zadní stěny velká plachta. Stěny byly ozdobeny fantastickými malbami, barva byla sice na několika místech porušená, ale motivy bylo možné stále jasně rozpoznat. První ztvárňoval okřídlenou Ištar s rohatou tiárou a válečným lukem, obklopenou obloukem osmicípých hvězd. Druhý zachycoval lva požírajícího muže. Na mysli mi opět vytanula Nahumova slova. Lev přinášel hojnost úlovku mláďatům, lvicím to, co zadávil, brlohy si naplňoval kořistí, svá doupata tím, co ulovil.

Na nízkém podstavci stálo několik kotlíků. Klekl jsem si a vzal jeden do ruky. Železo. Nebylo těžké ho poznat, protože bylo celé rezavé. Nánosy rzi bude potřeba odstranit se zvláštní péčí, aby se nepoškodil kov pod nimi. Kotlíky měly krásný tvar, ale ve srovnání s nejobyčejnějšími předměty venku nebyly ničím. Podíval jsem se na Tomase. „Jsou nejspíš z Anatólie.“

„Ano, máte pravdu. Z Frýgie.“

„Za tou plachtou musí být něco opravdu velkolepého.“

XXXVI

Tomas neodpověděl. Rozsvítil baterku a nastavil ji tak, aby ozářila cokoliv, co bylo pod plachtou. Potom přešel na stranu. „Ustupte trochu,“ řekl a jemně za plachtu zatáhl.

Ta záře mě na okamžik úplně oslepila. Jako by se vzduch proměnil ve zlato. Zatřásl jsem hlavou a podíval se znovu. Bohyně v celé své kráse. Její tělo od hlavy až k patě v omračujícím narůžovělém zlatě. Socha ženy v životní velikosti. Jedna noha nakročená, mírně prohnutý trup, jako by se chystala někoho uvítat, v ruce nenuceně držela zlatý pohár. Obnažená ňadra a břicho zdobily nádherné zlaté náhrdelníky zvýrazněné lazurity, tyrkysy, onyxy a perlami.

Přistoupil jsem blíže a prohlédl si lazurit sytě modré barvy s jiskrami zlatého pyritu, který připomínal indigově modrou řeku plnou částeček zlata. Kdysi byla oděná do roucha, z něhož dnes zbývaly jen cáry červených a fialových vláken ulpělých na jejích pažích, pánvi a stehnech. Vybavil se mi verš z knihy Zjevení popisující nevěstku babylonskou: Ta žena byla oděna purpurem a šarlatem a ozdobena zlatem, drahokamy a perlami; v ruce držela zlatý pohár. (Ta žena byla oděna: Zjevení Janovo 17:4 (Český ekumenický překlad).)

Předlohou pro tělo sochy musela být mladá žena, soudě podle jemné pleti a pevného poprsí. Bradavky měla nabarvené rubínově červenou barvou. Co mě ale zarazilo, byl výraz v její tváři. Rty měla zvlněné do vřelého úsměvu, ale v očích se jí zračilo nejhlubší zděšení. „Co to proboha je?“ udeřil jsem na Tomase.

„Vidíte přilbu, kterou má na hlavě? Ze slonoviny. Je to symbol bohyně – sedm drobných rohů. Přilbu, stejně jako roucho, náhrdelníky a náramky přidali teprve později Asyřané. Zároveň to je i není Ištar.“ Mluvil v hádankách.

Socha stála na nízkém kamenném stupínku ve tvaru sarkofágu. U nohou jí spočívalo několik zlatých předmětů. Jakási větvička, dva malé valounky něčeho, co jsem nepoznával, pšeničný klas, pár malých kousků ve tvaru slzy, jablko a další pohár.

Portrét byl neuvěřitelný, každý detail dokonalý. Obočí musela mít vyholené, zato řasy byly ztvárněny bezchybně, na tvářích měla dolíčky. Podíval jsem se zblízka a měl pocit, že dokonce vidím jednotlivé chloupky na rukou.

„To, co vidíte, je původ pojmu transmutace,“ řekl Tomas. Nerozuměl jsem mu. „Chcete říct, že socha byla vyrobena z olova a nějak přeměněna ve zlato? Není asyrská, to je jasné. A už vůbec ne mezopotamská. Ta řemeslná práce je fantastická.“

„Vy to nechápete, že ne?“

Hleděl jsem na něj a snažil se rozluštit, co myslí.

Tomas pokračoval: „Ten příběh zná každé dítě. Ale dokážu vám to citátem z Ovidiových Proměn. Teď už jej znám nazpaměť:

Jedenáctá když Jitřenka vyšla

a plameny hvězdné na nebi pozhasínala,

[král] vesele přišel na lýdské nivy

a mladému chovanci Siléna vrátil.

Rád jsa, že pěstouna našel,

bůh [králi] na vůli nechal

vyslovit svobodné přání,

jež skončilo neblahým darem.

Nešťastně užít měl daru,

i promluvil k Bakchovi [král]:

„Čehokoliv se dotknu,

ať změní se ve žluté zlato!“

Zůstal jsem stát jako přibitý a téměř jsem ztratil řeč. „Nemůžete mít přece na mysli Midase?“

„Jeho ne. To, co vidíte, je jeho dcera. Otec, král Midas, se jí dotkl a ona se proměnila ve zlato. Tolik se její ztrátou kvůli své chamtivosti trápil, že žadonil, aby byl svého přání zbaven. Bakchus mu nařídil, aby si ruce umyl v řece Paktol, která je dodnes známá jako naleziště zlata. Přesně tak vám to řekla Claire.“

„Tomu přece nemůžete věřit.“

„Vzpomínáte si, co jste řekl o Samuelově deníku? Vystrašilo mě to. Měl jsem strach, že byste mohl odhalit pravý význam. Poznámka o tom, jak Asyřané uzavřeli dohodu s králem Mitou z Muški. Královo jméno správně znělo Mit-ta-a. Byl to Midas, král Frýgie – to je historický fakt. V dnešním Turecku brzy dojde k objevu Midasova hrobu. Pamatujete si na tu akropoli, kterou jste viděl s Wardem? Na stélách je uveden název místa: Midasovo město. Midas byl pohádkově bohatý. Za zadní zdí je další místnost plná cihlových schránek, uvnitř jsou stovky zlatých ingotů oražených Midasovou pečetí. Ve Frýgii se používaly při obchodování,“ řekl Tomas, „protože tam neexistovala žádná skutečná měna. První mince potažené elektronem se razily v Lýdii kolem roku 650 př. n.l. Midas hledal ochranu proti Kimmeriům – barbarským kmenům, které podobně jako nájezdní Vikingové plenily celou oblast kolem Černého moře. Sargon II., praděd krále Aššurbanipala, souhlasil s tím, že hlavní město Frýgie Gordion ochrání kvůli jeho vzácným kovům. Po Sargonově smrti kmeny Frýgii dobyly a vyplenily. Midas se ukryl v hrobce, kterou si sám nechal postavit. Má se za to, že spáchal sebevraždu vypitím býčí krve, což je zřejmě odkaz na jeho uctívání boha Mithry.“

Ukázal na zlaté předměty ležící u nohou sochy. „Tady vidíte ratolest, kámen, zrno a jablko, které Ovidius ve své básni popsal, řemeslníkům posloužily jako zkušební objekty.“

„Podařilo se vám rozlousknout, jak to dělali?“

„V podstatě ano.“ Posunul jeden z náramků o pár centimetrů níž.

„Pouhým okem to téměř nelze vidět, ale těsně pod loktem je slabá spára. Domníváme se, že použili metodu voskových odlitků a vyrobili pohřební masku hlavy, předloktí rukou a nohou. Zbytek těla byl vymodelován, nejdřív opět z vosku a pak udělali samostatné odlitky, jeden pro olověné jádro a druhý pro zlatý krunýř. Pak byly všechny kousky obratně spojeny dohromady. Dokonce si myslíme, že víme, jak zemřela – podle výrazu na její tváři to bylo náhlé.“

„Jak jste na něco takového mohl přijít?“

Tomas jí ukázal k nohám. „Je to napsáno na márách, na kterých stojí. Není to přesný překlad, ale stojí tady: ‚Napila se zlatého vína, aby se zařadila mezi bohy. Bohyně začala žárlit a potrestala ji.‘ Zjistil jsem, že vysoce postavené osoby se tehdy oddávaly zvláštnímu rituálu. Vypily vodu nebo víno napuštěné částečkami zlata ve víře, že dosáhnou nesmrtelnosti. Zkombinujte vysokou koncentraci zlata se správným tělním metabolismem, a nápoj se změní ve smrtelný jed. To se jí pravděpodobně stalo. Pokud mi nevěříte, přesně tak zemřela i milenka francouzského krále Jindřicha II. Mýtus o Midasově zlatém doteku nepochybně vznikl na základě této prapodivné praktiky. Král Midas zdrcený dceřinou tragédií musel u svých řemeslníků objednat způsob, jak její podobu co nejvěrněji zachovat.“

Chápal jsem Mazareho strach. Člověk by přísahal, že je opravdu naživu.

„Roku 1995 měl být na tureckém nalezišti v Gordionu údajně objeven Midasův hrob, jenže se ukázalo, že pochází z období ještě před Midasovou vládou,“ vysvětloval Tomas. „Král Aššurbanipal musel skutečné umístění hrobu znát, a když se mu během tažení do Anatólie naskytla příležitost, vyplenil jeho obsah a odvezl ho zpět do Asýrie. Midasovu dceru uctil tím, že ji proměnil v Ištar.“

„Tak proto jste na Warda nastražil past v Turecku?“

„Ano. O souvislosti s Midasem věděl, takže jsem předpokládal, že na to skočí.“

„Proč Aššurbanipal schoval sochu tady?“

„Jeho syn se ujal vlády už několik let před Aššurbanipalovou smrtí. Starý král viděl, jak se říše hroutí, a bylo mu jasné, že pokud Ninive padne, bude také vypleněno. Proto většinu svého majetku ukryl.“

„Písaři Nahumovi musel nesmírně důvěřovat, protože byl jedním z mála lidí, kteří polohu pokladu znali,“ doplnil jsem.

Tomas došel k černé zdi. „Nahum asýrskou královskou rodinu nenáviděl. Svůj hněv ale držel na uzdě – jako důlní požár, který pod zemí doutná několik let, než konečně propukne v plameny.“

Dotkl se nástěnné malby. „Tady je zobrazen Musmahhu, hadí netvor, zvíře s leopardím tělem, medvědími tlapami a sedmi rohatými hlavami. Ištar byla později v poslední knize Bible přeměněna v nevěstku babylonskou. Tenhle démon posloužil jako prototyp šelmy nevěstky babylonské ve Zjevení: ‚Ta šelma, kterou jsem viděl, byla jako levhart, její nohy jako tlapy medvěda a její tlama jako tlama lví. A drak jí dal svou sílu i trůn i velikou moc‘. (Ta šelma, kterou jsem viděl: Zjevení Janovo 13:2 (Český ekumenický překlad).) V tom měl Ward pravdu. Autoři Bible ztvárnili čarodějnictví a magii jako výhradně ďábelské praktiky a Ištar, kterou uctíval i hebrejský lid, proměnili v čarodějnici a děvku zasluhující spíše zatracení než úctu.“

S tím jsem souhlasil. Ištar a její sesterská bohyně, fénická Aštoret, měly nad starověkými dušemi neuvěřitelnou moc. Mezopotamské chrámy sloužily jako centra magie, čarodějnictví a věštění, do nichž byla zapojena celá řada odborníků. Tady kněží ašipu zaříkávadly vymítali zlé duchy, kněží baru a mahu měli věštecké schopnosti.

„Bible krále Jakuba nahrazuje slovo děvka za nevěstku,“ pokračoval Tomas, „čímž v nás vyvolává pocit, že Nahum Ištar nazval tou nejnižší prostitutkou. Jenže pojem nevěstka původně znamenal chrámovou prostitutku. Mnoho těchto žen požívalo vysokého postavení. Chrámovou prostitutkou byla i matka jednoho z asyrských králů. Nahum se opět snaží Ištar zhanobit. Skočme o osm set let dopředu ke Zjevení Janovu, kdy se Ištar stává nevěstkou babylonskou. Mnoho učenců uznává, že Zjevení líčí bohyni držící zlatý pohár a jedoucí na sedmihlavé rohaté nestvůře. Mezi asyrskými dvořany měl číšník vysoké postavení. Teorie transmutace – přeměny olova ve zlato – vznikla po smrti Midasovy dcery vytvořením této sochy ve Frýgii. Chrámoví kněží kdysi prováděli rituály, během nichž měli zachytit Ištařina ducha a sochu oživit. Stan Asyřané věřili, že bohyně žije uvnitř. Během staletí se na tuto spouštěcí událost zapomnělo, ale socha bohyně v životní velikosti vstoupila do legend. Mýtus nakonec zvítězil a lidé uvěřili, že je možné hmotu proměnit ve zlato. Velcí arabští učenci v bagdádském kalifátu osmého a devátého století museli mýtus znát. Právě oni legendě dodali vědecký podklad.“

Jen nejasně jsem zaslechl, jak nás Mazare volá.

„Pojďte,“ řekl Tomas. „Je načase jít.“

Vlekl jsem se za ním jako ve snách.

„Takže tohle všechno skončí ve Vatikánu?“

Tomas se nad tou poznámkou zasmál. „Četl jste příliš mnoho thrillerů. Zítra se setkám s babylonským patriarchou, hlavou chaldejské církve v Iráku. Pokusí se zajistit, aby chrám i jeho poklady byly v bezpečí, než bude v zemi zase klid.“

Zpátky jsme se dostali mnohem rychleji. Zatímco jsme čekali na auto, slíbil mi Tomas, že jakmile se vrátíme do domu, doprovodí mě Mazare do Bagdádu. Krátce jsme se rozloučili. Nejspíš by nemělo smysl předstírat, že se jednomu po druhém bude stýskat.

XXXVII

Úterý 19. srpna 2003, 11:15

Kodrcání auta po blátivé cestě mě probudilo. Mazare řídil. Zdálo se mi o Lauře, chtěl jsem se jí dotknout. Když jsem to udělal, její kůže se proměnila ve zlato. Obraz se najednou roztříštil, rozletěl a poletující ostré kousíčky kovu se mi zařízly do tváře.

Kam až oko dohlédlo, se po obou stranách táhly pláně vyprahlé okrově žluté půdy. Ze suchého horkého vzduchu mě škrábalo v krku. Požádal jsem Mazareho o vodu.

Z držáku na hrnek mezi našimi sedadly vzal termosku. „Dlouho jste spal. Napijte se kávy. Pomůže vám rychleji se probudit.“

Odšrouboval jsem uzávěr, trochu si nalil, jedním hltem všechno vypil a nalil si druhý šálek. Zamžoural jsem do slunce opírajícího se do čelního skla. Svítilo ostře jako za úsvitu. V postavení přímo proti nám znamenalo, že míříme na východ.

„Jsme na jih od Tikrítu a východně od Samarry,“ upřesnil Mazare. „Pokud všechno půjde dobře, brzo dorazíme do Bagdádu. Jel bych přímější cestou, ale musím se vyhýbat kontrolám a vojenským vozidlům.“

O kousek dál zastavil na kraji silnice vedle polorozpadlé chatrče. Pravděpodobně pastevecká bouda. „V kufru máte lepší oblečení.“ Ukázal směrem k chatrči. „Můžete se převléct uvnitř.“ Skvrny po zaschlém bahně na košili a kalhotách mě přesvědčily, že má pravdu.

„Proč mě Tomas tak nenávidí?“ zeptal jsem se, když jsem se vrátil do auta a pokračovali jsme v jízdě.

„Tvrdí, že nemáte zásady.“

Napadlo mě hned několik ironických odpovědí, ale nechal jsem to plavat. S Mazarem jsem koneckonců žádný spor neměl.

„Tak proč jste se obtěžovali s mou záchranou?“

Mazare na mě vrhl krátký pohled. „Ari zuřil, když se dozvěděl, co Tomas udělal – že vzal Nahumovu rytinu a nechal vás napospas Wardovi a jeho supům a pak že jsme vás málem vyhodili do povětří. Vyhrožoval Tomášovi. Něco takového jsem od něj slyšel poprvé. Ari řekl, že o chrámu natočí reportáž a zveřejní jeho polohu, pokud vás Tomas nezachrání. Proto jsme se o vás tak dlouho starali. Abychom si byli jistí, že jste se uzdravil.“

„Kdy jste s ním mluvili?“

„Minulý týden.“

„Chcete říct, že Ari je tady? Myslel jsem, že je to tu pro něj příliš nebezpečné, má být v Londýně.“

„Vrátil se. Tomas se ho snažil zastavit, ale Ari odmítl pustit svou reportáž. Nedokázal to nechat být. Tvrdil, že mučení může zastavit, jedině když ho veřejně odhalí. Nepřijel s anglickou televizí. Existují i jiné způsoby, jak vklouznout do země. Američané to nezjistí.“ Vzpomněl jsem si na Erisin telefonát. Jestli je Ari Zakar zpátky, musím varovat par lidí.

Otočil jsem se k Mazaremu čelem. „Musím s Arim mluvit. Vědí, že se vrátil. Měli dost času si ho najít.“

Mazare zvedl obočí. „Jak jste to zjistil?“

„Prostě mě k němu zaveďte. Proboha vás prosím.“

„Mám vás odvézt přímo do hotelu.“

Zařval jsem na něj: „On v té věznici sám skončí. Nechci ani pomyslet na to, co mu tam udělají. Musíte mě za ním vzít.“

Mazare pokrčil rameny. Vycítil jsem, že to bylo gesto plné obav. „Tady máte. Zaplatím vám.“ Vytáhl jsem svazek bankovek, které mi dal Ward, a hodil mu je do klína.

„Nechci vaše peníze.“ Hodil mi je zpátky. Sáhl po telefonu, naťukal do něj nějaké číslo a levou rukou dál držel volant. Když se dovolal, mluvil asyrsky. Počkal na odpověď a pak hovor ukončil. „Tomas říká, že posádka tam má povolení střílet, ale stejně bychom se Ariho měli pokusit najít. Díky Bohu. Taky se ho pokusí kontaktovat.“ Sešlápl plyn, obrátil se do protisměru a zamířil na západ.

Poblíž hlavní silnice po nás málem začali střílet. Uháněli jsme po cestách, které nebyly o nic širší než obyčejné stezky, a vyhýbali se výmolům o velikosti menších kráterů. V jednu chvíli jsme dokonce museli sjet ze silnice a objet obrovskou kaluž páchnoucího bahna. Na cestu, jakou jsme jeli, řídil Mazare nebezpečně rychle, přesto bych však nejradši ještě přišlápl plyn, abych auto popohnal.

Tok mých myšlenek přerušovaly neustálé nárazy auta na nerovnou cestu. „Kam jedeme?“ zeptal jsem se Mazareho. „Myslel jsem, že Ari je někde v Bagdádu.“

Na okamžik přestal sledovat cestu. „Je v Abú Ghrajb, natáčí s Rai-News 24. Reportéry z Itálie. Věznice je na západ od Bagdádu. Musíme být opatrní. Nemůžu jen tak zaparkovat před vchodem.“

„Zavezte nás tam co nejrychleji.“ Na obličeji i krku mi vyrazil pot. Srdce mě doslova bolelo. Mohl jsem jen doufat, že se Arimu podařilo skrýt svou skutečnou totožnost a že vojenské velení věznice je příliš nízko v potravním řetězci armády, než aby o něm vědělo.

Mazare s toyotou zpomalil na krok. Před sebou jsem uviděl zaprášené bloky budov. „Je to tu obrovské,“ řekl jsem.

„Abú Ghrajb. V překladu Hnízdo havranů. Vejde se sem patnáct tisíc lidí. Tolik to bylo za Saddáma. Američané tam tolik lidí nedrží, ale věznice má stále stejně zlou havraní duši.“ Pustil pravou rukou volant a naznačil obscénní gesto. „Svlékají lidi donaha a nutí je dělat nejrůznější věci. Dokonce tam vězní i děti.“

„Jak ho najdeme?“

„Tomas mi řekl, kde natáčí.“

O pár chvil později jsme zpomalili. Auto se vleklo kupředu jako příslovečná želva a nakonec zastavilo. „Dál už je to nebezpečné,“ řekl Mazare. Ukázal na shluk vozidel v dálce. „To jsou oni. Otočím auto. Připravte se na to, že zpátky se budete muset vrátit rychle.“

Nechal jsem za sebou otevřené dveře a rozběhl se. Po pravé straně přede mnou stála špinavá bílá budova, vedle ní se jako komín parníku tyčila strážní věž. Uvnitř se mihl stín vojáka. V pětačtyřicetistupňovém úhlu byl vztyčen dlouhý stožár natřený červeně a bíle jako cukrový špalek. Kolem vstupu se vršila směsice velkých betonových bloků, cementových zábran a vinuly se kilometry ostnatého drátu.

V dálce jsem zahlédl novinářská auta.

Z jednoho z aut se vynořila postava. Vděčností jsem bezmála padl na kolena. Byl to Ari. Udělal pár pomalých, rozvážných kroků kupředu, na rameni mu seděla kamera. Zamával jsem oběma rukama a zavolal jeho jméno. Buď jsem byl pořád příliš daleko a neslyšel mě, nebo se soustředil na to, co právě dělal, protože nevzhlédl. Sebral jsem všechny síly a rozběhl se k němu.

Z opačné strany se k Arimu blížila armádní vozidla. Konvoj vypadal jako karavana pomalu se sunoucích dinosaurů v čele s tankem Bradley. Pravděpodobně jen kontrolní obhlídka. V jasném ranním světle jsem na dodávkách novinářů snadno rozeznal nápis Tisk a Ari zjevně držel v ruce kameru.

Znovu jsem zakřičel, ale tentokrát jen třicet metrů od něj. Ari se podíval mým směrem a obličej se mu rozzářil směsicí radosti a překvapení, že mě tady vidí. Zvedl ruku, zamával a pak mi ukázal, ať počkám, než dokončí záběr. Nezdálo se, že by si všiml vojenských vozidel za sebou. Rozptýlila ho moje přítomnost? Ještě jednou jsem na něj křikl a ve snaze upozornit jej na konvoj za ním jsem zuřivě gestikuloval. Ari znovu zamával a usmál se, nepochopil mě.

Přidal jsem do kroku.

Znovu jsem vrhl pohled na tank. Přibližoval se. Chování vojáků obsluhujících dělo mě vyděsilo. Mnoho času nezbývalo. Ari už téměř neměl šanci uniknout zatčení. Nadechl jsem se a z plných plic zakřičel: „Otoč se – jsou za tebou!“ Ariho zrzavé vlasy povlávaly ve větru a v sluneční záři vypadaly jako zlatá vlákna. Začal si z ramene sundávat kameru a chystal se se mnou přivítat. Zazubil se. Něco mi řekl. Cítil jsem, jak nás jeho vřelý úsměv spojuje. Jenže jsem ho neslyšel, což znamenalo, že ani on nerozuměl mně.

Dělo tanku zamířilo přímo na něj. Chystali se zaútočit.

Ohlédni se, Ari! Vrať se do auta a okamžitě odsud vypadni!

Rozezněly se zvuky podobné zapálené prskavce. Ari se zkroutil, jako by ho zasáhla řízená střela. Jeho kamera dopadla na zem. Vykřikl a chytil se za hrudník. Z auta vyskočil jeden z novinářů a spustil něco italsky. Ari se zhroutil na zaprášenou zem a přes košili mu vytryskl proud krve.

„Postřelili ho. Postřelili ho!“ řval jsem a dobíhal poslední metry. Vrhl jsem se k němu. Ari lapal po dechu. Z hrdla mu vycházely sípavé zvuky. Cukala mu oční víčka a celé tělo se svíjelo v křeči. Neměl jsem tušení, co dělat.

Všude kolem mě se vyrojili vojáci. Dva z nich mě museli odtáhnout. „Nechte mě být,“ odporoval jsem. „Musím něco udělat. Je zraněný, to přece vidíte.“

„Jsou tady zdravotníci,“ uklidňoval mě voják. „Postarají se o něj. Kdo jste vy?“

Podíval jsem se na Ariho, seběhli se k němu vojáci a pokoušeli se zastavit krvácení. Padl jsem na kolena a třásl se. „Jeho přítel,“ řekl jsem. „Jsem jeho přítel.“ Víc jsem toho říct nedokázal, zakoušel jsem stejnou agónii, jako kdyby na vlásku visel můj vlastní život. Voják odložil zbraň, klekl si ke mně a položil mi ruku na rameno. S laskavostí v hlase řekl: „Pokusí se ho zachránit. Teď mu stejně nijak nepomůžete.“

Když se tým kolem Ariho konečně rozestoupil, bylo jasné, že nic víc už pro něj nemůžou udělat. Jeho tělo leželo v prachu. Voják mě k němu dovedl a nechal mi pár minut, abych se s Arim o samotě rozloučil. Nejspíš předpokládali, že patřím k novinářům. Strhnul jsem si z krku sluneční amulet, který mi Ari dal, a omotal mu jej kolem ruky. Vybavila se mi věštba Diany Chenové: Jedině znamení Slunce tě může zachránit.

Zpátky do města mě nakonec odvezli italští novináři. Mazare nebyl nikde k nalezení. Požádal jsem je, aby mě vysadili před hotelem Al-Mansúr. V hotelovém baru jsem se opil do němoty a zbytek noci se potloukal venku v naději, že mě sežerou psi. Hlavou mi stále vířila scéna posledních okamžiků Ariho života, která se střídala s hrůzou Lauřina konce.

K sobě jsem přišel až za úsvitu.

Jeden novinář na volné noze, který chtěl odjet do Kuvajtu, souhlasil s tím, že mě odpoledne sveze. Den byl opět horký, výheň by se klidně dala krájet. Když jsme opouštěli Bagdád, naposledy jsem se ohlédl. Budovy se v pohasínající sluneční záři zbarvily do ohnivě oranžové. Vypadalo to, jako by město bylo v plamenech.

XXXVIII

Pátek 22. srpna 2003, 24:00

O tři dny později jsem se vrátil do New Yorku. Za další tři dny měla uběhnout smluvní lhůta a nový majitel si měl převzít byt, kde jsme společně bydleli se Samuelem.

Amir se celý rozzářil, když mě uviděl. „Vždycky někam zmizíte a pak se zase zničehonic objevíte. Začínám si myslet, že jste duch.“ Nesměle jsem se na něj usmál. Neměl ani tušení, jak blízko pravdě vlastně je.

„Jak to, že jste prodal svůj byt?“ Tvářil se trochu uraženě, jako kdybych ho svým odchodem na smrt urazil. Palcem a ukazováčkem jsem naznačil univerzální gesto pro peníze.

Stiskl rty. „Hledalo vás tu hodně lidí. Napsal jsem vám jejich jména.“

Zašmátral pod recepčním pultem a vytáhl kus papíru. „První tu byl nějaký policista, řekl bych tak kolem šedesátky. Přišel 4. srpna, před více než dvěma týdny. Vypadal jako zápasník a v obličeji měl dolíčky.“ Amir luštil svůj rukopis. „Detektiv Gentle.“

„Gentile,“ opravil jsem ho.

„Ano, to je on. Vypadal rozzlobeně. Hodně rozzlobeně.“

„Kdo další?“

„Následující den přišla znovu ta černá žena.“

„Myslíte žena v černém.“

Přikývl. „Ano, ta. Velmi smutná.“

„To byla Evelyn.“

„A nakonec přišla krásná žena. Hotový anděl. S vlasy zářivými jako sníh a modrýma očima.“

„Kdy to bylo?“

„Všichni přišli víceméně ve stejnou dobu.“ Znovu se podíval na papír ve své ruce. „Ta blondýnka se tu ukázala 5. srpna. Od té doby nikdo.“ Zmačkal papír. „Máte tajemné přátele.“

Vysvětlil jsem mu, že jsem ztratil klíče, a vyzvedl si u něj náhradní. Pak jsem popadl plnou náruč pošty napěchované do schránky. Už se zavíraly dveře výtahu, když na mě zavolal.

„Málem bych zapomněl. Minulý týden přišli položit koberce.“ Položit koberce? Nový majitel už musel přijet. Jelikož pocházel z Dubaje, nebyl jsem si jistý, jestli chce byt pronajímat nebo si jej nechat pro příležitostné návštěvy. Co když už vyklidili mé věci?

Zdráhavě jsem odemkl vstupní dveře v očekávání, že uvidím jen holé zdi. Namísto toho jsem se ocitl na hotelovém pokoji opilých fotbalových fanoušků.

Po zdech byly nastříkané graffiti – vcelku nenápadité urážky jako Naser si a Tvoje máma je děvka. Tohle musela udělat obzvlášť bezohledná banda, protože sprejovali i přes obrazy, které jim přišly pod ruku. Pohovka byla rozřezaná na cáry, přitom polstrování se ani nedotkli, takže bylo jasné, že nic nehledali. Do týkové televizní stěny, mého oblíbeného retrokousku, byly vyryté hluboké rýhy.

Úplně všechny mé drahocenné turkmenské koberce byly polité bělidlem, které do látky na několika místech vyleptalo díry. Na podlaze před stěnou to vypadalo, jako by tam někdo na miniaturní střepy rozbil zrcadlo – všechny hudební disky ležely na podlaze vyjmuté z obalů a rozbité na kusy.

Z toho, co provedli, se mi chtělo zvracet. Sehnul jsem se a našel úlomky svého DVD se Stevem Vaiem. Sebral jsem je do dlaní a přál si, aby se daly zase spojit. Byl to nesestříhaný záznam jeho vystoupení z londýnské Astorie přede dvěma lety s jedním z nejlepších kytarových sól – „Whispering a Prayer“ – jaké kdy bylo nahráno. Moje osobní hymna.

Píseň „Watchtower“ ze soundtracku k filmu All, Jimmy Page a John Mayall koncertující s Mickem Taylorem. Takový výsměch! Některé tyhle disky jsou nenahraditelné.

Bloumal jsem z jedné místnosti do druhé. Kuchyňská linka z černé brazilské břidlice a skříňky z nerezové oceli byly přestříkány křiklavě zeleným sprejem.

Moje ložnice byla v podobně zuboženém stavu. Na zrcadle zářil fixem naškrábaný nápis: Drahý Johne, díky za pohostinnost. Promiň, že jsme tu nechali takový nepořádek… Rap. Pochopitelně by bylo nemožné ho ze zločinu usvědčit, protože si bezpečně seděl za mřížemi. Tohle měli na svědomí jeho přátelé.

Za tři dny nebylo možné dát to tu do pořádku. Naše pojištění skončilo dnem prodeje. Předpokládal jsem, že noví majitelé mají svoje, a mohl jsem jen doufat, že pokryje všechny škody. Před očima mi vyskočila vidina soudní pře. K bankrotu jsem byl odsouzen tak jako tak, tohle můj pád jen uspíší. Emocionálně už jsem byl na dně, ale přesto se ještě našel prostor pro nový nápor zoufalství.

Nebyl jsem si jistý, jestli mám kuráž otevřít dveře do Samuelova pokoje. Vzal jsem za kliku a nahlédl dovnitř. Na stěnách byly nastříkané další graffiti, ale jinak se zdálo, že tou dobou už je energie opustila, protože kromě knih vyházených z polic jsem žádnou velkou škodu nenašel.

Ze skříně jsem vyzvedl svou truhličku s pokladem. Uvnitř nic nechybělo. Samuelovo tajnůstkářství kolem rytiny a prodeje bytu s mou důvěrou k němu dost zamávalo. Nebyl příběh o mém původu možná až příliš dokonalý? Nikdy jsem neviděl žádné fotografie, na zápraží se nikdy neobjevili žádní dlouho ztracení příbuzní. Se Samuelem jsme si ani v nejmenším nebyli podobní.

Vzal jsem do ruky zlatý klíček. K čemu patří? Jaká nádherná žena stála modelem pro portrét na kameji? Kdo po Samuelově smrti dokáže zaplnit tahle prázdná místa? Vrátil jsem truhlu zpět a uvažoval, jak teď na své otázky najdu odpověď.

Svlékl jsem se a stoupl pod sprchu v Samuelově koupelně, pustil si vařící vodu a nechal ji po sobě stékat, dokud se to dalo vydržet. Po celém těle jsem měl vyryté známky svého utrpení. Mapu svých nezdarů. Zarudlé šrámy stále ohraničující zranění žeber po autonehodě, popálenou a citlivou paži, žloutnoucí podlitiny na místech, kde se mě dotkl Shim, rozkousnutý ret, poškrábaný obličej, jizvu po smrčkovém stehu, kterým mi chirurg v nemocnici zašil nohu. Pořádně jsem se vydrhnul, abych smyl všechny své hříchy.

Neměl jsem jinou možnost, než na sebe znovu hodit špinavé šaty, protože Samuelovy by mi byly malé. Všechno oblečení v mé vlastní šatně bylo roztrhané na cáry. Z pevné linky jsem zavolal policii. Pojišťovna nových majitelů bude nejspíš vyžadovat, abych vandalství okamžitě nahlásil. Operátorka mě ujistila, že hned někoho pošle.

O půl hodiny později se ozvalo důrazné zaklepání na dveře. Policie nemusí čekat, až ji nejprve ohlásí recepční, jako my obyčejní smrtelníci. Otevřel jsem a uviděl detektiva s figurou zápasníka a tváří poďobanou od neštovic stojícího vedle svého uniformovaného parťáka Vernona. „Vidím, že jste se vrátil z cest, pane Madisone,“ pronesl Gentile a vešel dovnitř.

Zarazil mě pohybem ruky. „Žádnou paniku. Nejsem tu, abych vás zatkl.“

Postavil se doprostřed obývacího pokoje a pomalu se otáčel, jako by byl na prohlídce Louvru a chtěl zhlédnout všechny exponáty z jednoho místa.

„Někdo vás nemá v lásce,“ řekl. „Proč mě to nepřekvapuje?“

„Takhle jsem to tu našel, když jsem se vrátil. Koukám, že vás degradovali,“ odpověděl jsem. „Teď vás posílají na vloupačky?“

„Chytrák jako vždy, Madisone. Vlastně je to zdravé – čelit nepřízni osudu s humorem.“

Poslední kousavou poznámku jsem přešel. Nemělo smysl přidávat k hromadě mého neštěstí ještě další problémy. „Proč jste přišel?“ zeptal jsem se. Bál jsem se odpovědi. Opravdu myslel vážně, že mě nechce zatknout? Poptávali se po Lauře a podezírali mě, že v tom mám prsty?

„Chci si jen vyjasnit pár detailů,“ odpověděl. „Pojďme si promluvit.“ Šli jsme do Samuelovy pracovny a posadili se ke stolu, který používal, když si chtěl rozložit mapy nebo nákresy. Gentile mě znovu požádal o mou verzi události z noci, kdy byl zabit Hal. Rozhodl jsem se mu povyprávět celý příběh posledních pár týdnů s dvěma výjimkami. Zamlčel jsem všechno, co se týkalo Laury. Pokud na to sám přivede řeč, po pravdě mu odpovím, ale neměl jsem v úmyslu jít sám s kůží na trh. A neprozradil jsem ani skutečnou povahu Tomasova objevu.

Tu a tam mě Gentile vyzval, abych něco zopakoval, ale většinou jen mlčky poslouchal. Vernon si zapisoval do svého notýsku. Detektiv se zatvářil šokovaně jen jednou, když jsem popisoval přestřelku u North Gate Cemetery. Zdálo se však, že mi věří, což mě překvapilo.

„Takže Ward je mrtvý,“ řekl.

„To nevím. Dopravili ho do nemocnice. Pořád je v Kuvajtu.“

„Ten reportér, Ari Zakar, zemřel. Proběhlo to tady všemi zprávami. Prý nafilmoval svou vlastní smrt.“

Při jeho slovech mi před očima znovu vytanula vzpomínka na Ariho, jak klesá k zemi a z ramena mu padá kamera. V marném pokusu zahnat ji jsem si přitiskl dlaň k očím.

Gentile vytáhl kapesník a osušil si čelo. Už předtím jsem si všiml, že se mu leskne potem. Vstal a došel k oknu, kde zůstal stát zády ke mně.

„Trochu jsem si prověřil tu ženu, Eris Hainesovou alias Hansenovou. Má dost pestrou minulost. Byl na ni vydán zatykač pro těžké ublížení na těle v jiné záležitosti. A jsem přesvědčen, že byla pravděpodobně zodpovědná za vaši autonehodu.“

Kdyby se mě někdo před chvílí zeptal, jestli mě může ještě něco překvapit, nevěřícně bych se mu vysmál. Jenže tohle byl šok. Vyskočil jsem ze židle a vrhl se k němu, abych mu viděl do obličeje. „Jak jste to zjistil?“

„Kolegové, co dělají na kradených vozidlech, zabavili v jedné dílně dodávku. Barva i známky nárazu odpovídaly našemu popisu. Vaše auto bylo záměrně vytlačeno ze silnice. Dosledovali jsme ho až k ní.“ Odmlčel se. „I tak jste ale jel nepřiměřenou rychlostí. Jestli to byl jeden z rozhodujících faktorů nebo ne, to se nikdy nedozvíme.“

Nebyl jsem zodpovědný za Samuelovu smrt. Ze srdce mi spadl obrovský kámen, jako kdyby ze mě právě vymítač vyhnal samotného ďábla. „Děkuju, že jste mi to řekl,“ pronesl jsem vděčně.

„Ještě to sepíšeme. Chci, abyste se zítra zastavil a podepsal zprávu.“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Udělám, cokoliv chcete. A co Halova vražda?“

„Nejspíš skončí mezi odloženými případy. V tuhle chvíli nemám nic jiného než podezření a vaši výpověď.“

Když jsem jej doprovázel ke dveřím, ukázal Gentile na spoušť kolem sebe. „Vernon tady ještě zůstane a zdokumentuje škody. Pojišťovnu odkažte na mě. Nemůžu se dočkat, až ty vandaly najdu.“

Následující týdny byly rušné. Dorazil bankovní převod autorizovaný ještě před Ariho smrtí na přibližně sedmdesát tisíc, což byla část z prodeje bytu, o kterou se se mnou na jeho přání Tomas rozdělil. Jen zlomek jeho skutečné ceny. Nečekal jsem, že se mi Tomas ozve, ale předpokládal jsem, že jeho žal nad ztrátou Ariho je obrovský.

Větší část peněz padla na zaplacení péče o Evelyn na příští rok. Jakmile jsem dal svůj život zase trochu do pořádku, zašel jsem ji navštívit. Žila v garsonce ve fádním činžáku z hnědých cihel v centru. Když jsem zaklepal, uslyšel jsem zavrzání jejího vozíku, dveře se otevřely, a ještě než jsem mohl vejít, přitiskla se ke mně. Taktak jsem se k ní stihl sklonit, aby mě objala. Přivinula se ke mně a uběhlo dobrých pár minut, než byla ochotná mě zase pustit.

Už na sobě měla pyžamo a župan, takže jsem málem přišel pozdě. Jak jí to jen její artritida dovolila, natáhla své zdeformované prsty a přitiskla si je ke tvářím. Do očí se jí nahrnuly slzy. Řinul se z ní příval slov: „Bála jsem se, že už tě nikdy neuvidím. Zkoušela jsem to znovu a znovu. Ale v nemocnici mě za tebou nepustili. Prý jen blízké příbuzné. Tolikrát jsem ti volala! Dokonce i napsala dopis! Našel jsi ho?“ Uprostřed věty se zarazila a prohlížela si můj obličej. „Co se ti stalo? Ty jizvy na tváři?“

„To nic není, Evelyn. S tím si nedělej starosti. Teď jsem tady. Všechno je v pořádku.“ Dotlačil jsem ji k pohovce a posadil se vedle ní. Zahanbeně jsem musel přiznat, že tohle byla má první návštěva u ní doma. Staral se o ni Samuel, a když jsme se setkali, vždy to bylo na vycházce, kterou naplánoval, při večeři nebo o sobotním odpoledni u nás doma. Když byl pryč, najal pro ni nějakou placenou výpomoc.

Byt byl přeplněný věcmi, ale i přesto dokonale uklizený. Nedokázal jsem pochopit, jak ho se svým handicapem dokázala takhle udržovat. Na stolku vedle pohovky ležel dávkovač léků s oddělenými přihrádkami na jednotlivé dny v týdnu, poloprázdná sklenice s čajem a balení papírových kapesníků. Měla malou televizi, rádio, knihy a obývací stěnu, prostou kuchyň, koupelnu a oddělený prostor s postelí. Byl tady jeden kus kvalitního nábytku – komoda, která kdysi patřila Samuelovi. Na ní se těsnaly zarámované fotografie: na jedné byla ona se Samuelem, na zbytku já – s ní na procházce v Central Parku, já jako batole s rozpouštějícím se kornoutkem zmrzliny, školní fotky od základky po univerzitu. Trochu mě to překvapilo.

Rozhodl jsem se, že o Halově hře ani cestě do Iráku jí nic neřeknu. Jen by ji to rozrušilo. „Omlouvám se, že jsem se tak dlouho nezastavil, Evelyn. Musel jsem se s tou nehodou vyrovnat a bez Samuela jsem se cítil úplně ztracený. Musel jsem se s tím vypořádat po svém.“

„Víš, že prodal váš byt? Chtěla jsem tě varovat. Samuel ti to chtěl po návratu říct, ale nestihl to. Prosila jsem ho, aby to nedělal. Byl to tvůj domov, ale neposlechl mě.“

Napadlo mě, kolik toho o celé věci vlastně ví. „Řekl ti, proč ho chce prodat?“

„Aby pomohl muzeu. Ochránil jeho poklady. Byl to dobrý člověk, ale zašel moc daleko. Prodal tvé dědictví. To nebylo spravedlivé.“ Usmál jsem se a řekl: „Stalo se a zvládl jsem to docela dobře.“ Samuel a Evelyn se znali strašně dlouho a věděl jsem, že se jeden druhému svěřovali. „Když už je řeč o pokladech, vzpomínáš si na mou truhličku – tu, kterou mi Samuel dal k narozeninám?“

„Samozřejmě. Pořád sis s ní hrál.“

„Samuel mi jednou řekl, že je součástí mého původu. Začal jsem nad tím přemýšlet. Nevíš něco dalšího? Mluvil s tebou někdy o mých rodičích? Nemáš nějaké fotky, které jsem neviděl? Dopisy? Cokoliv?“

„O ničem nevím.“

„Já jen, že jsem začal mít pochybnosti… přemýšlel jsem o své minulosti v Turecku.“

Ve zdánlivě podvědomém gestu si přejela rukou přes srdce. „Když jsem do téhle země přišla poprvé, řekla jsem si: ‚Máš novou šanci. Jestli budeš pořád myslet na špatné vzpomínky z minulosti, stanou se z nich démoni vznášející se v tvém nitru. Zapomeň na ně.‘ A přesně to jsem udělala. Nepřivolávej potíže a neptej se na to, Johne. Nijak ti to nepomůže.“ Celou dobu mi uhýbala pohledem, což u ní bylo opravdu nezvyklé. Možná ji příště, pokud skutečně něco tají, zastihnu ve sdílnějším rozpoložení.

Ještě chvíli jsme si povídali, ale Evelyn se začínala cítit unavená. Uložil jsem ji ke spánku, vyděšený bolestným zasténáním, s nímž se zvedla z vozíku a lehla si do postele. Políbil jsem ji na čelo a popřál dobrou noc.

O pár dní později jsme společně navštívili Samuelův hrob. Převaha se vyrovnala. Pověst enfant terrible už mi nepřipadala tak přitažlivá a Samuelovu auru světce oslabily hmatatelné následky katastrofy, kterou rozpoutal. Byl jsem vděčný za shledání s ním i za obnovení hezkých vzpomínek nezkalených pocitem viny.

Pronajal jsem si malé apartmá v Astorii a pokusil se oživit své podnikání. Dosáhl jsem jen omezeného úspěchu, protože jsem se musel stále potýkat s následky autonehody. Jakmile se pomluvy jednou rozšíří, fakta je jen tak nerozptýlí. Provize přicházely, jenže ne dost rychle. Tahle branže z velké části závisí na společenském dění. Pořádání večírků, obědy ve vyhlášených restauracích, drahé oblečení. Moje kariéra byla odsouzená k nezdaru, pokud nějakým zázrakem nepřijdu k dostatečné hotovosti.

Jedna událost mi vlila naději do žil. Na hromadě nevyřízené pošty ležel i dopis, který mi poslal právní zástupce z prestižní adresy na londýnském náměstí Lincoln’s Inn Fields. Přišel v prosté obálce z nažloutlého papíru. Zvědavě jsem ji otevřel. Vypadl z ní katalog aukční síně a dopis pro mě na bílém hlavičkovém papíře advokáta Arthura S. Newhouse. Obracel se na mě jménem svého klienta, který si přál, abych ho zastupoval na aukci v síni Sherrod’s 13. října při koupi rukopisu ze 17. století. Když jsem uviděl provizi – pětadvacet procent z kupní ceny odhadované alespoň na sto padesát tisíc liber – spadla mi čelist. A má mi být vyplacena záloha na pokrytí výdajů.

Jenže v tom byl háček. Jako ostatně vždycky, když se zdálo, že se na mě konečně usmálo štěstí. Jakmile rukopis získám, v žádném případě se ho nesmím pokusit přečíst. „Dokument má údajně ohavnou historii,“ psal Newhouse. „Tento požadavek byl vznesen pro vaši vlastní ochranu.“

Provize by mě nepochybně zase postavila na nohy, ale naučil jsem se příliš lákavým nabídkám nedůvěřovat, dokud neuvidím nějaký důkaz. Právě když jsem vzal do ruky mobil, abych kontaktoval londýnskou kancelář, telefon zazvonil. Na druhém konci se ozvala Corinne. A to, co měla na srdci, všechny myšlenky na rukopis ze 17. století okamžitě zaplašilo.

XXXIX

Nové informace, které Corinne získala, mě uvrhly do horečnaté aktivity. Veškerý čas, který jsem nevěnoval snaze znovu si uspořádat život, padl na tenhle nový úkol.

Mé úsilí přineslo své plody a dosáhlo vrcholu ve středu 10. září večer. O půl deváté jsem v předstihu prošel dveřmi na setkání, které jsem sjednal. Galerie byla prázdná, ale z kanceláře sousedící s výstavní síní jsem slyšel ruch. Brzy nato se objevil Phillip Anthony a zavřel za sebou dveře.

Bylo zábavné sledovat šokovaný výraz v jeho tváři, když mě uviděl. Otevřel ústa dokořán a zase je zavřel jako uvolněná vrata od stodoly za jarní bouře. Dobrou minutu hledal slova.

„Teda, Johne,“ vysoukal ze sebe konečně, „jsem rád, že tě vidím. Tebe bych tady nečekal.“ Překonal svou momentální nervozitu a prohlížel si mě skrz tlusté brýle. „Co se ti to stalo s obličejem? Vypadáš, jako bys prohrál pár utkání v boxu, kamaráde.“

„Trochu jsem cestoval, Phillipe, na dost nebezpečná místa.“

„Přivezl jsi nějaké sběratelské lahůdky? Vždycky mám zájem, jak jistě víš.“

„Nic, co by tě zajímalo.“

Předstíral zklamání. „Nesou se klepy, že na tom nejsi moc dobře. Tohle podnikání je vrtkavé jako ženská. Myslíš si, že máš všechno pod kontrolou, a ona tě opustí.“ Odmlčel se, abych měl možnost plně docenit jeho ostrovtip.

„Zvládnu to. Ale díky za soucit.“

„Vím, že je to pro tebe citlivé téma, ale pokud bys přemýšlel o prodeji čehokoliv ze Samuelových sbírek, rád ti pomůžu.“

Překlad: dostaneš čtvrtinu jejich skutečné ceny.

„Vlastně se ze všech sil snažím zachovat jeho sbírku kompletní. Tak by si to Samuel přál.“

Špatně si má slova vyložil. „A tak, celá kolekce. Při takovém objemu budeme muset kapánek níž s cenou.“

„Nemám v úmyslu ji prodat, Phillipe.“

V rozmáchlém gestu natáhl paži a podíval se na hodinky. Vyhrnula se mu manžeta košile a odhalila jaterní skvrny a šedé chloupky rašící z mrtvolně bledé kůže. „Rád bych si s tebou popovídal, ale očekávám klienta. Měl by přijít každou chvíli.“

„Já jsem tvůj klient, Phillipe.“

Obočí i vysoké, lesklé čelo se mu zvlnilo do zamračeného výrazu. „Měl jsem dojem, že jsi mě právě odmítl.“

„Chci říct, že to já jsem si sjednal schůzku. Tuším, že na jméno Bernard White.“

„Má si přijít ověřit pravost jednoho předmětu pro svého kupce. Jak to víš? Zastupuješ ho?“

„Žádný Bernard White neexistuje. Trochu jsem si s tebou pohrál. Celé jsem si to vymyslel.“

Konečně odložil své strojené řečičky. „Ty parchante! Nechal jsem čekat dva další zájemce, protože jsem si myslel, že od tvého záhadného klienta dostanu lepší cenu. Plýtváš mým drahocenným časem. Vypadni odsud!“

Myslím, že přesně v tu chvíli se můj pocit z toho člověka navždy změnil. Jakýsi náhlý posun, jako když se slunce za úsvitu najednou vyhoupne nad obzor a odhalí skutečnou tvář okolní krajiny. Jeho diletantství zmizelo a uvolnilo prostor zcela jiné osobnosti. Poznal jsem ji u několika nejbohatších sběratelů, kteří mi zkřížili cestu. Vždy to byli muži. Jejich hlavním rysem byla bezohlednost.

Vykročil jsem k jeho kanceláři. „Proč to povídání nedokončíme ve tvé kanceláři?“

„Není potřeba.“ V nedůstojném chvatu doběhl ke dveřím a postavil se přede mě s rukama složenýma jako bulteriér střežící si svou kost.

„Vím, že je tam, Phillipe. Víc než hodinu jsem čekal naproti přes ulici. Viděl jsem ji vcházet.“

„Do toho ti nic není, Johne.“

Dveře se otevřely. Phillip se nervózně ohlédl a pak ustoupil stranou. Do místnosti vstoupila Laura. „Nech toho, Phillipe. Zjevně už to ví.“ Kolem očí měla patrné známky napětí, to byl však jediný náznak stresu. Opustila svůj hippie vzhled a podobala se teď spíše matróně ze snobské části Manhattanu – drahé, na míru šité sako, pouzdrová sukně spadající těsně pod kolena, lodičky od Christiana Louboutina. Kolem krku jí visel náhrdelník z opálů a malých broušených diamantů.

Dostal jsem vztek, že nade mnou málem zvítězila, ale ovládl jsem ho a snažil se soustředit na svůj konečný cíl.

„Kdo by si pomyslel, že se při volbě kariéry rozhodneš pro těžký zločin, Lauro?“

Phillip, jako vždy galantnost sama, se jí okamžitě zastal. „Nemyslím, že sarkasmus je na místě. Měl bys jít.“

„Půjdu, až tady skončíme.“

Laura ho poplácala po paži. „Hádkou se nic nevyřeší. Nemá smysl rozcházet se ve zlém.“

Ve zlém? Se všemi lidmi, které poslala na smrt – v jaké realitě to vlastně žije?

Phillip otevřel ústa k protestu, ale nakonec si to rozmyslel. Došel ke vstupním dveřím a do zařízení na stěně zadal kód pro zamknutí. Přes přední výlohu se spustila mosazná mříž. Uvedl nás do své prostorné a přepychově zařízené kanceláře. Nábytek navržený Frankem Gehrym, perské koberce zakrývající větší část podlahy a obraz od Tintoretta vystavený na stojanu v rohu místnosti. Plochá televizní obrazovka zavěšená na zdi naproti pracovnímu stolu zřejmě sloužila jako marketingová podpora při prodeji.

„Krásný šperk,“ řekl jsem Lauře.

Přejela si prsty po náhrdelníku. „Dědictví po Mině. Upřímně si myslím, že mně sluší víc.“

Dědictví, které ti nikdy nechtěla odkázat.

Phillip zavřel dveře a přešel ke svému stolu. Vytáhl láhev koňaku Rabelais a všem třem nám nalil.

„Takže,“ začal jsem. „většinou jsou to jen dohady, ale vsadím se, že jsem zatraceně blízko pravdy. Hal se kolem alchymistické skupiny točil, ale nikdy to nedotáhl na ústředního hráče. Nejspíš ani neznal jejich skutečnou totožnost. Ward byl Saturn, Eris byla Venuše a Tazar byl Mars. Shim byl příliš narušený, než aby se mohl stát plnohodnotným členem. Ty, Phillipe, jsi byl Merkur. Nejprve mě napadl Jupiter, jenže na vůdce nejsi dost tvůrčí. Původním Jupiterem byla Mina jako čarodějka. Když zemřela, ucítila jsi příležitost, Lauro, a převzala její roli.“

Znovu si pohrávala s náhrdelníkem. „Nejspíš musím hledat kompliment všude, kde je to jen možné. Jak jsi to zjistil?“

„Eris měla vytetovaný symbol Venuše. Později na hotelovém pokoji v Bagdádu si Ward vyhrnul rukáv a taky odhalil tetování na paži, protažené malé h s přeškrtnutou nožičkou. Symbol Saturnu. Tvrdila jsi, že Saturn byl Hal. Ve svém dopise mě Hal upozornil na pět protivníků. Kdyby byl skutečně Saturn, znamenalo by to, že mezi ně počítá i sebe. Trochu hloupé. I když byl váš vztah složitý, znala jsi Minu dostatečně dobře, abys byla v ideálním postavení mít vše pod kontrolou. Vždyť jsi proboha žila v jejím bytě! Gip mi prozradil, že se k tobě Hal nikdy nechtěl vrátit. Souhlasil jen s tím, abys dočasně bydlela v bytě na Sheridanově náměstí, to je vše. Personál ví o každičkém pohybu nájemníků. Díky tomu si dokáže udržet práci. Jakmile jsem se vrátil do New Yorku, jedné známé se podařilo prolomit kódování, pod nímž jste skrývali svou identitu, a všechno mi potvrdila. Takže na Warda jsi měla kontakt ty, ne Tomas. Jak do toho vůbec zapadal?“

„Ten směšný blázen,“ odfrknul si Phillip. „Myslel si o sobě, že je kdovíjaký grand, a přitom pro nás dělal jen špinavou práci. Příležitostně jsem zprostředkoval několik jeho prodejů. Tak jsem se s ním seznámil. Bral alchymii opravdu vážně, stejně jako ta jeho banda kriminálníků. Dokážete si to představit? Shim – ta zrůda, se kterou cestovala Eris, se málem vyhodil do povětří, když se snažil vyrobit z olova zlato. Ukázal vám Ward své soukromé ‚muzeum‘? Pěkný mišmaš. Některé rukopisy jsou opravdu vzácné a má tam pár hezkých blízkovýchodních předmětů, ale vesměs je to všechno druhořadé kvality nebo rovnou padělky.“

Na Phillipa odjakživa zabíraly lichotky. „To od vás bylo chytré, poštvat Wardovu skupinu nejdřív proti Samuelovi, pak Halovi a nakonec i proti mně, zatímco jste se vy dva schovávali za nimi. A díky Tomasovu plánu, jak je zneškodnit, jste se jich zbavili navždy. Na domácím hřišti měl Tomas mnohem větší šanci je porazit. Jakmile byli mrtví, nikdo už si je s vámi nemohl spojit. Velmi působivé.“

„To jsou jen domněnky, Madisone,“ řekl Phillip. „Nemáš nic, o co by ses mohl opřít.“

Upil jsem koňaku a vychutnával si jeho jemnou chuť. „Hanně Jaffreyové, která měla k Wardovi mnohem blíž, než byl ochoten přiznat, se nepodařilo rytinu ukrást, když ji Samuel objevil. Lazar a Shim si s ní nakonec poradili. Lazar se rytinu pokusil ukrást z bagdádského muzea během rabování, jenže Samuel to očekával, a tak vám unikla i podruhé. Muselo to být nesmírně frustrující, když jste ji i přes veškeré úsilí nezískali. Když můj bratr zemřel a já jsem ležel bezvládně v nemocnici, povolali jste Hala, aby prohledal náš byt. Teprve tehdy se všechno vymklo kontrole. Hal lhal. Řekl, že nic nenašel, přitom chtěl rytinu prodat a zisk si nechat pro sebe. Věděl, co má vlastně v rukou?“

„Chytil se toho, že rytina nějak souvisí s přeměnou základních kovů ve zlato. Věděl, že je to Kniha Nahum, a uvědomil si, kolik by mu mohla vynést.“

„A tak jste použili Warda a jeho lidi, abyste na mě vyvinuli co největší tlak. Pronásledovali mě, abych uvěřil, že zápasím o holý život. Vždy věděli, kde jsem, protože mi podstrčili štěnici. Ty jsi ji odstranila, abys získala mou důvěru, Lauro. Tou dobou jsem se ti se vším svěřoval, takže už nebyla potřeba. Všechny ty krokodýlí slzy, které jsi pro Hala prolila. To musel být pořádný šok, když jsi zjistila, že se rytinu pokouší prodat. Eris ho konfrontovala. Znovu lhal, jenže tentokrát do té šlamastyky zatáhl i mě. Jeho hlavolamy pro vás byly jako blesk z čistého nebe.“

Laura napjatě poslouchala. „Přilepit se na tebe byla naše jediná možnost, když jsme si uvědomili, že opravdu nevíš, kde rytina je. Hal do hry zahrnul několik prvků, které jsi mohl rozluštit jedině ty, takže jsme bez tebe hlavolam nedokázali rozlousknout. Rozhodně ne brzy. Bylo snazší nechat všechnu práci na tobě. Phillip si myslel, že se za rytinou ženeš, jen abys ji mohl prodat, ale já jsem si nebyla tak jistá.“

Pátral jsem po jakékoliv známce provinilosti, snad lehký ruměnec, který by naznačoval pocit hanby, ale žádnou jsem nenašel.

„Musím přiznat,“ řekl Phillip, „že mě celkem bavilo sledovat, jak se trápíš.“

„A přesto jsem tady. Zvítězil jsem a vy dva jste selhali. Opravdu byste nakonec uskutečnili tu frašku s výměnou v parku u High Bridge?“ zeptal jsem se.

„Pochopitelně že ne,“ odpověděla Laura.

Phillip na Lauru pohlédl přes obroučky svých brýlí jako netrpělivý učitel. „Jaký má smysl se o tomhle bavit? Žádné vysvětlení mu nedlužíme. Těsně před koncem hry jsme tě porazili, Madisone. Vážně smůla.“

„Ale no tak, Phillipe. Zasloužím si pár odpovědí, a pokud se chceš vyhnout opravdu škaredé scéně, kdy mě odsud budeš muset vyhodit, tak je i dostanu.“

Obrátil jsem se zpátky na Lauru. „Ty a Phillip jste nastražili dvojí past. Warda a jeho lidi jste pověřili tím, aby mě sledovali. Bez našeho vědomí jste si hlídali i Tomase. Když se mě rozhodl zradit a vyzvedl rytinu, měli jste štěstí. Jak jste ji od něj získali? Vyhrožovali jste mu se zbraní?“

„Opravdu si mě umíš představit, jak mávám pistolí?“ zahihňala se Laura. „Kdepak, jen zbraní peněžní povahy. Phillip měl styky, takže jsme za rytinu mohli získat mnohem lepší cenu. Tomas poměrně rychle přišel k rozumu. A nechali jsme ho udělat si fotku. Víc nepotřeboval. Mohl sis za to sám.“

„Jak to?“

Laura poklepala na okraj své skleničky. „Ani ses nám neobtěžoval říct o svých plánech utéct z města, Johne. Když jsi odjel do přístavu a Ward to zjistil, zuřil a myslel si, že jsme zašli příliš daleko a ty chceš utéct. A tak jsme museli přijít s únosem. Tomas zase věřil, že bys rytinu odnesl na FBI. Kdyby tomu tak nebylo, možná by ji mně a Phillipovi nikdy nedal.“

„Zatímco jste Wardovu a Erisinu pozornost upoutali na mě, Tomas zamířil zpátky do Iráku.“

„Hal nebyl jediný, kdo dokázal nastražit dobrou past.“

„Chápu, jak na tom vydělal Tomas, ale co z toho měl Ari?“

„Ari s tím nikdy neměl nic společného. Ward a jeho lidé se honili za snem. I Tomas chtěl ze všeho nejvíc najít poklad. Oba rytinu chápali především jako prostředek k získání svého cíle.“

Hodil jsem do sebe zbytek koňaku a vstal. „Po tom utrpení, kterým jsem si prošel, mi tu rytinu můžete alespoň ukázat.“

„Ale chlapče,“ vstoupil do rozhovoru Phillip. „My k tobě nemáme žádné závazky.“

„Možná nebudete mít na vybranou.“ Ať se klidně chová povýšeně, já jsem s prázdnýma rukama nepřišel. Měl jsem prst na spoušti a jen jsem čekal, až ji budu moct stisknout.

Laura ho poplácala po ruce. Phillip doslova zčervenal radostí. „Nemá přece smysl chovat se agresivně,“ řekla.

Phillip vzal ze stolu dálkový ovladač a stiskl na něm tlačítko. Televizní obrazovka tiše zajela na stranu. Vedle Michelangelovy kresby a obrazu snad od Vermeera ve výklenku na polici ležela Nahumova rytina.

Měla typicky nazelenalou barvu olivínového bazaltu, ztmavlou po dlouhodobém vystavení kyslíku. Ještě nebyla vyčištěná. V rýhách jsem viděl zanesený načervenalý prach. Bylo to logické. Nenechali ji vyčistit, protože analýza prachu mohla potvrdit stáří tabulky i její pravost.

Přejel jsem rukou po osmicípé hvězdě, o níž mluvil Tomas. Rytina působila majestátně, jako by Nahumova vášeň do kamene nějak vtiskla život a duši. Na okamžik mi proroka, jehož velkolepý plán vyšel nazmar, bylo líto. Bohatství, jež chtěl získat pro Judské království, zůstane i po tisíciletích v asyrských rukou. „Až ji prodáte, Tomas asi dostane svůj podíl?“

„Samozřejmě. Výnos ze Samuelova bytu by nikdy nepokryl všechny výdaje spojené s restaurací chrámu a ostatních nálezů.“ Phillip znovu stiskl tlačítko na ovladači a obrazovka zajela zpět na místo. „V tom případě si já vezmu toho Vermeera.“

Phillip se cynicky zasmál, zvedl lahev koňaku a tázavě zvedl obočí. Zavrtěl jsem hlavou. On ani Laura se svého drinku ani nedotkli.

„Trochu mě překvapuje, jak ochotně jste se vzdali pokladu. Rytina má hodnotu dvaceti milionů, ale cena Midasovy klenotnice je nevyčíslitelná.“

„Vrabec v hrsti, příteli, vrabec v hrsti,“ prohlásil Phillip.

„Nejsem tvůj přítel.“

Zjevně se mi povedlo Phillipa rozhodit, protože na mě okamžitě vyštěkl: „Myslel jsem, že tady vedeme civilizovaný rozhovor. Neskákej mi do řeči! Ward si dělal iluze o tom, jak snadné bude poklad převézt. Ale realisticky, jak by se mohl zmocnit chrámových pokladů a dopravit je sem, když si nedokázal poradit ani s Tomášem?“

„Měl na to své lidi, soukromou ochranku.“

„Za daných okolností by to nestačilo. Rabování v muzeu se ukázalo jako příliš velký problém. Když FBI rozeslala popisy ukradených děl, nechat se chytit i s tím sebemenším exponátem člověka dostalo do slušných potíží. Nemluvě o místních. Přece si nemyslíš, že věděli, o co jde? Mohl by sis najmout celou armádu zlodějů a stejně by ses přes ně nedostal. Chrám je navíc na pozemku chaldejské církve. Myslíš, že by se jen tak dívali jinam, zatímco by Ward plnil náklaďáky? Katolíci se tak snadno se svým majetkem nerozloučí. Vsadím se, že ten nález nikdy nezveřejní. My s Laurou jsme spokojení se svým nicotným podílem.“

„Chaldejská církev ze všech sil chrání starožitnosti uprostřed války. Každým dnem čelí hrozbám, a přesto se snaží obnovit Nahumův hrob i synagogu. Jenže ty nemáš kouska slušnosti v těle, Phillipe.“

Usmál se a přešel mou urážku bez povšimnutí. „Nic nedostaneš, Johne, a ze všeho nejmíň toho Vermeera. Vždyť má proboha stejnou cenu jako Nahumova rytina.“

„Rytina je kradená. Nemůžeš ji bezpečně prodat.“

„O tom neexistují žádné důkazy. Žádné muzejní záznamy, žádné identifikační štítky.“

Řekl jsem si, že teď je ta nejvhodnější chvíle vyložit karty. Vytáhl jsem z kapsy telefon a ukázal mu ho. „Než jsem sem vešel, zavolal jsem si. Celou dobu jsem telefon nechal zapnutý. Na druhém konci sedí můj přítel a nahrává každé slovo.“

Moje poslední poznámka nevyvolala kýžený efekt. Laura si pobaveně odfrkla a Phillip se otevřeně rozesmál. „To je starý trik. Opravdu sis myslel, že na mě bude stačit? Nejsem blázen. V mé kanceláři se odehrávají soukromé konverzace. Mám klienty, pro které je diskrétnost nutností. Nikdy nevíš, kdo se snaží poslouchat. Dneska už existuje spousta užitečných technologií a já je rád používám. Není tady signál.“ Když jsem telefon zkontroloval, našel jsem oznámení, že síť není dostupná. „Tak půjdu na policii.“

„Nevěřili ti ani to s Halem. K prohledání galerie by potřebovali soudní příkaz a ten musí podepřít důkazy. Než se sem dostanou, bude rytina dávno pryč.“

Laura lehce pokrčila rameny, jako by chtěla naznačit, že ona s tím nic nezmůže, že to jde všechno mimo ni.

Cítil jsem, že moje trpělivost přetéká a znovu se o mě pokouší vztek. „To pro tebe Ari a Samuel nic neznamenali?“

„Hlavně nám tady nezačni kázat, Johne. Tys ji chtěl jen pro sebe. Na ten hřbitov jsi poprvé šel, aniž bys to někomu řekl. Správce tě popsal.“ V jejím hlase nebyla žádná zášť, leda nepatrně pobavený tón, že na mě vyzrála. Zavánělo to schizofrenií – její morální prázdnota a schopnost chápat vše jako hru bez ohledu na následky.

Phillip mě pustil ven. Zamířil jsem o půl bloku na východ k elektrikářské dodávce, zkontroloval, že mě Laura ani Phillip nesledují, a zavolal. Boční dveře auta se otevřely. Gentile vypadal ustaraně. „Slyšeli jsme jen praskání,“ řekl.

„Phillip Anthony ve své kanceláři nainstaloval rušičku.“ Rozepnul jsem si košili, zatáhl za dráty a lepicí pásku a podal mu diktafon.

Moc dobře jsem toho muže neznal, ale hádal bych, že něčeho jako úsměvu není schopen. Vyvedl mě z omylu a spokojeně se zazubil. „Staromódní metodu beru všemi deseti. Bylo od vás chytré, že jste udělal obojí. Jinak bych vás mohl podezírat. Nahrál jste všechno?“

„Každé slovo. Mají to spočítané.“

Zatímco spolu s agentem FBI z Programu pro nalezení ukradených uměleckých děl nahrávku poslouchali, sledoval jsem v dodávce obrazovku se záběrem na vstup do galerie. Jak mřížemi na oknech prosvítalo světlo, měl jsem pocit, že podle stínů vidím, jak se uvnitř pohybují. Nebyl tam žádný zadní východ. Laura ani Phillip neodešli. S trochou štěstí bychom mohli zaznamenat trojitý zásah, jestli má ten Vermeer a Michelangelo podobně pochybný původ.

„Výborně, zní to skvěle,“ prohlásil Gentile. Agent FBI přikývl na souhlas a někomu zatelefonoval. V řádu minut už u chodníku před vchodem do galerie zastavila dvě neoznačená auta. S potěšením jsem si počkal, až budou Phillipa a Lauru odvádět v poutech.

Ještě než následujícího dne půjdu za Gentilem na stanici, abych podepsal kompletní zprávu, rozhodl jsem se, že se potřebuju uklidnit, a o osm bloků si zašel ke Kennymu.

Když jsem se vloudal dovnitř, stála za barem Diana. Posadil jsem se. Dokázala se přinutit jen k chabému úsměvu, což mi napovědělo, že je pořád uražená kvůli příhodě s policií.

„Přišel jsem se usmířit,“ řekl jsem.

Vzala mou přítomnost na vědomí odměřeným přikývnutím, zpod baru vytáhla hadr a začala horlivě utírat pult. Neuniklo mi ovšem, že se nijak zvlášť nevzdálila.

„No tak,“ řekl jsem. „To má být konec skvělého přátelství?“

„Lhaní podle mě do definice skvělého přátelství nezapadá.“

„Mám na svou obranu polehčující okolnosti.“

„To má každý.“

„Tvoje věštba se splnila do puntíku. Bohužel pro mě.“

Tohle probudilo její zájem. „Jak to?“ Pak si všimla mého obličeje. „Co se ti stalo?“

„Pronásledovalo mě pět maskovaných zabijáků, jeden z nich se málem usmažil, když se snažil vyrobit zlato. Stříleli po mně, omráčili mě, málem mě kousl gigantický pavouk, unesli mě a odvlekli do cizí země.“

Měla co dělat, aby se nerozesmála, což se snažila zakrýt neustálým přikyvováním. „Ty jsi teda potížista, Johne. A můžu se zeptat, proč tě stihl takový trest?“

„Mysleli si, že znám tajemství pokladu krále Midase.“

Diana už to nevydržela a vybuchla smíchy. „To je tak scestné, že se to ani nedá považovat za lež. I přes to všechno jsi mi chyběl. Musíme ale uzavřít přísahu.“

„Nemám s sebou žádnou žiletku. Bez ní se pokrevní přísaha neobejde.“

„Slovně to bude stačit. Ve vší vážnosti chci, abys mi slíbil, že už mi nebudeš lhát.“

Napřáhl jsem ruku a ona k ní připojila svou.

„A taky se musíme dohodnout, že už mi nebudeš věštit.“

„Platí,“ řekla.

Ještě chvíli jsme si povídali, než si její pozornost vyžádala skupina nově příchozích hostů. Vzpomněl jsem si na její poslední předpověď: po smutku následuje štěstí. I když jsem měl z vydařené odplaty radost, zatčení Laury a Phillipa můj žal zmírnilo jen dočasně. To, že jsem kvůli nim přišel o bratra a Ariho, mě bude bolet navždy.

Z Iráku jsem si domů přivezl jednu vzpomínku. Vytáhl jsem ji a podržel v dlani. Zlaté jablko s každičkou vráskou ve slupce, rýhou, žilkou a vroubkovaným okrajem jediného lístku tak dokonale vytvarovaného, až byste přísahali, že někdo dotykem ruky proměnil skutečné jablko ve zlato.

Zůstal jsem až do zavíračky. I v tuhle pozdní hodinu se Bleeckerova ulice hemžila lidmi. Už jsem se tady cítil trochu nepatřičně. Byla to jen drobná změna. Jako ustrnulé přátelství, když se jeden z vás posune v životě kupředu. V nočním vzduchu byl cítit chlad. Na chodník dopadlo pár listů, první poslové končícího roku. Vzhlédl jsem a uviděl rozsvícená okna v mém starém bytě. O zábradlí balkónu se s pitím v ruce opíral cizí člověk, přesně jako jsem to dříve dělával já. Zamával jsem mu. Pokynul mi skleničkou. Snad předzvěst lepších časů, zadoufal jsem.

Mezopotamská civilizace

Mezopotámie je slovo řeckého původu a znamená „zemi mezi dvěma řekami“ – oblast ohraničenou Eufratem a Tigridem, která přibližně odpovídá dnešnímu Iráku. Doporučenou literaturou pro každého, kdo by se o raných dějinách tohoto regionu chtěl dozvědět více, je obecně uznávaná kniha profesora Lea Oppenheima, Starověká Mezopotámie: portrét zaniklé civilizace. Následující výklad jen velmi stručně shrnuje tři hlavní mezopotamské kultury.

SUMEŘANÉ

To, zda byli Sumeřané původním obyvatelstvem jižní Mezopotámie nebo do oblasti přišli odjinud, není známo. Jejich řeč nebyla příbuzná se semitskými jazyky a dodnes se ji nepodařilo přiřadit do žádné ze známých jazykových rodin. Intenzivní zemědělství, zavlažovací systém a dělba práce vytvořila pro Sumeřany příhodné podmínky pro rozvoj prvních městských států ovládaných králi-veleknězi. Města byla uspořádána kolem chrámu a spadala pod ochranu konkrétního božstva. Sumeřané dosáhli v mnoha ohledech tak výjimečného pokroku, že jejich civilizace představuje v lidském vývoji významný evoluční zlom. Sumeřané vynalezli geometrii a šedesátkovou číselnou soustavu, která je užívána dodnes (například pro měření úhlů či času), lunární a solární kalendář, kolo, primitivní vůz a klínopis, první písmo.

Období sumerské civilizace (př. n.l.)

Ranědynastické období (sumerské městské státy) 3100-2390

Novosumerské období 2168-2050

ASYŘANÉ

Pravlastí Asyřanů bylo území mezi řekami Eufrat a Tigris v severní Mezopotámii (oblast severně od dnešního Bagdádu), kde dostatečné srážky umožňovaly rozvinout zemědělství bez potřeby intenzivního zavlažování. Starověcí Asyřané byli příslušníky semitských kmenů proslulých obratným zacházením s lukem a jezdeckým uměním. Asyrská civilizace zažila několik vzestupů a pádů, ale v dobách svého největšího rozkvětu v 7. století př. n.l. ovládala celou oblast Levanty na Blízkém východě, Egypt, Frýgii a dnešní území jihozápadního Iránu. Asyřané vyvinuli složitý systém správy a jsou považováni za zakladatele nejstarší říše světa.

Období asyrské civilizace (př. n.l.)

Staroasyrské období 1869-1837

Středoasyrské období 1350-1000

Novoasyrské období 883-612

Asyrští králové, 722-609 př. n.l.

Sargon II. 722-705

Sinacherib 705-681

Asarhaddon kolem 681-669

Aššurbanipal kolem 669-627

Aššur-etel-iláni kolem 631-627

Sín-šarra-iškun kolem 627-612

Aššur-uballit II. kolem 612-609

BABYLOŇANÉ

Babyloňané byli rovněž semitským etnikem. Své jméno odvozovali od Babylonu, kde sídlili jejich králové. V období svého největšího rozmachu se babylonská říše rozkládala na území sahajícím od moderního Egypta po Irán. Šestý babylonský král, Chammurapi, vydal první zákoník na světě. Babyloňané dosáhli velkého pokroku rovněž v architektuře, matematice, astronomii a astrologii. Jako první začali užívat zvěrokruh a Babyloňan Seleukos ze Seleukie byl zřejmě prvním stoupencem heliocentrického modelu v astronomii, podle něhož Země i ostatní planety obíhají kolem Slunce.

Období babylonské civilizace (př. n.l.)

Starobabylonské období 1950-1651

Středobabylonské období 1651-1157

Novobabylonské období 625-539

Poznámky

Prolog

1) Bohové nás opustili: internetové stránky o Sumeru, www.ancient-wisdom.co.uk/iraqur.htm. „Nářek nad zkázou města Uru“ byl do češtiny původně přeložen Luborem Matoušem v knize Mýty staré Mezopotámie (Praha: Odeon, 1977).

Kapitola 4

2) Na vystoupení Bruce Springsteena: Crawdaddy!, únor 2005. Z webových stránek podniku U Kennyho (Kenny’s Castaways) popisujících tamní koncert Bruce Springsteena.

Kapitola 8

3) Každičký jeho kámen je nasáklý krví: generálporučík George Molesworth, Afghanistan, 1919: An Account of Operations in the Third Afghan War (London and New York: Asia Publishing House, 1962).

Kapitola 11

4) Pokud jde o Judejce Chizkijáše: Israel Finkelstein – Neil Asher Silberman, Objevování Bible: Svatá písma Izraele ve světle moderní archeologie (Praha: Vyšehrad, 2007), s. 232. Překlad Marie Čapková.

5) Aššurbanipal nechal nepřítele setnout. H.W.F. Saggs, The Might That Was Assyria (Londýn: Sidgwick & Jackson, 1984), s. 113.

6) Kdokoliv rytinu odnese: Sir Ernest Alfred Wallis Budge, The Babylonian Story of the Deluge and the Epic of Gilgamesh with an Account of the Royal Libraries at Nineveh (Londýn: British Museum Dept. of Egyptian and Assyrian Antiquities, 1920).

7) Kniha vidění Nahuma Elkóšského: Nahum 2-3 (Český ekumenický překlad bible, mírně upravený pro potřeby této knihy).

Kapitola 13

8) To, co jest dole: Adam McLean, „The Emerald Tablet of Hermes“, internetové stránky o alchymii www.levity.com/alchemy/emerald.html.

9) To my svým pohledem: Michael Baigent – Richard Leigh, The Elixir and the Stone (Londýn: Random House, 1997), s. 19-26.

10) Jedna humorná odbočka, náš anglický král Jan: tamtéž, s. 70-71.

15 Například zvon představuje spojení: tamtéž, s. 62.

Kapitola 20

16 Kdo napsal Mutus Liber?: Adam McLean, internetové stránky o alchymii www.levity.com/alchemy.

Kapitola 21

17 Většina judejských Židů tehdy žila: Israel Finkelstein – Neil Asher Silberman, Objevování Bible: Svatá písma Izraele ve světle moderní archeologie (Praha: Vyšehrad, 2007).

18 Kniha Nahum nebyla proroctvím, ale očitým svědectvím: Laurel Lanner, Who Will Lament Her? The Feminine and the Fantastic in the Book of Nahum (New York: T&T Clark, 2006), s. 7.

Kapitola 25

19 Jedenáctá když Jitřenka vyšla: Ovidius: Proměny (Praha: Svoboda, 1974), s. 297. Překlad Ivan Bureš.

Kapitola 34

20 Obnažena a odvlékána je královna: Nahum 2:8 (Český ekumenický překlad, mírně upravený pro potřeby této knihy).

21 Rabujte stříbro tamtéž.

22 Kam se podělo to doupě lvů: tamtéž.

23 Nikdo tam lvy nevyplaší: tamtéž.

Kapitola 36

24 Ta žena byla oděna: Zjevení Janovo 17:4 (Český ekumenický překlad).

25 Ta šelma, kterou jsem viděl: Zjevení Janovo 13:2 (Český ekumenický překlad).

Poděkování

Při přípravách na napsání této knihy jsem měla pocit, jako bych se chystala vyrazit na dalekou cestu, kterou podniknu sama ve své fantazii. Teprve po čase mi došlo, jak nepravdivá ta představa vlastně byla. Kniha je plodem spolupráce mnoha lidí, a tak se ke mně na mé cestě, jak nabírala na obrátkách, přidala celá řada spolucestujících.

Neskonale vděčná jsem své literární agentce, Denise Bukowské, bez jejíhož úžasného talentu a mezinárodních kontaktů bych se neobešla.

Chci poděkovat také Nicole Winstanleyové z nakladatelství Penguin a editorce Adrienne Kerrové za první smlouvu. Adrienne, tvé rady ohledně výstavby knihy byly neocenitelné, velmi děkuji za porozumění i výborné nápady.

Dovést knihu ze stádia raného rukopisu až na police knihkupectví vyžaduje opravdu schopný tým a mně se poštěstilo pracovat s těmi nejlepšími z oboru: Karen Allistonovou, Mary Ann Blairovou, Barbarou Bowerovou, Danielem Cullenem, Marciou Gallegovou, Yvonne Hunterovou, Lindsey Lowyovou, Mary Opperovou, Lisou Jagerovou, Donem Robinsonem a Katherine Westovou.

Nikdy nezapomenu na nadšení, když jsem se dozvěděla, že má knížka byla zařazena do užšího výběru ceny pro debutující spisovatele britské Asociace spisovatelů kriminálních románů. Tento mezník mi dodal sebedůvěry a profesionální podpory, kterou každý začínající autor potřebuje. Rovněž kolegové z bulletinu kanadských spisovatelů detektivní literatury se ukázali jako obdivuhodní učitelé spisovatelského umění a byznysu i jako skvělí přátelé. Dalším nezapomenutelným krokem na mé cestě byla výhra ceny Arthura Ellise pro nejlepší nepublikovaný román.

Má sestra Ellen a dcera Kenlyn mi byly neochvějnou oporou v dobrém i zlém. Stejně tak děkuji Stephenovi Maderovi a Dinu Pulerovi z Artery Studios v Torontu za úžasnou práci při tvorbě ilustrací, Robertu Raftonovi za fotografie a Helen Hellerové za moudré rady.

Kniha je pouhou literární fikcí, vychází ovšem z historických faktů, proto jsem zavázána dr. Paul-Alainovi Beaulieu z Katedry blízkovýchodních a středovýchodních civilizací z Torontské univerzity za jeho rady ohledně starověké asyrské kultury a terminologie.

„Terénní výzkum“ v Iráku pochopitelně nepřipadal v úvahu, tudíž jsem velmi vděčná mnoha novinářům, bloggerům a fotografům, jejichž bezprostřední zkušenost mi byla cenným pomocníkem.

Obzvlášť chci poděkovat svým přátelům a kolegům, kteří mi poskytli velkorysou podporu i kritický náhled: Maxi Allenovi, Pat Armstrongové, Jan Armstrongové, Joanne Bernstein-Cohenové, Liz Bradyové, Jane Burfieldové, Donně Carrickové, Vicki Delaneyové, Ronu Dixonovi, Cheryl Freedmanové, Josephu Glaznerovi, Madeleine Harris-Callwayové, Peggy Hughsonové, Alanu Lennonovi, Lee Loflovi a Judy a Fredovi Martinovým, Nancy McQueenové, Charlotte Morganové, Eudoře a Johnovi Pendergastovým, Jan Raymondové, Lindě Smithové, Christine Von Aeschové, Basilovi, Robovi a Caroline Wallovým a Richardu Wrightovi.

D. J. Mclntosh

ODKAZ MEZOPOTAMSKÉHO PÍSAŘE

Z anglického originálu The Witch of Babylon,

vydaného nakladatelstvím Penguin Canada

v Torontu roku 2011,

přeložila Jana Žůrková.

Vydalo nakladatelství Rybka Publishers,

V Jirchářích 6,110 00 v Praze.

www.rybkapub.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai