Zelenáč

Andy McNab Robert Rigby

BB/art (2007)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

První kniha nové série: výbušné, rychle se odehrávající a napínavé dobrodružství nabité autentickými podrobnostmi ze služby Andyho McNaba v SAS (volně pokračuje titulem „Odplata“). Danny se rozhodne najít muže, který mu zničil život a vydal ho napospas nadřízeným. Ale jak dokáže vystopovat někoho, kdo je vytrénovaný unikat dopadení, odborníka na sledování a tajné akce? Když Danny podnikne svůj první tah, někdo jiný ho udělá také. Někdo, kdo sleduje Dannyho. Někdo, pro koho je Fergus Watts trnem v oku, kterého se chce zbavit. Jednou provždy.

Zelenáč

Andy McNab, Robert Rigby

SLOVNÍČEK

CTR – průzkum blízkého cíle

DMP – továrna na výrobu drog

ERV – nouzové setkání

FARC – kolumbijská narkomafie

FOB – předsunutá základna

IBS – elita SIS (tajné zpravodajské služby) kontakt – přímý boj s nepřítelem larva – spací pytel

LUP – skryté útočiště

mág – zásobník palných zbraní

MoD – ministerstvo obrany

MOE – způsob přístupu

na hanbě – na stráži

Nálet! – Rozptylte se!

NCO – poddůstojník

NVG – noktovizor, infra pro noční vidění olovo – náboje

OP – pozorovací stanoviště

připravit si zbraň – nabít náboj do komory a připravit se ke střelbě RCB – odvodová komise

recce – průzkum

Regiment – SAS (v žargonu příslušníků SAS) RIB – vyztužený nepotopitelný člun RV – místo setkání

sláma – venkov

slepý terén – terén, kam není vidět ŠOP – běžný operační postup

UGS – podzemní čidlo

VDM – viditelné rozlišovací znamení zásek – když je někdo viděn jako první zaujmout postavení – připravit se na útok

SLEDOVACÍ ŽARGON

aktivátor – ten, kdo informuje tým, že se cíl dal do pohybu beze změn – objekt stojí

foxtrot – jde pěšky

kompletní – uvnitř nějakého prostoru – auta, budovy apod.

mobilní – řídí dopravní prostředek Pozor! Pozor! – informuje tým, že se něco děje roger – ano nebo rozumím

síť – frekvence, na které se domlouvá tým trčí – stojí, ale chce pokračovat – např. na semaforech

HACKERSKÝ ŽARGON

kořist – cíl útoku hackera

root přístup – když hacker ovládá napadnutý systém script – program sestavený hackerem script kiddie – hacker-začátečník spoofing (IP) – utajit adresu počítače

PŘEDEHRA

Kolumbie, 1997

Fergus si vybíral základní tábor opatrně. Vždy byl opatrný.

Opatrnost ho držela naživu během dvanácti let u Regimentu a ani nyní, když operoval na vlastní pěst, se nic nezměnilo.

Půda džungle byla vlhká, rozbahněná a pokrytá hnijícím listím. Skrz klenbu stromů vysoko nad hlavou pronikaly silné paprsky slunečního světla, ostré a jasné jako bodové reflektory, a ozařovaly dusnou mýtinu.

Před třiceti minutami ustal ranní déšť, ale z listnatého patra stále dopadaly kapky vody a veškerý létající i lezoucí hmyz neměl zřejmě jiný cíl než se do Ferguse zakousnout.

Bylo horko, vlhko a nepříjemně, ale pohodlí nikdy nepatřilo k přednostem jeho práce. Zůstat naživu však ano.

Při operacích SAS se Fergus na vlastní kůži naučil dodržovat sedm P – předběžným plánováním a přípravou předejdu pitomě podělanému provedení – takže než rozbil základní tábor, přesvědčil se, že má v případě nečekaného útoku dvě únikové cesty.

Na opačných stranách tábora začínaly pečlivě vyčištěné pěšiny v podrostu. Jedna vedla hlouběji do džungle, druhá k řece, kde jen metr či dva od říčního břehu čekal pár ukrytých a zamaskovaných nepotopitelných člunů Zodiac.

Motory měly v pohotovosti a přídě natočené po proudu.

Během několika vteřin mohly vyrazit vpřed.

Fergus stál a pozoroval mladé partyzány. Netvářili se vůbec šťastně.

„Znovu,“ přikázal Fergus kastilskou španělštinou a snažil se mluvit co nejsrozumitelněji. „Provedeme to znovu. Dělejte, co já.“

Jeden z Kolumbijců si povzdechl a něco zamumlal ke kamarádům. Fergus nezachytil, co mladík konkrétně řekl mluvil na něj příliš rychle – ale přesně věděl, oč se jedná. Byli otrávení; už nechtěli marnit čas rozebíráním a čištěním samopalů AK-47. Chtěli z nich střílet.

Fergus držel svůj AK v pravici a v levé ruce svíral zahnutý zásobník na třicet nábojů. Zkontroloval ho, aby se přesvědčil, že lesklé měděné náboje správně sedí, pak ho zasunul do úchytu na spodní části těla zbraně a poslechl si uklidňující cvaknutí, jak zapadl na své místo. Poté ještě zásobníkem zakýval, aby se ujistil, že skutečně sedí.

„A teď vy,“ poručil zpoceným partyzánům. „Udělejte to, co já.“

Fergus dokázal nabíjet, vybíjet a rozebírat zbraň se zavřenýma očima – prováděl to už tisíckrát – ale nyní pozorně sledoval dvanáct mladíků, jak se ho snaží napodobit. Mladíků? Spíš kluků, většině nebylo ani dvacet a nejmladšímu sotva sedmnáct.

Měli na sobě většinou rozdrbané džíny a vybledlá fotbalová trička brazilských hvězd a Man U. Někteří si pěstovali řídké jemné vousy. Jako by si chtěli dokázat, že už jsou opravdoví muži, dost zuřiví a stateční, aby se z nich stali partyzáni FARC. Mladší z nich měli hladké tváře, nejspíš se ještě ani nezačali holit.

Všichni se mračili a tvářili rozmrzele. Neodešli přece ze svých zbídačelých vesnic proto, aby čistili samopaly. Chtěli si přijít na velké peníze. Chtěli do akce.

A té se jim hned mělo dostat.

Útok přišel zčistajasna, bez varování a v nejhorší možnou chvíli. Vládní jednotky je musely sledovat a naplánovaly akci dokonale.

Fergus nejdřív zaslechl bojové helikoptéry. Hluboký hrdelní řev motorů vzápětí následovaný zlověstným svištěním vrtulí. Koruny stromů se roztřásly a snesla se na ně kaskáda dešťové vody.

„Sakra,“ zamumlal Fergus, když se podíval vzhůru a uviděl nad hlavou první helikoptéru. „Zaujmout postavení! Zaujmout postavení!“

Ale partyzáni jeho rozkazu neuposlechli. Většina z nich prostě zpanikařila a rozběhla se ke člunům, aniž by si uvědomili, že je právě zaměřuje střelec přes hledí těžkého kulometu upevněného v otevřených dveřích bitevníku.

Fergus popadl části svého samopalu a vrhl se k zemi. „Ne!“ vykřikl a odkulil se v bahně stranou. „Ne ke člunům! Nechoďte k nim! K zemi! K zemi!“

Ale bylo už pozdě. Jak se mladí Kolumbijci hnali k řece, odhodili zbraně a zapomněli na ně, zabubnovaly do vlhké země první kulky. Nejmladší z hochů, Nino, stál bez hnutí, strnulý jako králík oslněný reflektory auta; oči měl vytřeštěné hrůzou.

Tábor byl obklíčen: ze všech stran se blížily pozemní jednotky a štěkavé rozkazy přehlušovala střelba samopalů. Útok byl naplánovaný skutečně mistrovsky a Fergus se na okamžik neubránil profesionálnímu obdivu, když mechanicky nabíjel svůj AK.

Popadl vyděšeného chlapce a táhl ho k únikové cestě do lesa. Sotva však udělali pár kroků, zaslechl přidušený výkřik a ucítil, jak se mu Nino vyškubl. Když se ohlédl, viděl už jen, jak dopadá do vlhkého listí. Z hlavy mu tryskala krev.

Než mohl Fergus opětovat palbu, schytal to také. Kulka ho zasáhla do stehna a výstřel ho odhodil tváří do bahna. Tělem mu proběhla pronikavá bolest. Zvedl hlavu a uviděl, jak mu ze zející rány na noze trčí krvavá kost.

Dunivý zvuk těžkého kulometu teď zazníval od řeky. Fergus věděl, že mladé partyzány, kterým se podařilo doběhnout ke člunům, pokosí palba z helikoptéry a jejich těla teď už nejspíš odnáší proud.

A pak bylo po všem. Střelba ustala stejně rychle, jako začala. Fergus zaslechl další křik povelů a pokusil se odplazit do podrostu, ale muži už běželi k němu. Popadli ho za ramena a převrátili. Zírali na něj čtyři kolumbijští vojáci, tváře pomalované maskováním měli zvlhlé potem, dloubali ho hlavněmi do tváře a vzrušeně volali na svého velitele: „Gringo! Gringo!“

Dva z vojáků ustoupili a udělali místo důstojníkovi v uniformě protinarkotické policie. Usmál se na Ferguse, sáhl do náprsní kapsy maskáčů a vytáhl nějakou fotografii. Podíval se na ni a rozesmál se, pak kývl na zdravotníka, předtím však Ferguse brutálně kopl do zraněné nohy.

Agonický výkřik ještě chvíli dozníval v džungli.

1

2005, armádní centrum RCB, Wiltshire, Anglie

Danny běžel. Krok měl stejně klidný a pravidelný jako rytmus dechu; pohyboval se přirozeným tempem. Přesně na tohle čekal – konečně může doopravdy ukázat, co v něm je.

Když někdy Danny běhal, když jen trénoval, brával si s sebou walkmana a do rytmu dechu si s ním bezzvučně zpíval a přizpůsoboval tempo rytmu písně. Pomáhalo mu to udržovat krok a zabraňovalo nudě z dlouhého běhu. Ale dnes ne. Dnes se soustředil. Toužil po vítězství, i když jim řekli, že se nejedná o závod. Jenže Danny chtěl i tak vyhrát.

Vždy chtěl být první.

Když se blížil k potoku, měl před ostatními slušný náskok.

Bahnitý proud byl příliš široký, než aby se dal překonat bez silného lana přátelsky se pohupujícího na tlusté větvi. Jak Danny dobíhal ke břehu, přimhouřil oči, a aniž by zpomalil, vyskočil, popadl lano oběma rukama a lehce se přehoupl na druhou stranu.

Přihlížející NCO se spokojeně usmál a mrkl na seznam jmen, který držel před sebou. „Slušný výkon, pane Wattsi, jen tak dál,“ zahalekal, když Danny pokračoval v běhu k vysoké zdi.

Danny se zakřenil. Pan Watts. Qn? Nevzpomínal si, že by mu někdy někdo řekl pane Wattsi. Pár jiných titulů možná, ale nikdy ne pane. Jenže tady bylo všechno jinak.

Když se první den pobytu všichni shromáždili, nervózní a rozpačití, seržant jim oznámil, že je všechny budou oslovovat pane. „Protože důstojníci jsou džentlmeni,“ vysvětlil.

„A týká se to i potenciálních důstojníků, tedy vás.“

Dannymu nevadilo, jak mu přezdívali – generál Watts, tedy pokud věděl – a to hned od chvíle, kdy dostal jedno ze stipendií od Odvodové komise na konci třídenního výběrového kurzu. Musel si sehnat nějaké stipendium, šlo o jediný způsob, jak si mohl dovolit studium na univerzitě a pak přejít na Vojenskou akademii v Sandhurstu.

A týdny příprav se mu skutečně vyplatily. Danny proplul zdravotními a brannými testy jako po másle, odevzdal slušnou esej o nejnovějších událostech ve světě, a pokud zbytek jeho písemných prací nedosahoval právě špičkové vysokoškolské úrovně, byl si celkem jistý, že by měl bohatě stačit. Při pohovorech a ústních testech vystupoval sebejistě, ale ne arogantně. Dokonce se i zasmál otřepaným vtipům zkoušejících důstojníků.

Věděl, že se posuzuje každé jeho slovo, každý pohyb včetně času na odpočinek. Takže, když pár ostatních uchazečů v důstojnické jídelně zasedlo ke sklenicím piva, Danny se držel dietní koly. Nešlo zase o tak velkou oběť – stejně nemohl vystát nahořklou chuť piva.

Jeden ze „zdravého pivního jádra“ nakonec ze sebe udělal totálního hlupáka, když do sebe během hodiny obrátil hned čtyři piva. Bylo to přesně o tři a půl víc, než snesl: než ho stačili odtáhnout do postele, pozvracel celou podlahu. Na dozorčího to neudělalo sebemenší dojem a vlastně ani na službu, která pak musela zvratky vytírat.

Čtyři piva, jak mu od té doby říkali, se druhého dne probudil v naprosto zuboženém stavu a s parádní kocovinou.

Ale Danny to celé vzal jako užitečnou lekci, že je nutné dělat vše správně. Byla to jeho jediná šance, musel ji využít a až do tohoto posledního testu, nácviku útočné akce, všechno skvěle vycházelo.

Vyhoupl se na dvoumetrovou zeď a dosprintoval závěrečných několik set metrů do cíle, kde mu čekající seržant stopl čas a poznamenal si jej.

„Výborně, pane Wattsi, skutečně moc dobré. V přihlášce máte, že jste závodně běhal za okres.“

„Střední tratě a kros.“

„Chtěl byste v tom pokračovat i v armádě?“

Než Danny odpověděl, na chvíli se zarazil a připomněl si, že musí odpovědět správně. „Jen když se mi to nebude křížit s ostatními povinnostmi.“

Seržant se rozesmál. „S tím bych si nedělal starosti, pane Wattsi, armáda odjakživa ráda podporuje špičkové sportovce.

Vezměte si takovou Kelly Holmesovou – odkroutila si deset let v armádě a podívejte se na ni teď: je dvojnásobná olympijská vítězka. Nechte si poradit a pokračujte v tréninku.“

„Budu, pane. Díky.“

„Pane? Já nejsem pán. Já si na živobytí poctivě vydělávám.“

Poddůstojník ukázal na tři malé zelené pásky na maskovací uniformě. „Jsem seržant. A teď už běžte do sprch, já zatím počkám, než doběhnou ostatní.“

Jak Danny zamířil poklusem k ubikacím, představil si, že se příštích pár let bude odvíjet přesně tak, jak si naplánoval.

Univerzita, pak Sandhurst a nakonec povýšení na důstojníka pěchoty. A jako třešničku na dortu mu ještě budou financovat běhání. Nemůže se to vyvíjet lépe.

Výběrový kurz skončil odpoledním hodnocením od službukonajícího plukovníka. Byl to ruměný klidný veterán a řekl jim přesně to, co chtěli slyšet: že si vedli velice dobře a patřili k nejlepším uchazečům, které RCB pamatuje.

„Ale tohle říká úplně pokaždé,“ zašeptal někdo za Dannym.

Kradmý smích však ustal, když jim plukovník připomněl, že při omezeném počtu stipendií budou někteří z nich odmítnuti.

Třicet minut nato už čekali v přijímacím prostoru na velitele, který je odvede na nádraží. Tvořili nesourodou směsku: někteří, jako například Danny, byli ze všeobecné střední školy, ale většina přišla ze soukromých středních škol, vojenských škol a kadetek.

Někteří pocházeli z tradičních vojenských rodin. Čtyři piva se chlubil, že má vojenský rodokmen sahající až k Wellingtonovi a bitvě u Waterloo. To bylo ještě před jeho opileckým výstupem.

Pokud šlo o Dannyho, Waterloo znal jen jako místo, kde přestupoval na zpáteční cestě do Camberwellu. Vojenské historie si užije v Sandhurstu až až. Zpoza rohu se ozvaly pravidelné kroky a objevil se seržant z kurzu nácviku útočné akce. „Pane Wattsi?“

„Seržante?“

„Výborně, tentokrát jste se nespletl. Pojďte, prosím, se mnou za plukovníkem. Zavazadlo nechte tady.“

Seržant se otočil na patě a vydal se chodbou pryč, Danny ucítil, jak se na něj všichni ostatní dívají.

„Zdá se, že tě vezmou rovnou,“ poznamenal Čtyři piva a mrkl na něj. „Musel je přesvědčit ten skvělej běh.“

Danny si pospíšil za seržantem, v hlavě mu divoce vířily myšlenky. O co jde? Skutečně ho už přijali? Plukovník jim řekl, že úspěšným uchazečům rozešle dopisy s přijetím až následující den.

Došli do plukovníkovy kanceláře na konci chodby a na seržantovo rázné zaklepání bryskně zaznělo: „Dále!“ Otevřel dveře, kývl na Dannyho, ať jde dovnitř, a pak je zase zavřel.

Zvuk jeho bagančat se vzdaloval chodbou.

Muž, který seděl za tmavým dřevěným stolem, však nebyl známý plukovník. Byl to nějaký blonďatý pětačtyřicátník a podle elegantního, tmavě modrého obleku a krémově žluté, červeně pruhované kravaty vypadal jako nějaký vysoce postavený vojenský úředník. Danny poznal tu kravatu – kdysi byl se školou na mezinárodním kriketovém utkání a viděl je v šatně na členech marylebonského kriketového klubu.

Na stole stál poloprázdný hrnek kávy. Muž prohlížel žlutohnědou složku RCB s Dannyho fotografií přilepenou na deskách. Aniž by vzhlédl, poručil: „Sedni!“

Danny si poslušně sedl na židli před stolem, ale cítil, jak v obličeji rudne. Chtělo se mu odseknout: „Hele, chlape, nejsem žádnej pes a kam se poděl pan Watts?“ Ale mlčel.

Hodiny na zdi hlasitě tikaly. Danny si uvědomil, že počítá ubíhající vteřiny, až konečně muž vzhlédl. „Odvodová komise tvou žádost o stipendium zamítne, Wattsi.“

Ta slova Dannyho zasáhla jako úder blesku. „Ale… ale proč? Všechno jsem přece dobře zvládl. Prošel jsem lékařskýma testama, písemný testy byly dobrý. Teda dost dobrý.“

Muž se jen ušklíbl. „Nejsi žádný Einstein.“

„A vyhrál jsem ten nácvik útoku.“

„Ano, běhat umíš, Wattsi, to nepopírám. Jenže zatímco jedničky, které nejspíš dostaneš, ti stačí na jednu z těch moderních takzvaných univerzit – všichni víme, jak civilní úroveň vzdělání stále upadá – armádě nestačí jen průměr, Wattsi. My chceme elitu.“

Zdálo se, že si dotyčný deptání Dannyho náramně užívá a záměrně ho chce vyprovokovat. „Na druhé straně, pokud dokážeš zvládnout univerzitu vlastními silami a nějakým zázrakem přestoupit svůj stín, můžeš se potom přihlásit znovu. Ale…“

Mužův úsměv připomínal spíš úšklebek a způsob, jakým nechal viset ve vzduchu to „ale“, Dannymu jasně naznačil, že nemá nejmenší šanci se někdy stát důstojníkem.

„Nemám rodinu, která by mi zaplatila studium na univerzitě.“

Další ironický úsměv. „Toho jsem si vědom.“

Danny se pokoušel zkrotit rostoucí vztek. „Víte už předem, jaký dostanu známky. Tak proč mě tu ponižujete a takhle se mnou zacházíte, když jsem prostě neprospěl?“

„Věříme, že všichni mají rovné šance.“

Danny už toho měl dost. Vstal a praštil pěstí do stolu. „To jsou kecy.“ Muž jen zvedl obočí, ale neřekl nic a Dannymu nezbylo než pokračovat. „Je to proto, že nemám správnej původ. Nemám nóbl přízvuk jako vy a nechodil jsem do ty správný školy. Myslel jsem, že ty nesmysly s dobrou rodinou a původem jsou v armádě už minulostí.“

Odpověď byla naprosto klidná a odměřená. „Mindráky dělnické třídy ti také moc nepomohou, Wattsi.“ Nechal Dannyho žádost spadnout na stůl a mírně zvýšil hlas. „A teď si sedni.“

Danny klesl zpět na židli a pomyslel si, jestli tohle všechno není jen bouda. Prostě další test. Test jeho schopností, jak jedná pod tlakem a reaguje na provokaci. Pokud tomu tak bylo, zklamal. No skvělé! „Musíš se naučit sebeovládání, Wattsi. A přestože si myslíš opak, rodinné zázemí stále ještě v armádě důležitou roli hraje. Například právě u tebe.“

„U mě?“ Danny vypadal přesně tak užasle, jak se cítil.

„Nemám ponětí, o čem to mluvíte.“

Tentokrát už nenásledoval žádný úsměv. Muž vstal z křesla, obešel stůl a sedl si na okraj desky naproti Dannymu. „Kdy jsi naposledy viděl svého dědečka?“

„Svého –“

„Ferguse Wattse?“

„Já – já ho neviděl. Nikdy v životě.“

„A jseš si tím jistý?“ Poklidný, lakonický styl byl pryč; muž nyní pálil na Dannyho otázku za otázkou jako kulky z AK-47. „Zkoušel se s tebou nějak spojit?“

„Ne, se mnou ne. A co to má společnýho s mou žádostí?“

„S tebou ne? Co tím myslíš?“ Naklonil se blíž. „Odpověz, Wattsi.“

Dannyho ovanul mužův dech prosycený kávou. Vyschlo mu v ústech. Něco nebylo v pořádku. „Někdo kontaktoval sociálku a vyptával se na mě, když mi bylo šestnáct. Nevím, kdo to byl. Pokud šlo o mýho dědečka, se mnou se nikdy nespojil.“

Muž probodával Dannyho pohledem. Jeho výraz byl téměř hypnotický, zkoumavý. Nakonec v něm zablesklo uspokojení. Odvrátil se a znovu se usadil do křesla. „Fergus Watts zradil svou zemi a svůj Regiment. Víš, že sloužil v SAS?“

Danny zavrtěl hlavou. „Vím, že byl v armádě, to je všechno.“

„Musíme okolo tvého dědečka ledacos vyjasnit, a kdybys nám dokázal nějak pomoci…“ Znovu zvedl Dannyho žádost. „No… byly by ještě další RCB.“

2

Černobílá fotografie zežloutla a vybledla. Byli na ní tři mladí muži v uniformách a drželi se kolem krku. Spokojeně se usmívali. Dobří kamarádi.

Ta fotografie byla jediným spojením, které kdy Danny na dědečka měl. Podíval se na ni znovu a pak ji uprostřed přetrhl a oba kusy hodil k přeplněnému koši na papíry na opačném konci pokoje. Nestrefil se a kousky přistály na koberci.

Ve dveřích Dannyho ložnice stála Elena. „Možná toho budeš litovat.“

Danny seděl na posteli, mračil se a tvářil mrzutě. „Proč? Jediný, co pro mě kdy udělal, bylo, že mi zabránil vstoupit do armády.“

„Nemrač se tak, Danny, vůbec ti to nesluší.“

„Taková smůla.“ Zpáteční cesta z Wiltshire mu náladu moc nevylepšila. Mrzutost se u něj střídala se vztekem. „Ten chlap mi pořád kladl otázky. Jestli nevím, kde je děda. Jestli jsem si jistej, že tady za mnou nikdy nebyl.“

Elena pohlédla na kusy roztržené fotografie na koberci.

Stále ještě rozeznávala usmívající se obličeje. „Ale co od něj můžou chtít? Po takhle dlouhý době?“

„Tak to mi neřekl. Povídal jen, že s ním potřebuje mluvit.“

„No, a copak tebe nezajímá, o co jde?“

„Nechci o něm nic vědět. Nenávidím ho.“

Ze spodního patra se ozval hlahol hlasů a Elena se neklidně opřela o dveře. „Raději půjdu dolů. Jestli mě tu chytí Dave Divoch, dočista se vztekne.“

Danny vstal z postele. „Asi bych si měl prolistovat večerní noviny a podívat se, jestli tam nenabízejí práci nepřijatým rekrutům. Třeba rovnat zboží v Tescu nebo něco podobnýho.“

„Ale co tvoje jedničky?“

„A k čemu mi teď jsou?“ namítl Danny, protáhl se kolem ní a zamířil ke schodišti na konci odpočívadla. Elena sebrala ze země dvě poloviny fotografie, zastrčila si je do zadní kapsy džínů a následovala ho.

Bydleli ve Foxcroftu, soukromé ubytovně pro mladistvé v Camberwellu v jihovýchodním Londýně. Danny tu žil již pátým rokem. Byl to domov, anebo se alespoň ze všech míst, která pamatoval, nejvíc domovu blížil.

Když mu bylo šest, oba rodiče mu zahynuli při autonehodě. Danny seděl také v autě, ale na havárii si nevzpomínal.

Dokonce se mu o ní ani nezdálo. A jelikož neměl žádné příbuzné, kteří by se o něj postarali, stal se „dítětem ve veřejné péči“, statistickou položkou sociálních služeb. Během několika let prošel čtyřmi náhradními rodinami, ale v žádné to neklapalo.

Ne že by byl Danny nějaký potížista. Byl nezávislý, měl rád své soukromí a vtěsnat se do představy cizích lidí o rodinném životě prostě nedokázal. Svou rodinu ztratil a netoužil se stát součástí nějaké jiné. A tak když dostal příležitost žít ve Foxcroftu, doslova po ní skočil. Takhle mu to vyhovovalo.

Elena tu bydlela osmnáct měsíců, přestěhovala se sem krátce po smrti matky. Ani ona už na světě nikoho neměla; její otec se již předtím vrátil do Nigérie a oznámil jí a její matce, že tam chce vydělat velké peníze. Neustále dostával velkolepé nápady. Jenže s jejich uskutečňováním to už bylo horší.

Danny a Elena si hned padli do oka; skvěle si rozuměli, Elena byla jen o rok mladší. Danny si nejdřív myslel, že by mohli být víc než kamarádi, ale Elena ho záhy vyvedla z omylu. „Chci přítele, Danny,“ oznámila mu, když se ji pokusil neohrabaně políbit. „Nemám zájem s nikým chodit. Alespoň prozatím.“

A tak se Danny spokojil s přátelstvím, i když se mu Elena pořád moc líbila i jinak. A někdy měl za to, že se jí také líbí.

Ale možná šlo jen o zbožné přání.

Elena byla velmi sebevědomá, chytrá a bystrá. Nikoho se nebála a uměla si zjednat respekt. A to včetně Dannyho, který se zatvářil provinile, když se k němu připojila nahoře na schodišti.

„Ani jsem se tě nezeptal, jak jsi dopadla u matury.“

„Máš pravdu, nezeptal.“

„Hele, omlouvám se. Tak povídej.“

Elena se usmála. „Mám být skromná, anebo to prostě vybalit?“

Danny se rozesmál. Elena pokaždé přišla na to, jak ho rozesmát. „Copak jsi někdy byla skromná?“

„V tom případě jsem dopadla skvěle. Šest jedniček s hvězdičkou a čtyři jedničky s pochvalou. Tak co, jsem šprtka? A teď už pojďme dolů.“

Elena byla geniální, nejlepší žačka na škole, ale ani náhodou nebyla šprtka. Netrávila dlouhé hodiny ponořená v učebnicích ani člověka nenudila nekonečnými proudy bezcenných informací. Ale nebylo jí proti mysli dát svým přátelům najevo, jak je skvělá. Pochopitelně tím nejlepším možným způsobem.

Foxcroft byl stará budova. Viktoriánská, třípodlažní s podkrovím, kde pod schody mívaly kdysi služebné své ubohé malé přístěnky. Po určitou dobu mezi světovými válkami zde bydlíval jistý ministr tehdejší vlády.

Z nynějšího stavu byste to neuhodli. Dům byl zchátralý.

Smutný. Omítka se odlupovala, bojler ve sklepě sípal a prskal jako nějaký stařík, co si totálně prokouřil plíce, šoupací okna se zasekávala v drážkách, a když zadul vítr, vypadalo to, že celý dům sténá a otřásá se. Na Foxcroftu však bylo něco, co se skoro každému, kdo v něm bydlel, zalíbilo. Byl uklidňující. Nejspíš to mělo co dělat se zašlou slávou, která odmítala vyblednout a dočista zmizet.

Danny s Elenou seběhli po schodech do prvního patra.

Schodiště bylo široké a okázalé, se zábradlím z tmavého dubu a prošlapaným kobercem, kdysi zřejmě červeným. Ložnice chlapců se nacházely ve druhém patře, dívek v prvním.

Pokoj s televizí a společenské místnosti pak v přízemí.

Dave Divoch se objevil na odpočívadle prvního patra, právě když Danny s Elenou seběhli dolů. Neměli šanci ho nenápadně minout. Dave byl pořádný kus chlapa. Zamlada hrával ragby za Saracény a dotáhl by to až do anglické reprezentace, kdyby si nezranil záda.

Ale jinak byl v pořádku; s Davem Divochem jste vždy věděli, na čem jste, a oběma teď bylo jasné, že jsou v průšvihu.

Dave se mračil. „Eleno, dobře víš, že nemáš na chlapeckém patře co dělat.“

„Promiňte, Dave, jen jsem se chtěla Dannymu pochlubit, jak jsem dopadla u maturity.“

„To můžeš udělat i dole. Vy dva máte jít ostatním příkladem.“

Danny s Elenou obvykle pravidla Foxcroftu neporušovali.

Respektovali Dává Brookera a jeho ženu Jane. Byli spravedliví, nesnažili se chovat jako jejich rodiče, učitelé, nebo dokonce kamarádi. Byli to prostě Dave a Jane; dům jim patřil a oni stanovovali pravidla.

Davový zářivě modré oči zjihly – nikdy se nevydržel zlobit dlouho. A Eleniným úspěchem u zkoušek byl nadšený skoro stejně jako ona sama. „Myslím, že je prvním géniem, kterého jsme tu ve Foxcroftu kdy měli,“ prohodil k Dannymu; ten neodpověděl.

„Podívej, Danny,“ dodal Dave jemně, „je mi to s tou armádou vážně líto. Vím, jak moc ti na tom záleželo.“

Danny jen pokrčil rameny, jako by o nic nešlo. Jsem v pohodě, Dave. Najdu si něco jinýho.“

„Jo, ale…“

Dál se však nedostal. Danny už totiž sbíhal ze schodů.

Elena se podívala na Dava, povytáhla obočí a pospíšila si za Dannym.

V přízemí duněla z televizní místnosti znělka seriálu EastEnders, a tak šli do pokoje s vyhrazeným klidem. Platil tu zákaz televize, gameboyů a dokonce i mobilů. Jako vždy tu nebyla ani noha.

Elena sebou hodila na obrovskou starou sedačku přistavenou ke zdi. „Copak chceš opravdu vzdát studium?“

Danny klesl do jednoho z křesel. Neladily se sedací soupravou – ale nic ze zařízení pokoje spolu navzájem neladilo.

„Nemám na výběr. Nemůžu si dovolit studium na univerzitě a nemůžu zůstat tady. Musím si najít nějakou práci a nový bydlení.“

„Ale Dave by tě tu nechal.“

„Nemůže. Je mi sedmnáct, a když nechám školu, jsem už moc starej, než abych tu směl dál bydlet.“

Vstal z křesla a přešel k vysokému šoupacímu oknu, vedoucímu přímo na ulici. Jedna z tabulek byla v rohu prasklá; pamatoval ji od chvíle, kdy se sem přistěhoval. Přejel po prasklině prstem a zíral ven. „On je tam někde venku, Eleno, a nemá ani tušení, co mi právě provedl.“

Za protější domy se právě skrylo zapadající slunce a pokoj byl náhle plný stínů. Danny se otočil a pohlédl na Elenu.

„Musím ho najít.“

Elena si hrála s vypáranou nití na opěradle sedačky. Přestala a podívala se na Dannyho. „Dědečka? Ale říkal jsi přece –“

„Vím, co jsem říkal, ale máš pravdu – chci zjistit, co s ním je. Chci ho najít, aby se dozvěděl, jak mi zničil život.“

„Jo, ale jak to uděláš, Danny?“

Danny se na chvíli zamyslel a pak pokrčil rameny. „Ty jseš tady génius. Tak mi poraď.“

3

Bylo to dobré místo pro hamburgerové bistro u silnice. Po rušné estakádě z hlavní londýnské výpadovky na jih jezdilo sem a tam ohromné množství dodávek a náklaďáků směrem do průmyslového a obytného kraje jihovýchodního hrabství Essex.

Hlavními zákazníky Frankieho byli profesionální řidiči a závozníci. Příležitostně si k němu tajně odskočili i obchodní cestující v obleku a poručili si vejce a sendvič se slaninou a kečupem. „Moje žena by padla do mdlob, kdyby viděla, co tu jím,“ říkávali s provinilým úsměvem. „Pořád do mě cpe nějaký lupínky. Jídlo jak pro králíky. Doufám, že dokážete udržet tajemství.“

Frankie udržoval mnoho tajemství.

Odpočívadlo bylo plné výmolů, ale jinak rozlehlé a široké se spoustou místa na parkování i pro ty největší kamiony.

Díky okolní ploché krajině bez stromů mohli řidiči z obou směrů již ze vzdálenosti nejméně půl míle zahlédnout bistro a nad ním se třepetající britskou vlajku.

Obchody šly dobře a pro pravidelné zákazníky, kteří pospíchali, Frankie namaloval na stěnu bistra své telefonní číslo.

Mohli mu dopředu zavolat objednávku a čas příjezdu a pak si vyzvednout balíček a během pár minut pokračovat v jízdě.

Ale většina zákazníků se tu ráda zastavila na posezení a poklábosení s Frankiem. Dva štamgasti, Reg a Terry, lakýrníci blízké továrny v Benfleetu, přijeli jako vždy na svou obvyklou vydatnou snídani a silný čaj. Slanina, párečky a karbanátky již syčely na plotně.

Reg si do kouřícího hrnku s čajem nasypal již třetí lžičku cukru. „Nechápu, jak tohle den za dnem zvládáš, Frankie,“ zamudroval a zuřivě míchal hnědý, mléčně zakalený čaj, aniž by přitom byť jen ukápl. „Copak tě to nikdy nezačne nudit? Trčíš celej den v tyhle plechovce šest krát čtyři metry a přitom nemáš na rozptýlení nic jinýho než koukat na projíždějící auta.“

Frankie rozbil vajíčko a vylil ho na pánev. „Mám spoustu práce,“ řekl a sáhl po dalším. „Tyhle jídla se samy neuvařej.

A čtu noviny a poslouchám rádio. Když děláš takovouhle práci, dozvíš se bokem spoustu zajímavejch věcí.“

Terry usrkl čaj ze svého hrnku. „Jo, máš pravdu, ale a nechápej to špatně, protože mám tvoje jídla rád – ale ten věčnej pach smaženýho jídla by mě nejspíš dohnal k šílenství. Celej jím načichneš, ne?“

Frankie na pánev rozbil další vejce. „Myslíš, jako když ty načichneš barvou?“

Reg se rozesmál a vytáhl z hluboké kapsy v montérkách výtisk novin Sun. „Má recht, Terry, teď tě dostal. On smrdí po jídle, my zase po nátěrech.“

Obrátil na třetí stránku a chvíli zíral na fotografii. „No, se zápachem se vyrovnám, to není problém. Co bych ale nesnesl, je trčet hodiny a hodiny v tyhle maringotce. Připadal bych si jako ve vězeňský cele.“

Omeleta už byla skoro hotová a Frankie se obrátil, aby namazal sendviče máslem. Tohle a vězeňská cela? Nevědí, o čem mluví. Vězeňská cela je temná betonová krychle bez oken, tři kroky široká a pět dlouhá, kde se tísníte s dvanácti spoluvězni. Ve srovnání s tím je jeho bistro učiněný ráj. Dají se otevřít dveře a vyjít ven. Dá se vykouknout z okénka a hledět na silnici, trsy trávy a vzdálené domy. Můžete poslouchat rádio. A můžete mluvit s lidmi.

Frankie získal svou novou totožnost před třemi lety, brzy poté, co se konečně vrátil zpět do Anglie. Návrat mu zabral spoustu času, celých devět měsíců od chvíle, kdy vedl útěk z kolumbijského vězení.

Nejdřív musel překonat čtyři sta kilometrů džungle ke kolumbijským hranicím s Panamou. To si vyžádalo tři měsíce a musel vynaložit veškeré úsilí, aby se vyhnul dopadení; žil jen z toho, co dokázal ulovit nebo najít.

V Panamě se schoval na japonskou nákladní loď, když projížděla průplavem do Atlantiku. Ukrýval se mezi třemi tisíci nových aut; živil se zbytky, které ležely na okraji paluby, než je někdo hodil do moře, a když loď po šesti týdnech zakotvila v Turecku, skočil přes palubu a doplaval na břeh. Pak dílem stopoval, dílem se ukrýval v kamionech, dokud nedorazil až do Francie. A nakonec dojel do Anglie spolu se sedmi dalšími ilegálními přistěhovalci, zavěšený pod vlakem projíždějícím pod kanálem La Manche.

Essex mu přišel stejně dobré místo k usazení jako každé jiné. Byl plný lidí, kteří měli tolik práce se svým vlastním životem, že si nelámali hlavu s dalším obyčejným a anonymně vypadajícím kulhavým chlápkem.

Pro začátek dělal různé pomocné práce, brigády, kde se platilo na ruku a nikdo se na nic neptal. Pečlivě střádal penci k penci, ale když je pak začal utrácet, počínal si moudře.

Nové číslo pojištěnce, které si koupil v jedné hospodě, ho přišlo na rovných padesát liber. Právě tehdy se z něj stal Frank Wilson. Změna jména a život s cizí totožností bylo něco, nač byl zvyklý už z dob tajných operací v Regimentu.

Základní pravidlo znělo: vždy si vyber křestní jméno, které začíná stejným písmenem jako tvé pravé. Pomůže ti to si vzpomenout.

Frankie vždy podnikal jen s hotovými penězi; neměl žádné bankovní konto ani kreditní karty, které by ho mohly odhalit.

Začal s útočištěm na ubytovně, ale když si nakonec koupil z druhé ruky toto bistro, jeho finanční stav se prudce zlepšoval. Nyní už měl pronajatou starou chalupu, sice pořádně zchátralou, ale zato hezky v ústraní. Nic jiného nepotřeboval. Jen soukromí. Aby si ho nikdo nevšímal.

Frankie položil dva hotové sendviče na pult. „Tady to máte, pánové. Omáčkou se obslužte sami. Dobrou chuť.“

4

Internetové stránky vychrlily celý příběh v názorných a hrůzných podrobnostech: Z HRDINY SAS SE VYKLUBAL ZRÁDCE… Fergus Watts, bývalý hrdina SAS…

PROČ HRDINA ZRADIL?… Elitní příslušník SAS Fergus Watts…

A bylo to ještě horší: BRITOVÉ, KTEŘÍ ZRADILI SVOU VLAST… Philby, Blunt… Watts…

A ještě víc. Mnohem víc.

Danny s Elenou se připojili na internet v pokoji s vyhrazeným klidem přes Elenin milovaný notebook. „Jestli je to, co tvůj děda spáchal, skutečně tak hrozný, musíme o tom něco najít na internetu,“ řekla Dannymu. Napsala „Fergus Watts SAS“ do vyhledávacího okénka v Googlu a začaly se objevovat podrobnosti.

Projížděli webové stránky a získávali většinu informací z novinových stránek starých osm let. A nešlo o příjemné čtení, i když příběh Ferguse Wattse začínal tak nadějně.

Býval skvělým vojákem a nakonec ho „povýšili“ do SAS.

Zúčastnil se akcí v Severním Irsku, když vrcholil tamní konflikt, a v první válce v Golfském zálivu byl vyznamenán za činnost v týlu nepřítele. Získal hodnost praporčíka, a když mu bylo čtyřicet, mohl odejít do výslužby, ale Regiment byl jeho život, a tak se rozhodl u něj zůstat.

Jak se propátrávali hlouběji životem a minulostí Ferguse Wattse, Danny si stále víc musel připomínat, že ta mlhavá postava není jen nějaký anonymní cizinec, ale otec jeho vlastního otce. Byli stejné krve. Jedna rodina.

Každá nová skutečnost pro něj znamenala malé zjevení.

Specializací Ferguse Wattse byly výbušniny. Měl přirozené nadání pro jazyky, zvlášť pro španělštinu. Bylo to jako dávat dohromady skládačku bez toho, že by měl člověk k dispozici předlohu.

Zkušenosti z SAS zavedly Ferguse do Kolumbie a do boje proti drogovým baronům z FARC. Následná mise spočívala ve vedení hlídek hluboko v deštném pralese a v pátrání a ničení drogových plantáží a továren. Danny si zkusil představit džungli, horko a hrdinské bitvy.

Ale pak se z hrdiny stal zločinec. Fergus Watts zmizel a brzy nato se zjistilo, že přeběhl k FARC, a to jen kvůli penězům.

„Je to pravda,“ konstatoval Danny, když načítali další stránku. „Přesně jak mi to říkal ten chlap z komise, zradil Regiment a svou vlast.“

Dlouhý, podrobný článek od dopisovatele v Kolumbii uváděl, že výroba a vývoz kokainu do USA a Evropy je mnohamiliardový obchod a že Watts zaprodáním svých schopností a přijetím „krvavých peněz“ od FARC sdílel zodpovědnost za smrt tisíců mladých narkomanů.

„Není o nic lepší než sprostý vrah,“ rozčílil se Danny.

„Masový vrah.“

Novinové články odhalily, že zrádce byl nakonec po přestřelce mezi jeho malou skupinou partyzánů z FARC a kolumbijskými vojáky zajat. Během boje ho zasáhla kulka do stehna, později byl odsouzen a skončil na doživotí v kolumbijském vězení.

Po jeho odsouzení a uvěznění se jméno Fergus Watts ztratilo z novin na čtyři dlouhé roky, ale pak se dramaticky vrátilo na titulní stránky: ZRÁDCE Z SAS ZORGANIZOVAL HROMADNÝ ÚTĚK Z VĚZENÍ A od tohoto útěku Wattse vůbec nikdo neviděl ani o něm neslyšel.

„Je někde tady,“ prohlásil Danny. „V Anglii.“

„To nemůžeš vědět,“ namítla Elena. „Možná se pořád ještě schovává v Kolumbii – anebo už třeba zemřel.“

„Vážně? Tak kdo potom o mně získával informace? Musel to být on, nikoho jinýho už nemám a já ho najdu. Pro začátek zavolám do SAS a uvidím, co mi řeknou.“

„Danny, jde o utajenou jednotku. Jak to chceš udělat? Zavolat na informace a požádat je, aby tě přepojili?“

Danny ale neměl na poučování náladu. „No jasně, tak dobře,“ odsekl, „byl to blbej nápad. Co mám teda dělat?“

Za normálních okolností by mu Elena nezůstala nic dlužná, ale chápala, jak je Danny zničený z toho, co o svém dědečkovi zjistil. „Tak zkus jiný čísla na armádu – musí být v telefonním seznamu. A možná bys měl volat odněkud zvenku. Nechceme přece, aby se o tom dozvěděl někdo další.

A já se mrknu na internet, snad se mi podaří něco objevit.

Ale jestli ho vážně najdeme, co potom? No řekni?“

„Dám ho zatknout,“ prohlásil Danny a popadl telefonní seznam. „Chci, aby trpěl za to, jak nechal trpět druhý lidi.“

Zahrada Foxcroftu fungovala stejně jako pokoj s vyhrazeným klidem, jen zřídkakdy, do ní někdo zabloudil. Neměla v sobě nic odrazujícího; byla nádherná, pokud se vám líbí květiny a další rostliny pnoucí se skrz laťoví vroubící vysoké cihlové zdi, které ze všech stran obklopovaly zahradu. Jelikož však většina obyvatel Foxcroftu nedokázala rozeznat růži od rebarbory, obyčejně tam nikdo nechodil.

To se Jane Brockerové jen hodilo, protože o zahradu pečovala s téměř takovou láskou, s jakou dohlížela na děti ve své péči. Zahrada byla pro Jane únikem od stresu a nároků ve Foxcroftu. Potřebovala ji.

Vypadalo to tam skoro jako na venkově. Jedině neustálý rachot pouličního provozu, který sem doléhal z centra města, a zubaté střepy zasazené do vrcholu drolící se cihlové zdi prozrazovaly, že se nachází v rušné a někdy i nebezpečné čtvrti.

Dave Divoch často žertoval, že skleněné střepy jsou na zdi proto, aby udržely foxcroftské děti uvnitř, a ne aby odrazovaly nevítané návštěvníky venku. Ale nebylo tomu tak. Foxcroft byl mnohokrát vyloupen – i když tam nebylo nic, co by stálo za tu námahu.

Když Danny došel s mobilem a telefonním seznamem do zahrady, nikde nebylo ani živáčka. Usadil se na dřevěnou lavičku a začal vyhledávat čísla. Zkusil místní náborovou kancelář, Armádní penzijní úřad a dokonce i Národní vojenské muzeum. Bez úspěchu.

Zatímco Danny telefonoval, vrátila se Elena k pátrání na internetu. Zadala heslo „SAS“ a odměnou jí byl seznam stránek počínající Skandinávskými aeroliniemi a končící surfaři bojujícími proti splaškům.

„Hlupačko,“ zhodnotila se. „Používej mozek, buď konkrétní.“ Napsala „Speciální výsadkové jednotky“. Objevila se záplava stránek věnovaných Regimentu. Většina z nich se týkala oslavy bývalých vojáků nebo vojenského oblečení a výstroje.

Ale Elena pracovala zručně a zkušeně, rychle se stránkami probojovávala a třídila je na zbytečné a na ty, které by měla prozkoumat blíže. Nakonec se napojila na Asociaci SAS, organizaci bývalých příslušníků Regimentu.

„To už je lepší,“ pochválila se a poznamenala si kontaktní telefonní číslo. Vypnula počítač a pospíšila si do zahrady.

Danny se dovolal do Asociace SAS a po krátkém rozhovoru ho vyzvali, ať vyčká na lince. Netrpělivě přecházel sem a tam po úzké travnaté cestičce mezi dvěma záhony a pokukoval po Eleně. Sedla si místo něj na zahradní lavičku a zírala na nerozlepený dopis v modré letecké obálce, který svírala v rukou. Byl adresován jí a zdobila ho exotická známka.

„Nechceš ho otevřít?“

Než mohla Elena odpovědět, v telefonu zapraskalo a ozval se nějaký ženský hlas: „Říkal jste S. Watts?“

Danny si povzdychl. „Ne, F. F jako Fergus.“

„A říkáte, že odešel od Regimentu před deseti lety?“

„Tak nějak. Myslím, že mu teď bude dvaapadesát nebo třiapadesát.“

„Vydržte chvíli, podívám se ještě jednou. Uvědomujete si, že pokud je v seznamu, nemohu vám dát ani jeho adresu, ani telefonní číslo?“

„Je to můj dědeček. Chci jen vědět, jestli ještě žije.“

Ženin hlas zjihl. „Ale, drahoušku, to je od něj hanebné. Tak tedy vydržte.“

Za necelou minutu se znovu ozvala. „Máme tu nějakého Wattse, ale ten je mnohem mladší. Naprosto z jiné generace. Všichni ale nevstupují do naší asociace, když odcházejí od jednotky. Někteří se prostě… ztratí.“

„No bezva,“ pronesl Danny. „Co si mám teď počít?“

Byla to otázka, na kterou nečekal odpověď, ale telefonistka mu zjevně chtěla pomoci. „Říkal jste, že voláte z Londýna?“

„Ano, a každou chvíli mi dojde kredit v mobilu.“

„Dobrá, tak zkuste klub Victory. Chodí tam spousta vysloužilců. Někdo si na něj může vzpomenout.“

Nebylo to nic moc, ale každá stopa dobrá, „Díky, díky moc,“ vyhrkl Danny. „Nashle.“ Přešel k lavičce a posadil se vedle Eleny. Obálka byla stále ještě netknutá. „Od tvýho táty?“

Elena mu nešťastně odsekla: „Koho jinýho asi znám v Nigérii?“

„A nechceš vědět, co ti píše?“

„To vím i tak. Zjistil, že mi máma nechala nějaký peníze, a teď je chce. Prachy jsou jediná věc, o kterou se kdy zajímal.“

Elena poté, co dovršila šestnáct let, mohla disponovat penězi, které jí nechala matka. Zatím sáhla do úspor jen jedinkrát, když si koupila notebook a další vybavení, které potřebovala, aby z internetové linky ve Foxcroftu udělala žhavou zónu. To znamenalo, že mohla používat počítač bezdrátově kdekoli v budově.

Elena už měla svou budoucnost jasně narýsovanou. Po univerzitě se chtěla stát odbornicí přes počítače, takže její hypermoderní notebook nebyla pouhá hračka, ale investice.

Danny natáhl ruku a prozkoumal známku na dopise. „Jen ho otevři. Možná se mýlíš; alespoň že ty máš někoho, kdo s tebou chce být v kontaktu.“

Elena váhala. Otec ji už v minulosti mnohokrát zklamal.

Jediné blahopřání k narozeninám, které dostala za posledních osm let, měla zastrčené až vzadu v zásuvce stolu spolu s jediným dopisem, který napsal její matce a v němž žádal o peníze. A na tom blahopřání k narozeninám popletl dokonce i její věk. A teď tohle. Podala obálku Dannymu.

„Přečti si to ty.“

„Já?“

„Teď jsem ti několik hodin pomáhala, tak jsi na řadě pro změnu zase ty, abys udělal něco pro mě. Jestli se jednou jedinkrát zmíní o penězích, řekni mi to. Hned ho roztrhám a zahodím.“

Danny vsunul nehet pod okraj obálky a roztrhl ji. Dopis nebyl dlouhý – dvě stránky levného linkovaného papíru vytrženého ze zápisníku – ale Danny si pozorně přečetl každé z nepořádně načmáraných slov, vědom si toho, že se Elena záměrně dívá opačným směrem. Když skončil, opět stránky vložil do obálky a podal ji Eleně. „Nemusíš ho trhat.“

Elena neodpověděla, ale zatvářila se potěšeně. Zjevně se jí ulevilo. Rozložila stránky a pustila se do čtení.

5

Zhruba míli nad budovou parlamentu, na jižním břehu řeky Temže u Vauxhallského mostu stojí podivná budova známá jako Vauxhall Cross.

Vypadá jako béžová pyramida s uťatým vrcholem. Má stupňovitá patra s vysokými věžemi na každé straně a terasy shlížející na řeku. Když se k tomu přidá pár neonových světel, snadno se dá zaměnit za kasino.

Ale Vauxhall Cross není žádné kasino. Je to velitelství Tajné zpravodajské služby neboli MI6. I když ti uvnitř používají označení MI6 jen zřídka, pokud vůbec. Mnohem raději používají výraz „Firma“. Zodpovídají za shromažďování zpráv ze zahraničí a za tajné operace. Právě oni udržují britský vliv v zámoří. Díky nim je Velká Británie stále ještě „velká“.

George Fincham dorazil brzy, stejně jako každé ráno. Tradičně měl na sobě elegantní oblek, nažehlenou bílou košili a oblíbenou kravatu marylebonského kriketového klubu; protáhl identifikační kartu čtecím zařízením a otevřel jednoduché kovové dveře. Nenesl žádnou tašku ani papíry. Personál Vauxhall Cross si nebere práci domů, dokonce ani tak vysoce postavené osoby jako George Fincham ne.

Přešel k recepci, kde už čekal první denní návštěvník, až si ho někdo vyzvedne poté, co mu dají vizitku s nápisem: JEN SE STÁLÝM DOPROVODEM. Fincham pokývl na pozdrav dvěma ženám v recepci, které seděly za neprůstřelným sklem, a došel k výtahům.

Jeho kancelář se nacházela vysoko v zadní části budovy s výhledem na řeku od Big Benu až k Parlamentu. Fincham vyjel do svého patra a vystoupil z výtahu. Dlouhá chodba si jako vždy uchovávala tajuplné ticho. Jedinými zvuky byl tichý šum klimatizace a téměř neslyšný elektrický bzukot zářivek.

V jedné z malých kuchyněk stáli dva další brzcí příchozí, kolem krku měli řetízky s identifikačními kartami, a vařili si kávu. Tiše spolu hovořili. Nebylo to nic neobvyklého: ve Vauxhall Cross mluvili všichni tiše, když byli mimo soukromí svých kanceláří.

Fincham dorazil ke své kanceláři, odemkl těžké dřevěné dveře a vešel dovnitř. Cítil se tu doma. Místnost byla stroze praktická a neosobní. Zdi nezdobily žádné obrazy, pouze v rohu visely plazmové televize. Na jedné neustále běžel Ceefax World – nejnovější novinky ze světa, druhá byla naladěná na BBC News 24, zvuk měla vypnutý, ale dole se míhaly přes obrazovku titulky.

Stůl stál hned u panoramatického okna, které zabíralo celou šířku kanceláře. Fincham k němu přešel a otevřel žaluzie, pokoj hned zaplnila teplá záře ranního slunce. Na Temži vládl jen minimální provoz, dokonce ani turistické zábavní lodě nezačaly se svými každodenními plavbami sem a tam pár mil v hnědé, kalné říční vodě.

Finchamovo zadumání při pohledu směrem k britskému parlamentu přerušilo dvojí ostré zaklepání na dveře. Odpověděl automaticky: „Dále.“

Marcie Deverauxová vypadala dokonale upraveně. Vždy byla jako ze škatulky. Černý kalhotový kostým rozhodně nekoupila v konfekci a patřil do zcela jiné cenové kategorie než oděvy většiny jejích kolegyň. Naštěstí pro ni její náročné chutě nezávisely na platu, který dostávala od britské vlády.

Její rodina pocházela ze Západní Indie a předkové přišli k bohatství, když kdysi dávno začali spolupracovat s Francouzi, kteří měli zájem o kolonizaci jejich ostrova.

Marcie Deverauxová se svým exotickým vzhledem, výraznými lícními kostmi, hladce sčesanými havraními vlasy a štíhlou postavou vypadala jako supermodelka. A klidně by se jí mohla i stát. Měla vše potřebné. Styl. Třídu. Osobní kouzlo.

Ale Marcie Deverauxová měla vždy jiné cíle. Díky červenému diplomu ze sociologie a politologie na cambridgeské univerzitě ji naverbovali k Firmě a rychle poznali, že se ideálně hodí k další kariéře. Dobře věděla, že do deseti let se při troše štěstí a správných kontaktech může dopracovat až k „C“, což je označení náčelníka zpravodajské služby.

Ale prozatím byla číslem dvě ve Finchamově sekci, zodpovědné za vnitřní bezpečnost Firmy. To znamenalo zajistit, aby nikdo z úřadu neprodával důvěrné informace nepříteli, a současně zabránit vládním institucím, aby se dozvěděly příliš mnoho o činnosti Firmy. Bylo politicky prozíravé držet si politiky hezky od těla. Pokud možno co nejdále.

„Dobré ráno, pane.“

Fincham se otočil od okna, pokynul Deverauxové, ať se posadí, a sám se uvelebil do vysokého ředitelského křesla za stolem.

„Tak co pro mě máte, Marcie?“

„Zdá se, pane, že váš plán začíná nést ovoce.“

Posunula mu přes stůl jediný list papíru. Dannyho spis z žádosti o vstup do armády byl už také na stole. Z desek zmizela jeho fotografie.

Fincham zvedl papír, a jak Deverauxová pokračovala, přelétl rychle obsah. „Je pilný jako včelka. Nahlášeny čtyři kontakty, dokonce i Armádní penzijní úřad. Vykazuje velkou iniciativu.“

„A sledujeme ho?“

„Ovšem, pane, sledujeme. Velmi pozorně.“

Fincham si dovolil poloviční úsměv. „Dobře. Velmi dobře.“

6

Padal jemný letní déšť. Danny si zapnul koženou bundu až ke krku a zvedl límec. Zabouchl za sebou dveře Foxcroftu a vydal se na autobusovou zastávku.

„Pozor. Pozor. Nejspíš Bravo Jedna foxtrot. Odchází pryč nalevo.“

Asi šedesát metrů od domu stál zaparkovaný tmavě modrý Volkswagen Golf.

Byly v něm dvě osoby, muž a žena zabořeni v sedadlech.

Nedívali se jeden na druhého. Prakticky se nehýbali, až na pohledy směřující k Dannyho fotografii získané ze žádosti o přijetí, kterou držel řidič na dlani.

Jediný stisk knoflíku rádia na řadicí páce zapnul skrytý mikrofon ve sledovacím autě.

„Je to určitě Bravo Jedna, hnědá kožená bunda, modré džíny, stále foxtrot vlevo, přibližuje se k první křižovatce.“

Tým tvořili čtyři lidé. Označovali druhé i sebe jen křestními jmény – tak nedošlo k nedorozuměním, když spolu komunikovali na síti. Mick seděl za volantem golfu, Fran vedle něj. Zodpovídali za zahájení sledování, když se dá cíl do pohybu. Byli aktivátory.

Kus dál na hlavní silnici seděl Jimmy v černé kožené kombinéze a se spuštěnou přilbou na černé motorce TDM. Poblíž ve vedlejší ulici parkoval Brian za volantem stříbrného nissanu. Oba naslouchali průběžným informacím ze sluchátek zasunutých do uší. Každou chvíli mohla přijít výzva, aby převzali sledování.

„Bravo Jedna na křižovatce, stále jde rovně.“

Fran vystoupila z golfu, zkontrolovala si sako, jestli se jí příliš nevyhrnulo, a přitom na okamžik odhalila svou pistoli a dva náhradní zásobníky na třináct nábojů, které měla připnuté na pásku džínů, a vydala se souběžně s Dannym. Mick zůstal na síti.

„Fran foxtrot. Mick dál sleduje Bravo Jedna.“

Fran byla padesát metrů za Dannym, když stiskla spínač všitý do popruhu kabelky a zapnula svou vysílačku. Mikrofon, také všitý do kabelky, spolehlivě zachytil i její šepot.

„Fran má Bravo Jedna, na půl cesty k další křižovatce nalevo. Nic netuší.“

Mick to viděl; kdyby se Danny otočil a pohlédl zpět směrem, kterým přišel, byl by přímo v linii jeho pohledu. Nejvyšší čas se pohnout. Nastartoval golfa, rozjel se a na první křižovatce zahnul vpravo.

Danny došel na autobusovou zastávku. Fran znovu stiskla spínač.

„Stop. Stop. Stop. Bravo jedna beze změn na zastávce autobusu vlevo.“

Fran pokračovala v chůzi a vyhnula se pohledu na Dannyho. Na tom, jak se pohybovala a dívala, nebylo nic neobvyklého. Normální. Průměrná. Celý tým mistrovsky zvládal umění, jak vypadat průměrně. Šlo o součást jejich tréninku.

Vyhnout se tomu, aby vzbudili podezření. Být si jistí, že pro všechno, co dělají, existuje přirozené vysvětlení. Uvědomovat si existenci třetí strany.

V jejich práci znamenala „třetí strana“ každého kromě Dannyho. Poslední, po čem tým toužil, bylo, aby nějaký dobrodinec zjistil, že ho pozorují nebo sledují, a zavolal policii. To by celou operaci zkompromitovalo.

„Vidím autobus číslo třicet šest, dál pokračuju foxtrot, ztrácím ho.“

Tým musel udržet svůj cíl pod neustálým dohledem. Brian v nissanu a Jimmy na TDM se právě začali rozjíždět, když se ozval Mick.

„Mick jede k aktivaci.“

Mick zahnul vpravo a pak hned dvakrát vlevo. Jel zpátky k hlavní silnici a hledal místo k zaparkování, odkud by měl výhled na autobusovou zastávku. Musel ho najít rychle, Fran byla příliš blízko u Dannyho, než aby pokračovala. Zahnula vlevo na boční cestu hned za zastávkou, všimla si obchodu a zamířila k němu.

„Fran už nemá Bravo Jedna.“

Mick zatáhl za ruční brzdu a vypnul motor golfu.

„Mick je aktivátor. Mick je aktivátor.“

Dokázal to.

„Bravo Jedna stále beze změn na autobusové zastávce.

Čte si jízdní řád… teď se dívá na hodinky. Strká ruce do kapes, nic netuší.“

Zatímco Mick uháněl, aby se dostal na pozici, Brian zaměstnal svou nokii a zjistil informaci, kterou tým potřeboval.

„Šestatřicítka jede z Camberwellu do Victorie, Marble Arch, Paddingtonu a končí v Queen’s Park. To je kolem –“

Mick se prodral do sítě.

„Pozor! Pozor! Šestatřicítka směřuje k Bravo Jedna. Připravuje si drobné. Poslední tři písmena na značce jsou Romeo, Bravo a Alfa a vzadu má tmavě zelenou reklamu na Nikon. Už je tady.“

Autobus zahnul do zastávky. Hydraulika zasyčela a dveře se otevřely.

„Bravo Jedna drží v ruce peníze. Nastupuje do autobusu, teď se uvnitř ztrácí z dohledu. Čekat… čekat…

dveře se zavírají, světelná signalizace. Pozor. Pozor…

Autobus mobilní.“

Jimmy za řídítky TDM se připojil do sítě tím, že stiskl tlačítko na voliči reflektorů.

„Jimmy má bus, mobilní směrem k prvním semaforům.“

Jimmy tím převzal kontrolu nad sledováním. Brian ve stříbrném nissanu se rovněž rozjížděl, zatímco Mick se vracel pro Fran. Operace běžela hladce: cíl byl bezpečně aktivován.

Autobus byl přeplněný, ale Dannymu se povedlo sednout si v dolní části. Rozhlédl se po spolucestujících. Většinou zírali jako uhranutí na televizní monitor vpředu, který dokolečka opakoval reklamy na W. H. Smith a Woolworths.

Ale Danny měl v hlavě docela jiné věci. Sáhl do náprsní kapsy bundy a vytáhl starou fotografii dědečka se dvěma armádními druhy. Elena pečlivě slepila oba kusy dohromady průhlednou izolepou, takže trhlina byla sotva viditelná.

Danny se podíval na mladíka s jasnýma očima, který se na něj usmíval, a poprvé si všiml podoby – jako by hleděl na svůj odraz v zrcadle. Fergusovi muselo být tak dvacet, když je vyfotili, jen o pár let víc, než je Dannymu teď.

Když ničím jiným, vzhledem se velice podobali. Fergus byl trochu vyšší, než je průměr, zrovna jako Danny. Vypadal zdatně, ale spíš šlachovitě než svalnatě, což byl i Dannyho případ. Měl úzkou tvář se širokým úsměvem a jasnýma pronikavýma očima. Danny přesně tak.

Jak Danny podrobně studoval černobílý snímek, opět si začal lámat hlavu, co přimělo toho usměvavého a pohodově vypadajícího mladíka stát se cynickým veteránem a skončit jako zrádce. Odpověď bohužel znal. Peníze. Nic víc a nic míň. Znovu ho posedla zuřivost. Otočil fotografii. Vybledlým inkoustem tam stálo: Watts 8654 – 2/6 doplatit. Věděl, že se takto zlomkem psaly částky ve staré měně, ale neměl ponětí, co znamenají ta předchozí čísla.

Autobus náhle zabrzdil, když vpředu zastavil v jízdní dráze dodávkový vůz se zbožím do sítě místních obchodů.

„Autobus trčí v provozu. Jimmy ho stále má. Bravo Jedna není vidět.“

Jimmy zatúroval mohutným motorem TDM 850. Neměl rád takovéto situace: motocyklisté obvykle nezůstávají trčet v dopravních zácpách.

Fran stála na chodníku u zastávky, když ji golf vyzvedl.

Nastupovala pomalu a ležérně, neudělala nic, čím by mohla vzbudit pozornost nějakého zvědavého kolemjdoucího. Ale hned jak se rozjeli, se připojila na síť.

„Fran je kompletní.“

Jimmy odpověděl.

„Roger. Jimmy má pořád autobus, pomalu jedou k semaforům. Může někdo na příští zastávku?“

Stříbrný nissan byl jen tři vozidla za TDM.

„Brian může.“

„Roger, Briane. Naskakuje červená, budeme trčet.“

Mick řídil golfa klidnějšími vedlejšími ulicemi podle Franiných instrukcí, jak v plánu města zkoumala trasu autobusu číslo třicet šest.

„Tady Mick. Už jsme před ním na jeho trase.“

Dopravní světla se změnila a autobus se pomalu rozjel.

„Pozor, pozor. Světla na zelenou. Můžeš teď, Briane?“

„Brian může.“

Jimmy přidal plyn a protáhl se mezerou mezi těžce rachotícím dvoupatrovým autobusem a nákladním autem v protisměru. Danny sedící dole uslyšel hrdelní zaburácení TDM a podíval se ven, jak je motocykl míjel. Byl do motorek velký fanda a slíbil si, že hned jak se dostane do armády, jednu si koupí. Jen potřásl hlavou: další plán, který mu děda obrátil vniveč.

„Brian má autobus. Zapíná blinkr.“

Autobus dojel na zastávku a Brian se zařadil mezi zaparkovaná auta. „Stop, stop, stop. Brian je aktivátor. Dveře se otevírají, vystupují lidé. Čekejte…“

Zbytek týmu naslouchal, jestli Danny vystoupí.

„Dveře se zavřely, žádná známka po Bravo Jedna.

Světla svítí, autobus je mobilní.“

Bizarní hra na vzájemné předjíždění vozidel pokračovala ulicemi jihovýchodního Londýna a dál směrem do centra metropole. Jak se autobus blížil k Marble Arch, Danny vstal ze sedadla a přesunul se ke dveřím.

TDM naposledy minul autobus. Na příští zastávce byli aktivátory Mick s Fran v golfu.

„Pozor, pozor. Bravo Jedna je u dveří. Připravuje se u dveří k výstupu. Světla svítí, autobus zpomaluje… Stop, stop, stop na Marble Arch. Fran foxtrot.“

Ještě než Danny vystoupil z autobusu, stála na zastávce Fran připravená ho sledovat.

„Fran má Bravo Jedna foxtrot po Edgware Road, vlevo k první křižovatce. Dívá se na plán města.“

Fran krátce vedla sledování sama, zatímco se ostatní snažili co nejrychleji dostat k Dannymu. Šlo o kritickou fázi akce, ale chodník byl plný lidí, což znamenalo, že Fran může nějakou dobu pokračovat, aniž by vzbudila zájem nějaké třetí strany. Pak ale narazila na problém.

„Bravo Jedna se přibližuje k první křižovatce nalevo.

Bravo Jedna jde doleva. Dočasně z dohledu.“

Fran zrychlila krok, spěchala, ale neběžela; bylo klíčové zůstat nenápadný před třetí stranou. Ale nemusela si dělat starosti. Ještě než zahnula za roh, ozval se Jimmy.

„Jimmy má Bravo Jedna. Foxtrot po Seymour Street.

Zpomaluje – zdá se, že hledá nějakou adresu. Čekat…

čekat…“

Fran zahnula na Seymour Street a uviděla na kraji zaparkovaný TDM. Po Jimmym nebylo ani vidu, ale Danny stál před budovou se skleněnou stříškou nad vstupními dveřmi.

„Čekat… čekat… Bravo Jedna teď vchází do budovy.

Mizí z dohledu.“

Fran se připojila na síť.

„Projdu kolem. Čekejte.“

Šla pomalu dál ulicí, když se dostala k oné budově, nezastavila, jen se podívala na nápis podél stříšky. Stálo tam: KLUB VICTORY.

7

Klub Victory Dannyho překvapil. Zvenčí vypadal staře a usazeně stejně jako většina ostatních domů v ulici, ale jak prošel dvojitými automatickými dveřmi, spatřil uvnitř všude leštěné dřevo, ocel a zrcadla. Nějaký módní architekt si dal práci a celé místo pronikavě zmodernizoval.

Otevřené dveře nalevo vedly do jídelny ve stylu kantýny, kde si pár starých kamarádů dávalo oběd. Dannymu nepřipadali jako vysloužilí vojáci, ale vlastně ani neměl představu, jak by takoví vysloužilí vojáci měli vypadat. Přímo vpředu byla zrcadly obložená recepce. Ale mezi Dannym a recepcí stál mohutný strážný v černém obleku. Ověřoval jména tří elegantně oblečených mužů v seznamu, který držel v ruce.

Dannyho při pohledu na své džíny a koženou bundu napadlo, že si nejspíš měl vzít alespoň kravatu. Ale už se nedalo nic dělat a stejně tu byl mnohem závažnější problém – jeho jméno na seznamu nebylo. Rychle přemýšlel. „Buďte iniciativní,“ radili jim v přijímacím kurzu do armády. Rozhlédl se rychle po vstupní hale a všiml si informační tabule s údaji o akcích v místních konferenčních sálech. Hned nahoře si přečetl: TRAFALGARSKÝ SÁL. SEMINÁŘ o PŘEMISŤOVÁNÍ VOJSK.

Když tři návštěvníci konečně dostali svolení jít dál do klubu, vydal se Danny sebejistě za nimi. Na ostrahu se ani nepodíval a pár vteřin se zdálo, že mu to vyjde.

Ale pak ho zarazil až překvapivě vysoký hlas: „Promiňte, mohu vám nějak pomoci?“

„Přišel jsem za dědečkem,“ odpověděl Danny, otočil se a nevinně usmál. „Je na tom kurzu o přemisťování vojsk.

Řekl mi, že se sejdeme u oběda v baru.“

„A vaše jméno…?“

Takhle daleko Danny neuvažoval, ale na informační tabuli si všiml názvu dalšího pokoje. „Carisbrook. Danny Carisbrook.“

Strážný nahlédl do seznamu. „Žádného Carisbrooka tu nemám. Je mi líto, ale dědeček vás tu neuvedl.“

Danny si v duchu nadával, jaký je hlupák. Ovšemže neměl říct žádné jméno; stačilo přece prohlásit, že hledá dědečka.

Ale štěstí ho neopustilo. Strážný vzhlédl od seznamu a zamrkal na něj. „Něco vám poradím, běžte k baru, a až přijde dědeček, pošlete ho sem, ať doplní vaše jméno. Víte, jsme vojenský klub, takže se tu náramně dbá na bezpečnost.“

„Ano, to vidím,“ odpověděl Danny a snažil se nerozesmát; rychle zamířil k baru. „Hned sem dědu pošlu.“

Bar byl elegantní. Zářivý. A téměř opuštěný, jako by se mu členové klubu vyhýbali z obavy před novým nábytkem a vybavením. Dokonce i koberec ještě voněl novotou.

Za barovým pultem právě probíhala s vojenskou precizností usilovná činnost. Barman tam leštil sklenice; každou z nich trpělivě nablýskal a pak ji přidal do vyrovnané řady na pultu. Stály tam v dokonalém zákrytu jako na přehlídce, vizitka dobrého barmana, který si hlasitě a nenuceně povzdechl, když se k němu Danny blížil. Nějaký hoch mu narušuje důležitou práci. „Nemohu vás obsloužit.“

„Co?“

„Ne, pokud vás nedoprovází některý z našich členů.“

„Ale já nechci žádné pití,“ ohradil se Danny.

Do řady přibyla další sklenice, barman ji ještě posunul do bezchybného zákrytu. „Ale proto tady jsme. Podáváme nápoje. Víno, pivo, destiláty, dokonce i nealkoholické nápoje. Proto jsem tady.“ Zvedl další sklenku.

Danny si povzdychl. „Někoho tady hledám.“

„Je členem?“

„Myslím, že ne. Ale možná byl.“

Barman s nechutí přestal s leštěním a odložil sklenici; nejspíš si uvědomil, že se Dannyho nezbaví, dokud mu neodpoví na jeho otázky. „Jméno?“

„Watts. Fergus Watts.“

Muž po něm střelil ostrým pohledem plným podezření.

„A vy jste kdo?“

„Jeho vnuk Danny. Potřebuju ho najít, je to opravdu důležitý.“

Mužovy rysy trochu zjihly. „Jsem Harry,“ představil se barman, kývl a usmál se. Tvář mu ztuhla soustředěním, jak v duchu procházel galerií známých i napůl již zapomenutých jmen. „Fergus Watts… Fergus Watts.“ Nakonec zavrtěl hlavou. „To jméno mi nic neříká a já tu znám úplně všechny.“

Danny sáhl do náprsní kapsy v bundě, vytáhl fotografii a podal mu ji. „Dědeček je ten uprostřed. Je to stará fotka, ale zase tolik se asi nezměnil.“

Harry si prohlédl vybledlý snímek a pak ho obrátil a uviděl číslice na rubu. Zasmál se. „Dvě šestiny. Říkali jsme tomu půlkoruna. Jo, to bývaly časy.“

„Ale co ta další čísla,“ ozval se rychle Danny, který se nechtěl dát zatáhnout do dlouhého vyprávění o starých zlatých časech, „ta za jeho jménem – co znamenají?“

„Nejspíš poslední čtyřčíslí,“ odpověděl Harry s pokrčením ramen.

„Poslední čtyřčíslí? Ale čeho?“

Harry se blahosklonně usmál. „Každý v armádě dostane osobní osmimístné číslo. V jeho jednotce bylo nejspíš víc Wattsů, tak si za jméno uváděli poslední čtyřčíslí. Tím se vojáci vyhýbají nedorozuměním, zvlášť ve velšských jednotkách, kde je to samý Jones a Davis. Svoje číslo žádný voják nezapomene.“

Naklonil se trochu blíž k Dannymu a pokračoval: „Jen mezi námi, já používám svoje poslední čtyřčíslí na účtech.

V mým věku se člověk snadno splete, takže –“

„Takže ho neznáte?“ přerušil ho Danny. Dostat jednoduchou odpověď na jednoduchou otázku se ukázalo jako krajně nejednoduchý úkol.

Harry se podíval znovu na fotografii. „Je mi líto, hochu, neznám ho. Ale můžu říct s jistotou, že tu nikdy nebyl, protože já jsem tu déle než kdokoli jiný. Všichni říkají, že patřím ke zdejšímu vybavení, ale to mluvím o tom starém vybavení, ne o těchhle nových krámech.“

Takže všechna námaha byla k ničemu, šlo jen o marnění času a jeho jediná stopa nikam nevedla. Danny si vzal zpátky fotografii a začal ji strkat zpátky do kapsy.

Harry znovu zvedl utěrku. „Potřebuješ si promluvit s Velkým Kevem.“

„S kým?“

„S tím nejvyšším chlápkem na fotce, s tím vpravo. Tady je o dost mladší, ale Velkého Keva poznám všude.“

Danny se znovu podíval na fotografii. Ještě nikdy nevěnoval ani nejmenší pozornost druhým dvěma mladíkům stojícím po dědečkově boku. Až doteď.

„To je Kev Newman,“ řekl Harry, zvedl sklenici a začal znovu s leštěním. „Přijde sem zítra. Pohřbívají bývalého člena Regimentu a pak tu bude smuteční shromáždění.

A Velký Kev nikdy žádnou pitku neprošvihne.“

8

Práce v bistru končila Frankiemu většinou pozdě odpoledne.

Dodávky zamířily zpět do skladů a poslední z obchodních cestujících dopili čaj a doklábosili. Vypnout horkou vodu, vyčistit rošty, umýt nádobí a zamknout netrvalo dlouho.

Frankie mohl být doma do dvaceti minut. Ale nikdy nejel domů přímo. Jeho postup, jak se vyhýbat sledování, znamenal dlouhou a složitou cestu.

Odemknul dveře své tmavomodré fiesty, naposledy se rozhlédl na všechny strany, nasedl a nastartoval. Vůz byl starý a fádní, ale v dobrém stavu, a nic víc Frankie nechtěl. Nikdy zbytečně neriskoval a neupozorňoval na sebe. Být zastaven policejní hlídkou při rutinní kontrole znamenalo zbytečné riziko, proto měl pneumatiky v pořádku, světla fungovala, silniční známka byla na svém místě a technická prohlídka měla platné datum.

Na cestě do Rochfordu Frankie dodržoval doporučenou rychlost, pravidelně se díval do zpětných zrcátek a všímal si barev a značek aut jedoucích za ním. Tři míle od města zajel na odstavný pruh, zastavil a předstíral, že má něco s čerpadlem. Nebyly tam žádné odbočky, kde by se dalo rychle otočit, takže ostatní auta musela prostě jet dál. Frankie si všechny projíždějící vozy zapamatoval.

Když se znovu rozjel, dvakrát obkroužil kruhový objezd před městem a díval se na dopravní značky, jako by se ztratil. Kruhový objezd byl logickým místem, kde se střídali členové sledovacího týmu; ideální lokalita, kde se jedno vozidlo může odpoutat, zatímco se jiné ujímá sledování. Dvojitá objížďka kolem dokola poskytla Frankiemu další příležitost prohlédnout si auta za ním.

Pak přejel do nové čtvrti s byty a domky kousek od městského centra. Síť tichých ulic mu nabízela velký výběr míst k parkování přes noc. Každý večer si zvolil jiné místo. Zastavil, vystoupil, rychle přešel silnici a vydal se uličkou k obchodům.

Frankie znal sledovací postupy velmi dobře. Nejobtížnější částí práce je pro tým pěší sledování neboli foxtrot, takže čím rychleji se dostane z dohledu, tím obtížněji ho mohou aktivovat. Pohyboval se co nejsvižněji, ale aniž by přitom vzbudil pozornost třetí strany, nikdy se neohlížel, co se děje za ním.

Zcela zamaskovat kulhání bylo nemožné, a čím rychleji kráčel, tím bylo naopak výraznější. Trpěl jím již od oné zpackané operace v Kolumbii. Nezbaví se ho do konce života a znamená pro každý sledovací tým velkou výhodu. VDM, které usnadní jeho rozpoznání v davu.

Vešel do obchodu a koupil si večerní noviny. Čekal ve frontě na zaplacení, díval se z okna a pátral po sebemenším náznaku, že ho sledují. Třeba že by někdo příliš dlouho otálel u dveří anebo si mluvil při chůzi jen tak pro sebe – to je základní chyba. Agenti mají trénink, aby při hovoru do ukryté vysílačky nepohybovali rty.

Frankie si nevšiml ničeho podezřelého, ale to ještě neznamenalo, že ho nikdo nesleduje. Jen mohlo jít o skutečně dobrý tým.

Vyšel z obchodu a přešel náměstíčko. Jinou uličkou dorazil na malé parkoviště, vytáhl z kabátu zelenou silonovou pláštěnku a srolovanou plochou čepici. Své staré třírychlostní kolo měl připnuté k zábradlí. Rychle odemkl řetěz, oblékl si pláštěnku, nasadil čapku a odjel pryč.

Čekala ho ještě dlouhá cesta domů, ale Frankie si už zvykl.

Rušná moderní satelitní města ve východním Essexu pomalu ustupovala ploché, bažinaté krajině, kde jsou pradávné vesnice jako Canewdon, Paglesham a Creeksea stále na sto honů vzdálené jednadvacátému století.

Jeho chalupa stála na opuštěné farmě u tiché okresní silnice, se kterou byla spojena jen dlouhou bahnitou stezkou.

Okolo ní rostly tu a tam malé háje, dále se rozkládaly mokřiny a nakonec řeka Crouch.

Frankie dojel na stezku a zastavil, aby zjistil, jestli v bahně nejsou stopy po cizích pneumatikách. Na cestě nebylo po vzorcích gum ani památky.

Vydal se po stezce pěšky, kolo vedl vedle sebe. Na půl cesty stál stranou starý nepoužívaný kurník. Pod ním měl na konci drátu ukrytou svítilnu. Přední sklo zalepil, takže když ji zapnul, byla vidět jen jiskřička světla. Frankie nahlédl pod kurník. Svítilna nesvítila, což znamenalo, že během dne nic nespustilo detektory pohybu podél cesty a kolem domu.

Kdyby ji někdy našel rozsvícenou, prostě by se otočil na patě a už by se sem nikdy nevrátil. Hlavní a jediné pravidlo znělo: Zachránit se.

Když šel dál k domku, přesvědčil se, že jsou v pořádku i čtyři další detektory. Dráty krylo bahno a monitory měly skryté ve větvích zakrslých a větrem ošlehaných stromků podél cesty. Byly ve výšce ramen – takže je nemohla spustit liška ani zatoulaný pes.

Detektory byly připojeny na běžná domácí bezpečnostní světla umístěná podél pěšiny a okolo domu. Sice běžná, ale Frankie je upravil. Pokrývala je vrstva papírového infračerveného filtru, takže kdyby je někdo sepnul, okolí by nezalila záplava bílého světla. Namísto toho by infračervené bezpečnostní kamery ukryté pod světly začaly snímat obraz a předávat ho do malého panelu televizních monitorů uvnitř domu. Jeho chalupa byla malá pevnost. Pevnost Frankie.

Všechno, co použil na ochranu, nakoupil buď v místním výprodeji, nebo v elektroopravně a pak to přizpůsobil svým speciálním požadavkům. Dovedl bezpečnost na úroveň skutečného umění.

Došel ke stavení. Vše se zdálo v pořádku: zahradní branka byla stále zavřená. Přejel rukou k místu těsně pod petlicí a ucítil hlavičku zápalky, kterou tam zasunul, když branku ráno zavíral. Mezitím ji nikdo neotevíral. Nikdo k tomu neměl důvod: Frankiemu zásadně nechodila pošta.

Zanesl kolo dovnitř, zavřel dveře a prohlédl všechny místnosti jednu po druhé, jestli neobjeví něco podezřelého.

Většina místností byla prázdná, s podlahou z původních prken nebo krytou jen starými koberci, ale do kuchyně si Frankie pořídil levné lino se vzorkem mramorových dlaždic.

Před kuchyňskou linkou byla k linu přilepená tlustá rohož.

Frankie popadl oběma rukama jeden roh a táhl, rohož se zvedla a s ní i poklop ukrytý pod ní.

Shnilé dřevěné schody mizely v temnotě. Na prvním z nich ležela svítilna. Frankie ji zapnul a sestoupil do sklepa. Byl vlhký a zatuchlý, blízkost řeky se tu projevovala tím, že podlahou pronikal i v letních měsících několikamilimetrový film vody.

Ale kromě izolované polohy byl sklep hlavní předností stavení.

U zdi stála řada dřevěných krabic. Frankie je odsunul stranou a posvítil si do malého otvoru uprostřed zdi. Ostrý kužel světla ozářil jeskyňku ve tvaru rakve širokou asi metr a půl, přecházející v tunel. Uvnitř byl pytel na odpadky plný šatů, konzervovaného jídla a většiny Frankieho úspor. Za jeskyňkou se táhl úzký tunel do vzdálenosti téměř dvaceti metrů.

Na opačném konci ústil únikový východ maskovaným poklopem mezi stromy napravo od domu. Kdyby na dům někdo zaútočil, Frankieho nejlepší šancí na záchranu bylo skrýt se. Jeskyňka mu sloužila jako jedno z útočišť; v blízkých lesích měl ještě dvě další.

Vrátil se zpět nahoru a střelil pohledem k monitorům, jestli detektory hlídající přístupovou cestu řádně fungují.

Uklidňující zelený přísvit bahnité stezky z infrakamer ukazoval, že je vše v pořádku.

A bylo to. Dril skončil. Konečně může odpočívat, alespoň na své poměry. Udělá si nějaké jídlo a pak prosedí další noc před televizí.

9

„Tvůj děda byl správnej chlap.“

„Byl?“

Kev Newman pokrčil rameny, dlouze si zavdal ze svého půllitru a dosedl zpět na židli. Vypadalo to, že se na ni nějak nemůže vejít. Jen takovej slovní obrat.“

Nebylo těžké pochopit, proč se mu říká Velký Kev. Byl masivní. Na staré fotografii vypadal jen vysoký, ale od té doby se rozrostl i do šířky. Nyní se mu svaly postupně měnily v tuk, ale s rukama připomínajícíma lopaty Kev stále vypadal jako někdo, s kým by si to člověk neměl rozházet.

Klub Victory praskal ve švech, naprosto se to lišilo od Dannyho minulé návštěvy. „Staří A Stateční“, jak si říkali bývalí členové SAS, dorazili v hojném počtu, aby jak se patří uctili zemřelého kamaráda. Kravaty měli povolené, saka přehodili přes opěradla židlí, pivo teklo proudem a místnost zvučela halasným hovorem a smíchem. Pohřeb skončil a vzpomínání na mrtvého se rozjelo na plné obrátky.

Druhé proniknutí do Victory bylo pro Dannyho už mnohem snadnější. Domluvil se s barmanem Harrym, aby ho zapsal pod jménem Carisbrook, a už neměl problémy, zvlášť když si vzal náležité oblečení – sako a kravatu.

Keva Newmana poznal, hned jak dotyčný s partou kumpánů vešel dovnitř. Velký Kev se prostě nedal přehlédnout.

Objednali si první rundu pití, a když se probíjeli k rohovému stolku, Keva si odvedl stranou jiný veterán. Danny počkal, dokud Kev opět neosaměl, a pak k němu došel a představil se.

Pokud byl velký muž překvapený, nedal to nijak znát.

Podíval se na Dannyho a přikývl, jako by viděl podobu mezi vnukem a dědečkem. Pak si potřásli rukama, přičemž Dannymu obrovskou dlaní div nerozdrtil prsty, a pozval ho, ať se připojí k partě u stolu. Když se usadili, Kev řekl ostatním prostě: „Tohle je Danny.“ Nic víc.

Od té chvíle spolu mluvili polohlasně a odsunuli se trochu stranou od ostatních. Ale jejich rozhovor se nedostal moc daleko. Danny se naklonil blíž k Velkému Kevovi. „Nevíte, kde je můj děda teď?“

Odpověď přišla ihned. „Nemám nejmenší ponětí.“

„Ale byl jste jeho přítel.“

„Ten nejlepší. Fotku, co máš, jsme pořídili, ještě než jsme se dostali k Regimentu. Prošli jsme vším společně, nastoupili tam ve stejnou dobu a pak –“

Ať už chtěl Kev říct cokoli, nedořekl to, najednou se postavil, až skoro vylil svůj poloprázdný půllitr. Jak Danny udiveně vzhlédl, spatřil, že ostatní veteráni také stojí. Pak uviděl proč.

„Nemusíte vstávat, hoši. Teď už ne.“

Kev zaujal málem předpisový pozor. „Zvyk je železná košile, pane.“

„Pán“ byl vysoký, šedovlasý a elegantní a vyzařovala z něj taková autorita, že si Danny uvědomil, že aniž by věděl proč, také stojí.

Jen jsem vám chtěl dát vědět, hoši, že se ženou už odcházíme – máme před sebou dlouhou cestu.“

„Jsme rádi, že jste přišli mezi nás, pane,“ řekl Kev.

„Ale jděte, to je to nejmenší.“ Pak si všiml Dannyho. „Ale, kdopak to je? Nějaký nový rekrut?“

„Přítel přítele, pane,“ odpověděl Kev dřív, než Danny stačil zareagovat.

Muž se na Dannyho usmál. „Nenechte se od těch zavrženců svést na scestí. Takže se tu všichni mějte.“

Veteráni zanotovali jednohlasně: „Sbohem, pane,“ a znovu se posadili.

Velký Kev dopil pivo a Danny trochu usrkl ze své koly.

„Kdo to byl?“

„Náš starý CO. Plukovník. Prima chlap.“

Danny se neudržel a opáčil: „Jako můj děda?“

Kev neodpověděl. Nebyl příliš upovídaný a navíc si zjevně chtěl leccos nechat pro sebe. Ale všichni ostatní si toho měli spoustu co říct. Pokoj byl minutu od minuty hlučnější; staří a stateční si vyprávěli historky a vzpomínali na zašlou slávu.

Danny musel skoro zařvat: „Vím, co provedl. V Kolumbii.“

„Vážně?“ namítl Kev tak tiše, že musel Danny napínat uši.

„Možná víš, a možná nevíš.“

Kev byl jako sfinga a Danny cítil, jak v něm roste vztek.

„Heleďte, musím ho najít.“

Jeden z mužů na opačné straně stolu Dannyho zaslechl.

„Koho? Tak koho hledá, Keve?“

Hluk v baru byl nyní tak silný, že Danny musel křičet.

„Dědečka!“

Jeho odpověď však zanikla ve výbuchu chraptivého smíchu od vedlejšího stolu. Veterán zahalekal: „Tak koho?“

Co se stalo potom, byl nepochybně zákon schválnosti: nejspíš by se to nezopakovalo, ani kdyby se to vyzkoušelo třeba stokrát. Ale jak Danny přiložil ruce k ústům coby hlásnou troubu a zahalekal, právě tehdy na okamžik umlkl hovor i smích.

A tak místností zaburácela dvě slova: „Ferguse Wattse!“

Celá rozsáhlá místnost se ponořila do naprostého ticha a všechny oči se otočily k Dannymu. Pohlédl na Keva. „Co je? Co jsem provedl?“

Dočkal se tiché odpovědi. „Není to teď u Regimentu zrovna populární jméno, synku.“Hovor a smích se opět postupně vrátily, ale jeden muž o dva stoly dál nepřestával na Dannyho upřeně hledět. „Fergus Watts,“ zašeptal. „Tak tohle jméno jsem neslyšel už hodně dlouho.“

Možná to byla právě upřenost pohledu, která Dannyho donutila otočit se a podívat se na něj, možná šlo jen o náhodu. Ale tak jako tak, jejich oči se střetly. Zírající muž obdařil Dannyho přehnaným úsměvem, pozvedl sklenici a tiše pronesl: „Na zdraví.“

Bylo to nepříjemné, strašidelné a Danny uhnul pohledem.

Velký Kev zrovna vstal a zavolal na jednoho z přátel: „Musím si jít ulevit. Objednej další rundu, Tone, a taky pro kluka, jo?“ Pak se podíval na Dannyho. „Teda pokud už nemusíš jít.“

Danny se však nedal jen tak vystrnadit. „Nikam nespěchám.“

Kev pokrčil rameny a odešel, zatímco Tone posbíral sklenice a vydal se k baru.

Danny se usadil zpět na židli a rozhlížel se kolem po starých a statečných. Byla to tvrdě vyhlížející parta, ale v lecčem se od sebe lišili stejně výrazně, jako si v něčem jiném byli podobní.

Napůl očekával, že budou stejní jako Kev Newman: velcí, podsadití, svalnatí; ale fyzicky se co do výšky a typu postavy od sebe odlišovali. Nicméně jedno měli společné: všichni vypadali tvrdě. Ještě přesněji, vypadali zoceleně, jako by díky tomu, co viděli a dělali, měli jiný postoj k životu než obyčejní lidé.

Danny si nedokázal představit, co je všechny přivedlo k touze vstoupit do SAS. Pravidelná armáda, to bylo něco jiného; sám po vstupu do ní zoufale toužil. Armáda znamenala kariéru, životní styl, cestování po světě. Mohlo to být nebezpečné, ale určitě ne každý den a nejspíš ani ne tak jako v SAS.

Protože SAS bylo, jako když se řekne: „Hledám nebezpečí. Chci riskovat život pokaždé, když se zúčastním nějaké operace. Chci jít na ta nejnebezpečnější místa a čelit partyzánům a teroristům a všemu, co si na mě mohou vymyslet.“

Jak hlahol stále narůstal a pití kolovalo rychleji a rychleji, Danny nakonec usoudil, že nejspíš neexistuje žádný zvláštní rys typický pro člena SAS, jen zvláštní druh posedlosti.

Oči mu padly na dveře vedoucí na chodbu. A zůstal zírat.

Skrz prosklenou výplň zahlédl Velkého Keva. Vůbec nešel na toalety. Mluvil s někým mobilem.

A tehdy to Dannymu došlo. Velký Kev ví, kde je jeho dědeček. A ten hovor, který právě vede – je s Fergusem Wattsem. Danny si tím byl jistý, ale zrovna když ho napadlo, že vyběhne ven a Keva přistihne, velký muž domluvil a začal se prodírat zpět k jejich stolu.

Mobil si zastrčil do kapsy saka, to pověsil přes opěradlo židle a podíval se k obleženému baru. „Kde vězí ten Tone? Ještě ani neobjednal novou rundu.“

Tone stál u baru, v rukou prázdné sklenice, a klábosil se dvěma dalšími veterány.

„Když člověk něco chce, musí si to obstarat sám,“ zavrčel Velký Kev a těžce vyrazil k baru.

Netrvalo to déle než tři vteřiny. Rychlý pohled kolem, jestli se někdo nedívá, a Kevův mobil se přestěhoval ze saka do Dannyho rukou. Nezkoušel s ním manipulovat, jen si ho zastrčil do kapsy a zamířil na toalety. Musel zjistit, jaké bylo poslední volané číslo.

Toalety byly prázdné, ale Danný raději vešel do kabinky a zamkl za sebou. Najít poslední zvolené číslo mu nedalo žádnou práci, i když Kevův mobil byla vykopávka a hotová troska.

Ale Danny zjistil, že nemá jak číslo uchovat. Jeho vlastní mobil měl vybitý kredit, a tak ho nechal doma. Neměl u sebe dokonce ani propisku. „No bezva, Danny, jseš pašák,“ vyplisnil se šeptem. „Bezva.“Velký Kev se u baru ujal objednávky a začali ho obsluhovat.

Konečně dotočili poslední půllitr a postavili ho na tác plný sklenic. Byla to drahá runda a Kev podal barmanovi dvě dvacetilibrovky. Myslel na spoustu věcí najednou a byl ponořený do úvah, když si bral zpátky drobné a zvedal tác.

Jak Danny vyšel z toalet, spatřil Keva, jak se odvrátil od baru a začal se probojovávat zpět k jejich stolu. Danny se tam potřeboval dostat dřív, aby stihl vrátit mobil zpátky do Kevova saka.

Kev měl ke stolu blíž, ale nesl tác plný vratkých sklenic a musel s ním manévrovat. Došel k příteli Tonemu, který stále ještě klábosil se dvěma veterány.

„Prosím tě, zastav se u nich a povídej si s nima,“ zašeptal Danny s očima upřenýma na Keva a snažil se vypadat co nejnormálněji. Nemohl se zničehonic začít prodírat vpřed jako šílený – někomu by to jistě přišlo divné.

Ale Kev se nezastavil, zjevně se nemohl dočkat svého piva.

Dál se nezadržitelně blížil ke stolu… Bude tam první. Pak ale zaslechl, že ho někdo volá: „Keve? Keve?“

Kev se zastavil a otočil, jak se k němu blížil barman Harry.

„Dal jsi mi dvě dvacky, ne?“

Velký muž přikývl. „Jo.“

„Promiň, kámo, ale já ti vrátil jen na třicet. Máme tu takový fofr, že nevím, kde mi hlava stojí.“

Kev se zašklebil. „Polož mi to na tác, Harry.“

A než pak Kev donesl piva ke stolu, odpočíval už mobil zpátky v jeho saku a Danny seděl na židli a snažil se tvářit daleko klidněji, než se cítil. „Myslím, že nakonec asi přece jen půjdu.“

„A co tvoje pití? Dalo mi dost námahy ho obstarat.“

„Díky, ale už vážně musím.“ Vstal, tentokrát byl sice připravenější na drtivý stisk Kevovy dlaně, ale stejně sebou trhl, když mu velký muž potřásl rukou. „To s tvým dědou mi je líto, Danny. Jestli chceš znát můj názor, tak nejlepší, co můžeš podniknout, je na něj prostě zapomenout.“

Danny přikývl. „Jo, nejspíš máte pravdu. Ale i tak díky.“

Cestou ven se Danny zastavil u baru a půjčil si od Harryho tužku. Vrátil se na toalety do kabinky, kde byl předtím.

Telefonní číslo tam stále bylo, naškrabané mýdlem na dlaždičkách na zdi. Danny si ho opsal na kus papíru a zeď utřel.

Když odcházel z baru a šel chodbou, cítil se spokojený sám se sebou. Dokázal to: získal telefonní číslo a obelstil Velkého Keva. Teď jen musí zmizet. Vtom však ucítil, jak mu na rameno dopadla něčí ruka. „Počkej.“

Takže Velký Kev se přece jen nedal tak snadno obelstít.

Odhalil ho. Pomalu se otočil. Nebyl to Velký Kev, ale ten zírající muž a usmíval se stejně nepřirozeně jako předtím.

Jmenuji se Eddie Moyes. Myslím, že bychom si měli kapku popovídat.“

10

Danny zavolal Eleně z budky. Rozhovor byl krátký a čtvrt hodiny nato už seděl v internetové kavárně. Koupil si kolu a zasedl k počítači, od kterého měl výhled na ulici. Když se připojil na internet, Elena už na něj čekala. Pravidelně si měnila přezdívku a od maturitních výsledků si začala říkat „hvězda“. Skromná jako vždy. Danny zůstal u Dannyho.

Hvězda: (16:34:09) nac ty tajnosti? dost me desis.

Danny: (16:34:18) myslim ze mé sledujou.

Hvězda: (16:34:26) to urcite.

Danny: (16:34:47) nekecam, motorka, vis ze si jich vsimam, videl jsem tu samou 2x vcera a Xx dnes, stejna motorka, stejnej chlap.

Hvězda: (16:35:01) to je tvy zbozny prani co?

Danny: (16:35:13) blbost, desi mé to.

Danny se podíval z okna. Byl si jisty, ze ten cerný TDM videl dnes už prinejmenším trikrat, naposledy, kdyz vychazel z klubu Victory.

Hvězda: (16:35:28) danny klidek, nahanis mi husi kuzi, rekni co se stalo v klubu.

Danny: (16:35:43) videl jsem vkeva, mam cislo na mobil, urcite je dedy.

Hvězda: (16:35:51) vkev ti dal jeho cislo?

Danny: (16:36:06) ani ne, volal mu, opsal jsem si cislo z jeho mobilu.

Hvězda: (16:36:15) zavolas mu?

Danny: (16:36:27) nevim, nejsem si jisty.

Hvězda: (16:36:40) vydesit, dej mi to muzes ho nevolej, cislo.

Danny: (16:36:48) jo.

Hvězda: (16:37:13) treba zjistim kam vkev volal, na jaky misto, kde byl tvuj deda kdyz volali.

Danny: (16:37:24) jak?

Hvězda: (16:37:36) policie to umi, když oni, taky, naval cislo.

Danny vylovil kus papíru a poslal číslo Eleně.

Hvězda: (16:37:56) co budeš mezitím delat?

Danny: (16:38:28) jeden chlapek v klubu povídal, ze mj. pomuze najít ferguse, jmenuje se eddie moyes, máme se sejit zitra, ale nevim jestli mu muzu verit, něco vymyslim.

Hvězda: (16:38:43) už magoris!!!!!!

Danny: (16:38:54) Mozna, ale neverim nikomu jen tobě.

Hvězda: (16:39:06) Pockej tam a nepanikar!!!!! Oba zustali pripojeni, ale nastavili si statut na „nepritomen“.

Danny se pořád cítil mizerně. Stále čekal, že uslyší rachot TDM projíždějícího kolem okna anebo uvidí, jak dovnitř vchází muž v černé kožené motorkářské kombinéze. Kavárna byla skoro prázdná –jen mladý obchodník probírající se elektronickou poštou a párek Australanek chatujících s kamarádkami doma. Jejich písemný rozhovor musel být moc zajímavý: obě dívky se zalykaly smíchem a stále si něco špitaly.

Elena byla vždy na výši ohledně posledních novinek v oblasti počítačů a internetu. Věděla všechno i o společnostech poskytujících služby GSM. Šlo o relativně jednoduchou operaci. Prostě našli mobilní uzel, se kterým byl mobil ve spojení, a pak dokázali lokalizovat i samotný mobil s přesností na sto metrů. Policie takový systém používala již celé roky a určování místa mobilních hovorů fungovalo i jako důkaz u soudu.

Nyní se takový systém zpřístupnil veřejnosti a Elena ho hodlala využít. Existovala spousta elektronických společností nabízejících takové služby. Připojila se na jednu z nich a přečetla si úvodní stránku s výzvou, že od nynějška již rodiče mohou vysledovat své děti a zaměstnavatelé budou vždy vědět, kde přesně jsou jejich zaměstnanci.

Elena přešla na hlavní stránku a tam ji čekala špatná zpráva: aby mohli zájemci tento systém využívat, musí poskytnout nejen telefonní číslo, ale také čtyřmístný PIN mobilu, který chtějí lokalizovat. „Mohla jsem tušit, že to nebude tak snadný,“ zamumlala si pro sebe.

Rozhodla se zkusit štěstí. Zaplatila poplatek 4,99 libry ze své platební karty a dostala čtyři příležitosti napsat správný PIN.

„Možná je hloupý,“ prohodila a zkusila čtyři nejběžnější kombinace: 1234, 4321, 1111, 2222.

Ale Fergus Watts zjevně hloupý nebyl. Za poplatek dalších 20 liber si mohla koupit 20 nových pokusů.

Danny si znovu prošel webové stránky o dědečkovi.

Od chvíle, co se mu v klubu Victoria představil Eddie Moyes, měl Danny neodbytný pocit, že to jméno už někde viděl nebo slyšel. A docela nedávno.

Moyes určitě nevypadal na bývalého příslušníka SAS. Měl nadváhu a byl hodně z formy. Ale to ještě nutně neznamenalo, že kdysi nebyl vojákem, a v koutku mysli Dannymu stále nějaký hlásek napovídal, že se jeho jméno vyskytlo alespoň jednou v souvislosti s dědečkem.

Na Eddiem Moyesovi bylo ještě něco, co mu nepřipadalo v pořádku. V klubu Victory mu Danny řekl, že je vnukem Ferguse Wattse a že po něm pátrá.

„Vážně?“ odpověděl Moyes se sotva skrývaným nadšením.

„Myslím, že bych ti mohl pomoct. Hele, co kdybysme odtud vypadli a našli si místo, kde můžeme mluvit v soukromí? Znám jednu hospůdku kousek odtud.“

Danny už skoro souhlasil, ale něco mu řeklo, aby se držel zpátky. Zatímco všichni ostatní ve Victory se při jménu Fergus Watts s hrůzou odtáhli, tenhle chlapík se div nepřetrhl, aby mu pomáhal. To nedávalo smysl, zvlášť když Danny došel k přesvědčení, že ho někdo sleduje.

Zarazil Moyese s tím, že teď musí pryč, ale že se mohou setkat druhý den ráno v kavárně poblíž Foxcroftu. Moyes na něj nenaléhal, aby zůstal, jen se usmál a se vším souhlasil.

A to také dělalo Dannymu hlavu.

„Možná má Elena pravdu,“ zašeptal, když projížděl stránky. „Třeba se ze mě stává paranoik.“

Seděl u počítače a procházel stránku za stránkou novinové články, ale jméno Moyes se v žádném z nich neobjevilo.

Byl zrovna zralý toho nechat, když narazil na titulek, který už znal: ZRÁDCE Z SAS ZORGANIZOVAL HROMADNÝ ÚTĚK Z VĚZENÍ Ale tentokrát Dannyho pozornost neupoutal titulek, ale noticka pod ním: Od našeho dopisovatele Eddieho Moyese Danny se usmál. „Nechce mi pomoct, chce najít Ferguse Wattse pro sebe. No, hezký pokus, Eddie Moyesi, ale přese mě se k němu nedostaneš. Ani náhodou.“

Tiché pípnutí počítače Dannyho upozornilo, že má na lince Elenu.

Hvězda: (17:06:01) tohle muže trvat věcné a totálně mé finančně zruinovat.

Danny: (17:06:19) co se děje?

Hvězda: (17:06:29) chteji po mne cislo pinu, 4 cislice, znáš datum jeho narozenin, muže tim končit nebo zacinat, nevim, jen hádám.

Elena měla pravdu, mohlo to trvat věčně. Šance, že náhodou narazí na správnou kombinaci, byla asi stejná jako vyhrát v loterii. Ale pak Danny dostal nápad. Vytáhl starou fotku a obrátil ji.

Danny: (17:07:12) zkus 8654!

Hvězda: (17:07:21) 9 9

Danny: (17:07:21) Jen to zkus.

Elena se vrátila zpět na stránku a zadala čtyřčíslí. Stránka se okamžitě změnila a oznámila jí, že vyhledává pozici požadovaného čísla. Za necelou minutu na obrazovku naskočila mapa s kruhem kolem části Essexu. Elena klikla na přiblížení a za pár vteřin si už zapisovala podrobnosti. Vrátila se zpět k Dannymu.

Hvězda: (17:08:08) MAM TO! Rychle se odhlásili. Danny se chtěl vrátit do Foxcroftu, aby se co nejdřív dostal ke kýžené informaci a mohl se rozhodnout, co podnikne dál.

Když odcházel z internetové kavárny, cítil se mnohem lépe. Prokoukl Eddieho Moyese a nikde ani známky po TDM. Možná ho přece jen nikdo nesleduje. Třeba si to všechno jen namlouvá. Zahnul doprava a zamířil na stanici autobusu.

„Pozor, pozor. To je Bravo Jedna, foxtrot, vychází z internetové kavárny, jde vpravo. Fran foxtrot.“

11

„Nechápu to. Je pořád na stejným místě jako předtím, ale je to uprostřed pustiny. Jen silnice. Žádný budovy. Prostě nic.“

Danny s Elenou vynechali snídani a znovu se připojili přes počítač na společnost vyhledávající pozici mobilů. Jasně ukazovala, že Fergus – a Danny byl přesvědčený, že jde o Ferguse – se nachází na tom samém místě jako včera a má zapnutý mobil. Ale zobrazená mapa neukazovala žádné domy ani větší tovární budovy, dokonce ani benzinovou stanici. Jen cestu.

Elena seděla u notebooku a mračila se na displej. „Možná každý den zaparkuje auto na stejný místo a čeká na hovory.

Ale proč?“

Otázka zůstala bez odpovědi. Danny se opíral o rám otevřených dveří Elenina pokoje. Už se zase ocitli na hraně foxcroftských pravidel. Nesměl být v jejím pokoji. A také technicky vzato v něm nebyl.

Elena vzhlédla od počítače. „Tak co teď?“

Danny se už rozhodl. „Zajedu tam. Ještě dnes. Chytím vlak z Liverpool Street, pak přesednu na autobus a nakonec to dojdu nebo dojedu stopem, když budu muset.“

„Na pustou cestu? Nejspíš tím jen promarníš fůru času.“

„Jedu tam, Eleno, a najdu ho.“

„Tak pojedu s tebou.“

Danny zavrtěl hlavou. „Ani náhodou. Ale budu potřebovat tvou pomoc.“

Elena se odhlásila ze sítě, zaklapla notebook a sešli dolů do pokoje s vyhrazeným klidem. Teď v něm ale klid nebyl.

Lucy, Jamajčanka, která pomáhala Jane s úklidem, věrně napodobovala Kylie Minogue a tančila po místnosti s vysavačem.

Všimla si mladé dvojice ve dveřích a přerušila na okamžik zpěv, aby stačila zahalekat: „Pět minutek, drahouškové, víc nepotřebuju. Pak je to tu vaše.“

A aniž by čekala na odpověď, vrátila se Lucy ke své verzi hitu Kylie Carít Get You Out of My Head. Když si Lucy nějakou písničku oblíbila, tak ji prostě milovala bez ohledu na to, jak byla stará, a klasika Kylie patřila k jejím nejoblíbenějším.

Danny s Elenou neměli zájem připojit se jako sbor – Lucyin zpěv nebyl z nejzdařilejších. Tak šli ven do zahrady a posadili se vedle sebe na lavičku.

Danny začal objasňovat svůj plán. „Zůstaneš tady a během dne ještě párkrát zkusíš tu stránku a dáš mi vědět, jestli nebude mít nějaké další hovory.“

„Ale co s tím reportérem? Máš se s ním setkat.“

Danny se jen usmál. „Přesně to si myslí. Ale pana Eddieho Moyese čeká zřejmě dlouhý čekání.“

Pan Eddie Moyes byl na čekání zvyklý. Strávil různým číháním již nekonečné hodiny a vypil nepočítaně káv při čekání na útržky informací, které někdy vedly ke kapitálnímu sólokapru. Jenže kápnout na něj bylo v posledních letech stále těžší.

Stával se nadbytečným. On, Eddie Moyes, který zmáknul víc mimořádných zpráv než poslední tři vlády dohromady porušily slibů. Býval hvězda. Superčmuchal. Jednička v oboru.

Ve své době dělal výlučně úvodníky a všichni ho znali jako jednoho z nejlepších z Fleet Street.

Až do posledního místa. No dobrá, překročil pětačtyřicítku.

No dobrá, rád se napil. Ale to už patřilo k profesi a většinu nejlepších informací zručně vytáhl ze spolustolovníků nad pivem. A pár piv nikdy neovlivnilo kvalitu jeho práce.

Jenže jeho poslední redaktor zpráv to viděl jinak. Takový přemoudřelý kluk, jeden z té nové generace, který se vylíhl někde na univerzitě, místo aby si vysloužil ostruhy v okresních plátcích. Eddieho od začátku nesnášel a rychle ho začal posílat na reportáže, které se hodily spíš pro redakčního poskoka.

Chytili se spolu několikrát, a když vedení ohlásilo, že hodlá udělat škrty, hošánek udeřil. Eddie nastoupil jako jeden z posledních, takže byl i prvním, kdo dostal padáka.

Mohli u něj udělat výjimku, ale neudělali. Jeho práce ani pověst mu nebyly nic platné.

A od té doby se s bídou protloukal na volné noze. Ale teď, když má příležitost vrátit se tam, kam patří, byl rozhodnutý ji nepustit. Fergus Watts mu už jednou udělal reputaci, teď mu ji může udělat podruhé. Jen ho musí najít.

Eddie přijel do kavárny nedaleko Foxcroftu hodně brzy.

Objednal si černou kávu, sendvič se slaninou a našel si místo u volného stolku u okna. Tak mohl pozorovat oknem Foxcroft.

Z kapsy saka vytáhl stočené výtisky Sun, Star a Mirror a s jedním okem upřeným stále na Foxcroft prolétl stránky se zprávami. Eddie měl dobrý pocit. Brzy se budou všichni ucházet o jeho služby.

Donesli mu sendvič se slaninou a Eddie nadzvedl vrchní krajíc navlhlého bílého chleba a přidal si na slaninu velkou porci husté hnědé omáčky. Přiklopil krajíc zpět a hladově se pustil do tučného sendviče. Byl výborný, přesně jak to měl rád. Tenký pramínek hnědé omáčky mu stékal na tučný podbradek.

O čtyřicet minut později a při druhé kávě Eddie stále čekal. Nepřekvapovalo ho to a ani mu to nevadilo. Šlo jen o jednu z těch nepříjemností, se kterými se musí vyrovnávat všichni reportéři. Uvědomoval si, že byl včera, když potkal Dannyho Wattse, až příliš dychtivý, a všiml si, jak se ten kluk stáhl. Ale to nebyl problém. Zjistil si, kde Danny bydlí.

Slanina na další sendvič už syčela na pánvi. Eddie dál sledoval Foxcroft. Za posledních čtyřicet minut z něj vyšlo několik mladíků, ale žádný z nich nebyl Danny.

„Sendvič se slaninou!“ zavolala žena zpoza pultu.

Jak Eddie vstal, uviděl Dannyho vyjít z Foxcroftu a vydat se ulicí opačným směrem.

„Zabalte mi ho s sebou, zlato,“ poručil Eddie a hodil na pult dvoulibrovou minci. „A hoďte sebou.“

12

Už se to zase stalo. Danny byl přesvědčený, že ho celou cestu na stanici v Liverpool Street někdo sleduje. Nikde nezahlédl motorku TDM, šlo spíš jen o takový pocit. Pozorovali ho.

Na ulici, v autobusu, všichni vypadali, že na něj zírají a pak uhýbají pohledem, když se na ně podívá. Vyskočil z autobusu, ještě než dojel do stanice, a šel pryč. Sledoval ho nějaký muž v hnědé letecké bundě, teď si byl Danny jistý. Ale když se zastavil a ohlédl, muž vešel do nějakého obchodu.

Danny zvažoval, že vezme nohy na ramena, ale usoudil, že by tím vzbudil ještě větší pozornost. Tak jen přidal do kroku, minul vchod na nádraží a pokračoval dál. Pak dvakrát zahnul do bočních uliček a dostal se na nádraží přes stanoviště autobusů. Rychle přešel k pokladně, koupil si zpáteční lístek a vyšel na nástupiště, kde už čekal vlak.

Pozdě ráno znamenalo na Liverpool Street jedno z klidnějších období a Danny měl kupé, které si vybral, jen pro sebe. Za několik minut se vlak rozjel, jak projížděl východním Londýnem, postupně nabíral na rychlosti.

Kupé bylo špinavé a zasedlé s potrhanými sedadly a nápisem WEST HAM JSOU SRÁČI – TO VÁM VZKAZUJE TOTTENHAM vyrytým do jednoho z oken. Při projíždění Stratfordem a Ilfordem vlak nestavěl, v Romfordu projel kolem závodiště chrtích dostihů a pak se ponořil do průmyslové krajiny Essexu. První zastávkou byl Brentwood. Vystoupilo pár lidí, ještě méně přistoupilo a Dannymu se ulevilo, když si k němu do kupé nikdo nepřisedl.

Pak už vlak stavěl na každé zastávce. Shenfield, Billericay, Wickford a konečně i jeho cíl, Rayleigh. Podle internetových map šlo o nejbližší místo u cíle, k němuž směřoval, ale ne dost blízké.

Hned jak vlak přijel do stanice, vyběhl Danny z kupé a vrhl se k východu. Neohlížel se, jestli ho někdo nesleduje, ale protáhl se kolem průvodčího a vyskočil ven. Očekával, že se ocitne v centru města. Nic takového. Dlouhé stoupání kolem poloopuštěných domků ho konečně přivedlo až k obchodům a jednosměrné pouliční dopravě.

Vešel do obchodu a koupil si mapu zdejší oblasti; prodavač mu poradil, že na autobus, který potřebuje, se musí vrátit zpátky pod kopec. Cestou Danny zavolal Eleně.

„Měl nějaký hovory?“

„Ne, nikomu nevolal, nikdo nevolal jemu. Jseš v pořádku?“

„Jo, ale už mě zase někdo sledoval.“

„A viděl jsi někoho?“

„No, neviděl, ale… je to jen takovej pocit.“

Když mu Elena odpověděla, jasně slyšel v jejím hlase podráždění. „Danny, fakt mě štveš a znervózňuješ. Já tady sedím, dělám si starosti a čekám, až mi zavoláš, a pak jediný, co mi řekneš, je, že si myslíš, že tě někdo sleduje. Nesmysl.

Jen si to namlouváš. Prostě mi zavolej, až něco zjistíš a budeš mi mít co říct!“

Zavěsila. Tohle Dannymu ještě nikdy neudělala. Vůbec se mu to nelíbilo.

Autobus vezl Dannyho ven z města, nejdřív obytnými čtvrtěmi, potom už méně zalidněnou krajinou. Vystoupil poblíž velkého kruhového objezdu, z nějž vybíhala i hlavní silnice, kterou viděl na internetové mapě.

Odtud už to byla záležitost chůze nebo stopu. Rozhodl se stopovat. Další jeho premiéra: stopovat auta není v jihovýchodním Londýně právě zvykem.

Osobní i nákladní auta projížděla kolem; silnice hučela provozem; a pak před ním náhle zastavil otlučený náklaďák naložený stavebním materiálem. Doběhl k němu a dveře spolujezdce zaskřípaly ve zrezivělých pantech. Řidič se k němu nakláněl, ruku stále na dveřích, a Danny si všiml tetování NENÁVIST na kloubech.

Když řidič uviděl, jak se Danny zatvářil, usmál se. „Bez obav, kámo, ta druhá je přátelštější.“

Natáhl pravou pěst. Na ní stálo LÁSKA. Řidič mírně pokrčil rameny. „Tehdy mi to přišlo jako moc dobrej nápad. Kam jedeš?“

„Nevím, kus po tyhle cestě.“

Nevypadalo to jako dobrá odpověď a také takovou nebyla.

„Děláš si srandu?“

„Ne. Vážně ne. Nepoznám to, dokud tam nedojedu.“

Řidič se rozesmál. „To zní jako příběh mýho života, kámo.

Raději si naskoč. Jsem Colin.“

Jeli už asi deset minut, Danny vyhlížel ven na pustou otevřenou krajinu a poslouchal Colinův příběh o tom, jak ho jeho přítelkyně Cheryl málem vykopla, když jí poprvé ukázal SVOU LÁSKU a NENÁVIST.

„Teď už si na ně zvykla, ale nějakou dobu to bylo jako noční můra. Nechtěla se mnou ani promluvit a její matka –“

„Stát!“ zaječel Danny.

Colin šlápl na spojku a brzdu. Brzdy zakvílely na protest a náklaďák sjel v oblaku modrého dýmu na travnatý kraj silnice. Do kabiny pronikl zápach spálené gumy, Colin se k němu otočil a z očí mu sálal vztek. „Na co si to k čertu hraješ? Mohl jsi nás zabít.“

„Promiňte. Musím tu vystoupit. To je ono – támhleto místo vzadu.“

Projeli kolem odstavné plochy na opačné straně silnice. Na konci parkoviště stálo malé bistro s číslem mobilu načmáraným na stěně a s britskou vlajkou na střeše. U něj parkovala stará modrá fiesta.

Danny otevřel dveře a vyskočil ven. „Tamto mi promiňte… a díky.“ Zabouchl dveře a sledoval, jak Colin znovu zařadil rychlost a odjíždí pryč. Pak vytáhl mobil a napsal Eleně SMSku: NAŠEL JSEM HO.

Vypnul telefon. Teď nechtěl, aby ho někdo rušil, dokonce ani Elena.

13

Frankie neměl moc telefonních hovorů. Nepotřeboval je.

Každý týden si jedno ráno zavolal donáškovou službu a objednal obvyklou dávku slaniny, hamburgerů a prostě všeho, co mu docházelo. Pohotovostní mobil měl přes den zapnutý kvůli objednávkám zákazníků, ale před návratem domů ho vždy vypínal.

Právě mluvil s donáškovou službou a ověřoval si, jestli mají připravenou jeho objednávku k dodání, když zaslechl přibližující se kroky. Nezastavilo tu žádné vozidlo a Frankie nemíval pěší zákazníky. Ukončil hovor, odložil telefon a spočinul rukou na alabamském detektoru lži, který ukrýval pod pokladnou.

Toto byla chvíle, které se Frankie obával od svého návratu do Anglie. Nečekal, že se to stane zrovna takhle, měl však trénink, aby očekával nečekané. Nezpanikařil. Frankie nikdy nepanikařil.

Kroky se blížily a byly stále hlasitější a pak se zastavily, těsně mimo úhel jeho pohledu. Čekal, sevřel pevněji obušek a pak se jeho nečekaný a nevítaný návštěvník znovu vydal k němu.

Byl to Danny – poznal ho okamžitě. Ale neměl důvod k úlevě; znamenalo to jen, že teď jsou v hrozném nebezpečí oba.

Danny ho poznal stejně rychle. Jeho dědeček vypadal starší, ale tvář, která na něj hleděla, byla stejná, jakou si v posledních dnech tolikrát prohlížel na staré fotografii.

A oči měl přesně stejné jako ty, které na Dannyho každé ráno hleděly ze zrcadla.

„Myslel sis, že tě nikdy nenajdu, co?“ zavrčel. „Myslel sis, že mi můžeš utýct, co, Fergusi Wattsi?“

Fergus se pokusil blufovat. Usmál se. „Je mi líto, synku, ale myslím, že si mě s někým pleteš. Jmenuju se Frankie, máš to napsaný na vývěsním štítu. Frank Wilson. Nechceš třeba hrnek čaje nebo něco jinýho?“

Ale Danny byl příliš rozparáděný a jistý si sám sebou, než aby se dal obalamutit. „Je mi jedno, jak si teď říkáš, ale jseš Fergus Watts. Můj děda. Kéž by tomu tak nebylo, ale jseš to ty.“

Nemělo smysl dál zkoušet nějaké triky. Frank Wilson, ten usměvavý, přátelský majitel silničního bistra, náhle zmizel a uvolnil místo Fergusi Wattsovi, skvěle trénovanému a ostřílenému veteránu SAS.

Okénko zaklaplo a Danny uslyšel cvaknutí mohutného visacího zámku. Boční dvířka se otevřela a Fergus vyšel ven; nesl bundu a svazek klíčů.

„Naskoč do auta,“ poručil, když zamykal dveře bistra a připínal na ně další visací zámek.

Danny vytáhl z bundy mobil. „Trhni si! Nikam s tebou nejedu. Zavolám –“

Dál se nedostal. Fergus ho popadl za límec, vzal mu mobil a strčil si ho do kapsy. Danny se bránil, ale Fergus hocha dotáhl k modré fiestě, otevřel dveře a hodil ho dovnitř. „Zůstaň tam!“ zaječel a zabouchl dveře.

„Pozor, pozor. Jimmy má Bravo Jedna a jednoznačně Ferguse u vozu. Pozitivní identifikace Ferguse. Kulhá.

Jimmy je stále aktivátor a zadá směr na hlavní. Čekat…

čekat, oba nastupují do auta… motor běží. Vůz je mobilní na hlavní…“

Fiesta odburácela pryč; jak se hnala po odstavném pruhu, odstříkával jí od pneumatik štěrk a vířila mračno prachu.

„Je to modrá fiesta, jede vlevo na hlavní… opakuji, vlevo na hlavní…“

Z Jimmyho sluchátka zazněl další hlas.

„Mick má fiestu… mobilní na hlavní.“

Od okamžiku, kdy Danny ráno opustil Foxcroft, byl tým všude kolem něj. Když nastoupil na Liverpool Street do vlaku, situace se jim zkomplikovala. Fran sledovala Dannyho do vlaku, sedla si do jiného kupé. Na každé stanici se pak musela přesvědčit, jestli Danny nevystupuje, a podrobnosti hned hlásila ostatním. Dvě auta a motocykl se pustily do stíhacího závodu ze stanice na stanici ulicemi východního Londýna, a jak vlak projížděl předměstími a pak volnou krajinou, i Essexem.

TDM už nebyl součástí operace. Jimmy si uvědomil, že motocykl se stal pro sledování příliš nápadným. Ukryl ho na odstavném pruhu do změti křoví a zakrslých travin asi padesát metrů od silnice a rozběhl se k novému vozidlu, fordu focusu.

Sledoval Dannyho, když jel v nákladním autě, a viděl, jak sjel z cesty. Hned za zatáčkou zastavil, nechal focus na travnatém kraji silnice a vrátil se zpět pěšky; využíval každého možného úkrytu.

Jak teď utíkal, rozepnul si nepromokavý svrchník, který si vzal, aby si neušpinil šaty. Utíkal ze všech sil, zbytek týmu ho bude co nejrychleji potřebovat při sledování. Mick stále řídil tmavě modrého golfa s vyměněnou poznávací značkou.

Vyzvedl Fran na stanici v Rayleighu a Brian nyní jel na motorce Suzuki Ninja. Ale pokud Fergus zamíří k jednomu z blízkých měst, budou třetí vozidlo velice nutně potřebovat.

Jak Jimmy utíkal k focusu, usmíval se. Odvedl dobrou práci, myslel pohotově a hlásil všechno, co se dělo na odstavné ploše, zbytku týmu. George Fincham a Marcie Deverauxová už touto dobou budou informováni a jistě jedou k nim.

Než Jimmy konečně dorazil k autu, tvář měl zmáčenou potem. Když otevíral kufr a poslouchal Fran na síti, sotva popadal dech.

„Stop. Stop. Stop. Fiesta beze změn u krajnice. Ví o nás, sleduje míjející vozidla.“

Jimmy hodil svrchník na dvě tašky v kufru. Jedna obsahovala nepromokavé kalhoty, holínky, teplé prádlo, konzervy a vodu na dva dny. Kdyby se sledování změnilo v pozorování nějaké osamocené budovy, musí ji nonstop střežit nějaký aktivátor; nebude prostě čas se vzdálit a přinést si vybavení.

Druhá taška skrývala samopal MP5, zásobníky na třicet ran, neprůstřelnou vestu, noktovizor a lékárničku. Tým musel být připraven zvládnout jakoukoli situaci včetně zranění. Součástí balíčku byly litrové plastové lahve s krevní plazmou; kdyby někoho z týmu postřelili, ostatní věděli, jak mu ošetřit rány a doplnit ztráty krve.

Jimmy zabouchl kufr, skočil do focusu a sjel zpět na silnici.

Stiskl spínač vysílačky na řadicí páce.

„Jimmy je mobilní, do pěti minut vás dojedu.“

14

Věci se vůbec nevyvíjely tak, jak Eddie Moyes plánoval.

První část byla snadná. Naskočit do taxíku a poručit řidiči „Sledujte ten autobus“ mu příjemně připomnělo staré časy.

Dokonce i když taxikář začal hořekovat nad tím, že Eddie zamastil sedadlo tukem ze slaniny, jen rychle zamumlal „pardon“ a dál měl oči přilepené na autobusu, který odvážel Dannyho od Foxcroftu.

Jenže Eddie netušil, že půjde o tak dlouhou cestu, přímo do centra města. Když viděl, že Danny vystupuje, rychle vyndal z kapsy pár zmuchlaných bankovek a hodil je taxikáři.

Loučení s tolika penězi ho bolelo, ale vyplatilo se mu.

Sledovat Dannyho pěšky bylo mnohem obtížnější, zvlášť když ten kluk nejspíš něco tušil a zrychlil. Eddie se snažil držet s ním krok, ale naprosto ho ztratil u stanice v Liverpool Street.

Naštěstí pár minut na to, když ještě postával u McDonalda, spatřil, jak se Danny krade postranním vchodem na nádraží.

Eddie se neobtěžoval s jízdenkou, prostě Dannyho sledoval na nástupiště směr jih, nastoupil do stejného vlaku a usadil se v sousedním kupé. Až do Rayleighu šlo všechno hladce, jenže tam Danny vyskočil ven a proběhl kontrolou.

Když se ho pokusil Eddie následovat, zastavil ho kontrolor.

Než zaplatil za jízdenku a dostal varování, že „pokus vyhnout se placení je vážný přestupek“, Danny zmizel.

Zlenivělý reportér těžce supěl kopcem do centra města s vědomím, že to zbabral. Poptal se v několika obchodech, ale nikdo neviděl kluka odpovídajícího Dannyho popisu.

A tak Eddie našel bankomat, vybral si dost peněz na zbytek dne a pak udělal to, co vždy, když se ocitl na mrtvém bodě zašel do podniku na pivo a něco na zub. Při lovu na sólo kapra mu vždy vyhládlo.

Za dvě hodiny byl zpět u nádraží. Našel si místečko v trávě ve stínu roztroušeného křoví u parkoviště, rozevřel The Times, které si koupil ve městě, a dal se do luštění křížovky. Čekal.

Danny se musí zase objevit, a i když ho propásne, vrátí se hned prvním ranním vlakem k Foxcroftu a začne nanovo.

Eddie zrovna vymýšlel něco na sedm písmen, když na parkoviště vjela stará modrá fiesta. Nejdřív si jí nevšímal, ale když řidič vystoupil a začal se rozhlížet, přišel mu nějaký povědomý. Pak se otevřely dveře spolujezdce a objevil se Danny.

Eddie se usmál, vzhlédl k nebesům a zamumlal tiché díky.

Pozoroval, jak Fergus zamkl vůz, popadl Dannyho za rameno a odtáhl ho k zastávce před nádražím, kde čekaly dva autobusy. Nastoupili do prvního a ten se za pár minut rozjel. Eddie už byl připravený na stanovišti taxíků a toho dne podruhé poručil taxikáři: „Sledujte ten autobus.“

Fergus mířil zpět ke své chalupě. Alespoň pro začátek. Hodlal vyzvednout peníze a nouzové zásoby a pak se rozhodnout, co dál. Musel předpokládat, že Dannyho sledují, ale nemělo smysl mu to vyčítat, vnuk to prostě jen nevěděl.

„Poslouchej, hochu,“ spustil Fergus, když vyjeli. „Hledají mě jistí lidé a díky tobě mi teď nejspíš už šlapou na paty.

Jestli mě najdou, zabijou mě a tebe taky!“

„Mě?“ vyhrkl Danny překvapeně. „Chtějí tebe. Hned jak zastavíš, půjdu na policii a…“

„Policie ti teď nepomůže! Nikdo ti nepomůže, jen já. Tak už konečně zmlkni a dělej, co ti říkám!“

Danny zmlkl a neodvažoval se ani pohnout.

Fergus se snažil zjistit, jestli je někdo sleduje. Nic tomu nenasvědčovalo, ale to nic neznamenalo. Věděl, že nemůže zajet autem přímo až ke svému útočišti, poskytl by tím sledovacímu týmu příliš času, aby se na ně zavěsil. Zamířil do Rayleighu – odtamtud jezdí autobusy, které stavějí dost blízko jeho obydlí.

V autobusu se posadili až dozadu. Fergus natlačil Dannyho k oknu, takže se nemohl pokusit o útěk. Jenže Danny žádný útěk neplánoval. Už ne. Měl strach.

Fergus potichu promluvil. „Jak jsi mě našel?“

Danny neodpověděl.

„Potřebuju to vědět, hochu,“ zasyčel Fergus. „Nehraj si se mnou.“

„Podle mobilu,“ řekl Danny nakonec. „Získal jsem tvoje číslo z mobilu Keva Newmana a vystopoval ten tvůj pomocí Internetu.“

„Ale jak?“

„Přes vyhledávací službu.“

„Ale– ale k tomu potřebuješ můj PIN.“

„Je to tvoje armádní číslo, poslední čtyřčíslí.“

„Jak víš…?“ Fergus jen potřásl hlavou. „Kev mě varoval, že jsi neúnavný hajzlík.“

Autobus projížděl zemí nikoho, když se Fergus náhle naklonil do uličky a stiskl signalizaci. „Jsme na místě.“

Vystoupili a ukryli se v aleji u silnice. Chvíli na to projela kolem dvě auta, jedno z nich malé taxi. Fergus sledoval, jak mizí v dálce. Ve vzduchu visel zápach z blízkých slatin a jediným zvukem bylo krákání obrovských černých vran kroužících po stmívající se obloze.

V Dannym se znovu vzedmul vztek. „To tu budeme jen tak stát?“

„Sklapni,“ odpověděl Fergus a vydal se rychle podél cesty.

Danny si poprvé všiml, že děda kulhá, a uvědomil si, že musí jít o následek přestřelky v Kolumbii. Dopálilo ho to ještě víc.

Došli k dlouhé bahnité stezce odbočující ze silnice. Na konci pěšiny, sotva viditelný, stál nějaký dům, a když k němu Fergus zamířil, Dannymu nezbývalo než ho následovat.

Pobaveně pozoroval, jak Fergus nahlédl pod starý kurník a přesvědčil se, že malá svítilna není zapnutá. Pak pokračoval dál a Danny se táhl za ním a nevšiml si žádné z kamer, světel ani detektorů pohybu.

U branky Fergus prozkoumal, jestli je sirka stále na svém místě. Byla. Otevřel přední dveře, strčil Dannyho dovnitř a zase zavřel. Dveře do obývacího pokoje zůstaly pootevřené, přesně jak je nechal. Danny zahlédl uvnitř malý panel monitorů, ukazujících bahnitou stezku. Obrátil se k dědovi. „Na co všechno tohle je?“

Fergus neodpověděl, ale popadl Dannyho za límec bundy, odvlekl ho do kuchyně a přitiskl ke stěně. „Zůstaň tady a nehýbej se. Ať tě ani nenapadne se pohnout.“

Odkulhal pryč, někam nahoru. Danny slyšel, jak se kroky přemisťují z místnosti do místnosti. Za pár minut s dupáním seběhl ze schodů zpět do kuchyně, na Dannyho se ani nepodíval, zvedl rohožku a odhalil otvor do sklepa. Popadl baterku na prvním schodě. „Zůstaň tady,“ zavrčel a ztratil se v temnotě.

Danny se dál opíral o kuchyňskou zeď, díval se na zadní dveře a přemýšlel, jak by co nejnenápadněji zmizel.

Fergus se náhle vyřítil ze sklepa a vrhl se k monitorům.

Po stezce se velkou rychlostí blížila dvě auta. Od kol jim odstřikovalo bahno a kužele světel z reflektorů se odrážely od stromů. Přední auto bylo Ford Focus. Fergus zaklel, otočil se k Dannymu a postrčil ho k otevřenému poklopu. „Slez dolů, honem!“

Danny odklopýtal dolů do sklepa a stál tam v polotmě a kaluži vody, zatímco Fergus zavřel poklop, zapnul svítilnu a udělal pár kroků ke krabicím u zdi. Odstrčil je stranou a posvítil do tunelu. „No tak, hochu, vlez tam!“

Nebyl čas se přít. Danny se nacpal do díry a Fergus ho následoval, přitáhl krabice zpět ke stěně a vypnul svítilnu, aby šetřil baterie. Ponořili se do naprosté temnoty a Fergus tlačil Dannyho dál studeným, vlhkým, bahnitým tunelem. „Pohni sebou, hochu, rychle!“

Eddie Moyes se cítil spokojeně, byl unavený a měl hlad.

Opíral se o kurník a sledoval chalupu. Na krajinu se začaly snášet první noční stíny. To se Eddiemu hodilo: mohl se snadněji přiblížit. Vyndal z kapsy tyčinku Snickers, kterou si schovával do zásoby, a rozhodl se pochutnat si na ní, než bude pokračovat dál po stezce. Jenže ještě než si z ní stačil ukousnout, zaslechl, jak se po cestě s řevem řítí nějaká auta, a spatřil, že první zahýbá k němu. Tyčinka mu vypadla z ruky do bláta a Eddie se skrčil za kurník.

Brian s Jimmym seděli ve focusu, Fran a Mick v golfu, který se držel v závěsu sotva na vzdálenost nárazníku. Všichni čtyři členové týmu měli na sobě tmavě modré neprůstřelné vesty a přes hruď jim visely na popruzích MP5. Jimmy měl také upilovanou opakovací brokovnici se sedmi kulovými náboji v trubkovém zásobníku pod hlavní. Byl mužem v přední linii, tím, kdo prolamuje dveře.

Oba vozy zastavily smykem těsně před plotem. Jimmy vyklouzl ven první, ještě než focus zastavil. Přeskočil plot a běžel k předním dveřím; nezajímal se, co se děje kolem něj, plně se soustředil jen na dveře. Hledal stranu s panty, věděl, že musí začít od ní. Sebemenší ztráta času by poskytla těm uvnitř nenahraditelný čas k útěku.

Zaslechl za sebou Briana, zarazil hlaveň brokovnice do rámu ve dvou třetinách výšky dveří, kde se nacházel horní pant. Stiskl spoušť. Puška zaburácela, odskočila zpět a Jimmyho s Brianem pokropila smršť dřevěných třísek. Jimmy zaklekl a znovu natahoval závěr, zatímco Brian čekal, oči a MP5 zvednuté k oknům v prvním patře.

Mick s Fran běželi k nim; Jimmy vrazil ústí brokovnice do místa spodního pantu ve třetině výšky dveří. Druhý výstřel byl ještě hlasitější a do vzduchu se opět vznesla sprška rozeklaných třísek. Jimmy odhodil brokovnici a ustoupil, zatímco se Mick vrhl proti dveřím. Lehce vypadly dovnitř a Mick s nimi.

Fran byla hned za ním. Se zbraní připravenou ke střelbě přeskočila Micka a vtrhla do předsíně. Držela se vpravo a pokryla prostor dveří, takže ostatní mohli bezpečně dovnitř. Jimmy s Brianem prošli do kuchyně. Jejich úkolem bylo vyčistit přízemí, zatímco Fran s Mickem si vzali na starost první patro.

Fran postupovala přikrčená s odjištěnou zbraní, prst na spoušti, a pátrala po nějaké známce pohybu nad schodištěm.

Schody brala po dvou, samopal nyní držela zvednutý a zamířený na horní odpočívadlo. Mick se držel hned za ní.

Slyšeli druhou dvojici, jak prochází přízemí. „Čistý!“

Fran vyšla na odpočívadlo a zůstala tam, jistila dvoje dveře před sebou. Mick se protáhl kolem ní k prvním dveřím a otevřel je, aby Fran mohla dovnitř. „Čistý!“

U druhé místnosti si role prohodili. Mick jistil dveře, Fran postoupila kupředu, popadla kliku a otevřela. Mick tak měl okamžitě výhled dovnitř.

S napřaženou zbraní, široce rozevřenýma očima, plícemi lapajícími po kyslíku, odjištěnou zbraní a prstem na spoušti vstoupil do koupelny. „Čistý! Patro čistý!“

Zezdola mu odpověděl výkřik: „Přízemí čistý!“

Eddie nebyl žádný hrdina, ale reportéra do morku kostí v sobě nezapřel. Novinářský čich mu napovídal, že se musí dostat blíž, aby zjistil, co přesně se v tom domě odehrává.

Stmívalo se. Eddie klopýtal po nerovné zemi, nakonec ztratil půdu pod nohama, a ještě než urazil polovinu cesty ke stavení, natáhl se do bahnité škarpy. Byl skrz naskrz promočený a samé bláto, ale na tom teď nesešlo. Tohle byla příležitost, na kterou tak dlouho čekal a za kterou se modlil. Už se těšil, až nabídne exkluzivní reportáž některému z celostátních deníků. A nemohl se dočkat, až uvidí tváře rádoby novinářů, kteří ho odmítli, zejména toho namyšleného panáčka, co vede rubriku zpráv.

Přikradl se blíž, až na patnáct metrů od stavení ke křoví.

Když přemýšlel, co podnikne dál, spatřil, jak se po cestě blíží světla nějakého třetího auta. Eddie, zpocený a zablácený, rychle zalehl a sledoval nového příchozího.

Vůz zaparkoval, právě když Fran vyvedla tým z domu k autům. Otevřeli pohotovostní zavazadla, a vyndali NVG, aby se připravili na dlouhou noc v terénu a na pátrání po uprchlících.

Z vozu vystoupili muž a žena. Oba byli elegantně oblečení – Eddie hned poznal, že nejde jen o gorily jako u původní čtveřice. Dorazili velitelé.

Marcie Deverauxová zamířila k domu a zavolala na tým: „Nechte toho. Nenajdete ho, je pryč. Někde v domě si určitě připravil únikovou cestu. Najděte ji.“ Otočila se k Finchamovi.

„Nevrátíme se a nenasadíme aktivátora na jeho vůz, pane?“

Fincham hleděl do polí. Jak se kolem nich rychle snášela noc, stromy a keře splývaly v temnou masu. „To nebude k ničemu. Teď už se ke svému autu ani nepřiblíží.“

O dvacet metrů dál se maskovaný poklop průlezu nadzdvihl jen o pár centimetrů nad úroveň půdy, ale Fergus slyšel ten hlas a ve světle pronikajícím z oken chalupy jasně viděl George Finchama.

Danny seděl pár metrů za ním v tunelu. Třásl se strachy a zimou. Měl pocit, že ho černá, vlhká půda kolem svírá čím dál těsněji; stojatý vzduch čpěl zatuchlinou. Sotva mohl dýchat. Výstřely z brokovnice ho vyděsily. I křik a rachot z domu ho vyděsily. Ale ze všeho nejvíc ho děsil Fergus.

Ten nadzvedl ještě o trochu víc poklop a sledoval, jak Deverauxová a za ní i Fincham následují tým do domu.

Obrátil se k Dannymu. „Jestli nás teď zahlédnou, jsme mrtví.

Musíme odtud zmizet dřív, než objeví náš tunel. Je to jasný?“

Danny přikývl, Fergus pomalu odsunul poklop na stranu a vylezl ven. V ruce třímal černý pytel na odpadky s výbavou pro únik. Pak se natáhl zpět do tunelu a vytáhl z vlhké, černé díry Dannyho.

Z domu k nim dolehly hlasy a ve dveřích se objevil Fincham. Fergus zatlačil Dannyho do bahna, zalehl k zemi vedle něj a zasyčel mu do ucha: „Ani se nehni.“

Oba viděli Finchama v obdélníku dveří, jak hledí do tmy.

Stál tiše a rozhlížel se na všechny strany. Několik nekonečných vteřin to vypadalo, že se dívá přímo na ně. Ale pak se odvrátil a zašel opět dovnitř.

„A teď pohyb!“ zašeptal Fergus a zvedl Dannyho na nohy.

„Toho muže jsem už viděl,“ špitl Danny, když se hnali do krytu stromů.

„Teď mlč a utíkej,“ odpověděl mu Fergus.

I pro Eddieho Moyese nastal čas k ústupu. Věděl, že útočný tým, ať už ho tvoří kdokoli, propásl šanci na dopadení Ferguse a že teď už bude jen čmuchat okolo a hledat nějaká vodítka. Eddie získal začátek velkého sólokapra, nyní musel zmizet. A rychle. Pokradmu se došátral na cestu, snažil se být co nejméně nápadný. Ale nestačilo to.

Fran vyhlížela z horního okna a propátrávala okolí svým NVG. „Máme uprchlíka,“ zavolala.

Fincham následovaný Marcií Deverauxovou vyběhl po schodech k ní. Vytrhl jí noktovizor z ruky. „Je to ten kluk nebo Watts?“ Nečekal na odpověď a přitiskl si NVG k očím.

V zelené mlze zahlédl Eddieho Moyese, jak klopýtá blátem. „Není to ani jeden z nich. Na kluka je příliš tlustý a nekulhá.“ Vrátil noktovizor Fran.

„Máme ho zabít, pane?“

Šlo by o jednoduchou operaci. Tělo by odvezli zpět do Londýna a zmrazili, aby se dalo snadněji rozřezat. Nenadělalo by takovou spoušť, kterou by pak tým musel uklízet.

Zbytky by nejspíš skončily v různých londýnských nemocnicích a zlikvidovaly by se spolu s ostatními tělesnými pozůstatky při běžném pálení odpadu. Nikdo by se nikdy nedozvěděl, kam Eddie Moyes zmizel. Stal by se jen statistickou položkou, dalším jménem na seznamu pohřešovaných osob.

Fincham přikývl a Fran se vydala pryč, ale Deverauxová ji pokynem zastavila a obrátila se k Finchamovi: „Pane, možná by bylo lepší nechat ho běžet.“

Fincham se odvrátil od okna. „Proč?“

„Nevíme, o koho jde. Nasaďte na něj tým a třeba nás zavede k Wattsovi. Zabít ho teď je zbytečné mrhání, nemyslíte?“

Fincham to chvíli zvažoval a nakonec souhlasně přikývl.

15

Začalo svítat. Danny ležel vysíleně u cesty za hustým křovím, ale Fergus byl stále na nohou. Pozoroval. Naslouchal.

Během dlouhých hodin tmy Danny objevil rozdíl mezi rychlou chůzí a ostrým pochodem. Fergus byl zdravý a silný, a přestože kulhal, neznal únavu.

Odplížili se z bezprostředního okolí domku a pak putovali směrem, který Dannymu připadal jako přímá linie přes pole a otevřenou krajinu. Udělali si jen krátkou zastávku, během níž Fergus zalovil v černém pytli a vytáhl zbrusu nový složený batoh, stále ještě v originálním balení. Většina obsahu pytle se přestěhovala do batohu. Menší předměty a peníze skončily v kapsách.

Pak se vydali znovu na pochod, a právě když Danny usoudil, že už jsou mimo nebezpečí, Fergus mu oznámil, že se vrátí kus zpátky „zmást stopy“ – jak to nazval. Řekl, že tak prý zjistí a možná dokonce i uvidí, jestli je někdo sleduje.

Po nějakých pronásledovatelích však nebylo ani známky a Fergus se konečně rozhodl, že mohou zamířit směrem, kterým chce. Ne že by Danny věděl, o jaký jde směr. Neměl ani nejmenší představu. Fergus kráčel mlčky, Danny se několikrát pokusil promluvit, ale hned zkraje mu bylo řečeno, aby sklapl a šetřil silami. Po chvíli se přesvědčil, o jak moudrou radu se jedná.

Už znovu nezastavovali, dokud nezačalo svítat.

Fergus shodil batoh ze zad a podíval se na Dannyho, který se zavřenýma očima ležel naznak na hrubém trávníku. „Není čas na spaní, chci, abys zůstal vzhůru.“

„Nespím, jen mám zavřené oči,“ odpověděl Danny a nechal je zavřené.

Fergus si povolil prchavý úsměv. Sedl si vedle Dannyho na trávu, znovu zalovil v batohu a vytáhl dvě malé konzervy.

Párečky s fazolí. Otevřel konzervy a jednu z nich položil Dannymu na břicho. „Snídaně. Natlač ji do krku.“

Danny otevřel oči. „Nesnídám.“

„Tak teď budeš. Potřebuješ se udržet při síle.“

Danny se posadil, popadl konzervu a pohlédl na fazole a párečky. „Je to studený.“

„Přesně tak, jsou studený. A já nejsem skautík, abych tu rozdělával oheň a ohříval ti je. A než se stačíš zeptat – ne, nemám talíře, příbory ani lahvičku kečupu. Takže to sněz.“

„Ale já nemám rád –“

„Jez!“

Seděli v polotmě a jedli. Pomalu. Nebylo to nijak zvlášť příjemné. Ale jak Danny hltal párky a fazole, uvědomil si, že má hlad jako vlk.

A zatímco jedl, prohlížel si Ferguse. Poprvé ho viděl v klidu zblízka. Doposud k tomu neměl příležitost. Vypadal přesně jako každý jiný chlap. Střední věk, obyčejný vzhled, to nejlepší za sebou. Tvář měl vrásčitou a krátké, zastřižené vlasy už většinou zešedivěly. Od takového člověka byste čekali, že ho potkáte v parku s vnoučaty. Anebo jak klábosí s kamarády o důchodu a o fotbale.

Ale Danny věděl, že děda vůbec není obyčejný chlap. Spáchal hrozné věci. Skoro nepředstavitelně hrozné. Zabíjel lidi na bojišti i v postranních uličkách. Střílel je. Bojoval s nimi.

Na život a na smrt, pěst proti pěsti, tváří v tvář. Na vlastní oči teď viděl výsledky úžasného bojového výcviku. Zející rány, rozpáraná těla. Sledoval, jak muži umírají, viděl jejich krev, cítil ji, chutnal ji.

Danny se už také párkrát popral – většinou šlo o spory někde na hřišti. Spousta vytahování, strkání, štulců, výhrůžek. Jednou však došlo i ke skutečnému boji. Jeden kluk jménem Peter Slater ho provokoval několik týdnů. Nakonec už Danny nemohl couvnout. Domluvili se, že se sejdou po škole za tělocvičnou. Slater se celý den chvástal, co všechno s Dannym provede. Celá škola nemluvila o ničem jiném a všichni chtěli být u toho.

Když ke střetu konečně došlo, měli možná dvě stě diváků, dívek stejně jako kluků. Shromáždili se kolem nich do velkého kruhu, křičeli a povzbuzovali je, na jedné straně Danny a jeho kamarádi, na druhé Slater a jeho kumpáni.

Zpočátku kolem sebe nejdřív ostražitě kroužili, podnikali klamavé výpady, přibližovali se a ustupovali; padlo pár ran, které šly většinou mimo, anebo skončily v krytu rukou či pěst proti pěsti. Dav se začal hlučně dožadovat větší aktivity.

Rány přitvrzovaly a s únavou obou hochů stále častěji nacházely svůj cíl.

Slaterovi se povedl první vážný zásah, když Dannyho nakopl do rozkroku a naprosto ho připravil o dech. Danny zavrávoral zpátky, sípal a ozvalo se skandování: „Doraz ho! Doraz ho! Doraz ho!“

Slater se ušklíbl a přiblížil se k rozhodujícímu úderu. Možná mu to přišlo už jen jako formalita: přestal se krýt a doslova si naběhl do šťastné rány, do které dal Danny všechno. Když jeho pěst dopadla na Slaterův nos, vystřelila Dannymu bolest z paže až do ramene. Nos povolil, rozplácl se jako přezrálé rajče a vybuchl do fontány krve. Slater šel k zemi a krev měl všude – na obličeji, na šatech, pokropila mu i bělostnou školní košili. A také Dannyho pěst byla celá od krve.

Nějaká dívka zaječela a odvrátila se, pak celý dav ztichl, zíral na Slatera, jak leží bledý a beze stopy bojechtivosti na zemi a z rozbitého nosu mu tryská krev.

To byl skutečný boj. Krvavý. Hrozný. A všechno se odehrálo tváří v tvář. Žádný film ani videohra.

Slater se poměrně rychle vzpamatoval. Jediné, co potom řekl Dannymu, bylo „Jseš dobrej“. A za pár dní se už vytahoval svým zlomeným a jednou provždy křivým nosem. Bylo to jako válečné vyznamenání, jako medaile.

Ale Danny si uvědomoval, že tahle jeho jediná zkušenost s opravdovým násilím je z jiného světa, z jiné planety, ba přímo z jiného vesmíru ve srovnání s věcmi, které viděl a dělal jeho děda.

Fergus zřejmě ucítil, že na něj Danny zírá. Vzhlédl. „Co je?“

Danny jen zavrtěl hlavou a vrátil se zpět k fazolím, zatímco Fergus znovu zalovil v batohu a vyndal dvě malé lahve s vodou.

„Pár set metrů po cestě je autobusová zastávka,“ řekl a podal Dannymu jednu z lahví. „První autobus jede za hodinu. Pojedeme s ním.“

„A kam?“

„Na jih. Tam se ztratila už spousta lidí.“

„Už toho mám dost, já pojedu domů.“

Fergus se rozesmál. „Ty to asi nechápeš, hochu, co –?“

„Přestaň mi říkat hochu!“ zaječel Danny. „To, že jseš zabiják, ještě neznamená, že jseš muž. Já jsem větší muž než ty. Já nedělal pro drogový dealery a nevydělával prachy na lidským neštěstí.“

Když mu Fergus odpověděl, téměř šeptal. „Vidím, že sis už sehnal informace… Danny. Víš, když jsem vstoupil do armády, byl jsem mladší než ty teď. Bylo mi šestnáct. Tehdy nám říkali zelenáči.“

„Kašlu na to, jak ti říkali tehdy,“ odsekl Danny, „zajímá mě, jak ti říkají dnes. Zbabělec a zrádce. Jsme jedna rodina, jediná rodina, kterou mám, a musím se za tebe stydět.“

Fergus si dal loka z lahve. „Možná, ale jestli chceš slyšet pravdu, tak ti ji povím. A pokud chceš přežít, musíš se ještě hodně učit. A rychle.“

„Já pravdu znám. Všechno jsem si zjistil. A nic už mě nemůžeš naučit, nic, co by stálo za to.“

Fergus se v myšlenkách vrátil osm let nazpět do horké, vlhké kolumbijské džungle a ke skupině otrávených, podrážděných mladíků stojících v řadě, bez sebemenší ochoty se od něj něco naučit. A pak spatřil, jak nejmladší z nich leží s prostřelenou hlavou mrtvý v podrostu. Nepřipustí, aby se totéž stalo i Dannymu, ať už si jeho vnuk o něm myslí cokoli.

„Teď mě dobře poslouchej. Až skončím, dostaneš prostor i ty.“

„Nechci slyšet.“

„Ticho!“

Pohled, který Fergus na Dannyho vrhl, mu nedal jinou možnost než poslechnout.

„Byl jsem v SAS, působil jsem dva roky v Kolumbii. Pronásledovali jsme FARC, Revoluční ozbrojené síly Kolumbie. Jsou to distributoři drog, ovládají veškerý kokain, který odchází z jejich země.“

„Tohle všechno vím,“ namítl Danny. „Přečetl jsem si o tobě všechno. Úplně všechno.“

Fergus ho ignoroval. „Pokoušeli jsme se zničit jejich továrny na drogy, ale nikdy jsme se tam nedostali včas. Tehdy mě najala Firma.“

„Cože?“

„Firma, SIS, MI6. Různá jména, stejná práce. Když jsem jakoby přeběhl k FARC, ve skutečnosti jsem pracoval pro naši stranu, pro Firmu.“

„Zradil jsi, psali to ve všech novinách,“ namítl Danny.

„Každý to ví, dokonce i tví staří přátelé.“

„Zapomeň na to, co píšou noviny, byl jsem –“

Zvuk přibližujícího se vozidla přerušil Ferguse uprostřed věty. Popadl jednou rukou batoh, druhou Dannyho a zalehli za křoví. Za pár vteřin projel kolem náklaďák s mlékem, lahve se otřásaly a rachotily, rádio hlasitě vyhrávalo.

Fergus v okamžiku, kdy náklaďák zahnul za roh, navázal.

„Tehdy jsem byl takzvaný K čili ‚agent v utajení‘. To znamená „Jen se mě pokoušíš zmást,“ vpadl mu do řeči vztekle Danny. „Oblbnout mě frázema a vykrucováním.“

Fergus byl jako blesk, popadl oběma rukama Dannyho za klopy a přitáhl si ho blíž, takže jejich obličeje dělilo jen několik centimetrů. „Tohle nejsou žádné kecy! Slíbil jsem ti pravdu a tady je!“

Odstrčil Dannyho a dlouze se napil. „Agent v utajení znamená přesně to, co označuje. Jde o špinavou práci, o poslání, které nemůže naše vláda oficiálně přiznat. Takže když tě odhalí, zůstaneš v tom sám. To patří k riziku. Měl jsem získat důvěru rebelů, najít továrnu na drogy a zmizet. Byl jsem skoro u cíle, připravený během krátké doby odjet pryč. Ale přišel jsem na něco, na něco ještě mnohem důležitějšího.“

Fergus se odmlčel a opět si dal pár loků. Podíval se zpět na Dannyho, který mu pohled oplácel a ve tváři měl výsměch a nedůvěru. „A co to bylo? Co tak důležitýho?“

„Šéfové FARC dostávali informace o protidrogových operacích od jednoho z agentů Firmy na britském velvyslanectví v Bogotě. Musel si na tom nahrabat pěkný balík, a proto byli rebelové vždy o krok před náma. Ale nevěděl jsem, že těsně před koncem mého poslání ten agent zjistil, že jsem K.“

Fergus dopil vodu a otřel si hřbetem ruky ústa. „Předal zprávu svým přátelům ve FARC a ti mě zničehonic poslali trénovat tlupu mladíků. FARC nezáleží na ztrátě několika čerstvých rekrutů, proto dala protidrogové policii tip, přesné místo, prostě všechno. Neměli jsme šanci.“

„A proč by to dělali?“ zeptal se Danny. Jestli se FARC o tobě od toho agenta dozvěděla, proč tě prostě nezabili?“

„Protože jim to takhle perfektně hrálo do karet. Jak líp se dá zamaskovat zrádce, než když se odhalí jiný zrádce? Byl jsem obětní beránek, a co na tom bylo nejlepší, byl jsem agent v utajení. Nikdo mě nepřijede zachránit. Taková je pravda, Danny, věř tomu nebo ne. Je to jen na tobě.“

Danny vstal a přešel ke kraji cesty, celý příběh si obracel v hlavě. Chtěl mu věřit. Chtěl věřit každému slovu. Chtěl věřit tomu, že je jeho dědeček hrdina, a myslet na něj s pýchou, a ne s hanbou. Pomalu se otočil zpět k Fergusovi.

„Lžeš. Ty jseš ten zrádce. Byls zrádce tehdy a jseš zrádce i teď. A nikdy mě nepřesvědčíš, abych věřil něčemu jinýmu.“

16

George Fincham stál ve své pracovně, v dlaních kolébal křehký čínský šálek a hleděl z okna přes řeku na parlament.

Ten výhled ho nikdy neomrzí, jeho osobní ideální obraz sídla vlády, střediska veškeré moci. Té moci, kterou tak dávno přísahal chránit a udržovat. Fincham mnoho let neúnavně a nemilosrdně pracoval, aby dosáhl pozice mocného a vlivného muže.

Jako vedoucí bezpečnostního oddělení byl ve Firmě důležitou osobou. A pokud se dosud ve služebním ranku nedostal tak vysoko, jak podle vlastního názoru zasluhoval, má ještě čas. Alespoň pokud se nebudou příliš často opakovat ostudně zfušované operace, jako byl noční pokus zbavit se Ferguse Wattse.

Watts je jen drobná svízel, něco jako moucha bzučící mu kolem hlavy. Již brzy ten obtížný hmyz zlikviduje. Rozmáčkne. Zabije. Krycí historka bude znít, že zemřel při pokusu vyhnout se zatčení. Žádné okolky. Čistý a jasný konec, přesně jak to má Fincham rád. Pyšnil se výkonností svého oddělení.

Mohl se spoléhat na oddanost všech svých agentů, zejména čtveřice vybrané na operaci Watts. Všichni pod ním slouží již dlouhá léta a na tu práci si je vybral osobně. Znají jeho metody, nikdy je nezpochybnili a také jsou hrdí na pověst oddělení.

A pak je tu i Marcie Deverauxová, jejich nejnovější posila, ale hned od začátku nedocenitelná. Fincham se může spolehnout i na Marcii. Je jako on. Ctižádostivá. Nemilosrdná.

A uvědomuje si, že on je její jízdenkou k vrcholu.

Fincham dopil kávu, odvrátil se od okna a posadil se za stůl. Až vášnivě si střežil soukromí a ve Firmě nikomu neprozradil ani sebemenší podrobnost ze svého osobního života. Jen pár jeho nejbližších známých – Fincham raději udržoval známosti, než navazoval přátelství – vědělo, že sbírá předměty vzácné a výjimečné krásy. Ve staromládeneckém bytě schraňoval malou, ale fascinující sbírku obrazů prerafaelitů a také nevelké množství překrásně vázaných starožitných prvotisků. Jen zřídkakdy se jimi mohl pokochat někdo jiný než jejich majitel.

Ozvalo se zaklepání. „Dále.“

Na někoho, kdo byl celou noc pracovně na nohou, vypadala Marcie Deverauxová neuvěřitelně. Čerstvě a naprosto nevzrušeně. Posadila se naproti Finchamovi. „Zjistili jsme totožnost toho uprchlíka, pane.“

„Pokračujte.“

„Eddie Moyes. Reportér na volné noze, zapadající hvězda.

Potloukal se v klubu Victory a pátral po nějakých historkách o SAS, čímž se nejspíš vysvětluje, jak se dostal k mladému Dannymu. Stáhli jsme z internetu jeho staré články o Fergusi Wattsovi.“

Fincham přikývl. „A?“

„Tým ho sledoval do jedné hospody. Chvíli tam zůstal, pak pro něj přijel taxík a odvezl ho zpět do civilizace. Vlakem odjel domů. Tam je doteď – vyspává, alespoň soudím.“

Fincham pohlédl na plazmovou obrazovku kypící přehledem aktuálních zpráv. „Marcie, nechci, aby se cokoli z toho objevilo v médiích.“

Deverauxová zavrtěla hlavou. „Nic se neobjeví, pane.

Zatím má jen polovinu příběhu, a jelikož je na volné noze, musí získat i zbytek informace. Jak s něčím vyjde na veřejnost, bude mít v patách všechny žurnalisty z Fleet Street.“

„Co tedy navrhujete?“

„Sledování, pane. Napíchnout mu telefony i počítač. A dát mu odposlech i do bytu. Šla jsem tam dnes ve čtyři ráno a prozkoumala zámky na dveřích. Tak zjistíme, co ví, a využijeme to ve svůj prospěch.“

Fincham vstal, přešel ke kávovaru, který trůnil na malém stolku, a nalil si čerstvou kávu. „Výborně, Marcie. Moyes tenhle příběh nikdy nedokončí.“ Ohlédl se na ni. „Kávu?“

17

Cesta autobusem ubíhala mlčky, Fergus i Danny byli ponořeni do svých myšlenek.

Ale jak dorazili do Southendu, Fergus Dannyho překvapil, když ho odvedl rovnou k dalšímu autobusu. „Je tu příliš mnoho bezpečnostních kamer,“ poznamenal, když se usadili vzadu, aby je těch pár spolucestujících nemohlo slyšet. „Až dojedeme do klidnějších končin, přesedneme na vlak.“

„Ty si dělej, co chceš,“ odsekl Danny, když se rozjeli. „Já sednu jedině na vlak zpátky do Londýna.“

Fergus mu tiše odpověděl: „Nejspíš to pořád nechápeš, co, Danny? Teď už beze mě nikam nesmíš. Nikdy. Znáš pravdu, i když jí zatím nevěříš. A jestli tě teď chytí, zabije tě.“

„Kdo? Kdo mě zabije?“

„George Fincham, ten, koho jsi viděl už předtím.“

„Ale… ale odkud ho znáš?“

„Právě George Fincham je ten agent z Bogoty. To George Fincham je ten zrádce, on předával informace FARC. Myslíš, že nás nechá naživu, když to víme?“

Danny byl v šoku. „Jseš neskutečnej. Sedíš si tu a vymejšlíš všechny tyhle nesmysly, protože ti nevěřím ani slovo. Ten člověk byl u mojí vojenský komise; právě on mi o tobě řekl.“

Jistě a vsadím se, že právě on ti nasadil do hlavy nápad mě najít. Sledovali tě – jak jinak se mohli tak najednou objevit u mého domu?“

Autobus sebou trhl na stranu, jak řidič udělal myšku, aby se vyhnul muži na kole. „Zatracení cyklisti,“ zaječel. „Měli by je vypráskat ze silnice.“ Zepředu se od cestujících dočkal souhlasného mumlání.

„Já se taky setkal s Finchamem,“ pokračoval tiše Fergus.

„Na velvyslanectví, ještě dlouho předtím, než ze mě udělali K.

Už tehdy jsem si o něm myslel, že je to vychytralý a úskočný hajzl. A přesně takový i byl: dost prohnaný, aby zjistil, že mě naverbovali, i když to mělo zůstat v utajení. Smiř se s tím, Danny, podvedl tě a tys mu na to skočil.“

„I kdyby mě podvedl, to ještě neznamená, že je zrádce,“ namítl Danny. „Proč bych ti měl věřit?“

„Protože je to pravda.“

Danny si odfrkl. „Ty bys nepoznal pravdu, ani kdyby se před tebe postavila a praštila tě do obličeje.“ Ale už si nebyl zdaleka tak jistý, jak dával najevo. George Fincham – pokud se tak jmenuje – ho opravdu navedl, aby našel Ferguse, skutečně zjistil, že ho sledují, a domek doopravdy přepadli.

Fergus si uvědomoval, že mezi nimi stojí daleko víc než jen otázka pravdy či lži. Jde i o jejich minulost nebo spíše absenci společné minulosti. Také o ní si musí spolu pořádně promluvit. „Podívej, chápu, co si o mně myslíš, Danny. Jako otec jsem byl hotová pohroma a ani jako dědeček nejsem o nic lepší.“

„S tím jsem si už dávno přestal lámat hlavu.“

„Vážně čekáš, že ti to uvěřím?“

„Jo,“ vyštěkl vztekle Danny, „stejně jako ty čekáš, že uvěřím všemu, čím mě krmíš ty!“ Odvrátil se. „Proč? Proč jsi opustil mýho tátu?“

Fergus se zhluboka nadechl. Byl samotář, člověk, který strávil život tím, že si nechával emoce a pocity pro sebe.

Muž, který většinu svých vlastních činů nikdy nehodnotil, a teď ho má soudit vnuk, jehož zná teprve několik hodin.

„Když jsem se oženil, bylo mi osmnáct. Tvůj táta byl na cestě, takže jsme se museli vzít – tak to tehdy chodilo. Ale byl jsem ještě příliš mladý, vlastně kluk. Toužil jsem se stát vojákem a bavit se s kamarády. A tak jsem utekl. Nejsem na to hrdý, ale stalo se. Občas jsem zajel na návštěvu, později už jen sem tam napsal dopis.“

Danny hleděl z okna, jak se autobus plouží předměstími Southendu, a dědeček pokračoval v přerývané a váhavé zpovědi. „Dostal jsem dopis od tvého táty, první po dlouhé době.

Byl jsem právě v Malajsii, na severu. Psal mi, že se chce ženit a že jeho matka zemřela na rakovinu. Mně… mně to bylo pochopitelně líto, ale… jako by se to odehrávalo v nějakém jiném světě. Neviděl jsem žádný důvod, proč bych měl jezdit na jeho svatbu.“

„Ale byl to tvůj syn.“

„Jo, a musel mě nenávidět.“

Danny se otočil od okna a pohlédl na starého muže.

„Nečekej, že tě budu litovat! Vždycky jsi měl na výběr; já ne.“ Zašátral v kapse bundy po staré fotografii, kterou u sebe nosil už tolik dnů, a podal ji Fergusovi. „A není pravda, že tě nenáviděl. Tohle si vždycky schovával.“

Fergus si stále ještě prohlížel fotografii, když promluvil: „Nevěděl jsem, že ji vůbec má. Byl jsem v Kolumbii, když mě zastihla zpráva o té autonehodě. Už bylo po pohřbu. Příliš pozdě, abych mu řekl, jak mě mrzí, že se všechno neodehrálo jinak.“

Chvíli mlčeli a Fergus dál hleděl na starou fotografii. Pak ji obrátil a spatřil čísla napsaná na rubu. „Moje poslední čtyřčíslí.“ Podíval se na Dannyho. „Takhle jsi mě našel.“

Když mu vracel fotografii, Danny nic neřekl.

Vystoupili z autobusu v místě jménem Westcliff. Dannymu to připadalo jen jako prodloužení Southendu. Jen tišší a trochu starosvětštější. Viděl spoustu starých lidí na ranní procházce po ulici, která nesla exotické jméno Boulevard.

Většina z nich vypadala, že jen bezcílně bloumají sem a tam, zastavují se při kdejaké zámince a pak zírají do stejných výkladních skříní, které již viděli alespoň tisíckrát.

Bylo to dokonalé místo k úniku. Fergus nemohl Dannyho zastavit, ne s tou zmrzačenou nohou, a některý z westcliffských ctihodných občanů by jistě zavolal policii.

Ale Danny neutekl. „Můžeš mi vrátit mobil?“ zeptal se, když pomalu kráčeli od autobusové zastávky.

„Víš, že nesmíš volat,“ odpověděl Fergus, aniž by mu věnoval pohled.

„Neboj se,“ prohlásil Danny. „Nechci volat Finchamovi.

Ale musím dát vědět Eleně, co se děje.“

Fergus se zastavil. „Kdo je k čertu Elena?“

„Moje kamarádka z Foxcroftu. Pomáhala mi tě najít.“

„No skvělé. A kdo jiný o tom ještě ví?“

„Už nikdo. Jen Elena. A jí věřím mnohem víc než tobě.“

Fergus sáhl do kapsy a vytáhl telefon. „Máš ho na splátky?“

„Jak jinak. Nemůžu si dovolit mobil na smlouvu. Jsem přece sirotek, vzpomínáš?“

„Nikam nevolej, jen si zkontroluj došlé zprávy,“ prohlásil Fergus a podal mu mobil. „Když dokážeš ty najít způsob, jak ho lokalizovat, jistě to dokáže i Fincham. Ale než to stačí k něčemu využít, budeme už dávno pryč.“

Danny zapnul mobil. Měl pět ušlých hovorů a tři zprávy.

„Všechny budou od Eleny.“

„Podívej se jen na ty zprávy, hlasová schránka by ti zabrala moc času.

Danny otevřel první a Fergus četl s ním: o co gou? proč to nebereš? je 6. mam strach.

„Hloupý jazyk,“ poznamenal Fergus, když rozluštil sdělení.

Druhý text oznamoval: danny!!! co je?? dd se ptá, zavolej prosím!!! „Co znamená DD?“ zajímal se Fergus.

„Je to zkratka pro Dává Divocha, chlápka, co vede Foxcroft. Je v pohodě.“

Poslední zpráva došla v devět ráno:

asi se ti stalo něco hroznyho, když se do hodiny neozveš, řeknu davoví co se děje, musím, tak prosím prosím zavolej.

Fergus se podíval na hodinky. Bylo devět čtyřicet dva.

„Vypadá dost potrhle.“

„Potrhle?“ zareagoval vztekle Danny. „Elena není potrhlá, jen má o mě strach. Mnohem větší než ty.“

„No jo, tak dobře, stačí,“ odsekl Fergus. „Už sis pořádně rýpnul a já to pochopil. Já mám teď jenom strach, jak nás oba udržet naživu.“

„Nás? Pořád mluvíš o nás. Ale mně nic nehrozí. Mě se to netýká. Dělej si, co chceš, já se vracím do Londýna.“

„To ti nemůžu dovolit.“

Danny se rozesmál. „A jak mě chceš zastavit? Svázat mě? Zastřelit? Nacpat mě kokainem?“

Jejich hádka začala, poutat pozornost korzujících westcliffských penzistů a Fergus se rozhodl změnit taktiku. „Tak dobře. Možná se mýlím. Třeba až Fincham zjistí, že ses vrátil domů a já s tebou nejsem, jen tě vyslechne a pak nechá být.“

„Určitě. A… já mu nic neřeknu. Netvrdím, že věřím tomu, cos mi napovídal, ale…“

Fergus přikývl. Rozhodně neměl v úmyslu nechat Dannyho vběhnout přímo do jámy lvové. Prozatím jen získával čas. „Něco ti povím, pojedu s tebou. Jen abych se přesvědčil, že jsi v pořádku.“

„Nemusíš se obtěžovat.“

„Nejspíš ne, ale i tak bych rád. Pak ti zmizím ze života.

Pošli té své přítelkyni zprávu. Ať si nedělá starosti a že budeš za tři hodiny zpátky. A upozorni ji –“

„Jasně, já vím,“ přerušil ho Danny. „Napíšu jí, aby mi už na tenhle telefon nevolala a neposílala další zprávy.“ Naťukal Eleně vzkaz s vědomím, že ji taková krátká zpráva jen rozlítí.

Když Danny skončil, Fergus mu vzal telefon a vyndal simkartu. „Seženu ti jinou. Teď‘ ti ale musím koupit nějaké nové šaty.“

„Cože?“

„Chceš přece při návratu vypadat k světu, ne?“

Zjevně měli zcela odlišné představy o tom, co znamená „vypadat k světu“. Fergus našel na hlavní obchodní třídě charitativní obchod a po obhlídce, jestli nemá nainstalovanou bezpečnostní kameru, zavedl Dannyho dovnitř. Šel rovnou k regálům se šatstvem.

„Vidíš něco, co se ti líbí?“

„Takovýhle hadry nenosím.“

Fergus popadl z jedné police větrovku s kapuci a hodil ji Dannymu. „Udělej to pro mě, Danny. Nechci, aby tě našli dřív, než se vrátíš do Foxcroftu. Včera tě celý den sledovali, takže vědí, co máš na sobě. Prostě si vyber nějakou výstroj, ať odtud můžeme vypadnout.“

Pět minut nato opustili obchod s velkou taškou plnou šatů.

„Můžeme se převléct ve vlaku,“ řekl Fergus a hned si nasadil novou placatou čepici.

„Vypadáš v ní jako totální idiot,“ zhodnotil ho Danny, když šli k malému nádraží.

„Možná,“ odpověděl Fergus. „Ale přesně o to jde. Průměrný chlápek, na kterého se už nikdo nepodívá podruhy.“

Danny šel na nástupiště a čekal tam, zatímco Fergus koupil u automatu jízdenky. Trval na tom, že budou dál zachovávat opatrnost, a tak začali pětačtyřicetiminutovou jízdu do stanice Fenchurch Street v oddělených kupé. Ranní dopravní špička už skončila, a když Fergus usoudil, že je to bezpečné, přešel do Dannyho kupé.

Danny si oblékl novou bundu bomberku a baseballovou čapku. A hodně přemýšlel. „Pořád neříkám, že ti věřím, ale… jestli tě zradili, proč ses nepokusil očistit svoje jméno?“

„Jak už jsem ti říkal, ‚agent v utajení‘ znamená, že když tě chytí, zůstáváš v tom sám. A když mě zajali, historka, že jsem zrádce, se Firmě dokonale hodila. Ale jak jsem utekl, stal jsem se potenciální hrozbou pro Firmu i pro vládu, a to oni nesnášejí. A Finchamovi to hrálo ideálně do karet; má plnou podporu ze všech stran, aby se mě zbavil, a současně si tím zachraňuje i vlastní zadek.“

„Ale copak neexistuje nikdo jiný, kdo ví, že jsi byl K? Někdo mimo Firmu?“

Fergus pokrčil rameny. „Můj starý velitel plukovník Meacher – musel posvětit moje převelení a –“

„Setkal jsem se s ním,“ vpadl Danny. „V klubu Victory. Můžeme ho najít a on všechno uvede na pravou míru.“

„Až doteď to neudělal.“

„Jenže teď už není v armádě. Když za ním zajdeme a řekneme mu –“

„Hele, Danny,“ zarazil ho Fergus, „vážím si toho, o co se snažíš, ale už mi na tom nesejde. Je mi třiapadesát, kulhám a vrátil jsem se do Anglie, abych nebudil rozruch a vyhýbal se problémům.“

„Jo, jasně, najednou nemáš zájem,“ odsekl vztekle Danny.

„Co to s tebou je? Přečetl jsem si o tobě všechno. Byl jsi hrdina – v Irsku, v Zálivu. Dostal jsi několik vyznamenání.

A teď chceš všechno zabalit. Copak už nechceš žít?“

Fergus se usmál. „Jo, chci žít. A to jsem si myslel, že mi nevěříš…“

Vlak začal zpomalovat, blížil se k Fenchurch Street a Danny vyhlédl ven na šedivé městské budovy. Tiše řekl: „Nevěřím. Tobě možná na tvý pověsti nesejde, ale mně jo.“

18

Mick a Fran si vytáhli Černého Petra. Střežili okolí Foxcroftu, ale nevěřili, že existuje šance, aby se Danny vrátil.

Fergus Watts byl příliš zkušený, než aby mu to dovolil.

Ale museli tu hlídat, i když jen pro všechny případy. Síť se roztáhla. Jimmy s Brianem byli s Marcií Deverauxovou, připravovali se k CTR bytu Eddieho Moyese. George Fincham se rozhodl k této práci nepřibírat už žádnou další sílu. A pokud má velitel své důvody, proč omezil tým jen na vybranou hrstku věrných, cítili pouze uspokojení. Brali to jako poctu.

Nedostatek lidských sil při sledování však znamená, že se k zacelení mezer použije technika. Už předtím Mick zaparkoval bílou dodávku Ford Transit na rohu boční ulice u Foxcroftu.

Zadek dodávky mířil k budově a v jedněch ze zadních dveří se nacházelo několik drobných otvůrků. Tak malých, že je zrak nedokázal rozeznat. Z nich vedla optoelektronická vlákna k nejnovějšímu kamerovému systému s počítačovým rozpoznáváním tváří, nainstalovanému v otlučené dodávce.

Konce vláken mířily na Foxcroft a v systému byla uložena Dannyho podoba.

Jediná pozitivní identifikace by stačila k upozornění Micka a Fran, kteří v modrém golfu křižovali v oblasti. Drželi se nablízku, ale ne natolik, aby vzbudili pozornost nějaké všetečné třetí strany. Ale kdyby kamery zaznamenaly Dannyho uvnitř nebo jak vychází ven z Foxcroftu, dorazili by Mick s Fran během pár vteřin.

Fergus vyzkoušel všechno, co mohl, aby přesvědčil Dannyho, ať se nevrací do Foxcroftu. Prosil, argumentoval, vyhrožoval a málem škemral, ale když byli půl míle od domu, došlo mu, že je vše marné.

Danny byl jako křemen. Musí se tam vrátit. Musí celou situaci vysvětlit Eleně. Musí hrát na rovinu s Davem Divochem.

A měl plán. Řekne Davovi, že chvíli zůstane u kamaráda a zkusí si spolu najít nějakou práci. Dávalo to smysl, a tak jako tak by musel z Foxcroftu brzy odejít.

A až s Davem vše urovná, můžou se dát do hledání plukovníka Meachera.

Zdálo se to naprosto jednoduché. Alespoň Dannymu. Za bílého dne myšlenka na očištění dědečkova jména zahnala hrůznou zkušenost z únikového tunelu.

Fergus by za tohoto stavu věcí souhlasil se vším. Jediné, co chtěl, bylo dostat Dannyho do Foxcroftu a zase ven a pak zmizet co nejdál. Vždy měl připravené nouzové plány pro případ, že by někdo odhalil jeho přestrojení, ale nikdy v nich nefiguroval jeho vnuk. Až doteď.

A pokud jde o Dannyho plán? Naprostá šílenost. A hloupost. Ale možná, opravdu jen možná…

Došli do ulice, která vedla souběžně se zadním traktem domu, méně než pět set metrů od Foxcroftu. Fergus nechal Dannyho krátce zavolat Eleně z budky. Nyní by už měla čekat u zadní zahradní branky, připravená ji odemknout.

„Chovej se co nejpřirozeněji, ale měj čepici staženou do očí,“

radil Fergus. „A až budeš uvnitř, drž se od oken. Rozumíš?“

„Říkáš mi to už potřetí.“

„A rozumíš tomu?“

„Jo!“

„Vrať se zase zadní brankou. Budu někde tady poblíž a setkáme se znovu za pětačtyřicet minut.“

Danny přikývl.

„Musíme si ještě dohodnout ERV.“

„Co je to?“

„Nouzové setkání. V případě, že by se někdo z nás dostal do potíží. Někde na veřejném místě, které snadno najdeme, ne moc daleko odtud.“

Danny pokrčil rameny. „Restaurace Burger King na stanici London Bridge?“

„Dobrá. Teď pojďme a já ti řeknu, co dělat, když budeš potřebovat použít ERV.“

Za pár minut Danny jednou zaklepal na dřevěnou zadní branku Foxcroftu. Dva těžké zámky odskočily a brána se skřípavě rozevřela.

Když Elena uviděla Dannyho, rozesmála se. „Co to máš na sobě?“

Danny neměl čas probírat bomberskou bundu z druhé ruky a ošoupanou baseballovou čepici. Protáhl se kolem kamarádky, zavřel bránu a znovu nasadil zámky. „Na tom teď nesejde, dobře mě poslouchej, než zajdu za Davem. Můj děda je obětní beránek, nikdy nebyl zrádce.“

Fergus si stáhl placatou čepici do očí; pod ní pátral bystrým zrakem po okolí, všímal si zaparkovaných i projíždějících aut a chodců. Přesunul se k čelu budovy, nyní byl od ní padesát metrů.

Okolo prošel nějaký výrostek s walkmanem. Fergus zaslechl zkreslené dunění velkého bubnu a jemné chrastění činelu. Z opačného směru se blížily ruku v ruce tři rozhihňané dívky; když míjely hocha s walkmanem jedna z nich udělala nějakou vtipnou poznámku. Buď ji ignoroval, anebo vůbec neslyšel, ale dívenky se rozchichotaly jako šílené.

Na protějším chodníku, hluboce zabrané do rozhovoru, tlačily dvě mladé maminky kočárky se svými ratolestmi, obložené nákupními taškami ze supermarketu.

Vše se zdálo naprosto normální. Každodenní. Ale Fergus pátral po něčem jiném, než je každodennost, pátral po sebemenším náznaku, že Finchamův tým sleduje Foxcroft.

Zatímco byl Danny uvnitř a v potenciálním nebezpečí, Fergus musel na ulici převzít úlohu očí i uší.

Prozkoumal zaparkovaná auta, sledoval, jestli v některém někdo nesedí anebo nemá orosená okna. Mohlo to sice znamenat, že jen nějaký neopatrný pejskař nechal svého alíka bez přívodu vzduchu, ale také to, že agent přidělený na sledování polevil v opatrnosti. Ale nikde ani známka po něčem podezřelém.

Níž v ulici na rohu si Fergus všiml bílé dodávky transit. Kouřová zadní skla obvykle znamenala nebezpečí, ale zadní dveře nebyly prosklené. I tak ale tu dodávku musel prozkoumat. Projde kolem a nenápadně se podívá předním sklem dovnitř.

Nejdřív však musí prohlédnout domy a okna naproti přes silnici. Oči sledující Foxcroft nemusí být jen lidské, ale i umělé.

Dannyho čekalo pořádné kázání. A když Dave Divoch někomu dával kázání, jediné, co mohl ten nešťastník na opačném konci stolu dělat, bylo způsobně sedět a mlčet.

Dave se vždy odmlčel jen na nadechnutí a slova jako nezodpovědný, nedospělý, bezohledný, lehkomyslný a sobecký se do sebe zakliňovala v jediném proudu zraňujících vět.

Seděli spolu v malé kanceláři v prvním patře v čelním traktu budovy. Dveře Dave pečlivě zavřel, protože to, co měl na srdci, bylo určeno jen pro Dannyho uši.

Danny mu vysvětlil, jak potkal starého kamaráda a šel k němu. Natolik si užívali setkání a plány do budoucna, až úplně zapomněl zavolat a oznámit, že nepřijde v noci domů.

Dave mu tu historku spolkl a připočítal mu k dobru projevený zájem o shánění práce. Ale i tak chtěl Dannymu říct, co si připravil. „Dokud bydlíš pod touhle střechou, musíme vědět, co s tebou je. Nemůžeš zůstat někde do rána a ani nám nezavolat. Máme s Jane na práci lepší věci než si dělat starosti o sobecké, bezohledné a neuvažující hlupáky, co myslí jen na sebe.“

Neuvažující? Tak to je novinka.

„Vážně mě to mrzí, Dave. Vím, že jsem vám měl zavolat v budoucnu na to už nikdy nezapomenu.“

„V budoucnu? Po tom, cos včera v noci udělal, bych na tvou budoucnost moc nesázel!“

Když si Danny vzpomněl na uplynulou noc, jen se otřásl.

Dave nemá ani tušení, jak uhodil hřebík na hlavičku. Ale naštěstí Davův živelný výbuch vzteku začínal pomalu slábnout, tak jako vždy předtím.

„Danny, jseš si vážně jistý, že chceš nechat studia?“

„Ještě mám na rozhodnutí zhruba týden,“ pokrčil Danny rameny. „Nemůže škodit, když se poohlídnu, jakáje nabídka pracovních míst.“

Jestli odejdeš, budeš nám chybět.“

„A mně bude chybět tohle místo a taky vy a Jane. Hodně jste pro mě udělali.“

Dave se zatvářil rozladěně. Hromování zvládal na jedničku, ale lichotky a vděčnost, to bylo něco jiného. „No tak, běž už. Ještě pár týdnů ti tvůj pokoj podržíme.“

Danny vstal k odchodu a zapomněl na dědečkův příkaz, aby nechodil k oknům. Vyhlédl na okamžik ven, jestli neuvidí někde poblíž Ferguse. Byla to velká chyba.

Optoelektronika zachytila pohyb, za necelou vteřinu kamerový systém v dodávce zacvakal a ihned odeslal signál o pozitivní identifikaci modrému golfu. Fran s Mickem si vyměnili pohled. „Trefa,“ zavrčel Mick. Přeřadil a vyrazil k Foxcroftu.

Fergus zahlédl, jak se Danny odvrací od okna a téměř současně si všiml modrého golfu řítícího se po silnici. Byl celý zablácený a Fergus si ihned uvědomil, že jde o jeden z vozů, který je přepadl v jeho útočišti. V autě seděly dvě osoby a uviděl, jak žena na sedadle spolujezdce hledí směrem k Foxcroftu. Došlo mu, že vědí o Dannym.

Vydal se rychle k domu, už se dál nesnažil skrývat kulhání.

Musel dostat Dannyho pryč, a to rychle. Ale pak spatřil, že golf zahnul doleva, kde byl zaparkovaný transit, a zastavil vedle něj. Jeho kufr se otevřel. Mohlo to znamenat jen jediné. Fergus změnil směr: musí zabránit agentům vyndat to, co je uvnitř.

Nezbýval čas na přemýšlení, prostě to musí nějak udělat.

Agenti s odhodlanými výrazy přešli ke kufru golfu, aby vytáhli tašky s výbavou. Plán byl prostý: zanesou tašky s MP5 do Foxcroftu a zabijí Dannyho. A Ferguse, pokud je uvnitř.

Neměli důvod věřit, že tam není; neopustil by Dannyho. Předem si připravili krycí historku o „hádce drogových dealerů“, která už jen čekala na zveřejnění. Nebylo by to poprvé, kdy se Fran s Mickem zúčastnili takové operace za bílého dne.

Ale dali Fergusovi příležitost. Střetnutí s nimi přímo na ulici se nemohl odvážit. V příštích několika vteřinách, když budou sehnutí nad kufrem s hlavami uvnitř, se mu však naskytla šance využít jedinečný trénink SAS – rychlost, tvrdost a moment překvapení.

Když se vrhl k zadku golfu, zmrzačená noha ho téměř zradila. Ještě pár vteřin a oba agenti se napřímí. Právě uchopili své tašky, ale Fergus přenesl veškerou váhu na zdravou nohu a skočil. Rukama a tělem se vrhl na kryt kufru a přirazil ho dolů.

Neozvaly se žádné výkřiky bolesti a překvapení. Mick upustil klíčky od auta na zem a Fran zasténala v agónii, její ramena a krk nesly hlavní úder. Fergus ucítil, jak se mu při doskoku podlomila noha. Ale s vypětím všech sil se napřímil, zvedl víko kufru a přirazil ho znovu na své oběti. A ještě jednou.

V dušených výkřicích zevnitř se mísila bolest se vztekem.

Mick se zuřivým zaječením zkusil dosáhnout na pistoli, kterou měl za páskem džínů. Ale Fergus si toho všiml, opřel se o víko a nakopl ho pravou nohou do rozkroku. Ozvalo se bolestné zaječení a Mick na čas pustil pistoli z hlavy.

Fergus švihl víkem kufru ještě jednou dolů, zvedl klíčky a odpotácel se za volant. Slyšel, jak Mick s Fran sténají, pak nastartoval. Motor zaburácel a Fergus zařadil zpátečku. Auto sebou trhlo vzad, ale Fergus hned dupnul na brzdu. Kryt kufru se otevřel a Mick s Fran odletěli na silnici.

Když se Fergus pokoušel přeřadit na jedničku, převodovka zanaříkala na protest. Fran měla tvář plnou krve, ale podařilo se jí vyškrábat na všechny čtyři a sáhnout k pasu pro pistoli, právě když se vůz rozjel a začal nabírat rychlost. Na střelbu už bylo pozdě. Fran zaklela a podívala se na Micka. Pořád ještě ležel zkroucený na zemi a sténal, z úst mu crčela krev a tvořila na asfaltu malou loužičku.

Fergus svíral levou rukou volant, druhou zapátral pod sedadlem. Nic tam nebylo. Zkusil úschovnou skříňku. Pořád nic. Nakonec hmátl pod přístrojovou desku a konečně našel to, co hledal – záložní pistoli. Byla v pouzdře přilepeném ke spodku desky.

Na první křižovatce odbočil vpravo, dobře věděl, že se musí auta co nejdřív zbavit. Jistě má někde sledovací zařízení a nejméně jeden z agentů, co zůstali na silnici, v tuhle chvíli již volá a oznamuje, co se seběhlo.

Ale teď už zabijáci do Foxcroftu nemohou, i kdyby byli v pořádku. Jejich mise byla prozrazena. Skvělé.

Fergus zahnul doleva, našel místo k zaparkování, vystoupil, zamkl vůz a pomalu odešel pryč. Cítil se klidnější a bezpečnější, když měl nyní za páskem džínů zastrčenou poloautomatickou pistoli Sig 9 mm. Obsahovala jen jediný zásobník na třináct nábojů. Ale lepší než nic. Malá pojistka.

Na další křižovatce objevil autobusovou zastávku. Zrovna se blížil jeden z nových kloubových autobusů. Fergus nastoupil, neměl namířeno nikam konkrétně. Nejdřív se jen trochu projede a pak se vydá na ERV.

19

Stanice London Bridge se minutu od minuty stále víc zaplňovala. Tisíce a tisíce lidí dojíždějících za prací pospíchaly a tlačily se dovnitř, zíraly na informační tabule, jestli je vlak, který potřebují stihnout, stále ještě u nástupiště.

Ti šťastnější pak vybíhali s prchavou nadějí, že tentokrát se jistě najde volné místo a nebudou stát celou cestu jako obyčejně. Ostatní si jen povzdechli nebo rezignovaně pokrčili rameny a utěšovali se drinkem anebo burgerem s hranolky.

Přeplněné nádraží představovalo skvělé krycí místo. Fergus stál u automatů na jízdenky a sledoval okolí. Dorazil asi o hodinu později, než byl dohodnutý čas setkání.

Nařídil Dannymu, aby počkal u Burger Kinga, ale po třiceti minutách ať zmizí. Poté měl během dalších tří hodin každou půlhodinu projít okolo, dokud neuvidí Ferguse. Měl jen navázat oční kontakt a pak pokračovat v chůzi. Fergus se k němu připojí.

Fergus spatřil Dannyho, právě když hlasatel s obzvláštním potěšením oznamoval, že kvůli poruše signalizace došlo k dalšímu zpoždění odjezdu. Jak Danny uviděl dědečka, oči se mu rozzářily a na okamžik se zdálo, že změní směr a zamíří přímo k němu. Pak si však vzpomněl na instrukce.

Učí se rychle, pomyslel si Fergus. A bude ještě mít co.

Připojil se k němu až před nádražím. Většina lidí mířila opačným směrem, takže trvalo ještě pár dalších minut, než se ocitli bok po boku. Danny se na Ferguse ani nepodíval, když promluvil. „Myslel jsem, že budeš čekat vzadu za Foxcroftem. Vyskytly se problémy?“

Fergus se usmál pro sebe, než odpověděl, šťastný, že se Danny nedozvěděl o událostech před Foxcroftem. „Ne. Žádné problémy. Jen jsem se chtěl projet v tom novém kloubovém autobusu.“

Danny zůstal na dědečka zírat, pak se vzpamatoval a odvrátil zrak. „Vážně?“ Pokrčil rameny. „Dave vzal v pohodě, že jsem byl pryč, takže všechno šlo jak po másle, ne?“

„Jako po másle.“

„A kam půjdeme teď?“

„Potřebujeme nakoupit pár věcí,“ odpověděl Fergus tiše.

„Pak si najdeme nějakou skrýš, kde přespíme. A potom si promluvíme o tom tvém plánu ohledně plukovníka Meachera.“

Danny se zakřenil. „To jsem už zařídil. Elena nám ho najde.“

„Cože!“ Fergus rychle popadl Dannyho za paži a zatáhl ho do průjezdu. „Cos to pro všechno na světě zase spáchal?“

Danny se mu vytrhl. „Když se budeme muset skrývat, jak pořád tvrdíš, potřebujeme někoho, kdo by za nás pátral a opatřoval nám to, co budeme potřebovat.“

Fergus se rozhlédl, jestli náhodou nevzbudili pozornost u některého z kolemjdoucích. „Už takhle je špatné, že jsi se mnou ty, a teď ještě do celé záležitosti zatahuješ někoho dalšího. Jestli chceš přežít, dělej přesně to, co ti říkám, a nic víc.“

„Nebyls tam, tak jsem se rozhodl sám,“ odsekl Danny.

„A já ji do toho nezatahuju, sama se nabídla.“

„A cos jí pověděl?“

„Že musíme najít plukovníka Meachera. Koukne se po něm na internetu a pak bude mezi osmou a devátou ráno na e-mailu, aby nám napsala, co zjistila. Přišlo mi to jako dobrý nápad.“

Fergus vystrčil Dannyho z průjezdu a vydali se dál po ulici.

„Musíš se naučit poslouchat rozkazy. Jde o operační bezpečnost. Čím míň lidí o nás ví, tím je to pro nás bezpečnější.

Takhle pracujeme, tak si to zapiš za uši.“ Sáhl do kapsy, vyndal list papíru a podal ho Dannymu.

„Co je to?“

„Seznam nákupů. Možná by ses o ně mohl postarat. Prostě sežeň to, co tam je napsáno.“

Danny zamířil do obchodu Spar, v ruce seznam a v kapse dvě desetilibrové bankovky, zatímco Fergus zašel do obchodu se sportovními potřebami, který byl otevřený prakticky neustále a vydělával především na zfrustrovaných cestovatelích snících o vzdálených prázdninách.

Danny si ve Spáru stáhl baseballovou čepici hluboko do čela, vědom si bezpečnostních kamer a očí dvou mužů za pultem. Byl to podivný seznam nákupů. Konzervy s jídlem a balená voda, to dávalo smysl, ale balicí fólie a pleny? Nicméně Danny poslechl rozkazy a koupil všechno ze seznamu.

A nic navíc.

Když se znovu setkali, Fergus zamířil směrem od nádraží a sledoval dráhu kolejiště, která se táhla od nástupišť. Koleje čněly ve třicetimetrové výšce nad silnicí na špinavých cihlových viaduktech s masivními oblouky, podpírajícími celou stavbu.

Během let přibývaly k obloukům přední a zadní zdi a vzniklé podloubí představovalo ideální prostředí pro obchodní podnikání. U stanice se tak usídlily stylové vinárny a obchody, ale Fergus s Dannym brzy minuli jejich světla a nechali hluk a davy za sebou.

„Odteď začni počítat kroky.“

„Cože?“

„Prostě počítej.“

Když se vydali po úzké a temné cestě plné výmolů, začalo pršet. Po pravici se dál táhly přistavené oblouky a vysoko nad nimi rachotily kyvadlové vlaky do průmyslové krajiny.

Zašlou cestou proudily kamiony. Rychle jezdily do jiného světa, kde se obchodovalo zásadně v hotovosti a každý si hleděl výhradně jen svého. Byly tu garáže, autodílny, opravny autorádií a zavřené oblouky bez jakéhokoli označení. Bylo to ponuré, vlhké a hrůzu nahánějící místo.

„Kam jdeme?“ zeptal se Danny a jeho hlas se nepřirozeně hlasitě odrážel od všudypřítomných cihlových zdí.

„Hned jak to najdu, uvidíš,“ odpověděl tiše Fergus.

Pokračovali úzkou ulicí dál, až došli k otevřenému oblouku plnému dřevěných palet. Na zdi hlásal ručně malovaný štít, že vlastníci vykupují za slušné peníze palety.

„Teď přestaň počítat a zapamatuj si to číslo.“

„A k čemu to je?“

Fergus se na Dannyho ani nepodíval. Zatáhl ho za kontejner plný pomačkaných kartónových krabic a pak se opatrně rozhlédl nejdřív do podloubí, pak nahoru a dolů ulicí. Naklonil se k Dannymu a zašeptal: „Půjdu tam. Jestli uslyšíš křik anebo jestli se do čtvrt hodiny nevrátím, jdi zpátky na ERV a dělej totéž, co předtím, dokud se tam zase nesejdeme.“

Aniž by čekal na odpověď, odložil spacáky a další výbavu, kterou koupil ve sportovních potřebách, přešel k podloubí a ztratil se v temnotě.

Danny čekal a minuty ubíhaly. Slyšel rachocení vlaků a sem tam zatroubení auta ze vzdálených ulic, ale oči měl dál upřené do temného oblouku a kapky deště mu stékaly z kšiltu baseballové čepice.

Po dlouhých deseti minutách, které mu připadaly jako hodina, z temného oblouku vystoupil Fergus. Přešel rychle k Dannymu a popadl zavazadla. „Pojďme.“

Vešli do podloubí. Uvnitř vládl silný zápach dřeva a vazelíny z palet. Byla tam naprostá tma; Dannymu to připomnělo hrozný noční zážitek z prolézání tunelu v domě. „Nic nevidím,“ zašeptal.

Fergus mu položil ruku na rameno. „Jen klid – počkáme, dokud nám nenaskočí noční vidění.“

Po několika minutách začal Danny rozeznávat obrysy palet, cihlové zdi – dokonce i rysy dědečkovy tváře. Kývl na něj a Fergus začal vylézat po paletách nahoru; Danny šplhal za ním.

Dosáhli vrcholu hromady, k oblouku nad hlavou jim chyběly jen dva metry. Fergus celý prostor obhlédl, ověřil si výhled a případné únikové cesty. Když se přesvědčil, že jsou v bezpečí, posadil se k Dannymu. „Zůstaneme tady na noc, tohle je naše LUP.“

„Naše co? Nemůžeš mluvit normálně?“

„To dělám – mluvím po svém a ty se raději rychle začni učit. Jediné, co potřebuješ vědět, je, že jestli skutečně chceme najít Meachera, musíme žít takhle. A existují ŠOP, které se musíš naučit a osvojit si je. Třeba dnes v noci musí být stále jeden z nás vzhůru. Na hanbě.“

Všiml si Dannyho zmateného pohledu. „Na hlídce. A jestli nás tu nabouchnou, necháme všechno tady a zmizíme únikovou cestou. Ukážu ti ji.“

Danny se ani nenamáhal ptát, co znamená „nabouchnout“; dokázal si to živě představit. Odkulili se k zadní části hromady, kde před mnoha lety oblouk zazdili. V cihlách zela díra, kdysi tam bývalo okno. „Strč tam hlavu a podívej se doprava,“ poručil Fergus.

Do zdi byl zasazený zrezivělý žebřík. Vedl nahoru na trať i dolů na zem.

„Slezeme dolů a Nálet! – ty doprava, já doleva. Pak zase ERV u Burger Kinga.“

Vrátili se zpět k čelu hradby palet, takže měli výhled dopředu ke konci oblouku. „LUP znamená skryté útočiště,“ vysvětlil Fergus. „Pokaždé se v dané oblasti nejdřív poohlédni po nějakém LUP. Může se tu najít pár bezdomovců, co se budou chtít schovat před zimou a vlhkem.“ Kývl směrem, kterým se sem dostali. „Vždy se ujisti, že máš z LUP dobrý výhled, jestli se někdo neblíží, abys měl čas k ústupu.

K tomu zase potřebuješ únikovou cestu, jako je ta, kterou jsem ti právě ukázal.“

Bylo toho hodně najednou, ale Fergus rozhodně nehodlal přestat s Dannyho zasvěcováním do tajného výcviku SAS.

„Všechno, co si s sebou vezmeš do LUP, zase odnes. Nenech vůbec nic, co by ukazovalo, že jsi tam byl.“

Zahrabal v objemné nákupní tašce z obchodu se sportovními potřebami a podal Dannymu zbrusu nový nůž Leatherman. „Ještě jsem ti nikdy nic nedal a měl bys mít něco podobného. Dobře o něj pečuj. Staré přísloví praví: Jsi jen tak ostrý, jak ostrý je tvůj nůž.‘ A má pravdu.“

„Díky,“ řekl Danny. A zatímco si prohlížel nůž, hodil mu Fergus malý balíček, následovaný spacím pytlem a prázdnou čutorou. „Udělej si pohodlí, brzo se najíme.“

Danny rozbalil spacák a pak zvedl čutoru. „Co s ní?“

„Zkus chvilku přemýšlet. Nejspíš ji budeš potřebovat, než půjdeš spát.“

Zatímco si Fergus rozkládal svůj spací pytel, jeho vnuk si lámal hlavu s účelem prázdné čutory. Když problém rozlouskl, hned ho napadlo něco ještě horšího. „Ale co když se mi… bude chtít…?“

Fergus se jen zakřenil. „Koupil jsi přece plínky a balicí fólii, ne?“

„Koupil jsem všechno na seznamu.“

„Výborně. Takže jak říkám, nenecháváme za sebou nic, co by prozradilo, že jsme tu byli.“ Podíval se na nákupní tašku, kterou Danny donesl do jejich skrýše. „Najíme se?“

Dannyho náhle nějak přešla chuť.

Ale stejně se najedli. Zatímco jim nad hlavami rachotily vlaky, snědli konzervy a čokoládové tyčinky. Když skončili, Fergus prázdné plechovky, obaly a lahve sbalil do tašky.

Do asfaltu venku mezitím bušil déšť. Danny sledoval, jak jeho dědeček prověřil, a pak ještě jednou, že po jejich jídle nezůstala na místě ani ta nejmenší stopa.

„Zrovna jsem si něco uvědomil,“ ozval se Danny. „Nevím, jak ti mám říkat.“

Fergus pokrčil rameny. „Na.dědečka‘ je trochu pozdě a stejně se mi to moc nelíbí. Ani ‚Fergus není nejvhodnější.

Takže pokud se tomu můžeš vyhnout, nijak mě neoslovuj, a když už budeš muset, říkej mi Frankie. A já ti budu říkat… Derek.“

„Derek!“ zhrozil se Danny. „Ani náhodou. Nikdo mi nebude říkat Derek.“

„Tak si vyber jiné jméno začínající na D. Snadněji se tak zapamatuje.“

Danny chvíli přemýšlel. „Dean. Dean mi nevadí.“

„Tak dobře. Budeš Dean.“

„A je tu ještě něco,“ pokračoval Danny.

Nad hlavou jim přejel vlak; první po několika minutách dopravní špička končila. Fergus se podíval k ústí oblouku, aby si ověřil, že vzduch je čistý, než se uvelebil na spací pytel.

„No tak ven s tím.“

„Jestli znovu použijeme ERV a ty tam nebudeš, musím se tam následující tři hodiny objevit každou půlhodinu, je to tak?“

„Přesně tak.“

„Co když se ale neobjevíš ani po třech hodinách? Co to bude znamenat? A co mám pak udělat?“

Fergus přikývl. „To by nejspíš znamenalo, že mě Fincham a jeho tým dostali. Pokud k tomu dojde, nechoď na policii.

Ta by tě jen předala Finchamovi. Obrať se na tisk, nějaký bulvární, na Sun nebo Mirror. A řekni jim všechno, co jsem ti pověděl, a všechno, co se stalo. Bude z toho takový poprask, že se na tebe Fincham už neodváží. A teď už spi.

První jsem na hanbě já.“

20

Marcie Deverauxová zaparkovala otlučenou mazdu mezi auta, která vypadala snad ještě hůř. Vypnula stěrače a podívala se přes silnici na fádní oprýskanou budovu. Depresivní pohled, ale Marcii Deverauxovou to nezajímalo. Čekala ji práce a byla na ni oblečená a řádně vybavená.

Modelové šaty nahradily kecky, džíny a bavlněná bunda bavlněná raději než silonová, protože silon šustí. I vlasy měla netypicky rozcuchané, téměř zanedbané, a padaly jí přes uši.

Ale šlo o záměr. V obou uších měla sluchátka a nedbalý účes je skvěle zakrýval. Jedno bylo napojeno na vysílačku, jež ji udržovala v kontaktu se zbytkem týmu. Druhé byl blue tooth od mobilu, který jí visel kolem krku. Spojení s Finchamem.

Chtěl vědět všechno, co Deverauxová zjistí, a to hned.

Déšť bubnoval na čelní sklo, když kontrolovala, jestli je taška Nike na sedadle spolujezdce řádně zapnutá. Pak se přesvědčila, že poutko svítilny připnuté k bundě pevně drží.

Musela mít jistotu, že až do konce úkolu nic neponechá náhodě. Čočku silné baterky oblepila černou izolačkou, uprostřed zůstal jen malý otvor. Nebude potřebovat příliš světla, čím víc světla, tím hrozí daleko větší nebezpečí, že se prozradí.

Deverauxová se musela zbavit všech identifikačních znamení, takže zkontrolovala, jestli má prázdné kapsy. Věděla sice dobře, že v nich nic nemá, zkontrolovala je předtím, než opustila byt, ale jako vždy se raději přesvědčila ještě jednou.

Prošel kolem nějaký pár venčící psa, hlavy sklopené k zemi.

Nepodívali se do auta – toužili se jen dostat co nejdřív domů, utéct před deštěm. Deverauxová sledovala, jak spěchají pryč do tmavé noci, pak si nasadila pár průhledných chirurgických rukavic. Byla připravená.

Za pár minut přišla zpráva, na kterou čekala.

„Brian má Moyese, je kompletní v klubu Victory. Marcie, potvrď.“

Jelikož Mickovi spravovali přeražené přední zuby a Fran si léčila rozbitý nos, sledovací tým se tento večer zúžil na dvě osoby. Měli štěstí, že Eddie Moyes odjel do klubu Victory autem. Deverauxová stiskla malý knoflík, který jí spadal do dlaně na drátku protaženém pod řemínkem hodinek.

„Rozumím. Marcie foxtrot.“

Popadla tašku, vystoupila z auta a zamkla vůz, pak přešla silnici k činžovnímu domu, kde měl Eddie Moyes byt.

Jimmy s Brianem ho sledovali do klubu Victory; byli aktivátory, a kdyby odešel, varovali by ji. Takže má spoustu času proniknout do bytu na CTR a pak v klidu zmizet.

Zvenčí vypadal dům dost nevábně. Moyes býval v období své slávy pyšným vlastníkem podkrovního apartmá v Docklands. Nyní si mohl dovolit jen nájem družstevního bytu ve východním Londýně.

Deverauxová vyšla po schodišti a minula nějakého adolescenta sedícího v odpadcích na odpočívadle; měl obličej ponořený do zmuchlaného sáčku. Pytlík se nadouval a splaskával v rytmu dechu a kolem něj se šířil pronikavý pach ředidla.

Moyes bydlel v prvním patře. Déšť smáčel vnější polovinu pavlače, takže se Deverauxová držela při zdi, když mířila ke dveřím s číslem 34. Nechtěla v bytě zanechat vlhké šlápoty.

Okna bytů, kolem kterých procházela, kryly kovové mříže, některé je měly i přede dveřmi.

Deverauxová během nočního průzkumu zjistila, jaké dva zámky chrání dveře od bytu č. 34. První byl obyčejný Yale s běžným zajištěním. Jeho zdolání jí zabere jen pár vteřin.

Druhý dá víc práce a musí si s ním pohrát. Šlo o čtyřstavkový typ; takový, který je buď v poloze zamčeno, nebo odemčeno. Deverauxová už při obhlídce použila svou zlodějskou svítilnu, posvítila si do zámku a rozhodla se, které univerzální klíče použije. Teď otevřela tašku a vytáhla tři klíče na závorové zámky, nasazené na kroužku.

Když došla k modrým vstupním dveřím, ozval se ve sluchátku Brian.

„Moyes beze změn. Stále kompletní v klubu Victoria.

Jeho vůz beze změn.“

Vstup do bytu musel proběhnout rychle. Deverauxová zkusila první klíč. Nehodil se. Rychle vyzkoušela druhý, ten vklouzl dovnitř, otočil se a odjistil čtyři stavítka. Svazek klíčů zmizel zpět v tašce a Deverauxová vytáhla yaleskou pistoli.

Vypadala trochu jako masivní pistole se dvěma tenkými paklíči místo hlavně. Zasunula je do vrchního zámku a začala opakovaně tisknout spoušť. Paklíče tiše cvakaly a při čtvrtém stisku zámek kapituloval a Deverauxová zatlačila do dveří, které se otevřely.

Neslyšně vklouzla do tmavé předsíně, opatrně zavřela dveře a Yale zacvakl zpět.

O pět mil dál v klubu Victory sledoval Eddie Moyes barmana Harryho, jak prochází obřadem leštění sklenic. Jako vždy byly úhledně srovnané na barovém pultu.

Eddie souhlasně přikývl. „Jseš zkrátka třída, Harry. Ta přesnost.“

Harry maličko upravil polohu jedné sklenice. „Vždycky říkám, že práce se má dělat pořádně. V armádě nás naučili dělat věci správně.“

„To vidím.“ Eddie dopil svůj drink a postavil sklenici na konec Harryho řady. Ten ji rychle odklidil.

„Dej mi do ní ještě půlku, Harry,“ řekl Eddie dřív, než barman stačil vložit sklenici do myčky. Eddie nerad pil malá piva, ale jednou už přišel o řidičák a nechtěl, aby se mu to stalo znovu. Takže když řídil, omezoval se jen na dvě půlky.

„Nikdy jsi nejedl z ešusu ani ses nedíval do nabitý hlavně, co, Eddie?“ zeptal se Harry, když čepoval druhou půlku; moc dobře věděl, že Eddie nikdy nesloužil v armádě ani v jiné ozbrojené složce.

Eddie se usmál při náznaku opovržení v barmanově hlasu.

Zvedl sklenici, spokojeně si změřil pivo a vypil téměř polovinu na jediný hlt. „Bohužel ne, Harry. Ale víš, jak obdivuju armádu. A naše hochy a holky, co v ní sloužej.“

„Vím, že si vyděláváš psaním příběhů o nich. Některý z nich jsou pravdivější než jiný.“

Eddie by náhle rád přesunul konverzaci na bezpečnější půdu. Rozhlédl se po baru: seděli v něm jen dva další zákazníci, společně u rohového stolku. „Dnes je tu klid.“

Barman jen pokrčil rameny a Eddie se opět zhluboka napil. Ale nepřišel sem jen za dobrým pivem. Většinu dne procházel své poznámky a výstřižky, aby si osvěžil informace týkající se Wattse.

Objevovalo se v nich jedno jméno, jméno člověka, se kterým tehdy krátce telefonoval, kompetentní osoby k vyjádření stanoviska o zradě muže z SAS. Tou osobou byl plukovník Richard Meacher, Wattsův velící důstojník. A Eddie usoudil, že je nejvyšší čas si s ním znovu promluvit.

Tehdy v sedmadevadesátém, hned poté co Wattse zajali v Kolumbii, se Meacher držel oficiální linie a dokola omílal obvyklá klišé: Watts zradil svou vlast a Regiment; je to černá ovce v bílém stádu, zkažené jablko; Regiment bude i dál plodit statečné muže připravené položit své životy při obraně vlasti. Prostě starý známý a pečlivě vybraný blábol, který měl uklidnit britskou veřejnost.

Ale tenkrát byl Meacher plukovníkem Regimentu. Dnes je vše jinak. Odešel do důchodu a možná je připraven říct mu víc, až mu prozradí, že se Watts vrátil zpět do Británie a je na útěku.

„Takže,“ spustil Eddie co nejlhostejněji, „povídali jsme si o plukovníku Meacherovi.“

Harry pokračoval v leštění. „Vážně?“

„No tak, Harry, jsme přece staří kámoši. Potřebuju s ním mluvit.“

Harry odložil sklenici na barový pult. „Neřekl bych, že jsme kámoši, Eddie. A řeknu ti přesně, co bych řekl komukoli jinému. Je místním členem. To je všechno.“

Eddie dopil a položil prázdnou sklenici na bar. „Potom ti popřeju dobrou noc, Harry. Vždycky si s tebou rád popovídám.“

Harry zvedl prázdnou sklenici a otočil se, aby ji vložil do myčky. Eddie se podíval na dokonale vyrovnanou řadu sklenic. Usmál se a vysunul dvě sklenice pár centimetrů z řady, pak odešel.

Marcie Deverauxová stála bez hnutí na chodbě bytu Eddieho Moyese. Zvykala si. Nechala oči přivyknout na temnotu.

Od sousedů hlučela televize. Nějaká žena křičela na děti: „Hned odhoď tu hnusnou věc!“

Deverauxová ucítila zbytky čínského jídla z mikrovlnné trouby. Přehlušoval ho pach vlhkých ponožek.

Neslyšně odložila rozepnutou tašku, vytáhla z ní dva igelitové povlaky na boty a natáhla si je přes kecky. Poté vyndala jednou rukou z pouzdra u pasu ocelový policejní teleskopický obušek a druhou si vyjmula sluchátka z uší. Potřebovala slyšet i ten nejtišší pohyb, protože než započne s CTR, musí nejdříve „vyčistit“ byt.

Moyes žil sám. To si ověřila. Nechodil ani s žádnou přítelkyní. Zdálo se, že nemá jedinou spřízněnou duši. Ale každého, koho by k jeho smůle našla v bytě, by teď musela zabít.

Pak by to narafičila jako nešťastné vloupání. Deverauxová by cestou ven něco vzala, aby si toho každý všiml. Vůz by nechala opuštěný a použila by připravenou únikovou cestu.

Zvážila každou možnost a připravila se na ni.

Deverauxová se dala do pohybu. Byla dobrá. Až učebnicově dobrá.

Nejdřív krátká temná chodba. Pomalu. Opatrně kolem kuchyně napravo. Přísvit pouličních světel pronikající špinavými šedými závěsy jí prozradil, že místnost je prázdná. Teď obývací pokoj. Tma. Zatažené závěsy. Úzký paprsek baterky ozářil pokoj, na okno zaťukaly jemné prsty deště. Ve světle se matně rýsoval počítač na stole, televize a ošoupaná sedačka. Obývák čistý.

Deverauxová se vrátila ke vstupním dveřím a zamkla západkový zámek svým univerzálem. Pak vyndala dva dřevěné klíny a dveře zajistila. Kdyby Moyes vyklouzl nepozorovaně z klubu a vrátil se do bytu, všechno by vypadalo normálně, než by se pokusil otevřít dveře. Deverauxová by pak měla čas ho zabít a před útěkem mu možná ještě vzít peněženku.

Venku na pavlači zacvakaly vysoké podpatky. Nějaká žena volala mobilem. „Ale venku prší. Nemohl bys mě vyzvednout?“

Deverauxová si opět nasadila sluchátka a připojila se na síť.

Mluvila potichu, ale zřetelně; šeptání by jen vedlo k nedorozuměním a ztrátě drahocenného času.

„Marcie bezpečně kompletní v cíli.“

Brian odpověděl okamžitě.

„Rozumím, Marcie. Tady beze změn. Moyes dál kompletní v klubu a jeho vůz také beze změn.“

Deverauxová zvedla tašku a s baterkou mezi zuby vytáhla videokameru. Přepnula ji na infra a nafilmovala cestu od dveří do obýváku. Nasnímala celý pokoj, dokonce i koberec, než přešla k počítači. Všechno na stole zachytila z různých úhlů, každý jednotlivý papír, polohovací lampu i napůl vypitý hrnek čaje vpravo od klávesnice.

Pak kameru odložila a vytáhla přístroj podobný discmanu.

Byl to svým způsobem discman: krabice s CD. Ale místo sluchátek měl univerzální konektor, který umožňoval připojení k jakémukoli počítači. Moyesův počítač měl USB konektory. Byl sice vypnutý, ale kouzelná krabička nepotřebovala zapnutý počítač, aby zjistila, co je na jeho harddisku.

Deverauxová ji připojila k PC a zaslechla jemný šum otáčejícího se disku. Krabička se dostala přes všechny firewally nebo hesla, kterými mohl mít Moyes svůj počítač chráněný, a začala stahovat celý jeho harddisk. Jeden po druhém se bude rozsvěcovat pět malých indikátorů, aby ukázaly, jak pokračuje kopírování.

Přístroj se dal do práce a Deverauxová obrátila pozornost k dalším věcem na stole.

Eddiemu Moyesovi bylo lhostejné, jak se dostával k informacím. Zjistil prostě za každou cenu, co chtěl, a nelámal si hlavu s následky. Barman Harry mu toho moc neprozradil, ale jemu to stačilo. Potvrdil, že Meacher je členem klubu Victory, a nic jiného Eddie nepotřeboval.

Znal cestu do kanceláře – už ji předtím navštívil. Nebyla zamčená a Eddie potichu vklouzl dovnitř. Vedení klubu mělo záznamy o členech v počítači, ale Eddie spoléhal na to, že tu někde mají i záložní kartotéku.

A skutečně měli. Našel ji v registratuře, lístky úhledně srovnané podle abecedy. Nemohlo to být jednodušší. Eddie přeskočil k M a vytáhl složku se jménem Meacher, Richard, Plk.

Eddie se usmál a vyndal svůj starý nedocenitelný zápisník.

Červenec 97 – zrádce SAS Watts stálo na obálce, naškrábané Eddieho rozháraným rukopisem. Do něj si tehdy zapisoval všechny zprávy a historky o Fergusi Wattsovi a měl tu i poznámky z krátkého telefonátu s Meacherem.

Eddie si opsal na zadní stranu zápisníku Meacherovu adresu a jeho telefonní číslo a pak zastrčil složku zpět do registratury.

Cítil se náramně spokojený sám se sebou. A také hladový.

Všechno, co se říká o čínských jídlech, je svatá pravda.

Deverauxová pročítala staré novinové články o Fergusi Wattsovi; mnohé z nich napsal právě Eddie Moyes. Ale nedozvěděla se z nich nic nového. Jak každý z listů přečetla, vrátila ho do přesně stejné polohy na stůl.

Přístroj stále pracoval a vytahoval ze starého počítače každý kousek informací. Rozevřela mobil a stiskla číslo. Fincham se ozval ihned. „Tak co máte?“

„Nic užitečného. Jen výtisky informací, o kterých víme, že si je stáhl z internetu, a staré novinové výstřižky. Možná toho víc zjistíme z jeho počítače a –“

Do druhého sluchátka náhle zaburácel Brian.

„Pozor, pozor. Moyes foxtrot z Victory.“

Deverauxová teď neměla na Finchama čas. „Je v pohybu. Musím končit.“ Když ukončila mobilní hovor, přešla na síť k Brianovi.

„Marcie potřebuje čas. Mám teprve dvě světla.“

„Rozumím. Brian foxtrot.“

Eddieho stará modrá otlučená sierra parkovala pár ulic od klubu. Jak se k ní pomalu loudal, Brian byl už kus před ním.

Jimmy usazený v autě převzal aktivaci.

„Jimmy má Moyese. Stále foxtrot k vozu.“ Brian byl už u Eddieho auta. Vytáhl z kapsy nůž Leatheman a stlačil jím ventil na přední pneumatice; uslyšel, jak z ní se syčením uniká vzduch. Pneumatika splaskla dřív, než Moyes zahnul za roh; Brian se napřímil a odešel.

Deverauxová v bytě sledovala na monitoru kamery záznam stolu a kontrolovala, jestli je všechno přesně na svém místě.

Pak začala natáčet cestu zpět do chodby a dál do ložnice.

Na síti se ozval Brian.

„Brian má Moyese, ten se blíží k autu. Ještě si nevšiml prázdné gumy.“

Deverauxová s baterkou mezi zuby nafilmovala noční stolek. Nebylo na něm nic zajímavého, jen pár účtenek za benzin a upomínka na zaplacení plynu.

Otevřela skříň a uviděla štos popsaných reportérských zápisníků. Vzala horní dva a přečetla si nadpisy načmárané na obalu: List 95 –fotbalový skandál; Bře 99 – aféra s ojetými auty.

„Moyes kope do auta; objevil prázdnou gumu. Teď otevírá kufr. Marcie, jak to jde?“

„Čekejte. Dělám ložnici.“

Vypuštěná pneumatika poskytla Marcii drahocenný čas.

Opatrně vytahovala zápisníky, filmovala obálky a vracela je ve stejném pořadí zpět, pak přešla k oblečení a dala se do probírání kapes.

„Moyes dotahuje ventilek. Brzy bude mobilní.“

Deverauxová nebude vyrušována, ale i tak věděla, že musí jednat rychle.

„Marcie rozumí. Stále jsem v ložnici.“

Přešla ke dveřím a naposledy vše zkontrolovala. Koberec byl tlustý plyšák a ona na něm zanechala několik otisků bot.

Vrátila se a uhladila je rukou.

„Pozor, pozor. Startuje, Moyes mobilní, jede na hlavní. Marcie, potvrď.“

„Rozumím. Marcie stále v ložnici.“

„Moyes na hlavní, odbočuje doprava. Potřebuju rychle vyzvednout, Jimmy.“

Když se Jimmy připojil na síť, zaslechla Deverauxová na pozadí, jak motor jeho auta burácí.

„Už jsem skoro na místě.“

Deverauxová se vrátila zpět do obývacího pokoje a přešla k počítači, zatímco Jimmy chladně hlásil, jak pokračuje sledování. Držel se dvě auta za Moyesem.

„Brian kompletní. Jimmy má Moyese. Jede doprava na hlavní. Zdá se, že míří domů. Marcie, potvrď.“

„Marcie má tři kontrolky.“

„Rozumím, Marcie. Odhaduju, že domů pojede tak deset minut.“

Deverauxová prohledala kuchyň. Neobjevila nic zajímavého a zápach ji nakonec vyhnal zpět do obýváku.

„Marcie má čtyři kontrolky.“

„Rozumím. Moyes právě sjíždí z hlavní. Vpředu vidím blikat modrá světla, jsou hned u cílového bloku. Marcie, potvrď.“

Deverauxová se rychle vrátila do kuchyně, která se koupala v blikavém modrém světle zvenčí. Na okamžik si pomyslela, jestli ji náhodou někdo nezahlédl, jak se vkrádá dovnitř, a nezavolal policii. Ale když vyhlédla oknem, spatřila dole jen nějakou sanitku. Potom však uviděla hned za ní sierru Eddieho Moyese.

Na síti se ozval Jimmy.

„Stop. Stop. Stop. Je těsně před cílem. Otevírá dveře, vystupuje, zamyká auto.“

Deverauxová nic z toho neviděla. Byla už opět u počítače.

„Marcie má pět kontrolek. Jdu ven.“

Rychle, ale opatrně vytáhla konektor USB. Pak prověřila, že má všechno zpět v tašce a svítilnu dál bezpečně připnutou k bundě, a vyrazila ke dveřím.

Jimmy ji krok za krokem informoval o tom, co Moyes zrovna dělá.

„Moyes trčí pod schody. Jdou dolů s nosítky. Pořád beze změn u sanitky.“

Deverauxová vytáhla klíny zpod dveří a odemkla.

„Pozor. Pozor. Moyes foxtrot na schodech. Teď není vidět. Obnovím kontakt na odpočívadle. Marcie, potvrď.“

Deverauxová potvrdila dvojím stisknutím knoflíku na hodinkách. Tým to zaslechl jako dvojí zasyčení statické elektřiny. Byl to nejrychlejší způsob. Sundala si igelitové návleky z kecek, otevřela dveře a vyšla na pavlač.

Jak zamykala stavítkový zámek, ozval se Jimmy.

„Pozor. Pozor.“

Deverauxová věděla, co to znamená. Uskočila od dveří a vydala se ke schodišti. Byla to jediná cesta ven.

Moyes vyšel po schodech a objevil se před ní. Díval se dolů na sanitku, jak odjíždí, ale když se míjeli, střelil po Deverauxové pohledem. Držela hlavu skloněnou a došla ke schodišti.

Eddie měl radost, že je doma. Byl hladový a doufal, že v příborníku objeví ještě jednu plechovku fazolí. Vytáhl klíče a jeden z nich zastrčil do spodního zámku. Jak odemykal, snažil se přijít na to, proč mu ta žena, kterou právě minul, připadala tak povědomá. Ale nevzpomněl si. Otevřel zámek Yale a vešel do bytu.

Dole na schodišti Deverauxová zjistila, že ten mladý feťák je už pryč. Někdo, možná právě žena s mobilem, která před chvílí klapala kolem Eddieho bytu na vysokých podpatcích, zavolal záchranku. Feťák měl štěstí. Pro tentokrát. Deverauxová došla k mazdě, nasedla a nastartovala.

„Marcie je mobilní. Sejdeme se v kanceláři.“

21

Fergus s Danným opustili svůj klenutý LUP v 7:45. Vzali všechno s sebou, i když se tam plánovali ještě týž den vrátit.

Použili únikovou cestu, slezli po zrezavělém žebříku zapuštěném do cihlové zdi.

Mezi oblouky a neustále rušnou hlavní ulicí se táhl pás zpustlého trávníku, pokrytý prázdnými plechovkami a krabicemi z fastfoodů. Ale před zvědavýma očima je skrývaly billboardy s reklamami, vroubící silnici.

V 8:05 našli na London Bridge telefon s e-mailem a připravili se spojit s Elenou. Stanice se zaplňovala: stejný dav lidí s unavenými výrazy dojíždějících za prací se tlačil a probojovával do města, tak jako se večer snažil probojovat z něj zase ven.

„Používáš svoje pravé jméno?“ zeptal se Fergus, když se Danny připravoval k přihlášení na síť.

„Obvykle jo. Ale nikdy nevím, jakou přezdívku můžu čekat od Eleny. Přijde na to, v jaký je zrovna náladě.“

Fergus se zamračil. Dannymu to sice neřekl, ale rozhodl se, že tohle může být první a poslední kontakt vnuka s Elenou. Ignorovat ji v téhle chvíli dost dobře nešlo, mohla zpanikařit a pustit si pusu na špacír. Ale pokud to děvče nezareaguje dobře, rozloučí se s ní s tím, že její služby už nepotřebují.

„Použij jiné jméno.“

„Ale na nás se nikdo nemůže napíchnout. Na lince jsem jen já a Elena.“

„Já vím, ale stejně to udělej.“

„Vysměje se mi, když se podepíšu jako Dean.“

„Tak zaměstnej svou fantazii a vymysli si něco jiného.“

Danny stále ještě vymýšlel, když se připojoval, ale Elena byla jako vždy krok napřed.

Oakeley: (8:10:15) mam info.

Fergus se díval Dannymu přes rameno. „Oakeley? Co to znamená?“

Danny se usmál. „Máme ve škole takové sekce – víš, na podporu týmové práce a podobně. Oakeley je Elenina sekce.

Použiju název svojí.“

Stockwell: (8:11:19) fajn, jaks k němu přišla?

Oakeley: (8:11:19) internet – kdo je kdo, brnkačka, zjistím vše co potřebujete, jizdni rady apod. jak to chcete doručit?

Fergus uznale přikývl. Šikovná holka. „Výborně. Myslí jí to, není zbrklá a nemotá páté přes deváté.“

„Říkal jsem ti, že je na ni spoleh.“

„Napiš, že bych si s ní rád promluvil.“

Stockwell: (8:15:24) chce s tebou mluvit můj pritel.

Oakeley: ok – 15:35

Fergus vystřídal Dannyho u klávesnice. Psal pomalu, rozvážně a pečlivě. Pro něj byla důležitá informace, ne rychlost nebo styl.

Stockwell: (8:17:06) Vlož, co jsi sehnala, do černého pytlíku na odpadky, ten zalep izolepou. Jeď na nádraží London Bridge, na roh s Magnis Street, nadrazi budeš mit vpravo. Pak jdi ulici mezi 17:55 a 18:00. To je za pět minut šest a šest.

Odeslal tento první část vzkazu a obrátil se k Dannymu.

„Kolik jsi včera napočítal kroků?“

„Sto čtyřicet sedm.“

Než to stačil Fergus napsat, ozvala se Elena.

Oakeley: (8:17:26) už delsi dobu vim, ze 18:00 je šest.

Danny se zakřenil, ale Fergus poznámku jednoduše ignoroval a pokračoval ve své zprávě.

Stockwell: (8:19:11) Pocitej kroky. Po 147 krocích uvidis vlevo kontejner na odpadky s krabicemi.

Napravo uvidis oblouk s dřevenými paletami. Hod sáček do kontejneru a jdi dal.

Nerozhlizej se a netvar nervózně. Buď přirozená, jses jen na procházce. Mysli na to, ale nepřeháněj. Jasné?

Oakeley: (8:19:24) A J

Fergus se podíval na Dannyho. „Co tím myslí?“

Danny se rozesmál. „Jen si tě dobírá.“

Fergus znovu Elenin sarkasmus ignoroval.

Stockwell: (8:20:43) Pak jdi dal k domu na konci ulice a potom se vrat domu. A ujisti se, jestli je ten sáček neprodyšné zalepeny, aby se do něj nedostala vlhkost. To je vše. A diky.

Fergus donutil Dannyho odhlásit se dřív, než se Elena stihla začít vyptávat. Dostala všechny informace, které potřebovala, a oni měli nejvyšší čas se přesunout někam jinam.

„Mně jsi ještě za nic nepoděkoval,“ ozval se Danny, když opouštěli nádraží.

Fergus se na vnuka nepodíval. „Zatím čekám, až uděláš něco správně.“

Neviděl, že mu Danny udělal za zády posměšné růžky.

„Takže tahle Elena,“ začal Fergus, když se vydali ulicí, „je nejspíš počítačová fanatička, co?“

„Jo,“ odpověděl Danny. „Dalo by se to tak říct.“

22

Eddie Moyes si objednal snídani. Pořádnou. Dvojitou omeletu, slaninu, dva párky, fazole, houby, topinky a tři krajíce chleba s máslem. Dával přednost chlebu s máslem před tousty.

Lépe se na ně mazala vaječina, nakládaly fazole a kečup.

Zatímco čekal na donášku, pracoval. Usadil se v rohu kavárny, na stolku měl napůl vypitý hrnek čaje a u něj telefonní přístroj. Notes z roku 1997 ležel rozevřený hned vedle a Eddie do něj současně psal a mluvil do sluchátka. Využil zbývající čisté stránky, které nepopsal původně, takže v případě nutnosti mohl rychle a snadno najít hledané.

Eddie Moyes nebyl hlupák, na to dělal svou práci už příliš dlouho. Pokoušel se najít Ferguse Wattse a věděl, že není v tomto úsilí sám. Ti druzí, ať už byli kdokoli – a podezříval MI5 nebo MI6 – možná už zjistili, že je také na lovu. Bezpečnostním službám nic neuniklo, alespoň ne nadlouho.

Takže Eddie byl opatrný, jen pro všechny případy. Tento hovor byl důležitý: proto bylo lepší zavolat z veřejného telefonu než z domu nebo z mobilu. A Eddiemu se podařila šťastná trefa – nezjistil sice, co chtěl, ale rozhodně šlo o pokrok. Rychle psal. „Plachtění?… Ne, já nevlezu ani do pramice v zábavním parku.… Ano, mám to, ranní příliv…

Moc jste mi pomohla, paní Meacherová, děkuju vám.…

Takže pozítří… Ano, zavolám vám.… Na shledanou.“

Se spokojeným úsměvem položil sluchátko. Vzápětí mu donesli snídani. Pomalu žvýkal svou oblíbenou kombinaci vaječného žloutku a párků, když se otevřely dveře a dovnitř vešla nějaká mladá žena. Eddie si všiml, že má tvář plnou škrábanců a modřin, ale nevěnoval jí pozornost. Šlo o rušnou kavárnu, kam chodili lidé všeho druhu, a pokud jim někdo hodlal naslouchat, rádi se podělili o svůj příběh. Všechny stolky byly obsazené, takže se Eddie nedivil, když po pár minutách vzhlédl od talíře a spatřil, že ta mladá žena stojí před ním a v ruce svírá hrnek čaje.

Usmála se. „Zdá se, že vám vážně chutná.“

Eddie polkl poslední sousto párků. „Vždycky tady dostanu dobrou snídani.“

„Máte tu volné místo?“

„Jen se posaďte,“ vybídl ji Eddie, zvedl poslední krajíc chleba s máslem a dal se do mazání. Netrvalo to dlouho a mladá žena měla tolik slušnosti, že se nedívala, dokud neskončil.

Eddie si snídani opravdu vychutnával. Byl plný až po okraj, jak rád říkával. Zvedl hrnek a dopil zbytek čaje. Když ho pokládal, všiml si, že se na něj ta žena dívá. Usmál se. „Vy nebudete jíst?“

Vrátila mu úsměv a jemně se dotkla tváře. „Teď zrovna moc nemůžu.“

„No jasně, promiňte, já, ehm… no, nemohl jsem si těch modřin nevšimnout. Nejspíš nějaká nehoda, co?“

„M-hm, narazila jsem do dveří.“

To určitě, pomyslel si Eddie. Tohle jsem slyšel už tisíckrát. Ale nijak se ho to netýkalo. Jestli má přítele, co ji mlátí – Eddie si už všiml, že nenosí snubní prsten – a nehodlá s tím nic dělat, je to jen její věc.

„Vlastně,“ dořekla žena tiše, „mi to udělal můj přítel. Nevím, proč bych ho měla krýt.“

Ale ne, zhrozil se Eddie, povídalka. Nicméně měl dobrou náladu a nikam nepospíchal. Jestli si potřebuje někomu vylít srdce, je připravený tu sedět a vyslechnout ji. „Neměla byste s ním zůstávat, zlato. Při svý práci jsem takových věcí viděl až až.“

„Vážně? A co jste zač, nějakej sociální pracovník?“

Eddie se usmál. „Kdepak. Jsem reportér.“

Mladá žena na něj vykulila oči. „Fakt? No to musí bejt bezva. Děláte vraždy a takový věci?“

„No, já je vlastně nedělám“ rozesmál se Eddie. „Jen o nich píšu. Píšu o všem možném.“

Zápisník, který používal, zůstal na stole a žena se na něj podívala. „Vidíte, a já si říkala, proč před sebou máte ten notes.“

Eddie ho zvedl a zasunul do náprsní kapsy. „Jste dost všímavá,“ poznamenal s úsměvem. „Byla by z vás taky dobrá reportérka.“

Čtyřicet minut nato už seděla mladá žena v autě a vyťukávala číslo na mobilu. Zazvonil třikrát.

„Ano?“

„Měla jste pravdu, má u sebe ten chybějící zápisník. Je na něm napsáno Červenec 97 – zrádce SAS Watts.“

„Výborně, Fran. Skvělá práce. Kde je teď?“

„Zpátky v bytě a koupil si všechny deníky. Zdá se, že tam nějakou dobu zůstane.“

„A co dělá obličej a nos?“

„Bolí. Nemůžu se dočkat, až se znovu setkám s naším přítelem Wattsem. Volal už Mick?“

„Ano. Připojí se k vám později, jen co bude schopný chodit.“

Fran se usmála. „Je to jeho chyba – neměl tak roztahovat nohy. A co velitel? Už se vyrovnal s tím, že jsme podruhé ztratili Wattse?“

„Nemá z toho radost, Fran, ale tohle by ho mohlo přesvědčit, že včerejší CTR nebylo jen ztrátou času. Čekejte, ještě se vám ozvu.“

Zavěsila. Je to pravda, George Fincham neměl radost a nebude ji mít, dokud nezlikvidují Ferguse Wattse.

Marcie Deverauxová byla na druhou stranu s tím, jak se celá operace vyvíjí, vcelku spokojená.

23

„Tahle tvoje dívka –“

Je to jen kamarádka. Proč to pořád nedokážeš pochopit?“

„Tak dobře, kamarádka. To ona zaměřila můj telefon?“

„Jo, a byl to její nápad.“

„A nedokázala by ještě víc? Třeba… třeba odposlouchávat hovory?“

„Pochybuju. Proč?“

„Potřebujeme informace, Danny. Když dokážeme zjistit něco, cokoli, o tom, co dělá Fincham, můžeme být o krok před ním.“

Vraceli se zpět na LUP. Měli za sebou rušný den. Po e-mailovém rozhovoru s Elenou se nemohli hned vrátit, protože kolem stále procházeli lidé, proto Fergus prohlásil, že si dají chvíli rozchod. Finchamův tým pátrá po dvojici, co se drží spolu. Jednotlivě byli méně nápadní. Proto dal Dannymu nějaké peníze a poučil ho, ať „drží hlavu dole a s nikým nemluví“; domluvili si, že se později sejdou na obvyklém RV.

Danny se řídil instrukcemi. Poflakoval se kolem, k obědu si koupil pizzu a odpoledne si zašel do kina.

Fergus vypil spoustu kávy a později dvakrát zkoumavě prošel kolem oblouků. Nebylo tam moc živo. Při první pochůzce zahlédl jen nějakého muže s vysokozdvižným vozíkem, jak přerovnává palety, zatímco se jeho kolega opíral o zeď a popíjel z hrnku čaj. Podruhé, těsně po půl páté, se už oba dělníci balili k odchodu.

U žádného ze sousedních oblouků se nic nedělo, takže v půl šesté Fergus s Dannym zamířili zpět.

„A co e-mail?“ zeptal se Danny. „Co když se dokáže napíchnout na Finchama?“

„Zvládla by to?“

Danny se usmál. „Vsadím se, že by s tím neměla problém.“

Elena se vydala po Magnis Street a začala počítat kroky. Šla přesně na čas. Jednou rukou si tiskla k boku černý sáček na odpadky, pevně přelepený silnou izolepou.

Uvnitř byla vojenská mapa Norfolku a okolí, kde bydli Meacher. Jeho adresu, telefonní číslo a dokonce i jméno jeho ženy, vše pečlivě a zřetelně napsala na list papíru, který přiložila k mapě. Elena vyrazila ven dřív, aby koupila mapu. Do balíčku dala i vlakové a autobusové jízdní řády, které stáhla z internetu.

Uviděla odpadní kontejner a mostní oblouk s narovnanými dřevěnými paletami již dávno předtím, než skončila počítání. Ale počítala pro jistotu dál. Když procházela kolem kontejneru, ledabyle hodila černý sáček dovnitř a pokračovala v chůzi, přemýšlela, kde asi jsou Fergus s Dannym a jestli ji viděli.

Než Elena odešla z Foxcroftu, prostudovala plán Londýna a našla nejkratší cestu zpět na nádraží. Teď zahnula vlevo.

Měla sice pro strach uděláno, ale temná, tísnivá ulička ji zneklidňovala. Byla prázdná. Opuštěná. Uprostřed chodníku se povalovalo několik zprohýbaných krabic. Dveře do jednoho domu zely dokořán, ale když se Elena podívala dovnitř, ani tam nikoho nespatřila. To byl ten problém. Nikde nikdo.

Celé místo vypadalo jako náhle a ve velkém spěchu opuštěné. Elena toužila ocitnout se zpět mezi lidmi.

Pak asi deset metrů před ní někdo vyšel ze dveří, hlavu měl skloněnou. Otočil se k ní. Elena se celá napjala, ale šla dál, připravená dát se na útěk, kdyby se na ni vrhl. Postava přišla blíž, dotyčný kráčel rychle a hlavu měl stále skloněnou. Už byli od sebe jen pár metrů a Elena se málem dala na útěk, když ten člověk konečně zvedl hlavu.

„V pohodě?“

„Danny! Ty… ty… pitomče!“

„Co se děje?“

„Vyděsils mě k smrti, to se děje!“

Danny nechápal, proč děvče dělá takový povyk. „Doručilas balíček?“

„No jasně – ale měla jsem si ho nechat, abych tě mohla něčím vzít přes hlavu!“

„Hele, mohli tě sledovat a my nesmíme riskovat, že by tě někdo viděl, jak nám to předáváš. A on řekl, že kdyby sis mě všimla někde hned u kontejneru, třeba bys zpanikařila.“

„Tak to má on o mně skutečně vysoký mínění.“

„S tím si nelam hlavu, ke mně se chová, jako by mi bylo pět. Potřebujeme, abys pro nás ještě něco udělala.“

Stáli u nějakého auta s vymlácenými skly a Danny jí vysvětlil plán o napíchnutí Finchamova e-mailu.

„Myslíš, že to dokážeš? Určitě tam rozeseli bezpečnostní pojistky – firewally, a nejspíš jich bude hodně.“

„Danny, myslela jsem, že už víš, že žádná adresa na síti není bezpečná. Večer to zmáknu, ráno se spojíme a já ti dám vědět, co jsem zjistila.“

Neslyšeli přibližující se kroky. Nic neviděli. O útoku se dozvěděli teprve tehdy, když Dannyho někdo hrubě strčil do zad a srazil ho k zemi. Elena ucítila, jak ji kdosi zezadu popadl, přitiskl jí ruce k tělu a držel ji v medvědím sevření.

Vymáčkl z ní dech, nemohla ani vykřiknout.

Danny dopadl na levé rameno, zabolelo to jako čert. Překulil se s tím, že uvidí pár statných agentů MI6, jak mu míří na hlavu pistolemi. Byli to však jen kluci. Tři. Vypadali sice mladší než on, ale současně i dost nebezpečně. A ten, který svíral Elenu, byl skutečný hromotluk.

Danny zkusil vyskočit na nohy.

„Zůstaň ležet!“ zaječel nejbližší z trojlístku a kopl ho. Danny viděl, jak se noha blíží, a napnul se, jak ho kecka zasáhla do žeber. Pokusil se s úderem odkulit, ale nedokázal to. Tělem mu proběhla bolest.

„Mobil!“ zaječel útočník. „Naval mobil a všechno, co máš v kapsách. Kreditky. Prachy. Fofr!“

„Nemám mobil,“ zasípal Danny, když se nad něj sklonili dva výrostci, připravení ho dál kopat.

„Nekecej, každej má přece mobil! Dej nám ho, a hoď sebou!“

„Je to pravda,“ zařval Danny. „Už vás předběhl někdo jinej.“

Útočníci se na okamžik zarazili. Podívali se jeden na druhého, naštvaní, že jejich oběti někdo okradl už před nimi.

„Tak kreditky, a musíš mít nějaký prachy.“

„Dej jim je, Danny,“ vřískla Elena a pokoušela se vymanit ze sevření obrovského kluka. Ale marně. Sevřel ji ještě pevněji a zahulákal na Dannyho: „Udělej, co říká, sráči. Už mě začínáte štvát, a jestli tam budu muset dojít, vymlátím z tebe duši.“

„Tak jo! Dám vám všechno! Jen nám neubližujte.“

„To už je lepší,“ usmál se ten, který Dannyho nakopl.

„Konečně jsi dostal rozum.“

Bylo to rozumné. Všechny rady, které kdy Danny slyšel o podobných situacích, zněly, aby udělal přesně to, co požadují útočníci.

Možná právě proto je neposlechl. Byl vzteklý, poraněný a nehodlal se jen tak vzdát. Ne bez boje. Napadlo ho, že vytáhne z bundy svůj nový nůž, ale hned ten nápad vyhnal z hlavy. Zašel by moc daleko a útočníci navíc mohli mít také nějaké zbraně.

„Peněženku mám v bundě,“ řekl a pohnul rukou směrem k náprsní kapse. Dva nejbližší mizerové kousek ustoupili.

Jakmile to udělali, Danny skrčil nohu a vší silou nakopl prvního z nich do nohy, zasáhl ho přímo pod koleno.

Kluk se zřítil k zemi. Zaječel: „Svině! Ty svině!“ a pořádně se praštil o obrubník. Danny se pootočil a nakopl druhého.

Zasáhl ho do stehna, výrostek se zapotácel dozadu. Dany vyskočil na nohy.

„Ne, Danny, ne!“ vykřikla Elena. „Ne!“ Ale teď už nemohla couvnout ani ona. Hromotluk ji držel zvednutou do vzduchu, ale mozek neměl zdaleka tak obratný jako ruce: nedokázal se rozhodnout, jestli má Elenu pustit a vrhnout se na Dannyho. Elena to rozhodla za něj. Švihla pravou nohou a zabořila mu podpatek do holeně.

Pustil ji a zakvičel jako prase.

„Utíkej, Eleno!“ vykřikl Danny. „Utíkej!“

Elena už běžela jako o život. Danny prchal po jejím boku a dva z útočníků supěli za nimi. Třetí stále ještě ležel na zemi, držel se za koleno a vztekle nadával. Nezaběhá si hodně dlouho.

„Blbče, blbče, blbče!“ povykovala Elena, když se řítili po ulici; na nejbližší křižovatce zahnuli vlevo.

Pronásledovatele měli za zády, ale nedoháněli je a kousek před nimi už byla hlavní ulice. A lidé. Stovky lidí. Přesně, jak si to Elena přála.

Už byli skoro tam. Bezpeční v davu. Chodci míjející jejich uličku se zastavili a hleděli na čtyři mladé lidi ženoucí se k nim. A pak, když byli již jen pár metrů od křižovatky, vyšel zpoza rohu strážník.

Spatřil čtyři utíkající. A oni uviděli jeho. Lupiči se-zastavili, obrátili a vyrazili zpět.

Danny se podíval na Elenu, zavrtěl hlavou a pokračoval v běhu i na hlavní ulici směrem k nádraží London Bridge.

Elena se zastavila.

„Co se děje?“ zajímal se strážník.

„Oni… oni… oni mě chtěli oloupit.“

Strážník se zahleděl za postavami ztrácejícími se do dvou opačných směrů a zauvažoval, že by se za jednou rozběhl.

Ale pak jen sáhl po vysílačce zavěšené na rameni a dál přitom sledoval Elenu.

„Jméno?“ zeptal se.

Elena pokrčila rameny. „To nevím,“ ušklíbla se. „Nikdy předtím jsem je nepotkala.“

Strážníka to nepobavilo. „Tvoje jméno.“

Danny přestal utíkat, hned jak bezpečně zmizel v davu. Styděl se, že nechal Elenu samotnou v bryndě, ale neměl na výběr. Poslední, co potřeboval, bylo, aby se jeho jméno a další podrobnosti objevily v policejním počítači. A věděl, že Elena nic neprozradí.

Oklikou se vrátil na LUP a vylezl do jejich podloubí zezadu po žebříku. Fergus z něj měl radost, ale ta brzy opadla, když uslyšel, co se stalo na ulici. „Kde jsi nechal rozum?“ zavrčel. „Boj by měl být pro tebe vždycky až ta poslední možnost. Vymluv se, uteč, ale nikdy nevyhledávej boj.“

„Ale já si nemohl pomoct a nakonec jsme vyvázli.“

„Ty jsi vyvázl. Ale tvoje kamarádka? Nejspíš teď sedí v base a vypráví všechno o tobě nějakýmu hezkýmu policajtovi!“

„Nesedí a nevypráví.“

A také že ne. Elena už byla na zpáteční cestě do Foxcroftu.

Sďělila strážníkovi své jméno a adresu, zatímco čekala, obojí si ověřil, a vyprávěla mu o čtyřech mladících, co se ji pokusili okrást. Dala mu přesný popis, alespoň nejpřesnější, jaký zvládla, skutečných útočníků a pak mu řekla o čtvrtém, že „vypadal tak trochu jako ten fotbalista Will Rooney“.

„Myslíš nejspíš Wayna Ronneyho, ne?“

„Jo, toho. Vypadal docela jako on. Byl jen menší. A tlustší.

Nejsem si moc jistá.“

Strážník vypadal z jejího popisu čtvrtého zlosyna trochu zmatený, ale zdál se spokojený, že Elena mluví pravdu. Poučil ji o nebezpečích, která číhají na osamocené mladé dívky potulující se na pochybných místech, a prohlásil, že pokud dopadnou nějaké podezřelé, ještě se jí ozvou. Pak ji nechal jít.

Elena se vrátila na stanici London Bridge a počkala čtvrt hodiny na vlak. Chtěla už být zpět ve Foxcroftu u svého počítače. Netušila, jestli se dokáže opravdu napíchnout na Finchamův e-mail, ale vzala to jako výzvu.

Cesta domů jí netrvala ani půl hodiny. Otevřela vstupní dveře a spatřila Dava Divocha, jak stojí na chodbě. „Čekáme na tebe,“ řekl bez úsměvu. „Někdo tě chce vidět.“

Elena se zarazila. Nemohli přece najít Dannyho, rozhodně ne podle popisu, který jim dala. Možná dopadli jednoho z těch skutečných lupičů.

„Raději pojď se mnou do kanceláře,“ vyzval ji Dave a zamířil ke schodišti.

Elena ho následovala do kanceláře. Dveře byly zavřené.

Dave stiskl kliku a otevřel. „Běž dál.“

„Nepůjdete tam se mnou?“

Dave zavrtěl hlavou. „Počkám tady.“

Elena vstoupila dovnitř. U okna stál nějaký muž v obleku a vyhlížel na ulici. Pomalu se otočil. „Ahoj, děvče,“ řekl a zeširoka se usmál. „Překvapená?“

Elena nevěřila vlastním očím. „Táto!“

24

Na Ferguse udělal obsah černého sáčku velký dojem. Tolik se podobal taktickému zadání mise, které dostával, když sloužil u Regimentu. Elena jim udala přesnou polohu cíle spolu s mapami a informacemi, jak se tam dopravit.

Než balíček vyndali z kontejneru, počkali do tmy – Fergus usoudil, že není důvod riskovat další noc poflakováním po Londýně. K nalezení plukovníka Meachera měli vše, co potřebovali. Přišel čas vyrazit.

V nočním vlaku do Norwiche provedli všechna bezpečnostní opatření, která už Dannymu začínala pomalu přecházet do krve. Aby nevzbudili podezření třetí strany, cestovali v oddělených kupé, dokud Fergus nezískal jistotu, že je nikdo nesleduje.

Když se konečně usadil proti Dannymu, jen pokývl, ale neřekl nic. Vlak se ploužil nocí. Nemluvili, ale naslouchali rozhovorům ostatních unavených spolucestujících. Poslední zastávkou před Norwichem bylo městečko Diss. Dveře se otevřely a zase zavřely a vlak se pomalu rozjel. Danny vstal a rozhlédl se po kupé. Byli sami. Klesl zpět na sedadlo a ucítil, jak mu v pohmožděném rameni zaškubalo, bolest mu připomněla střetnutí s trojicí lupičů.

„Říkals, že bych se měl vyhýbat boji,“ nadhodil a uvelebil se na sedadle pohodlněji. „Ale tys byl v SAS a určitě jsi neutíkal. Přece jsi… ehm, zabíjel lidi.“

Fergus sáhl do tlumoku, vytáhl dvojici připravených sendvičů a jeden podal Dannymu. „Zvláštní jednotky tu nejsou kvůli zabíjení. Stává se to, ale většinou jde hlavně o získávání informací a ničení strategických cílů. Když už se dostaneš do kontaktu s nepřítelem, je to většinou proto, že překážejí splnění úkolu nebo ti zablokovali únikovou cestu a ty už nemáš na výběr jinou možnost.“

„Kontakt?“ zajímal se Danny. „Myslíš tím boj?“

Fergus přikývl.

„A co potom?“

„Pak zareaguješ s maximální rychlostí a tvrdostí, takže zpanikaří strachy. A zabiješ je dřív, než by oni zabili tebe.“

Všiml si, jak Danny vykulil oči, a usmál se. „Ptal ses, Danny,“ upozornil ho. „Když mě vidíš, jak tady pajdám, nejspíš ti to přijde k neuvěření. Ale přesně takhle jsem byl vycvičený. Poslyš, když jsem sloužil v Regimentu, každý voják, kterého jsem znal, by si raději vyhrabal díru a schoval se do ní, než aby se dostal do kontaktu s nepřítelem. Jde přece o život, o přežití – přesněji o to, co musíme udělat. Tak co, pustíš se do toho sendviče, anebo tu hodláš sedět celou noc a civět na mě?“

Danny dojedl, právě když vlak dojel do Norwiche. Na nádraží vládl klid, obchody a bary už zavřely. Našli si internetovou kavárnu, ze které se ráno budou moci spojit s Elenou, a pak se vytratili pryč do noci.

Světla města se odrážela v temné řece. Tlupy mladých halasně mířily do nejbližších hudebních klubů. Dívky v minisukních se klátily na vysokých podpatcích a pokřikovaly ještě hlasitěji než nadržení a vytahující se kluci, co po nich házeli rádoby vtipné poznámky.

Fergus se začal orientovat v nových podmínkách. „Potřebujeme najít nějaké –“

„Já vím,“ vpadl Danny. „LUP.“

Za nádražím stál supermarket. V jeho zadní části se prostíralo místo pro odpad, plné plastových obalů a prázdných krabic. Ideální.

Než se tam usadili, prošli bezpečnostním drilem a Danny se nabídl jako první na hanbu. Cítil se nejistě. A stísněně.

Ale když mu hlídka skončila a měl odpočívat, zjistil, že nedokáže usnout. Nakonec přece jen usnul, ale pronásledovaly ho znepokojivé a násilné sny o „kontaktu s nepřítelem“.

Zatímco Danny spal, Elena pracovala na počítači. Několik hodin musela sedět a poslouchat, zatímco její otec se předváděl a bavil Dává a Jane nekonečným proudem vtipů a historek.

Joey byl přesně takový, jak si ho pamatovala a jak ho popisovala její matka. Jen ještě horší. Byl hezký, zábavný, okouzlující a vychytralý jako politik při volební kampani.

Řekl, že přijel do Británie za obchodem. Elena věděla, co to znamená: zmocnit se co největšího množství peněz, které jí zanechala matka.

Ale ne hned. Na to byl příliš prohnaný. Ten večer znamenal jen zahájení celé operace. Byl jako med. Kluzký jako dětská prdelka, uvažovala Elena, když ho pozorovala, jak se snaží zalíbit Davovi a Jane. Opatrně jim lichotil. Jemně flirtoval. Vůbec ji nepřekvapilo, když mu nabídli, ať pár nocí přespí v jejich pokoji pro hosty.

Jeho „rozhodně bych vám nechtěl působit nějaké potíže“ znělo upřímně, protože moc dobře věděl, že na něj budou naléhat. A oni naléhali.

„Pokud vám to opravdu nebude vadit, tak dobrá,“ prohlásil nakonec s úsměvem hodným reklamy na zubní pastu, „alespoň budu moct strávit co nejvíc času se svou milovanou dcerou.“

Eleně se chtělo zvracet. Odešla, jak mohla nejdříve, s tím, že je unavená. Na internet se konečně připojila až po jedenácté. V půl třetí ráno stále ještě byla připojená. A nedostala se nikam.

Možná měl Danny pravdu. I když žádná adresa nebyla stoprocentně bezpečná, nabourat se do stránek zpravodajské služby se ukázalo těžší, než si vůbec dokázala představit.

Elena od začátku věděla, že je Firma naprosto nedosažitelná z běžného veřejného internetu. Musela se za hledanou informací ponořit do temných koutů stínové sítě.

Byla tam už předtím, ne jako hacker, ale aby zjišťovala fakta, zkoumala, učila se. Elena stále někde schovávala vytištěný odstavec, který si přečetla na síti: Prohlížení veřejného internetu je jako táhnout sítě po hladině oceánu: zachytí se mnohé, ale ještě mnohem víc zůstane v hloubce u mořského dna.

Existuje víc než dvě stě tisíc stránek stínové sítě a šedesát největších z nich obsahuje víc než čtyřicetinásobek informací celé sítě veřejné.

Ta slova ji inspirovala již při prvním čtení a nepřestávala ji inspirovat doteď. Elena měla budoucnost přesně naplánovanou. Po univerzitě si získá jméno jako odbornice přes počítače, ale mezitím nasaje informace o internetu jako houba vodu. A to zahrnovalo i způsob, jakým pracují hackeři, jazyk, který používají, i taktiky, o něž se opírají.

Navštívila stránky jako attrition.org, kde si hackeři navzájem udělovali body za úspěšné útoky, securityfocus.com s podrobnostmi o tom, co se děje v temném světě hackerů a jak se dají zastavit, a dokonce i cybercrime.gov, na níž oddělení americké justice uvádí své úspěchy při stíhání hackerů.

Ale nyní toho chtěla využít opačným způsobem. Doopravdy. Bylo to nebezpečné, riskantní, ilegální, ale Danny s Fergusem teď stáli mimo zákon a Elena hodlala kvůli nim podstoupit jakékoli riziko.

Nejdřív musela utajit svou totožnost na síti, zkomolit adresu, zamést stopy. Najít a stáhnout program, který jí umožní utajený přístup, bylo relativně snadné, ale zabralo to nějaký čas, drahocenný čas. A přitom šlo jen o lehčí část úkolu.

Jak pátrala v temných koutech po scriptu, který by jí umožnil rootový přístup na místo, kam se chtěla dostat, stávaly se z minut hodiny. Potřebovala nějaký script sestavený zkušeným hackerem, odborníkem, který by se nejspíš dost pobavil nad nejistým a dýchavičným úsilím takového script kiddie, jakým je Elena.

Ve tři čtyřicet pět zaslechla pod oknem ložnice nějaký hluk. Podívala se do mezery mezi zataženými závěsy a spatřila, že obloha začíná šednout. Ten zvuk byl ptačí zpěv.

Elena si vzápětí uvědomila, jak příšerně je unavená, ale nehodlala se vzdát. Našla scripty z úspěšných kořistí a spustila je, ale žádný nebyl ten pravý; nedostala se ani o krok blíž.

Měla rudé a rozbolavělé oči a mozek jí poroučel, ať toho konečně nechá. Soustředila se a pokračovala dál, ale únava ji zmáhala a zasévala semínka pochybností a zklamání.

„Proč mi nikdo z nich nedokáže pomoct?“ zašeptala, když přecházela na další stránku.

To byla poslední věc, kterou si Elena pamatovala, než se rozřinčel budík na stole. Nastavila ho na sedm třicet, aby se ujistila, že nepropásne spojení s Dannym. Natáhla k budíku ruku a zatápala po tlačítku, pak pohlédla na setmělou obrazovku počítače. Přístroj se už dávno odpojil a přešel do pohotovostního režimu.

Když se Elena spojila s Dannym, její přezdívka mu jasně prozradila, jak se dívka cítí: Packalka: (8:07:16) promiň, nemam na to.

Danny se podíval na Ferguse a viděl, jak se mračí. „Za pokus to stálo.“

Fergus přikývl a Danny začal psát, neobtěžoval se změnit svou přezdívku.

Stockwell: (8:08:02) nejsi packalka, když to nedokážeš ty, nedokáže to nikdo.

Packalka: (8:08:31) taky si rikam, jsem nafuka, co? jo a je tu můj tata, ten mi ještě scházel.

„Danny, na tohle nemáme čas,“ přerušil je Fergus. „Za chvíli si budete psát o počasí. Jestli pro nás nic nemá, tak se odpoj.“

„Ale ona ho neviděla celý roky.“

„Dobrá, budeme doufat, že jejich setkání proběhne líp než to naše. A teď už pojď!“

„Jen dvě minutky.“

Danny se vrátil ke klávesnici.

Stockwell: (8:09:05) jak to zvládáš?

Packalka: (8:09:18) taktak, hele zkusim to ještě pozdějc, zítra už třeba pro tebe budu něco mit.

„Napiš jí, že ne,“ zasáhl Fergus. „Zítra jedeme navštívit přítele a nemůžeme se s ní spojit. Když všechno půjde dobře, budeš na netu pozítří.“

Stockwell: (8:09:47) nemůžu, zitra jedu na návštěvu, pozitri, musím končit, měj se.

Packalka: (8:10:04) ty taky, tak ahoj xx

Danny se odhlásil a deset minut nato už seděli v lokálce do satelitního města Cromer.

„Proč se tady zastavujeme?“ zeptal se Danny, když se na nádraží vmísili mezi dav pozdních výletníků. Bylo horko a vlhko, jako by se chystala pořádná letní bouřka.

„Protože na to, abysme se dostali tam, kde máme přespat, je ještě moc brzy. Máme-li nějak zabít čas, je lepší to udělat někde mezi lidma. Na Meachera potřebujeme celý den, pak čas na průzkum a teprve pak na kontakt. Provedeme to až zítra.“

Došli na hřeben a podívali se dolů na pláž, kde se pár statečných plavců pohupovalo v šedém, zčeřeném Severním moři. Sešli dolů k molu. Obrovské plakáty s portréty „hvězd“, o kterých Danny nikdy neslyšel, slibovaly noc plnou zábavy, kouzla a vzrušení na „Přímořské estrádě“. Mezi postaršími návštěvníky Cromeru však musely být populární, u pokladny stála dlouhá fronta.

Fergus našel prázdnou dřevěnou lavičku, pokynul Dannymu, ať si sedne vedle něj, a pak vytáhl mapu, kterou jim obstarala Elena.

„Tuhle oblast znám,“ prohlásil. „Jezdil jsem sem, když jsem býval kluk. Myslím, že si pro dnešní noc můžeme vyhlédnout místo blíž Meacherovi. Bydlí o kus dál na pobřeží. O velký kus dál.“

Danny hleděl na moře. Po horizontu pomalu plula obrovská nákladní loď; blíž k pobřeží se vznášely na vlnách jachty s bílými plachtami.

„Co je s tebou?“ zajímal se Fergus.

„Bojím se o Elenu.“

Fergus složil mapu a zastrčil ji do batohu. „Hele, bude v pořádku. Je u ní jen její otec, ne policie. Raději by ses měl začít bát o sebe.“

„To jseš celej ty. Myslíš pořád jen na sebe. Nikdy ses nestaral o nikoho jinýho.“

Fergus vstal, kývl na Dannyho a zavedl ho až na sám konec mola. Opřeli se tam o zábradlí. „Máš pravdu, nikdy jsem se o nikoho nestaral – alespoň ne dost. Ne do té chvíle, než jsem se teď vrátil do Británie.“

Danny se otočil k dědečkovi. „Co? Chceš snad říct, že ti záleží na mně?“

„Chtěl jsem vědět, že jseš v pořádku. Pátral jsem po tobě a zjistil, kde žiješ. A párkrát jsem tě i viděl, venku mimo Foxcroft.“

„Ale proč? Co to mělo za smysl, když ses se mnou nikdy nechtěl setkat?“

Fergus pokrčil rameny. „Možná už stárnu. Anebo snad potřebuju vědět, že ne všechno, čeho jsem součástí, se úplně pokazilo. Nevím, prostě jsem chtěl, to nestačí?“

„Ne,“ odsekl vztekle Danny, „nestačí. Dělals jen to, cos chtěl, tak jako vždycky. Zajímalo tě, co chci já? Na to jsi nikdy nemyslel, co? A proč mi to teď vůbec říkáš?“

„Proč myslíš?“

„Fajn, tak najednou mám starostlivýho dědu, jenže ouha, může zítra nebo pozítří natáhnout brka.“

Fergus se podíval na nákladní loď na horizontu. Zdálo se, že se sotva pohybuje. „Máš rád rybu s hranolkama? Cromer je proslulý rybama a hranolkama.“

Danny přikývl.

„Výborně,“ řekl. Fergus. „Potom musíme obstarat ještě nějaké zásoby a jít do zahradního centra.“

„Do jakýho zahradního centra? Chceš snad koupit Meacherovi kytku?“

Fergus se pousmál. „Něco podobnýho.“

25

Elena měla pekelný den.

Joey s tím nepřišel rovnou. Prvních pár hodin strávil tím, že „poznával svou nádhernou dceru“, jak prohlásil.

Vyšli si na velkou anglickou snídani, na kterou se prý těšil od chvíle, kdy vystoupil z letadla z Nigérie. Až pak začala jeho kampaň „sbal prachy a vypadni“. Joey se usmíval, žertoval a stále opakoval, jak je skvělé, že zase našli jeden druhého.

A Elena mu to zpočátku skoro uvěřila. Líbilo se jí, že je zase s tátou. Procházeli se po městě a on jí vyprávěl rodinné historky, které si už z Afriky dávno nepamatovala. Fascinovalo ji to a zajímalo, přesně jak měl v úmyslu.

Téma peněz a jejího dědictví přišlo na řadu až pozdě odpoledne. Joey měl ohromnou radost, že jí její drahá máti dokázala zanechat pár liber, kéž by on také dokázal uspořit nějaké peníze do zásoby.

„Na tom nesejde, táto,“ odpověděla Elena. „Mně stačí, že tě po tak dlouhé době konečně zase vidím.“

Jenže Joey neskončil. „Ale můžu ti pomoct, zlatíčko, a taky chci – je to moje otcovská povinnost. Existuje jedna investice, do které jsem zapojený, a ta by tvoje peníze zdvojnásobila, zisk je zaručený, možná i ztrojnásobila. Je to mnohem lepší než je nechat zahálet v nějaké stavební spořitelně s mizernými pár procenty úroků.“

Eleně se sevřelo srdce. Kéž by to neřekl! Kéž by Joey podnikl tu dlouhou cestu zpátky do Anglie jen proto, aby ji viděl a pobyl s ní.

Mlčky poslouchala, jak pokračoval dál a dál o velkém bohatství, které spolu vydělají investováním do plánu jeho přítele Sonnyho na vývoz partiové „bílé techniky“ – sporáků, ledniček a praček – do Nigérie.

„Vidíš, zlato, v Africe ty staré přístroje opravíme a znovu prodáme. Tam to není jako tady v Británii, kde je lidé vyhodí po pár letech, protože chtějí novější model nebo jinou barvu.

Bude to bomba, holčičko, tím jsem si naprosto jistý. A věř mi, nikdy bych neriskoval tvoje dědictví, kdybych nevěřil Sonnymu jako vlastnímu bratrovi.“

Elena kývala, usmívala se a nakonec souhlasila, že si půjde promluvit se Sonnym. Neexistoval způsob, jak by se Joey nebo jeho přítel mohli zmocnit jediné pence z jejího konta, ale v tu chvíli byla již příliš unavená, znechucená a rozčarovaná, než aby něco namítala.

„Výborně, zajdeme za ním hned, co říkáš, zlatíčko?“ zeptal se Joey a nasadil široký úsměv. „Co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítřek.“

„No tak dobře.“ Elena už jen toužila, aby celá ta věc byla konečně za ní.

A tak vyrazili, Joey přesvědčený, že je konečně na nejlepší cestě k bohatství, které si zaslouží, a Elena toužící, aby zase odjel domů a už se nikdy nevrátil.

Sonny se jí líbil přesně tak, jak očekávala – vůbec. Byl hlasitý, nadutý a skrz naskrz falešný. Většinu návštěvy strávil povídáním o tom, jaké mají štěstí, že se jim dostalo příležitosti zúčastnit se jeho plánu na vydělávání peněz.

Procházeli jeho skladem a dívali se na staré sporáky, ledničky a myčky, které vypadaly, že by si zasloužily skončit spíš na vrakovišti než zabírat drahé místo v podpalubí obchodní lodě do Afriky.

A pokud se týkalo Sonnyho, nebudou z jeho velkorysosti těžit jen Joey a Elena. „Lidé doma v Africe mají štěstí, že jim nabízím takovouhle službu. Pochopitelně na tom vydělám, jsem koneckonců obchodník, ale také mě těší, že něco udělám pro země třetího světa.“

„Jo, jseš hotovej lidumil, Sonny,“ zašeptala Elena pro sebe.

Po téměř hodině to už nedokázala dál snášet. Zatahala Joeyho za rukáv a řekla mu tiše: „Tati, už bych ráda šla. Řekni mu, že si to promyslíme.“

„Jistě, drahoušku,“ odpověděl Joey. „Ale jseš si jistá, že ses dozvěděla dost?“

„Jo, víc než dost.“

Sonnyho nepotěšilo, že odcházejí, zjevně očekával rychlou a snadnou kořist. „Ale moc dlouho se nerozmýšlejte,“ volal ještě za nimi. „Chtějí se do toho zapojit i další investoři.“

Severní pobřeží Norfolku se táhne od letovisek Cromeru a Sheringhamu v dlouhém půlkruhu plochých pláží s jemným pískem a kamínky. Vítr vanoucí až z ruských stepí zde pracuje jako hloubící četa.

Solidní výletníci tu špacírují po kamenitém pobřeží, aby zahlédli tuleně slunící se u Blakeney Point. A ornitologové pátrají silnými dalekohledy, jestli nezahlédnou nějakého vzácného opeřeného návštěvníka britského pobřeží.

Ale většina výletníků odchází, když slunce začíná zapadat.

Přesně s tím Fergus počítal. Když sestupoval s Dannym po úzké cestě na izolovaný pás pláže, který si vyhlédl pro přenocování, už se kvapně stmívalo. Cesta posléze končila malým opuštěným parkovištěm.

Danny byl utahaný. Od chvíle, kdy vystoupili na konečné z vlaku, toho nachodili spoustu. „Nic tady není,“ namítl podrážděně.

„Právě o to nám jde,“ odpověděl Fergus. „Nikdo nás tu nebude rušit a jsme dost blízko Meacherova domu, abysme se tam brzo ráno dostali.“

Ale nebyli úplně sami. Když dosáhli vrcholu písečného pahorku, který přecházel v pláž, všimli si dvou aut, která přejela přes pahorek přímo na břeh. Jedno bylo starý transit s boky pomalovanými mnohobarevnými květinami. Druhé působilo ještě otlučeněji, šlo o VW karavan se záclonkami v oknech a odkrytou střechou, aby se uvnitř dalo stát.

Poblíž aut si v písku hrály rozcuchané děti a nějaký muž s copánkem přikládal kusy naplaveného dříví na táborák.

„Hippies,“ konstatoval Fergus. „Ti nás nebudou rušit.“

Odvedl Dannyho dál po pláži, kde stály tři kůlny z tmavého dřeva skvrnitého solí. „Rybáři si sem dávají svou výstroj.

Tady přespíme.“

Danny se podíval na troje dveře, všechny chráněné masivním visacím zámkem. „A co ty zámky?“

Dědeček přešel ke dveřím poslední kůlny. Zámek byl velký kruhový kombinační typ vpředu s černým diskem a čísly od jedné do sta. „Zuj si botu.“

Danny se už naučil nezpochybňovat dědovy rozkazy, ať mu přišly sebepodivnější. Když si zul jednu ze svých kecek Nike Airs, Fergus otočil zámek a nastavil jeho lesklý kovový rub. „A teď do něj udeř podpatkem boty.“

Danny švihl keckou a zasáhl zámek stejně jako dědovu ruku. „No tak, pokračuj.“

Bota dopadla na zámek podruhé a potřetí, a když Danny zvedl ruku ke čtvrtému úderu, Fergus zámek rozevřel, sundal a podal vnukovi. „Pružiny uvnitř se rozvibrují, když do zámku udeříš něčím měkkým, jako je gumová palička.

Anebo podpatek kecky.“

Uvnitř kůlny byla tma a ponuro. Páchla rybinou a zdálo se, že tam už dlouho nikdo nebyl. Na podlaze našli stočená lana, rybářské sítě, plováky a rezavějící kotvu. Ale jinak tam měli Fergus s Dannym spoustu místa, aby si rozbalili spacáky. Za daných okolností je čeká příjemná noc.

26

Eddie Moyes se bavil. Dopřál si pomalou a kratochvilnou cestu do severního Norfolku a nyní se pohodlně uvelebil na noc v jedné hospůdce těšící se skvělé reputaci ohledně ubytování a vynikajícího jídla.

S ubytováním byl nadmíru spokojený. Přiblížil se čas večeře. Jak upíjel druhý půllitr výborného piva, musel udělat již jen jediné rozhodnutí: jestli si objedná steak anebo talíř s plody moře.

Jídelní lístek ho informoval, že plody moře se loví u místního pobřeží a jsou vyhlášené široko daleko. Bylo to svůdné, velmi svůdné, ale Eddie měl přece jen ze všeho na světě nejraději silný šťavnatý steak, středně propečený, a k němu smaženou cibulku, hranolky a trošku salátu. Nelíbilo se mu, když jeho steak vykukoval ze zeleně jako z houští. Nakonec se rozhodl objednat menší verzi plodů moře jako předkrm.

Ovšem ne o mnoho menší.

Během dlouhého čekání musel pořádně popřemýšlet o událostech minulé noci, když byla přepadena Wattsova chalupa. Usoudil, že přepadové komando bylo nejspíš z MI6: právě oni totiž měli s Fergusem stále nevyřízené účty.

Ale nechápal následující naprosté ticho po pěšině. Proč se neobjevilo žádné oficiální prohlášení, že je na útěku nebezpečný kriminálník? Eddieho novinářský nos zavětřil nějaké tajnosti. A jestli se ukáže, že má pravdu, bude to ještě větší bomba.

Zítra si zajde promluvit s Meacherem, i když mu paní Meacherová nedala žádné záruky, že mu její manžel poskytne interview. Eddie nicméně pevně věřil, že jeho umění vlichotit se a přesvědčovat nakonec bude slavit úspěch. Svět už je takový, že každý chce vidět své jméno v novinách, tedy alespoň pokud se očerňuje někdo jiný.

Podle paní Meacherové se má plukovník vrátit zítra za ranního přílivu, ale Eddie změnil názor a rozhodl se, že nebude předem k Meacherovým volat, ale rovnou se u nich objeví.

Telefonátem by Meacherovi jen poskytl čas si všechno předem promyslet a možná dokonce i odmítnout. Eddieho nový plán zněl čekat na nábřežním molu, až plukovník přirazí.

V hospůdce to příjemně hučelo a Eddie seděl na židli na konci baru a zády se opíral o zeď. Dával přednost posezení u baru, než mu přinesou jídlo.

Nějaký mladý muž došel k pultu se dvěma prázdnými sklenicemi a objednal si dva nové půllitry ležáku. Eddie dostal chuť si trochu popovídat. „Hezký místo, co?“

Muž se usmál. „Moc pěkný. Jste místní?“

Eddie se rozesmál. „Já? Ne jsem z Londýna, přijel jsem na pár dní za obchodem.“ Zvedl klíč od svého pokoje s velkou dřevěnou hruškou, který ležel před ním na baru. „Ale teď bydlím tady. Dali mi moc hezkej pokoj. Koupelna, dvojitá postel, vyhlídka do zahrady, paráda.“

„To zní skvěle.“ Muž zaplatil piva, kývl mu na rozloučenou a přešel ke stolu na opačném konci místnosti, kde seděl druhý muž.

„Pokoj číslo tři. Je to jen dvouzápadkový klíč.

Snadná práce.“

Finchamův tým sledoval Eddieho od chvíle, kdy ráno opustil byt.

Noční vzduch zhoustl, jak se pomalu blížila bouřka. Danny seděl ve tmě na písku. Sotva rozpoznával linii břehu, na nějž neúnavně dorážely a opět ustupovaly mohutné vlny.

Fergus byl v kůlně, kontroloval výstroj a vytyčoval trasu ranní cesty k Meacherovu domu.

Z tábora hippies kus dál na břehu se k nim nesl zvuk hlasů a smíchu. Okolo ohně se rýsovaly čtyři sedící postavy. Dospělí již zjevně zahnali děti na kutě. Zář ohně byla lákavá, Danny ji chvíli sledoval a pak vstal.

Nejdřív si myslel, že čtyři lidé tulící se kolem táboráku jsou samé ženy, ale když zaslechli, jak se blíží, a otočili se k němu, spatřil, že dva z táborníků mají kromě dlouhých vlasů ještě bradky.

„Čau, kámo, vítej,“ zavolal nejbližší hippie. „Pojď si k nám přisednout.“

Danny zamumlal dík a usadil se na písek k ohni.

„Viděli jsme vás přicházet,“ nadhodila jedna z žen. „Já jsem Columbine a tohle je Rosemary. A tihle dva povaleči jsou Rupert a Clive.“

Všichni se usmívali a čekali, že jim řekne své jméno. „Aha, no jo. Já jsem Dá– jsem Dean.“

„Těší nás, Deane,“ prohlásili všichni najednou a znělo to, jako by to mysleli upřímně.

„Tvůj táta za náma nepřijde?“ zeptala se Rosemary.

„Není to můj táta,“ odpověděl Danny, „ale strejda Frankie.

Je hodně utahanej – nejspíš už zalehl.“

„Vaříme něco k snědku,“ ponoukla ho usměvavá Rosemary. Nad otevřeným ohněm visel na čtyřech kovových tyčích velký kotel. „Dáš si s náma?“

„Jo, díky,“ odpověděl Danny. „Voní to skvěle.“

„Je to vegetariánský jídlo,“ upozornila ho Columbine.

„Bezva. Mám rád vegetariánský jídla.“

Danny ještě nikdy v životě nejedl nic vegetariánského, ale měl hlad a vonělo to vážně dobře. Pár minut nato si už spokojeně pochutnával s ostatními.

Vyprávěl jim, že se strýčkem vyrazili na putovní výlet po pobřeží, a pak poslouchal, jak mu hippies vysvětlují, že přes zimu pracují, aby mohli léto trávit cestováním a „pařením.“

„Nikdo z nás nemá práci moc v lásce,“ řekl Rupert, když nakládal Dannymu další porci z kouřícího kotle. „Bereme ji jen jako nutný zlo.“

„Jako zlo, díky kterýmu jsme loni mohli dojet až do severního Španělska, ale letos jen do jižní Anglie,“ dodal Clive.

Usmál se. „Prostě jsme se nepřetrhli.“

Byli to přátelští a mírní lidé. „Jak dlouho už tady kempujete?“ zeptal se Danny.

„Čtyři dny,“ odpověděla Columbine. Danny si nevšiml drobné změny v jejím hlase, když pohlédla na ostatní a navázala. „Zítra se už nejspíš pohneme zase dál. Léto brzo skončí.“

Chvíli jedli mlčky. Možná to bylo zvukem vln narážejících o břeh anebo možná tím, jak tiše se pohyboval, ale nikdo z nich neslyšel Ferguse přicházet. Najednou stál prostě tady, na kraji světla od táboráku, oči pevně upřené na Dannyho. Nebylo třeba slov. Danny přesně věděl, co si jeho dědeček myslí.

„Vy musíte být Frankie,“ oslovila ho Columbine. „Pojďte k nám a vezměte si taky jídlo.“

„Ne, ne, děkuju vám,“ odpověděl Fergus tiše. „Jen jsem si přišel pro Deana.“

„Ale no tak, zůstaňte chvilku s náma,“ přidala se Rosemary. „Zbyla nám spousta jídla. Dean nám vyprávěl, jak cestujete po pobřeží.“

Fergusovi se zjevně trochu ulevilo, když zjistil, že Danny nic neprozradil.

„Tak dobrá. Jste moc laskaví.“ Posadil se k ohni a vzal si misku s jídlem, kterou mu podala Columbine, a usmíval se, jak mu Rosemary podruhé ten večer všechny představovala.

„Máte dovolenou, že jo?“ zeptal se Rupert.

Fergus odpověděl bez zaváhání. „Ne, já už nepracuju. Byl jsem montér, ale když se mi naskytla příležitost, odešel jsem předčasně do důchodu.“

Když dojedli, Rupert s Columbine vstali a odešli do přívěsu. Vrátili se za pár minut. Rupert nesl akustickou kytaru polepenou znaky Greenpeace a výzvami Zachraňte velryby a Columbine držela lepenkovou krabici. „Po večeři si většinou zazpíváme,“ vysvětlila, z krabice vytáhla tamburínu a podala ji Rosemary.

Pak sáhla znovu do krabice a vyndala něco, co se podobalo malému želvímu krunýři s několika otvory, a nabídla to Dannymu. „Hraješ na okarínu?“

Danny zavrtěl hlavou a ulevilo se mu, že je ten drobný nástroj vyrobený z hlíny, ne ze skutečného krunýře. Columbine se usmála. „Stačí jen prsty zakrýt ty dírky a foukat.“

Fergus vstal. „Musíme se už vrátit. Zítra vyrážíme hodně brzy ráno.“

Hippies se ho ještě pokoušeli přemluvit, ale tentokrát byl Fergus neoblomný. Zpět v přítmí kůlny pak Danny dostal kapky, přesně jak očekával. „Na co si to k čertu hraješ? Kolikrát jsem ti říkal, že nikdy, opravdu nikdy neopouštíme SOP!“

„Já vím! Jen jsem chtěl chvilku posedět s normálníma lidma.“

„Normálníma? Myslíš si, že ta Petržel, Mudrlant, Rosemary a Tymián jsou normální?“

„Rozhodně o moc normálnější než ty.“

„Hele, Danny,“ odpověděl Fergus vztekle, „přemluvil jsi mě k tomu a já jsem rád, protože po zbytek života vážně nemůžu jen utíkat. Ale musíme dělat věci po mém, a to znamená držet se SOP.“ Zvedl Dannyho spací pytel a rozbalil ho. „A teď se trochu prospi. Vezmu si první hanbu.“

Danny zalezl do spacáku a ležel v temnotě. Hučení moře se mísilo s hudbou hippies. Jeden z mužů zpíval píseň, která se monotónně opakovala, a ostatní se pravidelně přidávali a hlasitě zpívali refrén, něco o tom, že časy se mění.

Jsou úplně vedle, pomyslel si Danny. Časy se už dávno změnily.

Mickovi zabralo jen pár vteřin dostat se do pokoje Eddieho Moyese. Jeho výbava na MOE nebyla větší než náprsní taška. Uvnitř měl pár základních univerzálních klíčů. Starobylý dvouzápadkový zámek neodolal ani prvnímu, který Mick vybral, a odemkl se hned.

Uvnitř pokoje použil minibaterku a za necelou minutu našel, co potřeboval. Notes byl v Eddieho kabele.

Mick ho odložil na postel. Měl spoustu času. Dole Moyese hlídali Brian s Jimmym a sledovali, jak si pochutnává na steaku. Fran seděla venku v jednom z aut.

Mick měl pod mikinou zastrčený za džíny ruční digitální scanner. Byl o něco větší než polovina formátu A4 a trochu širší. Mick ho vytáhl, zapnul a stiskl skenování. Na spodní části scanneru se rozzářil modrým světlem skleněný půlkruh.

Mick vzal volnou rukou zápisník a pustil se do snadné a rychlé práce. Přiložil scanner navrch každé strany zápisníku a pomalu, pravidelně přejel po papíru dolů. Zachytilo se tak a uložilo každé slovo na každé stránce. Jak pracoval, cítil Mick přívaly bolesti od zad a z polámaných zubů. Když si vzpomněl na pomstu, kterou připravil Fergusi Wattsovi, až ho dopadne, podařilo se mu usmát.

Naskenoval poslední stránku a pak opatrně vrátil zápisník přesně na místo, odkud ho vzal. Nato se připojil na síť.

„Mick skončil. Jdu ven.“

Eddie dojedl svůj steak. Teď seděl opřený dozadu, olizoval se a dopíjel pivo. V daný okamžik byl příliš spokojený, než aby se obtěžoval k pultu pro další.

U baru to kypělo životem. Nějakou dobu tam už úřadovala tlupa motorkářů v kožených kombinézách a byla stále hlasitější a odvázanější, zvlášť jejich přerostlý vůdce se zrzavým plnovousem nasáklým pivem. Neustále mu z něj kapalo na špinavé tričko s nápisem Hell’s Angels.

Zrovna když si Eddie u servírky objednával dezert, uslyšel zvuk tříštících se sklenic. Zamračil se. „Na takovémhle milém místě bych nečekal podobnou sebranku.“

„Banda chuligánů,“ odpověďěla servírka. „Chovají se, jako by jim naše vesnice patřila. Už jednou jsme je dali zatknout a počítám, že než skončí noc, budou zase za mřížema.“

„Hlavně se jich nějak zbavte,“ prohlásil Eddie s povzdechem. „Dám si Čokoládovou smrt.“

27

George Fincham a Marcie Deverauxová čekali v Londýně, až jim dojdou naskenované stránky Eddieho zápisníku.

Mick se vrátil do auta, připojil scanner k notebooku a odeslal soubor e-mailem.

Fincham stránky rychle přelétl, pátral po nějakém vodítku, stopě, po čemkoli, co by mu pomohlo odhalit záhadu, za čím vlastně Eddie Moyes jde a co dělá v Norfolku. A pak spatřil to jméno. „Meacher. No jasně, Meacher.“

„Meacher, pane?“ zeptala se Deverauxová.

„Wattsův velící důstojník, když sloužil u Regimentu. Mohl by vědět, že jsme Wattse naverbovali jako K.“

„Musela to být pro něj i pro celý Regiment rána, když se z Wattse stal zrádce.“

Fincham hned neodpověděl a Deverauxová na něj vrhla pronikavý pohled. Když konečně promluvil, zůstala jeho tvář bez výrazu. „Existují bezpečnostní důvody, Marcie, a já nechci, aby si Moyes začal vyměňovat informace s Meacherem. Tihle příslušníci Regimentu drží spolu. Kdo ví, co by mu řekl.“

„A co by mu mohl říct, pane?“

Otázka byla jasná a přímá, ale Deverauxová se jasné a přímé odpovědi nedočkala.

Fincham procházel naskenované stránky zápisníku, pročítal Eddieho poznámky z rozhovoru s paní Meacherovou.

„Ráno zajedeme do Norfolku a promluvíme si s Meacherem.

Připomeneme mu jeho povinnosti. Úřední slib o utajení a podobné věci.“

„Když myslíte, že je to nutné, pane.“

„Myslím.“

„Neměli bychom tedy odjet hned?“

Fincham stále hleděl do stránek. „Meacher je pryč na moři. Vrátí se do Blakeney za ranního přílivu.“

Přešel k oknu a vyhlédl do tmy na pomalu plynoucí Temži.

„Kdysi jsem tam také plachtil. Nebezpečné mělčiny i za ideálních podmínek, natož při odlivu a za tmy. Nebude riskovat noční plavbu, zakotví těsně před Blakeney na písčině.“

„A má to nějaký význam, pane? Víte, já námořnictví moc nerozumím.“

Fincham se otočil od okna a usmál se. „Velký význam, Marcie. Znamená to, že se oba můžeme jít domů ještě na pár hodin prospat. Za úsvitu buďte připravená.“

Deverauxová vstala ze židle. „Výborně, pane. Uvidíme se tedy ráno.“

Fincham jí na rozloučenou pokývl a Deverauxová odešla.

Zůstal ještě několik okamžiků bez hnutí, pak zvedl mobil a namačkal číslo. Po dvou zazvoněních se ozvala odpověď.

„Ano, pane?“

„Fran, dnes večer to byla dobrá práce, gratuluji.“

„Děkuji vám, pane.“

„Ale upozornilo mě to na vážné ohrožení bezpečnosti. Mám pro vás ještě úkol.“

Poslední hosté odešli z hotelové restaurace s vyhlídkou na přístaviště v Blakeney. I největší opilci se už vypotáceli z krčem. Poslední světla v domcích proti moři zhasla.

Tým byl připraven „vypůjčit“ si jeden RIB přivázaný u mola. Bylo by jednodušší ho prostě ukrást, nastartovat a odplout ven ze zálivu na širé moře. Ale práce, kterou po nich chtěl Fincham, musela vypadat jako nehoda, takže bylo nutné použít člun nenápadně.

Plán měli prostý. Vybrali si „svůj“ RIB již před hodinou, když se molo hemžilo lidmi. Nyní tu nebylo živáčka.

Jimmy prošel zkusmo kolem, jestli se od chvíle, kdy si vytipovali člun, nic nezměnilo. Nyní stál ve stínu budovy na kraji mola. Mick se ukrýval na opačné straně. Tak měli pokrytou celou oblast. Fran s Brianem seděli v autě a čekali na pokyn.

Jimmy se připojil na síť.

„Jimmy beze změn. Vzduch je čistý.“

„Mick beze změn. Vzduch je čistý.“

Teď přišla chvíle pro Fran a Briana. Fran se připojila na síť.

„Fran a Brian foxtrot.“

Vystoupili z auta. Přitom se nerozsvítilo žádné vnitřní osvětlení vozu, které by mohlo přilákat zvědavé oči. Na zadních sedadlech měli dva červené plastové kanystry s benzinem. RIB byl pochopitelně vybavený přívěsným motorem, ale nikdo se zdravým rozumem by v něm nenechal palivo.

Fran zamkla vůz a přešli k RIB. Nemuseli nic říkat ani se rozhlížet: Jimmy s Mickem je kryli.

Brian slezl do člunu, pak se obrátil a převzal od Fran kanystry; ta pak seskočila dolů za ním. To již Brian seděl na gumovém boku a napojoval první kanystr hadičkou na mohutný motor Yamaha 75.

RIB byl přivázaný k molu tradičním způsobem lanem, ale současně i zajištěný zamykacím řetězem k motocyklu. Fran otevřela tašku s nástroji. Do zubů si strčila baterku, aby jí zůstaly volné obě ruce, a rychle našla správný paklíč.

RIB už byl skoro připravený k vyplutí. Poslední zbývající úkol Fran byl už jen prostudovat si a dobře zapamatovat, jakým uzlem je přivázáno lano člunu k molu. Musí ho po skončení akce a vrácení člunu na původní místo uvázat přesně stejně.

Brian opatrně vyndal dvě pádla uložená na dně člunu a Fran rozvázala uzel. Pak se připojila na síť.

„Fran je připravená vyrazit.“

„Jimmy foxtrot.“

Zvedl sportovní tašku položenou u nohou a zamířil k RIB.

Mick také nesl tašku.

„Mick foxtrot.“

Došli na molo společně, opatrně slezli do člunu a otevřeli tašky. Uvnitř měli čtyři soupravy nepromokavých bund a kalhot z pohotovostní výstroje.

Fran s Brianem odstrčili člun od mola a začali opatrně pádlovat na moře, zatímco Mick s Jimmym se dali do převlékání.

28

Fergus si pár vteřin myslel, že slyší od moře hluboké dunění vzdáleného hromu. Ale jen pár vteřin. Pak si uvědomil, oč se ve skutečnosti jedná. Hrdelní rachot předního motocyklu, vzápětí následovaný dalšími motory, mu prozradil, že jde o ranní útok.

Instinktivně hmátl do tlumoku pro pistoli, kterou tam od střetnutí před Foxcroftem skrýval před Dannym.

Hoch beze slova sledoval, jak starý voják natáhl závěr a ten s cvaknutím zapadl zpět. Pak ho znovu stáhl dozadu, ale tentokrát jen o pár milimetrů, aby „zkontroloval komoru“.

Potřeboval se přesvědčit, že lesklý měděný náboj vklouzl při natáhnutí na své místo a nyní je v nábojové komoře připravený k výstřelu. Kdyby musel stisknout spoušť, rozhodně se nechtěl dočkat jen „mrtvého cvaknutí“ úderníku do prázdna..

Nechal závěr zacvaknout zpět a palcem stlačil pojistku do polohy zajištěno. Prověřil, jestli zásobník pevně sedí v rukojeti, a pak se připlížil k mezeře v plaňkové stěně, aby viděl ven; pokoušel se zjistit počet útočníků, kterým budou muset čelit.

Danny ani nedutal a nemohl odtrhnout oči od černé pistole spočívající nenuceně v dědově pravici.

Před kůlnou stále sílil rachot motorů a mísil se s povykováním mnoha hlasů. Pak se však Fergus vztyčil a otočil k vnukovi zády. Viděl, jak Danny zírá na pistoli, ale nezdržoval se vysvětlováním, kde ji vzal. Prostě jen vyndal zásobník a stáhl závěr dozadu. Náboj z komory vylétl ven. Fergus ho zachytil ve vzduchu a vrátil zpět do zásobníku. Zbraň byla nyní bezpečně vybitá a Fergus zastrčil pistoli i se zásobníkem opět do tlumoku. „Pojď, odcházíme.“

„Proč? Co se děje?“

Fergus si balil spací pytel. „Místní spor. Gang motorkářů nejspíš nemá rád květinové děti tak jako ty. Nás se to netýká.“

Danny se doplazil ke škvíře ve stěně. Na pláži zahlédl, jak pět motorek krouží kolem dvou přívěsů a muži za řídítky pokřikují a posmívají se. Připomínalo to scénu ze starého westernu, kde indiáni krouží kolem vozů osadníků.

Jak se Danny díval, jeden z hippies – zřejmě Rupert vystoupil z transitu a pokusil se překřičet burácení motorů a povyk. Marně. Jeden z motorkářů se přiblížil, v jízdě natáhl nohu a kopl Ruperta do stehna. Mírumilovný hippie upadl na písek.

Danny se obrátil k Fergusovi. „Oni jim ublížej. Musíme jim pomoct.“

Fergus dobalil batoh a vstal. „Není to naše věc a není důvod se do toho plést. Zmizíme po pláži opačným směrem.“

Danny na něj zůstal nevěřícně zírat. „Ale nemůžeme je v tom přece nechat.“

„Můžeme a necháme! Vezmi si svoje věci a pojď. Už včera v noci jsem ti říkal, ať se držíš SOP.“

„Strč si ten svůj SOP někam,“ zavrčel Danny, a než ho Fergus stačil zarazit, otevřel dveře a rozběhl se po písku.

Motorky se mezitím zastavily, jejich sebevědomí řidiči vypnuli motory a slezli z nich. Vůdce se zrzavými vousy stále páchl včerejším pivem. „Poručili jsme vám, ať vypadnete, dostali jste varování, ale neposlechli jste. Teď vám musíme ukázat, že nedovolíme, aby naše pláže špinil tak odpornej póvl.“

Clive stál nad ležícím Rupertem a obě ženy se opíraly o druhý přívěs a pokoušely se udržet uvnitř děti. „Nechte nás na pokoji, prosím,“ zavolala Columbine. „Děsíte naše děti.“

„Tak je odveď dovnitř, kotě. A raději tam rovnou zalez s nima – tohle nebude nic pro citlivky.“

Jeden z ryšavcových kumpánů uviděl Dannyho, jak běží‘ přes pláž k nim, a varovně vyjekl: „Koukni, Zrzku, posily.“

Než se Zrzek obrátil, Danny byl u něj, aniž by měl nejmenší představu, co udělá. Prostě jen pokračoval v běhu a strčil do motorkáře, ale jen se od něj odrazil a skončil na zadku na zemi.

Zrzek na něj pohlédl z výšky s výrazem prozrazujícím, že se na něj v příštím okamžiku hodlá vrhnout. Pak ale uviděl, jak k nim kulhá Fergus, a rozesmál se. „Hele,“ zařval, „rodinná armáda. Jen klid! Žádnou paniku!“

Zbytek gangu to pokládal za náramně vtipné, avšak Fergus se nesmál. „Nechte je na pokoji, ano, hoši? Nikomu neublížili.“

„Sklapni, dědku,“ odsekl výhružně Zrzek. „Dokud máš ještě zdravou nohu, na který můžeš stát.“

Fergus si povzdechl a tiše prohodil k Dannymu: „Nic neříkej a nic nedělej. Už takhle jsi nás dostal do průšvihu.“ Pak zamířil ke Clivovi a Rupertovi s tím, že se mu podaří Zrzka a jeho gang nějak uklidnit. „No tak, hoši, už jste se pobavili dost. Prostě je nechte, co vy na to?“

„Říkal jsem ti, dědku, abys držel hubu,“ vyštěkl Zrzek.

„Anebo chceš taky sodu?“

Fergus si nevšímal výhrůžek a dál šel ke Clivovi a Rupertovi. „To je v pořádku, Clive, dostaň ho do přívěsu. Já ti pomůžu.“ Oba hippies vypadali jako zkamenělí, jen těkali očima sem a tam mezi Fergusem a Zrzkem.

Vůdce gangu byl zvyklý, že jeho slova platí jako zákon.

Vykročil proti Fergusovi. „Jak chceš. Já tě varoval. Kdo si k čertu myslíš, že jseš? Batman?“

Byli už od sebe jen pár kroků. Fergus držel hlavu skloněnou, rty měl sevřené a tělo připravené na jakýkoli úder.

Věděl, že se v boji nemůže spolehnout na zmrzačenou nohu a tentokrát mu nenahrává ani moment překvapení. Vše tedy bude záviset jen na jeho rychlosti a zkušenostech.

Pomalu kráčel dál, držel se vlevo od Zrzka, a když se setkali, rychle ho popadl levicí za krk a současně vrazil hromotlukovi pravou dlaní úder pod bradu. Zrzkovi odlétla hlava vzad, jak ho Fergus svíral a šel dál. Když ho pak pustil, Zrzek se jen bezmocně zřítil na písek.

Ostatní motorkáři jen nevěřícně zírali a rozhostilo se mrtvé ticho. Pak se začali smát a povykovat.

Urostlý motorkář se postavil a oklepával si písek z vlasů a vousů. S planoucíma očima se vrhl na Ferguse, ten ho ale čekal s pokrčenýma, pevně rozkročenýma nohama zabořenýma do písku, připravený odrazit útok hromotluka, ženoucího se na něj.

Jak se Zrzek přiblížil, nasadil k mohutnému kopanci, ale Fergus jen ustoupil stranou, popadl ho oběma rukama za chodidlo a zkroutil mu ho, čímž poslal obra podruhé k zemi.

Ten se sice v pádu pokusil kopnutím ze sevření uvolnit, ale minul a potupně skončil na zádech jako krab bezmocně hrabající končetinami ve vzduchu.

Zbytek gangu seděl okolo na motorkách a bavil se podívanou. „Táhls nás sem, abysme vyřídili hipíky, Zrzku. A teď si neporadíš ani se starým somrákem!“

Zrzek se znovu zvedl s vědomím, že jeho pozice obávaného vůdce gangu začíná rychle brát za své. „Jseš mrtvej, dědku! Mrtvej!“

Ferguse už začínal nerovný boj nudit. Usmál se na otřeseného protivníka. „No tak pojď, chlapče, ukaž, co umíš.“

Teď se usmíval dokonce i Danny. Zrzek se vrhl k Fergusovi a divoce se rozehnal k ráně na obličej. Byl to nejistý úder a Fergus mu nemusel ani uhýbat. Srazil ho levým předloktím a motorkář se přemírou síly, kterou do rány vložil, zapotácel vpřed. V pádu ho zarazila ruka, jež mu sevřela krk jako svěrák. Klesl na kolena, zmítal se, chroptěl a chabě se pokoušel odtrhnout ruku, která ho připravovala o dech.

Fergus pohlédl na zbytek gangu, aby se ujistil, že se pořád ještě smějí a nejdou vůdci na pomoc, pak se sklonil a zašeptal Zrzkovi do ucha: „Vzdej to, chlapče. Nechci ti ublížit.

Co si tím chceš dokázat?“

Motorkáři začínali být neklidní. Jejich vůdce zažil ponížení a veškerá motivace k dalšímu útoku proti hippies byla ta tam. Jeden za druhým nastartovali své motorky a odjížděli.

Když zmizeli průrvou v břehu, Fergus povolil sevření na Zrzkově krku a nechal ho spadnout na zem.

Vrátil se k Dannymu. „Alespoň jednou udělej, co ti říkám.

Tak pojď, vypadneme odtud, než nám začnou děkovat a snášet čaj z růžovejch lístků a mrkvovej koláč.“

Danny se podíval směrem k hippies. Rychle si balili věci a nakládali je do přívěsů. Zrzek pořád ještě ležel na písku a lapal po dechu.

„Proč jsi ho rovnou nesložil? Proč jsi ho nechal, aby tě napadl?“

„Někdy je lepší nečelit síle silou,“ odpověděl Fergus na zpáteční cestě ke kůlně. „Zbytek gangu viděl, jak starouš Zrzek ze sebe dělá blázna, tak se mu vysmívali. Přesně o to mi šlo. Kdybych mu nějak ublížil, mohli by mu přijít na pomoc, a to bych už nemusel zvládnout.“

Vešli do kůlny a začali balit své věci. Danny pohlédl na dědečka. „Měl jsi někdy opravdovej strach?“

Fergus přešel ke dveřím a vyhlédl ven. Zrzek se dopotácel ke své motorce a odjížděl; mnohem pomaleji, než když sem přiburácel. „Mít strach není nic špatného. Je to přirozené a já se k němu nikdy nestyděl přiznat. Až na jednu výjimku.“

„A kdy to bylo?“

„Později, Danny. Teď musíme zmizet.“

Vyšli ven a Fergus znovu nasadil číselný zámek na místo.

Jak odcházeli po pláži pryč, bouře, která hrozila pár posledních dní, konečně propukla. Nad hlavou jim zahřmělo a do moře sjel klikatý, oslepující blesk. Danny ucítil na tváři první těžké kapky.

29

Elena se před druhým pokusem o průnik na intranet Firmy pořádně prospala. Cítila příšernou únavu a věděla, že i napodruhé bude muset být dlouho vzhůru a čerstvá. Vymluvila se na bolest hlavy, aby unikla otci, a šla spát se slepicemi.

O bolesti hlavy ani moc nelhala. Od chvíle, kdy odešli od Sonnyho, ji Joey přiváděl k šílenství; hučel do ní, jak se musí rychle rozhodnout, aby jim tak báječná příležitost k investici neutekla.

Elena si nastavila budík na půl čtvrtou ráno: chtěla si dopřát nejméně čtyři hodiny na internetu, než se dá do pohybu i zbytek osazenstva Foxcroftu. Zastrčila si hodiny pod polštář, aby dívky v sousedních pokojích zvonění neprobudilo. Ale nakonec se vzbudila ještě dřív, než se budík rozdrnčel.

Zpět na síti nejdřív zakamuflovala svou elektronickou adresu, ale tentokrát si dala přezdívku Gola. Prostě se jí líbilo, jak to zní.

Rychle se připojila na attrition.org, začala žhavit linky a trvalo jí skoro hodinu, než našla někoho, kdo si také vybral Firmu jako kořist.

Jeden hacker jménem Rudý úsvit jí poslal informaci o svém vstupu do vnitřního systému Firmy ve Vauxhall Cross, ale neměl žádný script, který by ukázal Eleně cestu dovnitř.

Elena si přečetla přiloženou informaci a připravila se k dalšímu hledání někde jinde, když jí na monitoru naskočilo textové okno: VAZNÉ SE CHCEŠ DO TOHO PUSTIT? JE TO TAM DOST OSTRÝ.

PŘEČTI SI, CO MÁ PRO TEBE ČERNÁ HVĚZDA! Elena zůstala zírat. Někdo tahá za druhý konec. Někdo ji sleduje a stopuje její pokusy dostat se do Firmy.

Stiskla odkaz, který ji zavedl na stránku Černé hvězdy.

Našla tam seznam kořistí: Britskými nukleárními palivy počínaje a předprodejem vstupenek konče – Černá hvězda viděla koncerty všech skupin zdarma! Elena přešla na odkaz o podrobnostech hackerova průniku do Firmy.

Tvrdil, že našel rootový přístup do vnitřního systému proražením několika firewallů. Firewally fungují skoro jako proti požární dveře ve skutečném světě, jenže někdy nejsou bezpečně zajištěné, ale jen přivřené a dají se rozrazit dokořán.

Na monitoru vyskočilo další okno: CHCEŠ TO ZKUSIT, GOLO? VÍM, ZE CHCEŠ. MAM SCRIPT. Y/N? Elena se opřela dozadu. Černá hvězda jí nabízela cestu dovnitř. Uvědomovala si, že není způsob, jak by mohla toho geniálního hackera vystopovat někde na hlubinném webu a promluvit si s ním; prostě se teď musela rozhodnout.

Stiskla Y.

Na obrazovce naskočila lišta načítání souboru a začaly se jí stahovat složky.

Černá hvězda jí poslala další textovou stránku: ZKUS TENHLE BEZVA SCRIPT. OTEVŘE TI VŠECHNY PEKELNÝ BRANÝ A DOSTANEŠ SE, KAM BUDEŠ CHTÍT. HEZKOU ZÁBAVU! Když se jí celý program načetl, Elena otevřela stránky s čísly a kódy.

VAZNÉ TO CHCEŠ POSLAT? Y/N? Tentokrát už Elena nezaváhala. Opět stiskla Y. Pár vteřin se nic nedělo a pak se opět objevila lišta s načítáním a začalo stahování.

UVĚDOM SI, GOLO, ZE KDYŽ TÉ CHYTEJ, SKONČÍŠ ZA MRIZEMA.

Nápis se ztratil, jak se lišta pomalu zaplňovala. Asi v polovině se náhle načítání zastavilo a nic se nedělo.

Elena se neodvažovala ani dotknout klávesnice ze strachu, že kdyby se pokusila nějak zasáhnout, všechno by jen pokazila. Cítila nervozitu a náhle ji napadlo, co když ji odhalili a policie je už na cestě.

Ale ozvala se znovu Černá hvězda: GOLO, JSES UVNITŘ! CHCEŠ SPUSTIT PROGRAM? Věděla, co to znamená. Prolomili firewall a script zrovna proniká do systému Firmy. Stiskla Y, nápis zmizel a načítací lišta se znovu začala vyplňovat.

Elena mrkla na horní lištu obrazovky s časem. Bylo už čtvrt na osm. Z horního patra se ozývaly první kroky. Ve Foxcroftu začínal nový den.

Lišta se vyplnila a zmizela.

Naposledy se ozvala Černá hvězda: ZVEDLY SE TI PŘÍSTUPOVÝ PRAVÁ, SCRIPT KIDDIE, MAS TED ROOTOVEJ PŘISTUP! MILUJU SVOU PRACÍ, TAK SI UŽÍVEJ.

JÁ PADÁM.

Textové okno zmizelo, jak na obrazovce naskočily stránky s odkazy. Elena byla uvnitř a mohla se brouzdat po jedné z nejzabezpečenějších počítačových adres na světě. Pokušení, aby se tam pořádně porozhlédla, bylo téměř nesnesitelné, ale Elena mu odolala a soustředila se jen na úkol, který dostala od Dannyho.

Finchamův účet našla snadno a snadno do něj vstoupila, ale nejdřív se zdálo, že celá ta vyčerpávající práce byla nadarmo.

Fincham nevyužíval e-mail příliš často. Neměl v poště nic zajímavého – firemní zprávy a pozvánky na nejrůznější oficiální akce včetně recepce v poslanecké sněmovně dnes večer.

Ale vůbec nic o Fergusi Wattsovi.

Elena mu prohlédla příchozí zprávy a znovu většinu hned vyloučila jako nezajímavou. Pak ale otevřela e-mail došlý minulou noc. Byl prázdný, avšak obsahoval přílohu.

Otevřela soubor a první, co jí padlo do oka, byl rukou načmáraný nápis Červenec 97 – zrádce SAS Watts. Dole na první stránce spatřila další jméno napsané toutéž rukou: EddieMoyes.

Elena přešla na další stránku a rychle zjistila, že se jedná o naskenované stránky zápisníku nějakého reportéra. O jeho ručně psané poznámky o původních událostech okolo Ferguse Wattse. Pokračovaly, stránku za stránkou: podrobnosti, různé příběhy, vládní prohlášení, citace z nejrůznějších zdrojů.

A ke každé z jednotlivých poznámek připsal i datum. Bylo to jako procházet komentovanou verzí Dannyho vyprávění a Elena ji pročítala online. Procházela stránky, jak nejrychleji zvládla, snažila se neopominout nic, co by mohlo být důležité.

Poznámky přeskakovaly z bitvy v džungli k útěku z kolumbijského vězení a pak, při otočení poslední stránky, došla k současnosti. Poslední zpráva na poslední stránce nesla včerejší datum.

Elena vytřeštila oči, když spatřila jméno Meacher, jeho adresu, telefonní číslo – všechny podrobnosti, které předala Fergusovi a Dannymu. Přečetla si o jeho výletu na jachťe a o ohlášeném návratu domů dnešní ráno. Moyes si to třikrát podtrhnul a pod to napsal: Musím tam být!!! Moyes plánoval setkání s Meacherem. Ale co bylo horší, mnohem horší, Fincham si jeho poznámky přečetl; nejspíš tam už také vyrazil. Na stejné místo, kam mířili i Fergus s Dannym.

Elena opatrně opustila stránky Firmy a jen se modlila, aby po sobě nezanechala žádné stopy. Pak vypnula počítač a vyběhla z pokoje.

Joey seděl na zahradě, popíjel šálek ranního čaje a pokuřoval jeden z těch odporných černých doutníků, které si přivezl z Nigérie.

„Dobré ráno, zlatíčko,“ zahlaholil, když se k němu Elena blížila. „Vyspala ses dobře?“

„Tati, můžeš řídit?“ zeptala se naléhavě Elena.

„Řídit? Jistěže můžu řídit, zlato.“

„Máš řidičák?“

Joey uštědřil dceři vyčítavý pohled. „Eleno, už bys mohla vědět, že teď nedělám nic ilegálního.“

„Potřebuju, abys mě zavezl do Norfolku.“

„Cože!“ Joey málem spolkl svůj doutník.

„Je to ve východní Anglii.“

„Vím, kde to je, drahoušku, bydlel jsem tam, vzpomínáš? Ale proč –?“

„Můj nejlepší přítel je v průšvihu a musím mu pomoct.

Ten dům je uprostřed pustiny, a tak se tam nemůžu dostat vlakem. Půjčíme si auto – zaplatím ho, ale musíme –“

„Zpomal, zpomal,“ zarazil ji Joey a vstal z lavičky. „Máme přece na práci něco jiného, Eleno. Sonny čeká na naše rozhodnutí a my si nemůžeme jen tak zničehonic odjet –“

„Můžeš ty peníze mít!“

Joey se zarazil. „Cože?“

„Můžeš ty peníze mít,“ zopakovala Elena. „Aspoň část. A pak si s nima dělej, co chceš. Utrať je, investuj, dej je Sonnymu, je mi to jedno. Ale nejdřív mě musíš zavézt do Norfolku.“

Joey naposledy potáhl z doutníku a pak ho odhodil na trávník. „Jen si skočím pro ten řidičák.“

Hřmění otřásalo oblohou, zatímco Eddie Moyes seděl v hotelu s výhledem na Blakeneyské přístaviště a sledoval, jak do oken buší déšť.

Eddie měl mizernou náladu. Probudil se s bolestí žaludku a pořádnou kocovinou, ale přinutil se vylézt z postele a odjet do Blakeney, aby stihl příliv a plukovníka Meachera.

Příliv dorazil, ale Meacher ne. Eddie čekal a pozoroval přístaviště, a když propukla bouře, přemístil se do hotelu k tolik potřebné černé kávě. Ale do zátoky stále nepřiplula jediná loď.

Eddie seděl a usrkával kávu, když přímo nad hotelem zaburácel další hrom. Věděl, co nevyšlo. Meacher musel mít na palubě mobil a jeho žena mu zavolala a varovala ho, že na něj při návratu bude čekat nějaký všetečný reportér. Tak raději zamířil do jiného přístavu na pobřeží. A paní Meacherová tam na něj určitě čeká v autě, aby ho odvezla domů.

Eddie tedy dopil kávu a vypracoval plán B. Zajede k plukovníkovi domů, a když to bude nutné, vetře se mu do soukromí. A nedá pokoj, dokud z něj nedostane informace, které chce. Ale teď ještě ne. Potřebuje nejméně dvě další kávy. A možná i pár sušenek.

Stěrače mercedesu George Finchama pracovaly na maximální rychlost. Dorazili už do Norfolku, dosáhli dobrého času dík jízdě po dálnici Mil a pak po hlavní silnici All přes Cambrid geshire a do Norfolku. Dojeli na místo zvané Brandon, až tam museli poprvé zastavit a čekat na přejezdu, než přejel vlak.

Co opustili Londýn, mluvili jen velmi málo, Fincham dával přednost poslouchání nejnovějších zpráv na Radiu Five Live. Marcii Deverauxové to vyhovovalo. Šlo o obtížnou a delikátní operaci, a čím víc bude mít času na přemýšlení a zvažování všech možností, tím lépe.

Když projeli Brandonem a posledním úsekem Thetfordského lesa, zazvonil autotelefon. Byl již přepnutý na hlasitý odposlech a na Finchamovo strohé „Ano?“ se ihned ozvala Fran.

„Noční úkol splněn bez problémů, pane. Tělo objevili brzy ráno a policie to pokládá za nehodu.“

Deverauxová se obrátila k Finchamovi. „Tělo? Jaké tělo?“

Fincham zvedl levou ruku z volantu a mávl na ni, ať zmlkne. „A Moyes?“

„Stále je v Blakeney, pane.“

„Dobrá práce, Fran. Vyčkejte, ozvu se vám.“

Déšť začínal polevovat. Fincham ukončil hovor a přepnul stěrače na normální rychlost. Když promluvil na Deverauxovou, měl oči pevně upřené na silnici. „Meacher znamenal vážné riziko ohrožení bezpečnosti, byl to starý muž, který věděl příliš mnoho. Kdyby z něj Moyes nějak vymámil podrobnosti o politice agentů v utajení, mohlo by dojít k pořádné blamáži. Dotazy v parlamentu, skandál v tisku. Nejlepší bylo se tomu vyhnout.“

„Takže jsme ho zabili?“ Deverauxová se snažila ovládnout pobouření. Jen pro jistotu, aby neřekl něco, co neměl?“

Když jí Fincham odpovídal, stále ještě na ni nepohlédl.

„Meacher zemřel při nehodě na moři, Marcie.“

„Ale mohl jste to se mnou konzultovat, pane. Zeptat se na můj názor.“

Tentokrát se Fincham k Deverauxové otočil. Jeho oči byly chladné a nesmlouvavé. „Vkládám do vás velké naděje, Marcie, opravdu velké. Ale sekci vedu já a dělám to po svém; já rozhoduji. Na to nezapomínejte.“

Deverauxová neodpověděla. Mohla říct spoustu věcí a měla k tomu sto chutí, ale její současné poslání bylo důležitější. A tak držela jazyk za zuby, a než znovu promluvila, opět nabyla svou obvyklou vyrovnanost. „Pane, když už víte, co se stalo v noci, k čemu ještě tenhle výlet?“

Jedeme vyjádřit paní Meacherové soustrast a současně zjistit, co přesně ví a neví.“

Viděl, jak po něm Deverauxová střelila pohledem, a usmál se na ni. „Ne, Marcie, neočekávám už žádnou další nehodu týkající se paní Meacherové. Spojte se s Fran, ano? Řekněte jí, ať zatím nechá Moyese být. Chci, ať tým připraví aktivaci Meacherova domu, aby byl při našem příjezdu bezpečný.

Nestojím o žádná překvapení.“

Deverauxová sáhla po autotelefonu. „A co s Moyesem, pane?“

„Sebereme ho později. Jak zjistí, že je Meacher po smrti, soustředí se na hledání Wattse, což je přesně to, co chceme.“

Déšť ustal a stěrače začaly skřípat o suché sklo. Fincham je vypnul. „A pak konečně dotáhneme naši operaci k uspokojivému konci.“

„Ano, pane,“ řekla tiše Deverauxová. „Přesně tak.“

30

Podle mapy, kterou jim obstarala Elena, se zpustlá stodola z cihel a kamene nacházela necelou míli od Meacherova domu. Fergus usoudil, že jde o dokonalé místo k provedení posledních příprav a jako OP domu.

Bouře teď zuřila nad vnitrozemím, ale když Fergus s Dannym začali vybalovat batohy, voda stále ještě překapávala dírami v chatrné doškové střeše.

„Uděláme z tohohle místa naše ERV,“ prohlásil Fergus. „Pokud se navzájem ztratíme, vrátíme se sem a budeme čekat šest hodin. Pokud se do té doby neukážu, zmiz odtud a obrať se na tisk. Nezapomeň na to – a hlavně se nevracej do Foxcroftu.“

„Když jsem byl v klubu Victory, objevil se tam nějaký reportér,“ vzpomněl si Danny. „Chlap jménem Eddie Moyes. Psal o tobě články, když jsi byl v Kolumbii.“

„Tak ho najdi. Ale ujisti se, že ten příběh zveřejní v nějakém celostátním deníku.“

Danny přikývl a vzal si z tlumoku jídlo, které koupili při poslední zásobovací výpravě. „Co si mám s touhle sestavou počít?“

„Vytáhni z obalu tyčinky Mars, otevři plechovky s lančmítem a všechno znovu zabal do fólie.“ Všiml si Dannyho zmateného výrazu. „Nemůžeme prostě přijít k Meacherovi a zaklepat mu na dveře. Musíme přesně vědět, kdo je uvnitř.

Možná budeme muset dlouho čekat, a jestli ne ty, já tedy určitě dostanu hlad.“

„Chápu, ale proč ta fólie?“

„Kvůli zvukům. OP může být blízko domu, že bys na něj doplivl. Proto s sebou nosíme vodu v plastových láhvích žádné plechovky s šumivýma nápojema, které by nás prozradily. Až do dnešního rána jsme se drželi od nebezpečných oblastí; nyní ale jdeme přímo do jedné z nich. Doteď jsme jen reagovali, teď je čas převzít aktivitu.“

Když Dannymu došlo, co starý voják právě řekl, ucítil, jak v něm narůstá strach. Ale Fergus vypadal nevzrušeně; kontroloval výstroj, kterou nakoupil v zahradním centru a v železářství. Vzhlédl k němu a všiml si, jak na něj Danny zírá.

„Něco není v pořádku?“

Než Danny odpověděl, chvíli váhal. „Povídal jsi, že mi jednou řekneš o tom, jak ses nepřiznal, že máš strach.“

Fergus odpověděl úsečně a s nádechem podráždění. „A proč to chceš slyšet právě teď? Nemáme na to čas.“

„Protože… protože teď mám strach já.“

Fergus hodil do batohu kladivo a balíček hřebíků, které držel v ruce, a přikývl. „Jo. No jasně že máš,“ zabručel o něco přívětivěji. „Tak podívej, nech na chvíli toho balení. Pojď sem a posaď se.“

Zurčení dešťové vody stékající po starých zdech začínalo slábnout; uvelebili se bok po boku na hromadu cihel a kamenů. „Bylo mi devatenáct, měl jsem hodnost svobodníka a velel jsem v jižním Armaghu průzkumné hlídce. Vzpomínám si, jak mě doháněl k šílenství bajonet a přilba. Náhle jsem zahnul za roh a narazil na skupinu chlapů v maskách, co se připravovali přepadnout jinou hlídku.“

Potřásl hlavou, když si vzpomněl na zmatek, který následoval. „Všechen můj výcvik, nacvičený dril se zbraní, prostě všechno se mi v tu chvíli vykouřilo z hlavy, protože jsem se div nepodělal strachy. Ti teroristi na tom byli stejně. Jeden z nich – viděl jsem, jak vytřeštil oči, tak jsme byli blízko začal na mě střílet a já zase na něj. Stříleli jsme a stříleli, dokud nepadl. Zabil jsem ho, ale úplně klidně jsem mohl na té cestě zůstat ležet já.“

Danny hleděl na špičky svých kecek, nedokázal se podívat na dědečka dokončujícího svůj hrůzný příběh. „Po kontaktů s nepřítelem nikdo z mých druhů nechtěl mluvit o strachu.

Tak to u jednotek nováčků chodí, všichni jsou hrdinové.

Chtějí slyšet jen hrdinské příběhy, možná proto, že se bojí vlastního strachu. Nebyl jsem tehdy dostatečně mužem na to, abych se přiznal, že jsem měl strach, že jsem byl vyděšený; prostě jsem jim vyprávěl jen to, co chtěli slyšet.“

Fergus vstal a sbalil si spacák a záložní oblečení. „Teprve později, když jsem byl starší, jsem zjistil, že při kontaktu s nepřítelem má strach každý. Je to právě strach, co tě nutí reagovat, když po tobě někdo začne střílet; je to strach, co tě žene do útoku proti nepříteli; a je to strach, co tě nutí dělat to, co děláš, abys přežil.“ Pohlédl na Dannyho. „Mít strach je dobré. Každý, kdo ti tvrdí, že se nikdy nebál, je lhář.“

Danny se vrátil zpět ke svému batohu a pokračoval v balení jídla do fólie. Ale potřeboval se zeptat ještě na jednu věc.

„Kolik lidí jsi už zabil?“

„No nazdar, tak ty si nedáš pokoj, co?“ vybuchl Fergus. „Hele, tohle je… soukromá věc… je to osobní. Něco, s čím musím žít a o čem nechci s nikým mluvit, dokonce ani s tebou ne.“

„Ale jak se vyrovnáváš s tím, když vidíš, jak někdo umírá?“ nedal se Danny. „Jen se to snažím pochopit.“

„Prostě se s tím vyrovnáš,“ odpověděl Fergus a sbalil náhradní výstroj a šatstvo. „Nemáš na výběr. Prostě se s tím vyrovnáš.“

Schoval přebytečné věci za hromadu cihel a suti. „Vezmeme si do příručních tlumoků jen to, co potřebujeme.

Můžeme si to vyzvednout později, ale beru zbytek peněz pro případ, kdyby někdo zjistil, že jsme si tu udělali skrýš. A teď už pojďme.“

Když se blížili k příjezdové cestě k Meacherovu domu, byli oba stále ještě promočení až na kost. Dannymu se deštěm nasáklé džíny lepily ke stehnům; kůži měl promrzlou a vlhkou. Ještě ve stodole se chtěl zeptat, proč se nepřevlečou do suchého, ale rozhodl se raději držet jazyk za zuby. Věděl, že se to stejně brzy dozví.

Dům nebyl z cesty vidět. Úzký, stromy lemovaný příjezd se stáčel pryč od silnice a hustý živý plot chránil pozemek před všetečnými zraky. Fergus s Dannym se vyhnuli cestě a postupovali o kus dál rovnoběžně s ní.

Plukovník neměl žádné bezprostřední sousedy a asi po stovce metrů Fergus usoudil, že by měli nejspíš využít ochrany křoví a dojít k domu ze strany. Přešli přes travnatou mez a úzkou škarpu a začali se prodírat ostružiním a bodláky. Každý krok znamenal ještě větší promočení, jak se na ně snášely spršky z větví. Danny se pousmál. Teď už věděl, proč si nevzali suché šaty.

Fergus chtěl provést recce cíle v okruhu tři sta šedesáti stupňů a najít nejlepší místo s výhledem na průčelí domu.

Ale jak pronikli obzvlášť hustým křovím a poprvé zahlédl dům a část zahrady, zjistil, že se vyskytl problém.

Velký dům z červených cihel s dvojím průčelím a okolní opečované zahrady byly obehnány kolem dokola buď vysokou cihlovou zdí, anebo jeden a půl metru vysokým drátěným plotem tam, kde se zeď rozpadla. Plot tu zjevně stál už celé roky, protože jím až nahoru prorůstal silný břečťan a popínavé růže. Neexistoval způsob, jak by mohli mít výhled na celý dům, aniž by přitom pronikli až do zahrady.

Fergus zašeptal Dannymu: „Až se přiblížíme k cíli, nemůžeme si dovolit žádná nedorozumění, proto použijeme k označení stran domu barvy. Díky tomu, ať už ho uvidíš z kterékoli strany, barvy zůstávají stejné. Průčelí je vždy bílé a zadní část černá. Pravá strana, když se díváš zepředu, je odteď červená a levá strana bude zelená. Chápeš?“

Danny přikývl.

Plížili se podél plotu směrem k červené straně domu.

Dosáhli místa, kde řada stále zelených křovisek plot na jeho druhé straně při pohledu z domu zakrývala.

„Tady pronikneme dovnitř,“ zašeptal Fergus a vytáhl z tlumoku štípací kleště. „To křoví nám poskytne dobrý úkryt.

Není to dokonalé – díru v plotě jistě objeví, až budeme na OP – ale musíme to zkusit.“

„Nemůžeme ten plot prostě přelézt?“

„Ty ano, ale já s tou nohou bych se přes něj nedostal. A nadělali bychom příliš hluku.“

Fergus vyndal kus zelené látky, kterou se podkládají štěrkové cestičky, aby na nich nic nerostlo. Ukázal Dannymu, ať ji obalí kolem drátů u země, takže když je pak přeštípával kleštěmi, cvakot drcené oceli nebyl skoro slyšet. Když skončil se stříháním, vstal, roztáhl dráty a vytvořil průlez ve tvaru V. Jak se drátěný plot ohýbal, snesla se na ně sprška z deštěm nasáklých listů a oba schytali další příděl vody.

Fergus pak podržel přeštípnutý díl plotu a poručil Dannymu, aby se i s výstrojí proplížil průlezem. Poté Danny stáhl uvolněné kusy drátů na svou stranu a Fergus prolezl za ním.

Vrátili rozstřižené chlopně na jejich místo a nechali je nezabezpečené pro případ rychlého ústupu. Byli připraveni postupovat blíž k domu, ale Fergus vydal ještě poslední instrukci: „Provedeme to dávkama.“

„Cože?“

„Po etapách. A budeme se plížit – to pořád ještě zvládnu.

Drž se mě jako klíště. Platí?“

Plazili se po břiše zpět podél linie křoví; Danny těsně následoval Ferguse, přesně jak mu řekl. Ten vždy po pár metrech zastavil v úkrytu za keřem, rozhlédl se a dvě tři minuty naslouchal, než se rozhodl, kam pokračovat dál.

Po několika takových dávkách plížení se jim poprvé otevřel výhled na celé průčelí domu a na zeď okolo červené strany.

Pravou stranu budovy pokrýval mech, vysoká zeď vypadala ještě starší než ta přední. Nacházely se v ní dřevěné dveře, které zřejmě vedly do zadní zahrady.

Fergus přikázal Dannymu, aby zůstal u výstroje, a odplížil se dál vlevo. Po pár metrech dohlédl i na štěrkový příjezd a na malý nissan, který parkoval před domem. Usoudil, že se jedná o vůz paní Meacherové. Možná plukovník ani není doma.

Pak Fergus uviděl to, co hledal: obrovský, hustý keř vyrůstající z trávníku asi třicet metrů od čela domu. Doplazil se k jeho od domu odvrácené straně a prozkoumal výhled. Zorné pole bylo skvělé – snadno viděl celou bílou stranu včetně velkých vstupních dveří a měl také dobrý výhled na červenou stranu až k zadní zahradní zdi, která stínila pohled dál.

Bylo to perfektní stanoviště OP, ale než mohl Fergus přivolat Dannyho, zaslechl zprava nějaký zvuk. Znehybněl, neviděl, co se tam děje, protože mu výhled stínilo křoví.

Ale Danny viděl. Dveře ve zdi se skřípavě otevřely a prošel jimi nějaký starý muž v placaté čepici a gumácích. Tlačil dřevěný trakař, který vypadal ještě letitější, než byl on sám.

Trakař byl naložený odřezky zeleně, určenými nejspíš jako humus někde v přední zahradě. Ale ne hned. Námaha při protlačení vozíku branou se zdála na staříka až příliš velká.

Zaparkoval trakař u zdi a opatrně a namáhavě se narovnal, držel se přitom za záda; pak se obrátil, prošel zpět do zahrady a zavřel za sebou vrátka.

Danny dal signál Fergusovi, že je vzduch čistý, a starý voják ho přivolal k sobě.

„Nikdy se nevydávej před svoje OP, protože to je oblast, kam už vidí nepřítel,“ poučil Fergus Dannyho, když se hoch doplížil k němu do křoví. Pokynul Dannymu, aby se podíval, kudy se sem připlazili. „A v den, jako je dnešní, by nás měli jako na dlani.“

Jejich stopy v mokré trávě přímo svítily. „Proto vždycky musíš myslet na trasu, kterou si zvolíš, a držet se za OP.“

Jak teda uvidíme skrz tohle křoví, když musíme zůstat za ním?“

„Nemusíme vidět skrz, stačí když budeme uvnitř.“

Za dvacet minut se už skutečně ocitli v nitru houští a měli na dům jasný výhled. Štípacími kleštěmi Fergus vystříhal u země do křoví malou dutinu s průměrem asi půl metru.

Uťaté větvičky dával za sebe a pak vysvětlil Dannymu, jak z nich uplést poklop.

Zatímco Danny pracoval, Fergus se prostříhal až do středu, opatrně odstranil těsně nad zemí střed starého houští a uštípané větve zastrkával do houští po stranách, čímž se jejich úkryt stal ještě neproniknutelnějším, a postupně tak vytvářel jakousi jeskyni.

Když skončil, vlezli spolu dovnitř a vtáhli za sebou i výstroj. Poklop byl hotový a připravený je uzavřít. Danny svázal větve zahradním drátem. Celé to vypadalo jako pohanský věnec s metr dlouhými kusy drátů visícími ze středu. Fergus zatáhl za dráty a poklop hladce zakryl otvor v křovisku. Pak posbíral zbylé usekané kusy zeleně a zastrkal je uvnitř kolem nich, takže jejich OP zakryly listy.

„Bez takového krytí by nás mohl zvenku každý zahlédnout skrz větve, zvlášť pokud by zasvitlo slunce,“ řekl. „Naší nejsilnější zbraní není devítimilimetrová pistole, ale nenápadnost.“

„A co hřebíky? Nepoužil jsi je.“

„Ty jsou poslední rezervou pro lezení, udělali bysme si z nich něco jako jumary. Ale jak jsem řekl, lezení už pro mě není.“

Vysvětlil mu, jak vyrobit provizorní jumary, a přitom stále pozorovali průčelí domu.

Po chvíli se dřevěná vrátka ve zdi otevřela a znovu se objevil stařík; tentokrát tlačil letité černé jízdní kolo. Květiny budou muset nejspíš ještě počkat. Opatrně na kolo nasedl a pomalu a nejistě zamířil k příjezdové cestě.

„Alespoň nám ubyla jedna osoba na hlídání,“ zašeptal Fergus, když stařík projížděl pár metrů od nich. Skřípání bicyklu brzy zesláblo, ale téměř okamžitě je nahradil zvuk přijíždějícího auta.

„Možná je to Meacher,“ řekl Danny.

Ale mýlil se. Minul je policejní vůz a dojel na parkoviště před domem.

Vystoupili dva strážníci v uniformách, muž a žena. Došli ke dveřím a zazvonili. Za necelou minutu se dveře otevřely, stála v nich vysoká, vzpřímená, šedovlasá žena.

„Plukovníkova manželka,“ zašeptal Fergus. „Vzpomínám si na ni.“

Paní Meacherová s policisty krátce promluvila a pak je pozvala dovnitř. Odešli do pokoje na červené straně; Fergus s Dannym je zřetelně viděli skrz velké okno. Po pár minutách klesla paní Meacherová do židle s vysokým opěradlem.

Žena v uniformě si přitáhla židli a sedla si k ní. Nevypadalo to na zdvořilostní návštěvu.

31

Tým byl na cestě k Meacherovým. Fran ještě zkontrolovala mapu a při jízdě dávala přes síť rozkazy ostatním.

„Micku, vypadá to jako dlouhá příjezdová cesta. Chci, abys byl aktivátor v místě, kde se napojuje na silnici.

Chci vědět, kdo jede dovnitř a ven.“

„Mick rozumí.“

„Rozumím. Jimmy a Briane, chci, abyste byli aktivátory pro samotný dům. Potřebuju vědět, kdo je tam, než dojede šéf. Rozumíte?“

„Jimmy rozumí.“

„Brian rozumí.“

Všichni čtyři členové týmu se přibližovali k domu různými cestami. Fran se dostala na místo jako první. Zaparkovala svůj VW Pólo na odstavnou plochu u malé říčky poblíž aut několika rodin, které tam krmily kachny.

„Fran beze změn asi sedm set metrů jižně od cíle. Na mostě přes řeku. Zůstávám kompletní.“

Fran věděla, že Jimmy s Brianem jdou na svou pozici pěšky – foxtrot. Mickovi možná také nezbude nic jiného, takže někdo musí zůstat u jejich vozu připravený, kdyby se vyskytly komplikace. Otevřela přihrádku a vyndala rozměklý sendvič se sýrem a cibulí, který si koupila předchozí den u jedné benzinky na cestě do Norfolku. Musela mít nějaký nevinný důvod, proč tu zastavila, proto sešla ke kachnám, ulamovala kousky sendviče a házela jim je do řeky.

Některé z kachen zamířily s kvákáním a pleskotem křídel k ní, ale po pár laxních pokusech o vylovení chlebových kousků se obrátily a odpádlovaly zpět k předchozí nabídce jídla. Možná jen neměly rády cibuli.

Jimmy zaparkoval asi sto metrů od příjezdu na rozbahněné lesní cestě vedoucí do zalesněné oblasti. Byla široká jen tak tak pro jedno vozidlo a do hloubky poznamenaná stopami pneumatik. Tam, kde se vytrácela, kroužila mračna much nad kontejnerem přetékajícím odpadky a svazky plastových lahví. Místo ideální tak pro toulavé psy.

Jimmy se připojil na síť, aby si domluvil RV s Brianem, který zaparkoval poblíž.

„Jimmy foxtrot.“

Když rodiny odjely pryč, Fran se vrátila k autu. Posadila se za volant a dveře nechala otevřené. Několik kachen připlavalo blíž s nadějí, že jim hodí něco chutnějšího než sýr s cibulí. Fran vstoupila do sítě.

„Micku, jsi tam ještě?“

Prodíral se zrovna podrostem naproti ústí příjezdové cesty.

Nebylo to ideální – Fran by dala přednost dvěma autům připraveným zareagovat na jakoukoli situaci – ale jedině tak mohl sloužit jako aktivátor. Nepromokavá kombinéza mu poskytovala určitou ochranu před vlhkou trávou a napadaným listím, ale šlo to těžko. Nakonec získal výhled na příjezdovou cestu.

„Mick je aktivátor na příjezdové cestě. Nevidím až k domu, ale mám výhled na obě strany silnice.“

Jimmy s Brianem si vybrali místo, kde přelezou zeď a dostanou se na zelenou stranu domu. Zeď tam byla vysoká přes tři metry, ale z druhé strany se nad ní skláněly stromy stále s dostatkem listů, aby zakrývaly její horní hranu. Při jejím překonávání budou krytí.

Jimmy se opřel zády o zeď, pokrčil nohy, spojil ruce a zapřel je o stehna. Brian poodstoupil, opřel se nohou o Jimmyho ruce, použil je jako příčku a vyšvihl se na zeď.

Zavěsil se za horní hranu, pak se přitáhl a zahákl se za ni lokty, aby získal pevnou oporu. Jimmy Brianovi zespoda pomáhal a otočil se přitom ke zdi.

Překonat zeď trvalo Brianovi jen pár vteřin. Zůstal k ní nahoře přitisknutý, využil krytu stromů a otočil se tak, že mu nohy visely do zahrady a horní půlí těla se shýbal zpět k Jimmymu. Pak k němu natáhl ruce. Jimmy vyskočil a popadli se za zápěstí jako akrobati. Jimmy se odrážel nohama od zdi, až se ocitl skoro hlavou dolů, než konečně přehodil přes vrchol zdi nohu, pak mu Brian mohl pustit zápěstí a přitáhnout si ho za tělo k sobě.

Tiše seskočili do zahrady, strnuli a naslouchali, přičemž se naládovali na nové prostředí.

„Jimmy a Brian jsou na zahradě. Na zelené straně domu.“

„Rozumím.“

Dvojice se začala plížit vpřed a držela se za živými ploty, přesně stejnými jako na opačné straně zahrady. Zvolili si OP na konci živého plotu. Poskytovalo jim dobrý výhled na průčelí domu, zahradu na opačné straně příjezdu i na dvě zaparkovaná vozidla.

„Jimmy s Brianem jsou aktivátor na dům. Žádné známky života. Dvě vozidla. Stříbrný Nissan Micra, November Papá Charlie šest-čtyři-nula November.

Druhé je policejní hlídkový vůz.“

Jimmy zřetelně viděl vlhký štěrk pod policejním vozem.

„Přijel až po dešti; nissan se nepohnul z místa celou noc.“

Marcie Deverauxová ve Finchamově autě také sledovala hovor na síti přes sluchátko. Předala informaci šéfovi.

Fincham pokrčil rameny. „Místní policie přijela oznámit paní Meacherové zprávu o manželově nehodě. Doufám, že se nejedná o hysterku, chci to mít rychle z krku.“

Na síti se ozval Jimmy.

„Pozor. Pozor. Otevírají se přední dveře… dva policisté jdou ke svému autu. Ve dveřích stojí nejspíš paní Meacherová. Zachází dovnitř, dveře se zavírají. Policisté kompletní… startují… čekejte, nyní mobilní na hlavní.

Právě mizí z,dohledu.“

Deverauxová pozorně naslouchala a současně sledovala mapu v klíně. Byli jen pár mil od nich. „Policie právě odjela z Meacherova domu.“

Fincham přikývl. „Řekněte Fran, že až tým ohlásí čistý vzduch, pojedeme rovnou tam.“

Deverauxová musela počkat, dokud tým nenahlásí, že policie opustila celou oblast. Mick spatřil hlídkový vůz, když dojížděl na konec příjezdové cesty.

„Policejní vůz na hlavní. Čekejte. Čekejte. Fran, jede přímo k tobě.“

Pokračoval ve sledování, dokud vozidlo nezmizelo v dáli.

„Nyní se ztratilo z dohledu.“

Fergus s Dannym sledovali z OP, jak se paní Meacherova vrátila zpět do bočního pokoje, zvedla telefon a vytočila nějaké číslo.

„Co se děje?“ zašeptal Danny.

„Nevím. Ale rád bych věděl, komu může volat.“

Paní Meacherova mluvila asi pět minut. Brzy potom, co odložila sluchátko, se objevil na příjezdové cestě mercedes a zastavil na místě, odkud jen před chvílí odjel policejní vůz.

Vystoupili Fincham s Deverauxovou a došli k předním dveřím.

„To je on,“ vydechl Danny. Jak může vědět, kde jsme?“

„Neví to. Možná přijeli, aby plukovníka před náma varovali.“

Paní Meacherová přišla otevřít. Fincham jí s vážným a ustaraným výrazem potřásl rukou a pak představil Deverauxovou. Paní Meacherová je odvedla do domu a vešli do bočního pokoje.

Na druhé straně zahrady Jimmy s Brianem pokračovali v informacích zbytku týmu o všem, co vidí.

„Všichni tři kompletní v domě. Nyní nejsou vidět.“

Caroline Meacherová byla ze staré školy, manželka armádního důstojníka, narozená a vychovaná, aby přijímala i ty nejhorší zprávy s ledovým klidem vyšších vrstev. Pokud ji překvapil rychlý a nečekaný příjezd Finchama a Deverauxové, nedala nic najevo. Roky úzkého kontaktu s Regimentem ji naučily očekávat neočekávané.

Nabídla jim čaj, který zdvořile odmítli, a Fincham strávil několik dalších minut vyprávěním o tom, jakým skvělým mužem býval její manžel, co všechno vykonal pro svou zemi a jak bude chybět všem, kdo ho znali.

Fincham doslova oplýval šarmem a účastí, ale nezdálo se, že by to na paní Meacherovou udělalo dojem. „Pane Finchame, opravdu jste znal mého manžela osobně?“

Fincham vykouzlil svůj nejvstřícnější úsměv. „Bohužel jedině díky jeho pověsti, paní Meacherová, a pokládám to za osobní ztrátu.“

Deverauxová pocítila silné znechucení. „Mohli bychom pro vás něco udělat, paní Meacherová?“

„Děkuji vám, ale ne. Už jsem zavolala synovi; žije s rodinou nedaleko odtud. To kvůli nim jsme přesídlili do Norfolku. Chtěli jsme se víc vídat s vnoučaty.“ Na chvíli se odmlčela a zvlhly jí oči. „Syn se ženou tu budou do hodiny.“

Fincham pohlédl na Deverauxovou. Chtěl dokončit vyptávání, než se k nim připojí další smuteční hosté.

Fergus musel zjistit, co se odehrává v domě. Začal couvat zpět k otvoru vzadu v křoví. „Potřebuju se dozvědět, o čem spolu mluví. Až budu venku, vrať poklop zpátky na místo.“

„Počkej,“ zarazil ho Danny. „Půjdu já. Jsem rychlejší než ty.“

Fergus zaváhal, nechtělo se mu vystavovat vnuka dalšímu nebezpečí. Ale věděl, že Danny má pravdu. „Buď rychlý, ale ne zbrklý.“

Danny zacouval, opatrně odsunul nohou poklop a vylezl ven. Jak se plazil pryč, Fergus přitáhl poklop zpět a sledoval, jak Danny využívá stop vytlačených do trávy, aby se dostal za linii živého plotu a mohl se přiblížit k oknu.

Vlhkost ze studené mokré trávy stoupala Dannymu po kůži, ale nevěnoval jí pozornost a soustředil se jen na svou cestu pod okno. Dostal se na kraj živého plotu a vyplížil se na otevřený terén, aby se dostal k oknu.

Jimmy s Brianem si ho ihned všimli.

„Pozor, pozor. V zahradě je Danny. V zahradě je Danny.“

Když Deverauxová zaslechla ta slova ze sluchátka, jen vytřeštila oči. Fincham opatrně zpovídal paní Meacherovou a neměl nejmenší tušení, co se děje venku.

Při prvním „Pozor“ Fran zabouchla dveře auta a nastartovala. Kachny se rozkvákaly, rozptýlily a vzlétly, když se pólo rozjelo k domu. Fran stiskla tlačítko na řadicí páce.

„Rozumím. Marcie, co máme dělat? Nechat ho být, sebrat anebo zabít?“

Odpověď nepřišla hned. Fran věděla, že Deverauxová nemůže mluvit, dokud je v jedné místnosti s paní Meacherovou.

„Marcie, použij systém kliknutí. Opakuji: nechat být, sebrat anebo zabít?“

32

Norfolk pro Eddieho Moyese ztratil svůj půvab, i když se už cítil trochu lépe. Pomohly mu dvě kávy, a dokonce do sebe vpravil i sendvič s garnáty, jen aby se mu usadil žaludek. Ale celého Blakeney měl po krk, měl po krk jeho lodí i mořského vzduchu. Osobně nikdy nechápal přitažlivost života u moře; rád cítil pod nohama pevnou zemi.

Přišel čas pustit se do práce. Meacher teď už bude se ženou doma. Eddie mu poskytl spoustu času, aby se vydýchal.

Vydal se ke své modré zrezivělé fordce; ta stará rachotina dokázala zázrak, když s ním dojela až do Norfolku. Eddie se těšil na návrat do Londýna. Večer napíše reportáž a zítra zahájí vyjednávání s bulvárními plátky.

Otevřel uskřípané dveře a nasoukal zavalité tělo za volant.

Uvědomil si, že odfukuje a trochu sípe, rozhodl se, že konečně začne držet tu dietu. Atkinsovu dietu – při ní se smí jíst tolik smaženého, kolik člověk chce – zní to zajímavě.

Zítra, s ní začne; poté, co prodá svou reportáž, mu na ni zbude ještě dost času.

Vůz se na třetí pokus kašlavě probral k životu, Eddie naposledy pohlédl na pobřeží a vyrazil.

Vypůjčené auto předjel mohutně dýmající obří náklaďák.

Elena deprimovaně vzdychla; otec řídil jako ponocný.

Tímhle tempem jim cesta do Norfolku potrvá mnoho hodin.

„Táto, nemohl bys jet trochu rychleji?“

„Rychleji? Ale jistě, miláčku,“ zaculil se Joey. „Jen jsem se kochal výhledem a těmi nádhernými britskými silnicemi.

Řidiči jsou tu mnohem ohleduplnější. Tam u mě myslí každý jen na sebe.“

Joey přišlápl plyn. Jen maličko. Cítil se skvěle. Takový menší výlet na venkov mu rozhodně neuškodí. Dcera slíbila, že od ní dostane část jejích peněz, a přestože se ještě nedomluvili na konkrétní částce, nepochyboval, že ji přemluví ke štědrosti. Koneckonců jí přece velkoryse pomáhá.

„Takže ten přítel – Danny? – je tvůj kluk?“

„Jen přítel, tati, nejlepší přítel.“

„Aha,“ zabručel Joey a pokýval hlavou. „Musí být ve velkém průšvihu, když jedeme takovou dálku, abychom mu pomohli.“

„Taky že je, tati,“ odpověděla tiše Elena. „V obrovském průšvihu.“

33

Deverauxová klikla dvakrát pro „sebrat“. Byla to její jediná možnost. Rozkaz zněl jasně: seberte Dannyho.

Jimmy s Brianem se přestali skrývat, přeběhli přes trávník a s křupáním se rozběhli po štěrkovém příjezdu. Danny se jim ztratil z dohledu, jak zmizel na červené straně domu, ale přesně věděli, kde ho najdou.

Hned jak zaslechl hluk, se Fergus otočil a spatřil je. Rozhodl se okamžitě. Musí zachránit Dannyho.

Odkopl poklop pryč, popadl výstroj a prodral se ven z křoví; přitom dělal co nejvíc hluku. Vstal a ujistil se, že ho Jimmy s Brianem zahlédli. Pak se co nejrychleji rozběhl dolů po cestě.

Oba agenti okamžitě změnili směr a ze všech sil vyrazili za Fergusem.

„Máme Wattse na příjezdové cestě! Watts je na cestě! Míří k tobě, Micku.“

Mick již přebíhal silnici a skočil do křoví těsně vedle cesty.

Oběma rukama svíral pistoli a číhal, až uslyší kroky uprchlíka na štěrku. Na další setkání s Wattsem se přímo těšil.

Danny se právě doplížil až pod okno, když zaslechl výkřiky, a pak uviděl, jak Fergus kulhavě běží pryč po příjezdové cestě a stíhají ho dva muži. Všiml si i pistolí, které svírali. Danny instinktivně vstal a rozběhl se dědečkovi na pomoc. Ale skoro slyšel, jak na něj Fergus křičí: „Drž se SOP! Běž na ÉRV!“

Podíval se k oknu. Stála za ním nějaká žena a hleděla na něj; žena, která vešla do domu s Finchamem. „Běž,“ zaartikulovala neslyšně. „Uteč!“

Ještě několik vteřin se na něj dívala a pak se k němu obrátila zády. Ale od okna neodešla. Jako by záměrně zakrývala ostatním uvnitř, co se děje venku. Danny se otočil a utíkal.

Ze všech sil.

Muži Ferguse rychle doháněli. Napínal každý sval a každým krokem se mu v noze rozlévala stále větší bolest. Ale každý metr navíc znamenal pár vteřin pro Dannyho.

A pak z křoví vystoupil Mick s pistolí zamířenou na Fergusovu hlavu. „Ani hnout! Odhoď ten batoh a ruce vzhůru!“

Pneumatiky Franina auta zakvílely, jak zastavila na začátku příjezdové cesty, právě ve chvíli, když Jimmy s Brianem srazili Ferguse k zemi. Nechala motor běžet a dveře otevřené, jak vyskočila a sprintovala ke skupince. „Nechte ho!“ zaječela na Jimmyho a Briana. „Najděte toho kluka. No tak! Pohyb!“

Odběhli. Beze slova. Hnali se zpět k domu, zatímco Mick začal kopat Ferguse do břicha. Fergus se nemohl nijak bránit, nezbylo mu než zatnout zuby, napnout tělo a snášet bolest. Ale netrvalo to dlouho.

Fran Micka odstrčila. „Na to bude ještě dost času.“

Mick je kryl s pistolí v ruce, zatímco Fran táhla Ferguse k autu. „Vlez si dozadu a hlídej ho,“ vykřikla na Micka.

„Tvoje auto vyzvedneme později.“

Než Ferguse hodila na zadní sedadlo, párkrát mu ještě udeřila obličejem o kapotu. „Zatracenej hajzle!“

Danny doběhl k plotu, skočil do otvoru a protáhl se na druhou stranu; přitom si roztrhl bundu, která se mu zachytila o plot.

Jimmy s Brianem dorazili k OP, rychle ho obhlédli a pak se vydali po stopách v trávě, směřujících za křoví.

Danny utíkal k silnici a prodíral se mezi trny a bodláčím.

Znovu se zachytil bundou a roztrhl ji, když se osvobozoval, a pak zahlédl přímo před sebou úzkou cestu. Proskočil posledním křovím a skoro upadl, jak se ocitl na asfaltu.

Ozvalo se zaskřípění brzd. Danny zahlédl nalevo záblesk modré barvy, pak do něj narazilo auto a poslalo ho vzduchem zpět do křoví. Ležel tam na zádech, hlava se mu kývala a před očima měl mžitky. Chtěl vstát, ale nohy mu vypověděly poslušnost.

Eddie Moyes rozrazil dveře a vysoukal se zpoza volantu.

„A sakra, sakra, sakra! Neviděl jsem tě, prostě jsi mi vběhl do cesty a –“ Doběhl k tělu na zemi. „Danny! Proboha…“

Dannymu se začala pročišťovat hlava. Otevřel oči a spatřil, jak na něj shlíží tvář zachvácená panikou. „Pomozte mi do auta. Musíme zmizet, rychle – zabijou nás.“

Jimmy s Brianem již byli u plotu, slyšeli zakvílení brzd a křik. Protáhli se otvorem a vystartovali k nim.

Danny se vyhrabal na nohy. Vytrhl se Eddiemu, který ho podpíral, a otevřel dveře spolujezdce. „No tak! Jestli nás dostanou, jsme mrtví!“

Eddie neodporoval. Přeběhl na druhou stranu auta a naskočil dovnitř. Roztřesenou rukou nahmátl startér motor při nárazu zhasl. Otočil klíčkem. Nic.

„No tak!“ zaječel Danny.

Jimmy předběhl Briana. Oba sotva popadali dech, když zaslechli, jak motor na druhý pokus naskočil. Ale byli už hodně blízko.

Eddie zatúroval a zařadil jedničku.

„Opačně,“ zaječel Danny. „Tam, odkud jste přijel.“

Eddie funěl, hekal a začal se na trojku obracet. Motor znovu zhasl a Dannyho to hodilo na palubní desku. „Přestaňte panikařit! Seberte se!“

Jak se k nim Jimmy s Brianem hnali po silnici, auto se se smykem otočilo do protisměru a z výfuku se mu vyvalil hustý černý kouř. Jimmy zahlédl ve vzdalujícím se autě Dannyho, jak se po nich ohlíží.

„V Moyesově autě je Danny! Míří pryč od řeky!“

Když Fran stiskla knoflík na řadicí páce, nabyla její tvář kamenný výraz.

„Fran to ověří.“

Dojela k mostu. Pak šlápla současně na spojku i na brzdu a vůz smykem zastavil v oblaku spálené gumy. Kachny se v hrůze rozletěly na všechny strany a Fran zařadila zpátečku, levou rukou se zahákla za opěradlo spolujezdce a otočila se dozadu. S pravicí na volantu pustila spojku a od pneumatik se znovu zdvihl černý oblak, jak pólo vyrazilo vzad. Pak znovu dupla současně na brzdu i spojku, tentokrát ale otočila volantem nadoraz doprava. Předek vozu ustřelil vlevo, zatímco zadní kola zůstala na svém místě. Když takto otočila vůz o sto osmdesát stupňů, zařadila jedničku a šlápla na plyn.

Pár minut nato už prosvištěla kolem příjezdu k Meacherovu domu, minula Jimmyho a Briana, kteří sprintovali zpět ke svým vozům. Na zadním sedadle póla držel Mick Ferguse v šachu pistolí, jejíž hlaveň mu nacpal do úst. Na závěr skapávala krev z Fergusova rozbitého nosu. Mick se na zajatce usmál. „Zdá se, že brzo dostaneme i kluka, co?“

Fincham s Deverauxovou se rozloučili s paní Meacherovou a nasedli do mercedesu. Fincham nastartoval a uslyšel jemné, uklidňující vrnění motoru. „Zbytečně jste to protahovala, Marcie. Hned bylo jasné, že nic neví.“

„Také jsem to poznala, pane,“ odpověděla Deverauxová.

„Ale v zahradě bylo dost živo. Myslela jsem, že bude lepší, když si toho paní Meacherová nevšimne.“

Fincham se právě chystal zařadit rychlost, ale otočil se a pohlédl na Deverauxovou. Jak živo?“

„Máme Wattse, pane,“ vysvětlila mu nevzrušeně Deverauxová. „Mohu říct Fran, ať ho zavezou do nejbližšího konspiračního objektu?“

Fincham na ni chvíli jen zíral. A pak se usmál.

34

Pečlivě zametená příjezdová cesta lemovaná stromy, elegantní trávníky a zahrada, nejnovější range-rover zaparkovaný u nádherného domu z červených cihel s dvojitým průčelím, to vše bylo velmi působivé. Joey se uvolněně zaklonil v sedadle řidiče v pronajatém autě a souhlasně pokývl. Jestli je tohle místo, kde se nacházejí Elenini přátelé, pak jeho dcera zjevně zdědila mnoho z jeho vlastních ambic.

Šlo o dokonalý příklad mírumilovného života na anglickém venkově. Joey odhadoval, že nejdramatičtější věc, která se kdy odehrála v této zahradě, byla nejspíš partie kroketu s následným čajovým dýchánkem ve stínu jednoho z těch obrovských keřů rozesetých po trávníku.

Elena stála u vstupních dveří, když předtím řekla otci, ať na ni počká v autě. Joeymu to nevadilo; počítal s tím, že jak vlastníci domu zjistí, že se sem trmáceli až z Londýna, aby našli dceřina přítele, pozvou je dovnitř na nějaké „občerstvení“. A pak jim možná i nabídnou, aby zůstali přes noc.

Anglie je přece proslulá dobrými způsoby a pohostinností.

Přední dveře se otevřely, objevil se nějaký mladě vypadající muž a začal mluvit s Elenou. Joey spatřil, že se podíval jeho směrem, a tak se přívětivě usmál, zvedl ruku a přátelsky zamával. Muž ho ignoroval a pokračoval v rozhovoru s Elenou. Joeyho to neodradilo. Věděl, že se muž jenom řídil pravidly správného a slušného chování a čeká, dokud si nebudou náležitě představeni.

Joey měl částečně pravdu. Ten muž sice byl dobře vychovaný, ale žádná příležitost k představení se nenaskytla.

„Bohužel nemám ponětí, o čem to mluvíte,“ řekl Eleně.

„Jediní lidé, kteří sem dnes přišli, tu byli… tu byli oficiální. A navštívila nás také policie.“

Elena cítila, jak se jí v hrudi rozbušilo srdce. „Cože… policie?“

Muž se zhluboka nadechl a Elena viděla, jak se snaží potlačit slzy. „Můj otec včera v noci zemřel, nehoda na moři. Takže jestli mě omluvíte, musím se vrátit k matce. Doufám, že svého přítele najdete, ale obávám se, že vám nemohu pomoci.“

„Aha… promiňte,“ bylo jediné, nač se Elena zmohla.

Muž jen pokývl a zavřel dveře. Elena se otočila a pomalu se vrátila k autu. Meacher je mrtvý. Nehoda na moři.

Nemůže jít jen o shodu okolností. Zabili ho. Museli. Dřív, než se k němu mohli dostat Fergus s Dannym. Ale co se stalo s nimi? Kde jsou? Elena mohla jen doufat, že když uviděli v domě policii, rychle zmizeli.

„Co se děje, zlatíčko?“ zeptal se jí otec, když si zapínala bezpečnostní pás. „Nezůstaneme tu na čaj?“

„Ne, tati,“ odpověděla tiše Elena. „Danny tu není a teď už sem nepřijde.“

„Copak nám ani nenabídnou čaj? Kam se poděla anglická pohostinnost?“

Joey nastartoval. „Takže co teď?“

„Musíme si tu najít nějaký nocleh. Možná se s ním dokážu ráno spojit přes internet.“

Joey si povzdychl. Na konci příjezdové cesty zahnul vpravo na úzkou silnici. Auto přejelo krátký most přes řeku a za pár minut projeli kolem opuštěné stodoly z kamenů a cihel, stojící opodál.

„Kde jseš, Danny?“ zašeptala Elena.

Danny se ukrýval právě v té stodole; opíral se zády o zeď, vyhlížel ven rozbitým oknem a pozoroval, jak kolem projíždí nějaké auto. Netoužil po ničí pozornosti. Vůz jel dál. Nezastavil. Nikdo z něj nevyskočil, aby prozkoumal jejich útočiště.

Danny se skrýval na ERV už tři hodiny a byl rozhodnutý tu zůstat přesně podle instrukcí ještě další tři. Věděl, jak malá existuje šance, že by jeho dědeček unikl, ale hodlal dodržet SOP. Byl potlučený a poškrábaný, všechno ho bolelo, ale nevšímal si toho. Věděl, že to zase přejde.

Nějak, čistě jen díky štěstí a ne řidičskému umění Eddieho, se jim podařilo setřást pronásledovatele. Na první křižovatce Danny vykřikl: „Vlevo!“ Pár minut nato tam smykem zastavila Fran a musela se rozhodovat s šancí půl na půl; zahnula vpravo. Byla to osudná chyba a poskytla Eddiemu a Dannymu potřebný čas, aby prokličkovali krajinou a posléze dojeli k ERV.

Ukryli auto, aby nebylo ze silnice vidět, a pak vysíleně doklopýtali do stodoly.

Z Eddieho se stala naprostá troska. Třásl se, potil, přecházel sem a tam a stále opakoval, že se musí obrátit na policii, aby je ochránila.

Danny mu nakonec řekl, že jestli chce zůstat naživu, ať si raději sedne a zmlkne.

„Nepoučuj mě, co mám dělat!“ zaječel Eddie. „Před chvílí jsi mě málem zabil! Jsem jenom reportér, tohle se mě netýká.“

„To jsem vám říkal hned na začátku,“ pronesl chladně Danny. „Ale teď už jste do toho namočený, Eddie, a věřte mi, že na policii rozhodně nemůžeme. Můj děda vypracoval plán a my se ho musíme držet. Počkáme tu na něj šest hodin.

Když se neukáže, všechno vám povím.“

„Šest hodin,“ zasténal Eddie a rozhlédl se po zpustlém stavení, „ale –“

„Nemáte na výběr,“ přerušil ho Danny. „Věřte mi, jestli teď odejdete, jste mrtvej.“

Konspirační objekt připomínal betonový ostrov obklopený ze všech stran jednolitým drátěným plotem vysokým sedm metrů. Okolo se rozevíral otevřený prostor zarostlý kapradím, byl vybavený odvodňovacími příkopy a táhl se všemi směry zhruba osm set metrů; horizont kolem dokola stínila temná hradba Thetfordského lesa.

Objekt se nacházel ve výcvikovém prostoru MoD, ale dovnitř nikdy nevkročil žádný vojín a nebyl zaznačen na žádné mapě. Dojelo se k němu po bahnité odbočce z hlavní cesty výcvikového prostoru. Odbočka nejdříve zahýbala vlevo, vedla skrz les, a teprve potom ústila na otevřené prostranství, kde se objevil první z důrazných varovných nápisů: VSTUP ZAKÁZÁN. VLASTNICTVÍ MOD. NEBEZPEČNÁ BUDOVA.

Osm set metrů dál rozpukanou betonovou cestu přehrazovala impozantní dvojitá brána do objektu. Byla vysoká jako okolní plot. Další cedule na bráně a na oplocení po obou stranách měly odradit nežádoucí návštěvníky. Stálo na nich: POZOR. NESTABILNÍ BUDOVA – NEVSTUPOVAT.

Stavba byla kolem dokola zapuštěna do betonu. Z puklin se tu a tam drala tráva. Podél pravé strany budovy se táhl odvodňovací příkop a mizel za oplocením. Přetínal otevřený prostor a končil někde v lese.

Samotný objekt spočíval uprostřed ostrova z betonu.

Všechna okna dvoupatrové budovy kryly stejné masivní ocelové mříže. Do budovy vedly jediné dveře, a to uprostřed čelní strany. Za hlavní budovou vpravo se nacházel velký plechový tunel Nissenova krytu pro vozidla.

Ocelové dveře se otevřely a objevila se Marcie Deverauxová, nad hlavou jí přeletěla dvojice amerických stíhaček chystajících se k přistání na základně v Lakenheathu.

Deverauxová zavřela dveře a několik minut jen ztěžka oddychovala. Pak přešla k Nissenovu krytu a ujistila se, že na ni není z žádného okna vidět. Vytáhla mobil, znovu se přesvědčila, že ji nikdo nepozoruje, a namačkala číslo. Odpověď přišla téměř okamžitě.

Deverauxová tiše spustila: „Fincham nesnáší pohled na krev, proto byli u prvního Wattsova výslechu jen Fran a Mick.

Ještě nepromluvil, pane. Je škoda, že ho dopadli v tak rané části operace.“

Nad hlavou jí přelétl další pár stíhaček a Deverauxová čekala, dokud zvuk motorů neodumřel v dálce. „Ne, zatím jsem ho neviděla, ale Fincham si s ním chce ještě narychlo promluvit, musí se vrátit do Londýna na večerní recepci v Parlamentu. Je stejně jako my rozhodnutý zjistit za každou cenu, kdo mimo Firmu ještě ví, že Watts působil jako K. Ale jestli Watts nepromluví, nejsem si jistá, jak dlouho ho dokážu udržet naživu, pane; alespoň aniž bych se prozradila.“

Jak naslouchala hlasu na druhém konci linky, opět kontrolovala okna a dveře. Pak přikývla. „Ano, pane, to je i můj názor. V téhle fázi to stojí za pokus.“

Deverauxová ukončila hovor a pak z kapsy saka vytáhla proužek papíru. Bylo na něm číslo mobilního telefonu.

Šest hodin už téměř uběhlo. Danny byl venku před stodolou a Eddie listoval svým zápisníkem, když se mu najednou rozezněl telefon. Na displeji se neobjevilo žádné číslo; Eddie, aniž by uvažoval, hovor přijal.

„Pane Moyesi, nic neříkejte, jen poslouchejte a zapisujte to. Máte u sebe pero?“

„Cože? Kdo je to?“

„Povídám, abyste nic neříkal. Jste připravený?“

Eddie rychle zatápal v kapse pláště po tužce. „Jo, jsem připravenej, ale?“

„Ferguse Wattse drží poblíž Thetfordu. Atlas vojenských map, mapa sto čtyřicet čtyři. Souřadnice osm dva pět, osm dva pět. Zopakuju vám to ještě jednou, pane Moyesi, napište si to.“

Eddie si honem poznamenal mapu a souřadnice, které mu žena znovu nadiktovala.

„Přečtěte mi to, pane Moyesi.“

„Atlas vojenských map, mapa sto čtyřicet čtyři. Souřadnice osm dva pět, osm dva pět.“

„Správně. Není pravděpodobné, že by se Watts dožil zítřejšího rána, pane Moyesi. Chápete, že nejde o policejní záležitost, že?“

„Ano, chápu,“ říkal právě Eddie, když dovnitř vešel Danny.

„Eddie, ne. Hned to přerušte! Ukončete to!“

Ale volající zavěsila dřív, než Eddie stačil oddálit telefon od ucha.

„Byla to nějaká žena. Prozradila mi, kde držej tvýho dědečka. Řekla, že ráno už bude nejspíš mrtvej. A teď chci znát odpovědi na pár otázek, Danny. Proč ho chtějí zabít a co se to k čertu vlastně děje?“

Danny se podíval na hodinky. Šest hodin právě uběhlo.

„Posaďte se, Eddie. Řeknu vám to.“

A Danny mu všechno vyprávěl, přesně jak mu nařídil Fergus. O jeho skutečné úloze v Kolumbii, o Finchamově zradě a také o tom, co se stalo od jeho prvního setkání s Finchamem u vojenské přijímací komise. Eddie poslouchal, nejprve s nedůvěrou, ale postupně si uvědomoval, že všechno dává až příliš dobrý smysl, než aby se jednalo o lež. Všechny chybějící části skládanky konečně zapadly na své místo.

„Je to bomba,“ zamumlal pro sebe a už viděl palcové titulky a podtitulky se svým jménem a nápisem světová exkluzivita na úvodní stránce The Sun. Anebo The Mirror – na tom nezáleželo. „Drogy, smrt, tajná služba, korupce na nejvyšších místech. Za tohle nejenže dostanu pevný místo, ale rovnou nějakou cenu.“

„Jo, ale ještě ne, Eddie. Nejdřív musíme dostat dědu ven.“

„Cože? Zbláznil ses? Ten hovor byla past. Nemůžou nás najít, tak použili tvýho dědečka jako návnadu. Jestli tam pojedeme, zabijou nás všechny.“

„Ne,“ namítl Danny naléhavě. „Ten hovor musel být od té ženy, která mě viděla u Meacherů. Řekla mi, ať uteču.

Pomohla mi tehdy, myslím, že se nám snaží pomáhat i teď.“

„Myslíš? Tak ty myslíš? Chceš, abych zase riskoval život, protože si myslíš, že se nám někdo pokouší pomáhat? Možná vypadám jako blbec, Danny, ale nejsem totální idiot. Pojď, sedneme do auta a vrátíme se do Londýna, než nás dostanou.“

„Kdyby chtěli, mohli nás mít už před pár hodinama.“

Jo? A jak?“

Danny ukázal na mobil, který Eddie stále ještě svíral v ruce. „Mělo mě to napadnout už dávno. Dokážou nás lokalizovat s tolerancí několika metrů – udělal jsem totéž, abych vystopoval dědu. Koukněte, Eddie, když mi pomůžete zachránit Ferguse, budete mít ještě mnohem lepší příběh.“

„Jsi statečný kluk, Danny,“ řekl Eddie a zavrtěl hlavou.

„Ale já nejsem žádný hrdina. Jsem zbabělec, synku, a vždycky jsem byl.“

Danny si povzdychl. „Zavezete mě aspoň do Thetfordu, abych byl co nejblíž?“

Eddie zapátral v kapse pláště po klíčcích. „Jo, odvezu tě do Thetfordu. Stejně to mám při cestě.“

„A můžu použít váš mobil? Potřebuju zavolat jedné kamarádce.“

35

Konspirační kryt vypadal zvenku zpustle, uvnitř však byla budova vybavena sice spartánsky, ale čistě. Betonové podlahy, zdi i stropy nesly bílý nátěr. Schody od hlavních dveří vedly nahoru do dvou výslechových místností skrývajících se za ocelovými dveřmi po obou stranách nad schodištěm.

Samy výslechové místnosti byly holé a prázdné až na pár židlí, stůl a dřevěnou pryčnu. V jednom rohu se nacházel otevřený záchod.

Budovu nenavrhli čistě jen jako bezpečné místo k výslechům, mohlo posloužit i jako FOB. Tvrdý beton kolem ní a dostatek volného prostoru pro přistání helikoptéry znamenaly, že se v případě teroristického útoku někde v oblasti dá objekt využít i jako základna pro zvláštní jednotky.

Budovu i okolí střežil pokročilý bezpečnostní systém. Na lesní příjezdové cestě se skrývala ve stometrových rozestupech UGS. Jejich poplašné senzory se daly nastavit na vozidla anebo na lidi. Ty místní byly nastaveny na vozidla; při citlivější kalibraci by je snadno mohla spustit i lesní zvěř.

Další USG nainstalovali v padesátimetrových rozestupech v příkopu táhnoucím se podél stavby. Ta byla nastavena na lidi; žádný jelen by nešel příkopem tak dlouho, jedině někdo využívající drenáž jako úkryt k tomu, aby se dostal blíž k budově.

Připojení USG bylo také zahrabáno v zemi a vedlo k monitorovacímu systému v přízemí v místnosti nalevo od vchodu. Nacházelo se tam ještě další vybavení – dřez, konvice, přenosné elektrické teploměry, elektrický studentský vařič a skládací lůžka. Protější místnost ukrývala další složená lůžka a sprchu s toaletou.

Franin tým byl právě zde. Jimmy připravoval jídlo z instantních nudlí, krajíců chleba, levné, natenko nakrájené šunky a také s musli tyčinkami coby dezertem.

Fincham s Deverauxovou byli v protější místnosti.

Jimmy právě zaléval nudle vařící vodou, když se dveře otevřely a objevil se Fincham a Deverauxová.

„Bašta je hotová, pane,“ oznámil mu Jimmy. „Opravdu nemáte chuť? Obvykle do toho přidáváme ještě kus masoxu a taky trochu nakládaný zeleniny, aby to získalo ten správnej šmak.“

Fincham se marně pokusil zamaskovat výraz znechucení.

„Díky, ale ne. Najím se až v Londýně.“

„Ale určitě vám nenaservírují takovouhle dobrotu, pane.“

Fran s Mickem seděli na skládacích lůžkách. Kradmo se na sebe usmáli. Dobře věděli, jak nesvůj se jejich šéf cítí v polních podmínkách, a Fran neodolala, aby si také nepřisadila.

„Ve vedlejší místnosti jsou další skládací lůžka, pane. Nemusíte pospíchat, klidně tu můžete přespat s náma.“

Fincham její návrh nekomentoval. „Chci se hned podívat na Wattse. Briane, vezmi tam trochu toho… jídla. Nechceme našeho hosta vyhladovět k smrti.“

Brian popadl jednu misku s nudlemi a následoval Finchama po schodišti nahoru; když míjel Deverauxovou, mrkl na ni.

Fergus byl v pokoji nalevo od schodiště. Mick s Fran si jeho výslech skutečně užili a na starého vojáka nebyl pěkný pohled. Tvář měl napuchlou a celou krvavou. Krev, která mu nezaschla ve strništi vousů, stekla na tričko a byla i na zemi.

Rty měl rozevřené a z nosu mu stékala čerstvá krev přímo do úst. Oči mu zakrýval pás plastu na fotografické zatemnění a byl bosý. Zápěstí měl stažená plastovými manžetami připevněnými ke kavalci a tam, kde se pouta zařezávala do kůže, mu ruce otekly.

Fergus slyšel kroky na schodech a klíč otáčející se v zámku, pak se dveře otevřely. Cítil, jak mu někdo stahuje nohy k tělu a připevňuje plastovými pouty k pryčně. Teprve pak mu Brian uvolnil ruce a strhl pás zakrývající oči. Fergus sebou trhl, pak pevně stiskl víčka k sobě; světlo zářivek ho oslepovalo.

Dveře se zavřely a Fergus uslyšel kroky ztrácející se po schodech dolů. Pomalu otevřel oči. Jak si postupně zvykaly na světlo, vyvstala metr od něj nějaká postava sedící na židli.

Fergus s Finchamem se ocitli poprvé po mnoha letech opět tváří v tvář.

„Dlouho jsme se neviděli,“ konstatoval tiše Fincham.

Řeč působila Fergusovi bolest. „Ne dost dlouho.“

Fincham pokynul ke kouřící misce s nudlemi, která stála na zemi vedle Ferguse. „Kolegové mě ujistili, že je to jedlé.“

Fergus tu taktiku dobře znal. Fincham je pánem situace, nenuceně sedí na židli a mlčky bude sledovat, jak se on na zemi bude rukama potupně patlat v jídle. Celé to mělo jen posílit jeho pocit zoufalství a ponížení. Ale na tom teď nesešlo. Přes veškeré bití měl hlad a věděl, že musí jíst a uchovat si sílu, pokud si chce udržet vůbec nějakou šanci na záchranu.

Fergus přemáhal bolest, když se mu do rozbitých rtů dostalo ostré koření, a snažil se zhltat jídlo co nejrychleji pro případ, že by se mu ho Fincham rozhodl vykopnout z ruky a pokračovat ve výslechu. Fincham ale jen mlčky sledoval, jak Fergus naklonil misku ke rtům, aby mu i poslední kapka stekla do hrdla.

Pak se Fincham v židli předklonil. „Zeptám se vás jen jednou. Kdo ještě věděl, že jste pracoval jako K?“

„I kdybych to věděl, neřekl bych vám to,“ odpověděl Fergus ještě s plnou pusou. Přinutil se i k úsměvu. „Možná jich je víc. Zjistěte si to sám, Finchame, co myslíte, že jsem všechny ty roky dělal?“

Místnost páchla močí a zatuchlinou. Fincham vstal a přešel k oknu. Kovová okenice se otevřela jen na pár centimetrů, než narazila na ocelové pletivo vsazené zvenčí. Ale Fincham potřeboval každý lok čerstvého vzduchu. Zápach krve mu vadil stejně jako pohled na ni. Zahleděl se přes pletivo k lesu.

„Zemřete, Wattsi, uvědomujete si to, že?“

Když Fergus neodpověděl, Fincham pokračoval, aniž by se na něj ohlédl. „Mohl jsem vás dát zabít pochopitelně už v Kolumbii, ale když jste překazil mou malou operaci, těšilo mě pomyšlení, jak hnijete v tamní špíně. Nečekal jsem, že utečete. Byla to ode mě nedbalost.“

„Nemáte dost odvahy, abyste mě zabil sám, Finchame,“ řekl Fergus a vyplivl krev a pár nudlí. „Ale než to udělají ty vaše trénovaný opice, postarám se o to, že se všichni dozvědí, co jste doopravdy dělal v Kolumbii.“

Fincham se zhluboka nadechl čerstvého vzduchu, otočil se od okna a vrátil se zpět na židli. „Poslední zoufalé výlevy muže, který ví, že zemře, a řekne cokoli, jen aby si zachránil život. Šetřte si dech, Wattsi, už vám ho moc nezbývá. Ale chci vám dát ještě šanci.“

Viděl, jak na něj Fergus zamžoural přes rozbitá a napuchlá víčka. „Kdepak, Wattsi, žádná šance, jak přežít, teď už je vaše smrt nevyhnutelná. Ne, dám vám jinou šanci – nebudete se muset dívat, jak umírá váš vnuk.“

Fergus ucítil, jak se mu zježily chlupy na šíji. „Vy jste vážně zlej a sadistickej hajzl, Finchame. Ale Dannyho nenajdete, je už dávno pryč.“

„Ale to víte, že ho najdu,“ ujistil ho chladně Fincham.

„Zítra nebo pozítří. A musí být také zlikvidován. Jenže když mi řeknete, co chci vědět, nebudete se na to dívat, Wattsi.“

Vstal. „Přemýšlejte o tom. Věděl to Meacher, ten už nepředstavuje problém. Tak kdo ještě?“

Když se Fincham nedočkal odpovědi, pohlédl na hodinky.

„Čekají mě v Parlamentu na recepci. Dobrou noc, Wattsi. Jsem si jistý, že se mí přátelé o vás dobře postarají.“

Odešel bez ohlédnutí. Za pár minut se ozvalo vrnění mercedesu a Fincham odjel z objektu.

Fergus ještě uslyšel zarachocení zavírané brány. Pohlédl k oknu a zoufale si přál, aby se jeho vnuk opravdu řídil jeho rozkazy.

36

„Kde přesně jseš?“

„Na místě jménem Sheringham, není to od vás daleko.“

Elena s Joeym se ubytovali v místním hotelu a právě se procházeli po přístavu, když Danny zavolal na Elenin mobil.

Jak Elena stiskla příjem a uslyšela Dannyho „to jsem já“, neubránila se hlasitému výkřiku: „Danny!“

Půlka Sheringhamu se otočila a začala na ni zírat. Elena si uvědomila, že by měla být trochu diskrétnější.

Ještě než jí Danny zavolal, oznámil Eddiemu, že chce zjistit, jestli se jeho kamarádce podařilo nabourat do Finchamova e-mailu. Usuzoval, že mu při záchranné akci přijde vhod jakákoli informace. Co však Eddiemu zatajil, byl fakt, že i přes statečné výroky je téměř bez sebe strachy z toho, co je čeká, a že než se do toho pustí, zoufale potřebuje slyšet Elenin hlas.

Elena jen s krajní námahou krotila vzrušení, když jí vyprávěl, co se stalo v Meacherově domě a v následujících hodinách.

„Víš, že je Meacher mrtvý, nebo ne?“ nedokázala se ubránit, aby mu neskočila do řeči. „Zabili ho dřív, než si s ním stačil promluvit Eddie Moyes nebo tvůj děda.“

Danny se otočil k Eddiemu a sdělil mu novinu. „Meacher je mrtvý. Proto byla nejspíš v jeho domě policie.“

Pak se znovu vrátil k mobilu a Elena mu vysvětlila, co objevila na Internetu a jak přinutila otce, aby ji zavezl do Norfolku a mohla varovat Ferguse a Dannyho.

„Ale bylo už příliš pozdě. Zůstala jsem tady, protože jsem doufala, že se s tebou ráno spojím přes mail.“

„Eleno, musím se pokusit dědu osvobodit.“

„Věděla jsem, že to řekneš. Jdu s tebou.“

„Ne, to nemůžeš.“

„Nehádej se se mnou, Danny. Sám to nezvládneš, a jestli ti nepomůže ten reportér, budeš někoho potřebovat.“

Danny střelil pohledem po Eddiem, který poklepával na hodinky na znamení, že chce co nejdřív vyjet.

„Ale… ale co tvůj táta?“

Joey seděl na lavičce, vypadal naprosto spokojený vyhříváním na odpoledním sluníčku a pokuřováním doutníku.

Elena od něj trochu poodešla a ztišila hlas. „Byla jsem ve spořitelně a vyzvedla mu pět set liber. Je to jen pro začátek zbytek mu budu muset vyzvednout zítra. Řeknu mu, že zůstanu přes noc s tebou a… a s tvým tátou. Bude mu to jedno, alespoň může začít utrácet peníze.“

Danny zaváhal. „A jseš… jseš si jistá? Bude to –“

„Nebezpečný? Jo, s tím počítám. Tak kde se sejdeme?“

„Zeptám se Eddieho. Ale nemohla bys nejdřív udělat pár nákupů?“

„Cože?“

„Možná budeme potřebovat pár věcí.“

Setkali se těsně za Sheringhamem. Joey se s potěšením dcery na noc zbavil, zvlášť když si vyslechl její umnou lež o tom, jak se Danny a jeho „otec“ setkali po dlouhém odloučení – „přesně jako my dva“.

„Vidíš, právě z tohohle jsem měla strach. Danny urazil celou tu dlouhou cestu do Norfolku, a mezitím došla do Foxcroftu zpráva, že tam jeho otec nebude. Ale teď už je všechno v pořádku, konečně se našli.“

„Mhmm, naprosto to chápu, zlatíčko,“ ujistil ji Joey a zapálil si další doutník. „Ale co měla znamenat návštěva tamtoho domu?“

Elena rychle přemýšlela. „To bylo… to bylo místo, kde jsem myslela, že jeho otec žije. On je… on je vikář a zrovna nastoupil na nové farnosti. Ale popletla jsem si adresy.“

„Takže muž v sutaně, co? Pak je to v pořádku, drahoušku.

Nemůžu tě nechat v lepších rukou. Sejdeme se tedy zítra v Londýně a pak –“

„A pak spolu skočíme hned do spořitelny, přesně tak, tati.

„Budu tam.“

Zatímco Elena nakupovala věci, které jí nadiktoval Danny, Joey seděl v autě a přemýšlel o nejrůznějších způsobech, jak rozházet pět set liber, které ho pálily v kapse.

Brzy nato se setkali s Dannym a Eddiem na odstavné ploše u silnice. Joey zaparkoval pronajatý vůz a došel s Elenou ke staré fordce.

„Dobrý večer, reverende,“ zahlaholil Joey a napřáhl ruku k Eddiemu, který vylézal z auta.

„To je můj otec Joey,“ pospíšila si Elena, když si všimla Eddieho zmateného výrazu. „Vyprávěla jsem mu o vaší nové farnosti, reverende Wattsi.“

„O mojí –“

„Aha, cestujete inkognito, že, pane vikáři?“ uculil se pobaveně Joey.

„Inkog-?“

„Nemáte kolárek,“ poukázal Joey. „Nevadí, já jsem přívrženec moderních přístupů.“ Podíval se na Dannyho, který se tvářil stejně zmateně, a pak se obrátil zpět k Eddiemu. „Jsem rád, že jste si s hochem urovnali vztahy, reverende, stejně jako já a moje drahá Elenka. Dojímá mě, jak jste si podobní.

Ten hoch je úplným vaším otiskem.“

„No, raději už pojedeme,“ vpadla mu do řeči rychle Elena.

Přešla k Joeymu, políbila ho a pak kývla na Dannyho, aby nastoupil do auta.

„Tak na shledanou,“ zavolal Eddie a soukal se za volant.

„A, ehm… Bůh vám žehnej.“

„Sláva mu na výsostech,“ zavolal Joey, když se sierra probudila k životu.

Elena ještě zamávala skrz zadní okno, když vyjížděli z odpočívadla, a pak se obrátila k Dannymu a usmála se na něj.

„Na nic se neptej,“ zarazila ho.

37

Byli na cestě. Konečně. Eddie odpočítával míle, které je přibližovaly k cíli, a děsil se sebevražedné záchranné výpravy, zatímco Danny s Elenou seděli na zadních sedadlech a přebalovali Eleniny nákupy do batohů.

Byli oba čilí a vzrušení. Zdálo se, že Elenin příjezd dodal Dannymu novou sebedůvěru a jistotu. Eddie řídil mlčky, zčásti se proklínal za vlastní zbabělost a zčásti uvažoval, že by měl prostě bez zastávky zamířit rovnou do Londýna. Ale věděl, že je to marné. Danny byl tak nadržený na pokus zachránit dědečka, že by nejspíš otevřel dveře a vyskočil za jízdy ven.

Danny dal Eleně dlouhý seznam nákupů, který zahrnoval i dvě prkénka o velikosti dlaně, kladivo a balíček dvanácticentimetrových hřebíků.

Vzal jedno z prkének a začal do něj zatloukat hřebík, Elena ho pozorovala a také Eddie nakukoval do zpětného zrcátka, aby viděl, co z toho bude.

„Když jsi chtěl, abych ti tohle koupila, neptala jsem se, k čemu to chceš,“ ozvala se Elena a zvýšila hlas, aby přehlušila kladivo, „ale, ehm… k čemu to teda je?“

„Sakra!“ zaklel Danny, když minul hlavičku a trefil se kladivem do palce. „Vyrábím něco jako lezecký jumary. Děda mi řekl, jak se to dělá.“

„Lezecký? Danny, možná sis toho nevšiml, ale tohle je Norfolk. Nejsou tu žádný hory.“

Danny ji ignoroval a zatloukl hřebík i do druhého prkénka.

Když oba prošly skrz dřevo a hlavičky měly hladce zatlučené, vyndal svůj nůž Leatherman a otevřel na něm kleště. Zahnul jimi konce hřebíků tak, že vytvořily háky, a tělo hřebíků mezi hákem a prkénkem zůstalo rovné.

Poté vytáhl dva oranžové nylonové pásky, takové, kterými se připevňují věci na střechu auta. Zavázal konec pásků kolem rovných částí hřebíků. Nato vytvořil metrové smyčky, ovázal druhé konce pásků opět kolem hřebíků a zajistil je uzly. Jumary byly hotové.

„Myslím, že se povedly,“ prohlásil Danny a opatrně je přibalil do batohu.

„Když se neosvědčí, můžeš s nima aspoň vzít někoho přes hlavu,“ poznamenala Elena. „Vypadají nebezpečně.“

Hned za Thetfordem zajeli k benzince. Danny řekl Eddiemu, aby zaparkoval kvůli bezpečnostním kamerám mimo čerpací plochu, a pak se vydal do obchodu pátrat po vojenské mapě č. 144.

„Nemůžeš mu ten pitomý nápad nějak vymluvit?“ zeptal se Eddie Eleny, když v autě osaměli.

Elena se rozesmála. „Když si Danny něco umane, udělá to. A nezáleží, co kdo říká. Nemějte o nás strach, pane vikáři, zvládneme to.“

Reportér se otočil dozadu a vztekle na ni pohlédl. „Myslíš si nejspíš, že je to jenom zábava, něco jako hra, co? Jenže není. Můžou vás klidně zabít! Zabít! Copak to pořád nechápete?“

Elena uhnula pohledem a zadívala se ven bočním okénkem. „Vím, že to není žádná hra,“ odpověděla tiše.

Seděli mlčky, dokud se do auta nevrátil Danny. „Měli už poslední,“ oznámil, když rozkládal mapu a hledal šestimístné souřadnice, které si Eddie zapsal do bloku.

„Nic tam není,“ řekla Elena a vzhlédla od mapy. „Jenom les.“ Ukázala na dvě slova vytištěná hned vedle. „Vidíte?“

Stál tam nápis Nebezpečná oblast.

„Je to nejspíš vojenský prostor,“ usoudil Danny. „Píšou to, aby varovali veřejnost.“

Eddie nastartoval. „Vážně? No, na mě to teda rozhodně zabírá.“

„Jste si zcela jistý, že jste zapsal přesně to, co vám ta žena diktovala?“

„Jsem reportér, živím se tím.“ Pak Eddie podnikl poslední pokus varovat je před záchrannou akcí. „Hele, je už tma, noc, a vy nemáte nejmenší tušení, proti čemu vlastně stojíte.

Pojeďte se mnou zpátky do Londýna. Nejspíš tu reportáž protlačím do večerních zpráv a do zítřejších ranních novin.

Pak už Fergusovi nic neudělají.“

„Jen ztrácíme čas, Eddie,“ prohlásil Danny a složil mapu.

„Prostě nás zavezte co nejblíž k tomu místu na mapě.“

Eddie se skřípotem zařadil jedničku a sierra se rozjela.

Zaparkovali v lesním průseku kousek za cestou vedoucí do vojenského prostoru. Danny si ve světle baterky prohlédl mapu. „Jsme na místě, tady nás vysaďte.“ Popadl batoh a natáhl se po klice. „Díky, Eddie. Všechno to sepište a uveďte na pravou míru.“

„Počkejte,“ řekl Eddie. Nepromluvil od chvíle, kdy odjeli od benzinky, ale zato usilovně přemýšlel. „Hele, půjdu s váma, jen abych viděl, co tam je. Když potom budete chtít pokračovat v tom šíleným plánu, bude to už jen na vás. Platí?“

Danny jen přikývl. Vystoupili z auta, přešli silnici a zahnuli na lesní cestu. Šlo o nejbližší známku lidské činnosti směrem k označeným souřadnicím, takže bylo logické, že by mohla vést tam, kde drží Ferguse.

„Uděláme si ERV pět metrů v lese a dvacet metrů odtud po cestě,“ prohlásil Danny a ukázal daným směrem.

„Cože?“ zarazila se Elena.

„Místo nouzového setkání. Jestli se něco pokazí, jděte tam a –“

„Danny, přece jsem ti říkal,“ přerušil ho Eddie, „že se jen podívám, co tam je, nic víc. A jestli se to pokazí, uvidíte jenom moje paty, takže nemá smysl mi vysvětlovat něco o ERV nebo ETA, a dokonce ani o E.T. Jsem prostě zbabělec, chápeš?“

V místě, kde cesta odbočovala ze silnice, se v bahně vyjímaly čerstvé otisky pneumatik. Ale jak postupovali dál do tmy podél levé strany cesty, půda byla stále tvrdší a otisky kol jim mizely před očima stejně jako všechno ostatní.

Pohltila je černá noc. Danny a Elena kráčeli každý z jedné strany Eddieho a podpírali ho, protože reportér téměř při každém kroku klopýtl. „Rozsviť tu baterku, Danny, vůbec nic nevidím.“

„Tak zůstaňte chvíli stát a počkejte, až se vám oči přepnou na noční vidění. Eleno, zůstaň s ním.“

Než Eddie nebo Elena stačili zareagovat, Danny zmizel.

Zastavil se až po dvaceti metrech, zalehl a naslouchal. Jeho oči si už zvykly na šero, dokázal rozeznat jednotlivé stromy po obou stranách cesty. Jak splýval s místem a slyšel i lehký větřík rozechvívající vršky stromů, doklusali za ním Eddie s Elenou.

„Nejsem tu, abych se o něj starala,“ spustila Elena a na Eddieho se ani nepodívala. „Už mi podruhy takhle neutíkej.“

Eddie měl čelo pokryté potem. Vypadal, že by nejraději všechno hned vzdal, otočil se a upaloval zpátky. Ale Danny ho teď nehodlal pustit, protože si uvědomil, že pokud se jim podaří Ferguse zachránit, má tu Eddie auto.

„Potřebuju vaši pomoc, Eddie,“ pronesl. „Odteď počítejte kroky a řekněte mi, až napočítáte dvanáct set.“

„Dvanáct set? To ale bude trvat –“

„A ty taky, Eleno,“ přerušil ho Danny. „Ať máme jistotu, že počet souhlasí.“

„Ale proč?“

„Potřebujeme zjistit, jak daleko jdeme. Sto dvacet kroků znamená přibližně sto metrů, takže dvanáct set kroků je zhruba kilometr.“

„Odkud tohle znáš?“

„Armádní RCB,“ vysvětlil Danny, když se vydali na další cestu. „Aspoň jsem se naučil taky něco užitečnýho.“

Eddie vykročil. „Jedna, dvě, tři…“

Prvních dvanáct set kroků jim zabralo hodinu. Postupovali v dávkách, přesně jak to Dannyho naučil Fergus. Druhý kilometr trval ještě déle. Když Eddie z posledních sil zasípal „dvanáct set“, Danny si všiml, že vypadá jako na pokraji zhroucení.

„Držíte se skvěle, Eddie, už jsme blízko –“

Zmlkl uprostřed věty, když si všiml světel reflektorů blížících se po cestě za nimi. A blížila se rychle. „Auto. Pryč z cesty, rychle!“

Zatáhl Elenu s Eddiem do lesa. Větve je šlehaly do obličeje a zachytávaly za šaty, když se zpoza stromů vyhouply reflektory nějakého vozidla a blížily se k nim. Danny padl na listím pokrytou zem a strhl s sebou i Eddieho a Elenu.

Kolem jejich skrýše projelo auto a stromy okolo se zbarvily do strašidelně rudé, když řidič šlápl na brzdu a zahnul vlevo na užší cestu. Danny zvedl hlavu a sledoval, jak se malé auto kolébá pryč a pak mizí.

„Ukazuje nám cestu. Někam přece míří, Eddie. Počítám, že to nebude už ani kilometr.“

„Kilometr!“

„No tak, přestaňte konečně skuhrat!“ vybuchla Elena, když si vestoje smetala z šatů suché listí. „Prostě běžte dál!“

38

Jimmy seděl za volantem. Vracel se z nonstop otevřeného Tesca s dalšími zásobami. Stiskl spínač na řadicí páce.

„Tady Jimmy, blížím se k domu.“

Brian byl na hanbě a kontroloval elektronické přístroje chránící útočiště.

„Rozumím, Jimmy. Mám tě.“

Jedna z obrazovek, které sledoval, ukazovala linii bahnité cesty vedoucí k domu. Jimmy přejel první sadu UGS a spustil poplach. Pak se rozblikalo druhé bílé světlo a zhaslo, následovalo je třetí, jak se Jimmy blížil.

Zastavil hned za třetí sadou UGS a vypnul světla. Pak se pomalu rozjel do vyčištěného prostoru po betonové cestě.

Nepospíchal, čekal, až mu Brian přijde odemknout bránu.

Fran s Mickem byli také v bezpečnostní centrále. Když spotřebovali zásobu instantních nudlí, přešli k sendvičům.

Ne z hladu, ale z nudy. Jídlo jim při podobných dlouhých a rutinních úkolech pomáhalo krátit vlekoucí se čas.

Marcie Deverauxová obsadila protější místnost. Věděla, že musí zůstat vzhůru, ale odpočinek byl neméně důležitý.

Zhasnula světlo, lehla si na skládací lůžko a sepnula ruce za hlavou. Jak zírala do tmy, uslyšela, že se dveře bezpečnostní centrály otevřely a po schodech zaduněly kroky.

Fran převzala stání na hanbě. Prvním úkolem byla kontrola Ferguse. Nad schody odemkla dveře, doširoka je otevřela a pak se zlověstně usmála na vězně nataženého na podlaze, nohy měl přikurtované plastovými pouty k dřevěné pryčně. „Pohodička?“

Fergus na ni vzdorovitě hleděl, Fran vešla dovnitř, ledabyle vytáhla z pouzdra devítimilimetrový glock a namířila mu ho přesně mezi oči. „Těším se, až dostanu šanci tě dorazit. Moc ráda zbavím svět dalšího drogovýho dealera.“

Hlavní glocku si přejela poraněný nos, a než se obrátila k odchodu, překontrolovala ještě, jestli je Fergus bezpečně připoutaný k pryčně. „A brzo dostaneme i toho kluka. Je mi ho líto, ale nejspíš by z něj stejně vyrostl někdo jako ty.

Zřejmě to máte v krvi.“ Ušklíbla se. „Určitě nechceš šéfovi nic říct?“

Fergus se jí podíval do očí. „Fincham zradil. To on by tu měl sedět. On je skutečný –“

„No jo, přesně tohle jsem čekala,“ přerušila ho Fran. „Tak co, chceš říct něco, co dává smysl, anebo ne?“

Fergus pochopil, že jen ztrácí čas. Odvrátil se od ní.

„Připrav se na pohřeb, i když vlastně žádnej mít nebudeš.“

Vyšla z cely, zabouchla dveře a zamkla je; klíč nechala v zámku, aby se nemohl ztratit.

Seběhla ze schodů, vyklouzla ven a zkontrolovala visací zámek na bráně, pak obešla plot, jestli je neporušený. Šlo o rutinní SOP, kterým začínala dvouhodinová hlídka, a Fran se brzy vrátila zpět do bezpečnostní centrály a sledovala UGS na monitorech.

Voda v konvici se začala vařit a Mick nasypal do hrnků na stole instantní kávu. „Dáš si, Fran?“

„Jo,“ odpověděla a odvrátila se od monitorů. „A mimochodem, náš přítelíček nahoře tvrdí, že je nevinný a že za mřížema by měl sedět náš šéf.“

„No jasně že měl,“ prohlásil Mick nevzrušeně a naléval kouřící vodu do hrnků. „A ty jseš královna ze Sáby.“

Právě když zdolali další dávku cesty, Danny zaslechl z křoví podezřelé zvuky. Zastavil se, přimhouřil oči a zkusil proniknout zrakem temnotu. Eddie funěl příliš silně, než aby něco slyšel. Narazil do Dannyho. „Pardon,“ pronesl nahlas.

Zvuk z křoví sílil, jako by někdo prchal pryč, a tentokrát ho uslyšel i Eddie. „Co je to?“

„Psst!“ vydechla Elena a popadla ho za paži.

„Jenom jelen,“ řekl Danny. „Vyplašili jsmme ho.“

Eddie si přejel rukou zpocené čelo. „Ani ne z poloviny tak, jak vyděsil on mě.“

Danny si klekl na cestu a znovu si chvíli zvykal na prostředí kolem sebe; kolenem spočinul přímo na kruhovém UGS nacházejícím se jen pár centimetrů pod bahnem a listím. Naštěstí pro něj bylo čidlo nastavené na váhu vozidla, a tak Fran uvnitř domu dál klidně popíjela kávu a hleděla na prázdný monitor.

Danny vstal a vedl ostatní dál, dokud nedorazili na okraj vyčištěného prostoru beze stromů. A pak skrz vysoké kapradí spatřili začátek betonové cesty.

Elena pošeptala Dannymu: „Měls pravdu.“

„Ale nemělo tu být nic jiného než les,“ namítl tiše Eddie a snažil se zrakem proniknout přítmí.

Danny se k němu obrátil. „Zůstáváte, nebo se vracíte?“

„Zůstávám. Ještě chvíli.“

Proplížili se na pevný beton, drželi se na levém okraji cesty.

Brzy před sebou spatřili temný obrys stavby a vysoký plot s bránou. „Támhle,“ zašeptal Danny. „Tam vězní Ferguse. Musíme udělat CTR.“

„Už zase ty hrozný zkratky,“ zasténal Eddie.

Obkroužili plot ve směru hodinových ručiček a dostali se nejdřív na bílou stranu stavby. Pevný ocelový plot tvořily čtyřuhelníky, příliš malé na stupy nebo chyty.

Z levého okna v přízemí vyzařovalo matné světlo a silnější záře vycházela z okna přímo nad ním. Plížili se přes trávu, na této straně nebyla žádná okna. Na černé straně spatřili světlo z pravého přízemního okna a znovu jasnější záři z místnosti nad ním. Minuli Nissenův kryt, teď se pohybovali na červené straně a všimli si odvodňovacího příkopu na své straně plotu.

„Co teď?“ zeptal se Eddie a sedl si do bahna. „Nevidím způsob, jak byste se dostali dovnitř.“

Danny se podíval na hodinky. Najít budovu a provést opatrné CTR jim zabralo celou věčnost.

Elena přesně věděla, na co myslí, „Máme nejspíš jen tak čtyři hodiny, než se rozední. Nemůžeme se dál zdržovat.“

„Raději se do toho dáme,“ řekl Danny a vyrazil k černé straně. Elena ho následovala a Eddie těžce vstal a ploužil se za nimi.

Když se dostali do relativního bezpečí za tunelem Nissenova krytu, vytáhl Danny z batohu provizorní jumary a pohlédl na plot. „Není to sice hora, ale i tak je vysoký až až.“

Eddie si změřil pohledem tyčící se ocelovou hradbu.

„Tohle přece nemůžeš zvládnout.“

„Ale zvládnu.“

„Oba to zvládneme,“ dodala Elena pevně.

„Ty ne,“ namítl Danny a rozmotával nylonové pruhy.

„Ještě jsi to nikdy nezkoušela.“

„Aha, a ty snad jo? Jen řekni!“

Oba zvyšovali hlas a začínali se pořádně rozparáďovat.

„Psst!“ zasyčel Eddie. „Ani jeden z vás přes to zatracený opevnění nepoleze!“

„Myslela jsem, že jste na odchodu,“ odsekla Elena.

„Nejsem. Chci vidět, jak se dostanete do toho bunkru, to je všechno.“

„Hele, tady za plotem ti nebudu nic platná,“ obrátila se Elena k Dannymu. „Přelez ho a pak mi hoď ty popruhy.

Když to dokážeš ty, tak já taky.“

Nemělo smysl, aby Danny něco namítal, a navíc si uvědomil, že má Elena pravdu. Skutečně neexistoval důvod, proč by měla zůstávat venku jako divák. Přijela mu pomáhat, ne se dívat.

Ujistil se, že mu batoh sedí pevně na zádech, přešel k plotu a zahákl jedno z prkének do ocelového pletiva asi ve výši krku. Nylonový pás visel k zemi. Danny umístil druhé prkénko trochu výš, aby mezi nimi byla zhruba šířka ramen.

Popadl prkénka rukama, pravou nohu zasadil do nižší smyčky a za pomoci rukou a nohy se vytáhl vzhůru a nechal smyčku, aby nesla veškerou jeho váhu. Ucítil, jak zaskřípala, napjala se a masivní plot se mírně prohnul a zarachotil.

Nebyl to hlasitý zvuk, ale v klidné tiché noci se rozlehl, jako by Danny o sebe udeřil činely.

Ale smyčka držela. Danny teď vsunul levou nohu do druhé smyčky, přenesl váhu na levou stranu a vytáhl se výš. Popolezl vzhůru, ale teď přišla obtížná část.

Musel z plotu vytáhnout pravé prkénko a přesunout ho výš, aby mohl pokračovat v lezení. První pokus dopadl katastrofálně. Jak Danny uvolnil hřeb, zhoupl se doleva a skončil zavěšený ve vzduchu, zády k plotu.

Elena se vrhla vpřed, popadla Dannyho za nohy a otočila ho zpátky tváří k plotu. Zasadil zahnutý hřebík výš, přenesl na něj váhu a udělal další krok vzhůru.

„Jde to dobře, co?“ oddechla si Elena.

Tiše sledovala, jak Danny pomalu a opatrně přelézá hradbu. Ale minuty rychle ubíhaly a každý pohyb byl obtížný. Jak se blížil k vrcholu, svaly na rukou a nohou bolestně protestovaly proti nezvyklé námaze při lezení. Bunda se mu zachytila na ostnatém drátu lemujícím vrchol plotu. Opatrně ji uvolnil a přehoupl se na druhou stranu. Sestup dolů byl téměř tak těžký jako výstup, ale konečně stál Danny zpět na zemi a vyhákl jumary z plotu.

Ustoupil a přehodil je postupně zpět. Elena je během pár vteřin opět zahákla za plot a dala se do lezení. Podívala se skrz oplocení na Dannyho. „Brnkačka,“ zasykla.

Přišla řada na Micka, aby šel na hanbu. Podřimoval na rozkládacím lůžku, když mu Fran jemně zatřásla ramenem.

Otevřel oči.

„Hanba za pět minut,“ upozornila ho tiše. „V konvici se vaří voda.“

Mick přikývl a zívl. „Než se udělá, podívám se na Wattse.“

Vstal, protáhl se a zamířil ke schodišti. Když se vrátil, Fran mu právě nalévala kávu. Mick si oblékl bundu na rutinní venkovní obchůzku. „Vypiju si ji za minutku,“ oznámil a zamířil ke dveřím.

Danny s Eddiem spatřili, jak se ze dveří rozlilo světlo, když se otevřely, a pak pozorovali temnou postavu kráčející k hlavní bráně. Elena byla již uvnitř, asi v polovině plotu.

Nemohla vidět bránu, ale věděla, že je v průšvihu, když zaslechla zarachocení, jak Mick zkoumal visací zámek.

Neměla na výběr. Vyhákla nohy z poutek a pustila se prkének; ani nestačila zalitovat jumarů, které zůstaly na plotě.

Dopadla tvrdě na beton, ale nic necítila – strach jí do těla pumpoval adrenalin. Danny jí pomohl vstát a rozběhli se k Nissenovu krytu, zatímco se Eddie ztratil v křoví.

Mick začal s obchůzkou a prohlížel s baterkou v ruce spodní část oplocení. Danny s Elenou se k sobě přitiskli za jedním z aut. Neviděli na Micka blížícího se k místu, kde na ocelovém pletivu visela prkénka se smyčkami. Mick se však příliš těšil na kávu, nekontroloval vršek plotu. Přešel pod jumary a pokračoval k Nissenovu krytu.

Jeho kroky se blížily. Danny s Elenou byli naprosto tiše, oba nevědomky zadržovali dech. Mick se zastavil. Nebyl od nich dál než tři metry. Světlo baterky ozářilo vlnitý plech krytu a pak přejelo jedno auto po druhém, na okamžik znehybnělo a pak uhnulo stranou.

Znovu zazněly kroky, světlo se dalo do pohybu podél základny oplocení a postupně sláblo. Danny s Elenou zaslechli, jak se dveře budovy otevřely a zavřely a opět zavládlo ticho.

„Zkus dveře od aut,“ zašeptal Danny a napřímil se. „Možná budeme jedno potřebovat.“ Elena je rychle prozkoumala.

Všechna byla zamčená.

„Jdeme,“ vyzval ji Danny.

Přikrčení přeběhli otevřený prostor a přitiskli se ke zdi pod pravé přízemní okno. Danny pomalu zvedl hlavu a přes sklo vyztužené pletivem spatřil na opačné straně místnosti záda nějakého muže.

Dva další spali na skládacích lůžkách a jakási žena se na dalším lůžku právě soukala do spacího pytle. Dávalo to smysl. Čtyři auta, čtyři lidé.

Ale žena ve spacím pytli byla bílá, zatímco ta, kterou Danny viděl u Meacherových, měla černou pleť. Doufal, že v nepřátelském táboře najde nějakého spojence, jenže se zdálo, jako by měl Eddie pravdu: zůstali v tom úplně sami.

Danny se podíval k osvětlenému oknu nad hlavou. „Musí být tam nahoře,“ pošeptal Eleně. „A vede tam jen jediná cesta.“

Vnější odpadní roura z pokoje vypadala bytelně. Danny jí zacloumal, jestli drží, otřel si ruce o zeď, aby je osušil, a začal po ní lézt nahoru. Po zkušenosti s jumary to bylo snadné.

Během několika vteřin byl u okna. Popadl kovový parapet vyčnívající z ocelového síťoví a zaklínil nohu mezi rouru a zeď.

Pomalu zvedal hlavu nad parapet, až mohl vidět do pokoje.

Fergus zaslechl za oknem nějaký pohyb. Posadil se a chvíli si myslel, že musí jít jen o nějakého zbloudilého ptáka. Ale tiché poklepávání na pletivo bylo pomalé a pravidelné. Nešlo o žádného ptáka. Vzhlédl a pak jen zůstal zírat na dlaň jemně škrábající na ocel.

Danny sledoval, jak Fergus opatrně táhne pryčnu po podlaze a snaží se nadělat co nejméně hluku. Doplazil se k oknu a zvedl se na kolena. Zatlačil na kovový rám a ten se pootevřel o pár centimetrů, než narazil do pletiva. Ale stačilo to, aby spatřil Dannyho, jak se na něj usmívá.

Fergus se nejdřív zatvářil ohromeně, vzápětí mu ztuhly rysy. „Ty… ty zatracenej blázne!“ zasyčel. „Zmiz odtud! Běž! Hned! Zmiz!“

39

Danny ovšem nikam nezmizel – alespoň dokud byl schopný udržet se na odpadové rouře. Sáhl do kapsy, vyndal nůž Leatherman a opatrně ho zasunul do jednoho z ok pletiva.

„Jsi jedině tak ostrý, jak ostrý je tvůj nůž,“ zašeptal.

Fergus ovládl svůj vztek, uchopil nůž a přitáhl si ho.

„Čtyři stráže,“ zašeptal mu Danny. „Všechny v pokoji hned pod tímhle. A čtyři auta. Umíš nastartovat bez klíčku?“

Fergus jen přikývl.

Jsou tu se mnou Elena a Eddie.“

„Elena a…? Danny, co to k čertu má –“

„Sám bych to nezvládl,“ zasyčel Danny. „Nejsem tak dokonalej jako ty.“ Udržet se na rouře bylo čím dál těžší, nohy mu zachvacoval neovladatelný třas. „Počkej, dokud ti nedám znamení, a pak se pokus odtamtud vypadnout a dostat se k autům.“

„Jaký znamení?“

„To ještě nevím a může to chvíli trvat. Ale až ho uslyšíš, určitě ho poznáš.“

Danny se déle neudržel a začal po rouře pomalu sklouzávat dolů.

„Danny, prostě odtud jen vypadni a –“

Ale hoch už zmizel. Fergus zavřel okno a opatrně přesunul pryčnu zpět na původní místo. Schoval si nůž do džínů a upřel oči na dveře a zámek. Viděl, jak z klíčové dírky vyčnívá konec klíče.

Ještě před pěti minutami uvažoval jen o umírání a připravoval se, aby ho zvládl co nejdůstojněji. Na pokraji smrti se ocitl už mnohokrát. Tentokrát to vypadalo beznadějně a měl příliš času na přemýšlení o bezvýchodnosti své situace. Nyní mu však svitla naděje. Slabá a prchavá jiskřička naděje. Jenže venku ho nečekali žádní zkušení a skvěle trénovaní veteráni SAS, aby za něj bojovali. Fergusův život spočíval v rukou jeho sedmnáctiletého vnuka.

Danny počkal, až se mu nohy přestanou třást, a pak se s Elenou vrátil zpět k plotu ke stále ještě visícím jumarám. Z křoví se k nim prodral Eddie. „Co jste viděli? Je tam?“

„Nahoře,“ přikývl Danny. „A dole hlídají čtyři stráže. Ale po Finchamovi a ty ženě, co byla u Meachera, ani stopy.“

„Čtyři?“ zděsil se Eddie. „Hele, raději rychle zmizte, dokud ještě můžete.

Aspoň víš, že je děda ještě naživu. Vrátíme se do Londýna a“

„Bez něj nikam nejdu,“ zasyčel Danny. „Musíme vyvolat pořádnej zmatek, abysme mu dali příležitost uprchnout.“

„My?“

„Bez obav, Eddie, zvládneme to sami,“ zavrčela Elena.

„Klidně se vraťte zpátky do Londýna a zapomeňte na nás.

Myslete jen na sebe. Nejspíš nás vážně zabijou, jak jste řekl, ale vy budete v pořádku. Vy a ten váš drahocennej příběh. A jedině na tom přece záleží, ne? Co je vám do něčího života?“

Slova z Eleny prýštila proudem, ale pak náhle zmlkla, jako když utne.

Eddie na ni zůstal číhavě hledět. „Skončila jsi?“

Přikývla.

„Tak koukni,“ spustil Eddie, „nemá smysl apelovat na moje lepší já, protože žádný nemám.“

„Jo, to jsem si už všimla.“

„A stejně, co bych mohl udělat?“

„Použít svoje auto.“

„Cože?“

Teď na Elenu zůstal vyjeveně hledět nejen Eddie, ale i Danny.

„Zajeďte s ním na cestu, co vede sem k bunkru. Trubte, zapněte reflektory, pusťte rádio, prostě dělejte všechno, abyste dostal všechny čtyři ven. A jakmile otevřou bránu, otočte se a ujíždějte co nejrychleji pryč. My se postaráme o zbytek.“

Eddie se obrátil na Dannyho. „To je tvůj nápad?“

„Ne, není jeho, ale můj,“ odsekla Elena. „Já mám taky mozek v hlavě.“

„Uděláte to?“ zeptal se Danny. Je to nejspíš naše jediná šance.“

„Ale dojít zpátky k autu mi zabere hodiny.“

„Máme minimálně dvě hodiny do rozbřesku, možná i tři.“

„Ale… Co když…? Ale…“ Jeho odpor slábl.

„Udělejte to, Eddie,“ řekla prosebně Elena. „Prosím.“

Tlustý reportér jen potřásl hlavou a povzdechl si. „Ale hned jak uvidím, že jdou k ty bráně, mizím pryč. Co nejdál. Michael Schumacher bude ve srovnání se mnou hadr.“

Zvedl si límec na plášti, otočil se a zamířil do tmy. Po několika krocích se zastavil a ohlédl. „Je to šílenost,“ zamumlal. „Naprostá šílenost.“ Pak si přitáhl plášť těsně k zavalitému tělu a vyrazil ostrým tempem do noci.

Teď nezbývalo Dannymu a Eleně než čekat. A doufat.

Proplížili se zpět do Nissenova krytu a sedli si na beton. Noc dosáhla své nejmrazivější fáze, a tak se přitiskli k sobě.

„Je toho na něj trochu moc, co?“ nadhodila Elena.

‚Jo.“

„Myslíš, že se vrátí?“

„Nevím.“

„Co když ne? Co uděláme –“

„Nevím, Eleno. Prostě počkáme a uvidíme.“

Chvíli seděli mlčky. Chlad jim začal pronikat do těla.

„Jseš unavenej?“

„Smrtelně.“

„Jo.“

Znovu upadli do naprostého mlčení, mysleli na Eddieho klopýtajícího temným lesem a doufali, že to nevzdá. Bojovali s chladem a únavou a jen sem tam něco řekli, občas jim klesla hlava, ale hned se opět probrali.

Po dvou hodinách se otevřely dveře a vyšel ven nějaký jiný muž. Oba hned byli čilí jako rybičky a naslouchali každému jeho kroku, jak kontroloval bránu a prováděl průzkum plotu.

Opět prošel přímo pod jumary, aniž by si jich všiml, rychle dokončil obchůzku a vrátil se do domu.

Danny se podíval na hodinky a pak na oblohu. Nad vrcholy stromů se začal objevovat první slabý přísvit nového dne, zahánějící temnotu.

„Už se nevrátí, co?“ pronesla Elena.

Danny zavrtěl hlavou. „Zdá se, že jsme v tom sami.“

Vstali a opatrně se začali přikrádat k zadní části budovy.

40

Eddie byl na cestě a hnal auto lesem tak rychle, jak mu to jen zrezivělé šasi dovolovalo. Bál se, hrozně se bál, ale byl na cestě. A také jedl, žvýkal úplně poslední rezervní tyčinku Mars, kterou si schovával v přihrádce spolujezdce.

Cesta zpět lesem byla jako noční můra, ale nevzdal se; věděl, že mu stačí jen sledovat cestu, aby si byl jistý správným směrem. Klopýtal, podklouzával, padal, klel, potrhal si šaty o větve a na smrt ho vyděsilo houkání sovy. Ale nezastavil se. Ani jednou.

Vůz se na rozbahněné cestě pohupoval a rachotil a Eddie zapnul reflektory na plný výkon. Chtěl, aby ho nikdo v domě nepřehlédl, až bude přijíždět. A pokud náhodou ano, začne troubit a všichni vyběhnou ven, pak svou sierru otočí a vyrazí pryč. S trochou štěstí, a Eddie předpokládal, že má nárok na více než trochu, se vrátí zpět na hlavní silnici, ještě než se k němu dostanou.

Na hanbě byl Brian. Postavil do konvice vodu na kávu.

Zbytek týmu vyspával a monitory zely prázdnotou. Venku se nic nehýbalo. Konvice začala vařit a současně se na obrazovce rozblikala první sada UGS. Brian nedělal nic, jen se díval a čekal. Mohlo jít jen o selhání techniky. Ale pak se rozblikala i druhá sada čidel umístěná na cestě.

„Poplach! Poplach! Něco sem jede!“

Členové týmu vyskočili ze svých larev a rychle sahali po zbraních. Fran vyběhla ven ze dveří jako první a začali se rozptylovat.

Danny s Elenou zaslechli křik a pak kroky blížící se k nim.

Danny popadl Elenu za ruku, odvlekl ji k zadní zdi budovy a tam se vrhli do trávy ve slepém terénu. Takhle to nemělo fungovat. Měli slyšet, jak se přibližuje Eddieho auto.

Vozy v Nissenově krytu nastartovaly a brána zarachotila, jak ji otvírali.

Fergus také slyšel volání na poplach a startující auta. Muselo zřejmě jít o očekávaný signál. Přeřízl si plastová pouta a odplazil se ke dveřím; v nohách se mu ozvalo brnění a bodavé jehličky, jak mu v nich opět začala volně proudit krev. Na noži Leatherman otevřel pilníček na nehty s tím, že pokud zůstane klíč v zámku, dá se jím otočit z obou stran.

Marcie Deverauxová seděla na skládacím lůžku. Čekala.

SOP konspiračního krytu začal fungovat. Fran s Mickem už seděli v autech a vyráželi k oplocení; na klíně jim ležely MP5 a v pouzdrech měli pistole. Jimmy s MP5 v ruce vyběhl z brány a zamířil k příkopu, jestli se tam někdo neukrývá, zatímco Brian stál v bráně a pozoroval otevřený prostor okolo oplocení.

Když Eddie vyjel z lesa a sjel na betonovou cestu, spatřil dvě auta řítící se přímo k němu. Hrůzou jen vytřeštil oči.

„Do hajzlu!“

Neměl žádnou šanci, že by stačil auto otočit. Dupl snožmo na brzdu a spojku a sierra zakvílela a smykem zastavila.

Eddie vyskočil ven a vrhl se do podrostu.

Danny vykoukl zpoza rohu budovy a zjistil, že všichni čtyři členové týmu jsou venku. „Jdeme dovnitř,“ oznámil Eleně.

Elena přikývla, proběhli podél bílé strany a skočili do dveří.

Vrazili do místnosti, kde Danny předtím viděl sídlit tým.

„Najdi klíčky,“ vykřikl Danny. „Potřebujeme nějaký auto.“

Pak zaslechli kroky ze schodů a do místnosti vběhl Fergus.

Spatřil, jak horečně prohrabávají batohy a šaty.

„Klíčky!“ zaječel Danny. „Hledáme klíčky od auta.“

„Není čas,“ vykřikl Fergus. „Jdeme! Jdeme!“

Jak se začali otáčet, zachytili ve dveřích pohyb. „Ruce vzhůru! Tak pohyb! Hned!“

Brian mířil pistolí Dannymu na hlavu. „Dělej, co říkám, Wattsi, jinak zabiju nejdřív jeho a pak –“

„Tak dobře!“ rezignoval Fergus a začal zvedat ruce.

„Hezky pomalu,“ dodal Brian. „Žádnej podezřelej pohyb, jinak –“

Dál se nedostal. Z chodby se ozvaly dvě duté rány. Brian se zapotácel vpřed, jako by ho někdo udeřil do týla, a pak se skácel k zemi jako pytel hadrů.

Danny s Elenou nedostali ani příležitost pořádně se vyděsit z toho, co se stalo, když dovnitř vklouzla Marcie Deverauxová a zamířila svůj glock na Ferguse. „Na mě! Dívejte se na mě!“ vykřikla na ně s vědomím, že kdyby se dívali dolů na Brianovo tělo a spatřili krev tryskající z roztříštěné lebky, nejspíš by zpanikařili a utekli.

Teď však zírali s vytřeštěnýma očima na Deverauxovou.

Ona upřela oči na Ferguse. „Ještě nepřišel čas, Wattsi, abyste umřel. Jděte. Dokud máte příležitost.“

Střelila pohledem po Brianovi. „Řídil toyotu. Musí mít u sebe klíčky. Vezměte si je.“

Fergus se sklonil, vylovil z Brianových džínů klíčky a strkal Dannyho s Elenou ke dveřím.

„Počkat!“ zarazila ho Deverauxová, odhodila pistoli a obrátila se k Fergusovi. „Víte, co musíte udělat,“ řekla mu. „Dejte si záležet.“

Zavřela oči, Fergus se rozmáchl a tvrdě ji udeřil do tváře.

Deverauxová se složila k zemi a začala plivat krev.

Fergus popadl z podlahy pistoli. „Pohyb!“ vykřikl na Dannyho a Elenu.

Venku v křoví na druhé straně příkopu zaslechl Jimmy dvojitý výstřel z budovy. Rozběhl se zpět a zahlédl v matném světle Nissenova krytu tři postavy.

Fergus zmáčkl dálkové ovládání a světla modré toyoty se rozzářila. Naskočili do auta, Danny s Elenou na zadní sedadlo, a motor se rozburácel. „Dolů! Držte hlavy dole!“ zařval Fergus. Sešlápl plyn, a jak vůz vyrazil z krytu, ulomil odrazové zrcátko zeleného renaultu zaparkovaného vedle.

Jimmy byl už skoro u brány, když toyota vyrazila z opevnění. Zalícil svou MP5 a zamířil těsně před Fergusovu hlavu s tím, že pohybující se vůz sám vjede do palebné linie.

Zaslechli tupé bang, bang, bang, jak střely zasáhly auto.

Přikrčený Fergus však řídil dál. Boční okno se roztříštilo a sklo pokropilo Dannyho a Elenu.

Cestu před nimi blokovala tři auta s otevřenými dveřmi.

„Držte se,“ zavolal Fergus. Strhl vůz do bahna na pravé straně cesty. Toyota se naklonila a drtila podrost, jak Fergus zápolil s volantem, aby ji vrátil zpět na cestu.

Byli už skoro v lese, když Danny zvedl hlavu a pohlédl zpět skrz zadní okno. Fran s Mickem našli Eddieho; táhli ho kapradím k autům. „Zastav! Zastav!“ zaječel Danny.

Fergus instinktivně dupl na brzdu, ale než se stačil ohlédnout, Danny popadl pistoli, vyskočil ven a rozeběhl se ke třem autům.

„Ne, Danny! Ne!“ vykřikla Elena, zatímco Fergus zařadil zpátečku a couval za ním.

Fran si všimla hocha, když proběhl kolem sierry. Okamžitě pustila vyděšeného reportéra a vystartovala po Dannym, mezitím toyota smykem zastavila vedle tří ostatních aut a vyskočil Fergus. „Zůstaň uvnitř a nezvedej hlavu!“ zařval na Elenu.

Eddie zavětřil příležitost. Začal kopat a tlouct kolem sebe, vytrhl se Mickovi a začal utíkat. Stačil udělat tři kroky. Mick chladnokrevně zvedl pistoli a střelil reportéra dvakrát do hlavy.

Eddie byl mrtvý, ještě než dopadl na zem.

Danny se zastavil. Celé tělo mu prostoupily šok a hrůza a ochromily ho. Nemohl se ani pohnout, vše se mu najednou zdálo neskutečné a vzdálené. V uších mu hučelo – neslyšel výkřiky ani žádné jiné zvuky, jak se jeho mozek namáhal pochopit, co se právě stalo. Pistole mu visela v ochablé ruce a jen hleděl na tělo bez života, natažené na zemi.

Fran už byla necelých dvacet metrů od něj. Právě zvedala pistoli, když se zpoza Dannyho ozvalo štěkání samopalu. Hromový zvuk se mu prodral do mozku a vrátil ho zpět do reality.

Spatřil, jak se Fran vrhá do podrostu, aby se kryla, a když se obrátil, uviděl, jak Fergus pálí zpoza sierry druhou dávku.

V rukou svíral MP5, kterou sebral ze sedadla Franina auta.

Dunění samopalu odumřelo ozvěnou mezi stromy a Danny zaslechl daleko naléhavější, naříkavý zvuk. Pohlédl na cestu vedoucí k opevnění. Přímo na něj se řítil zelený renault.

Dannyho zachvátila naprostá hrůza, otočil se a utíkal, rychleji než kdykoli předtím v životě.

Fergus vystřelil několik krátkých dávek po třech střelách do předního skla auta. Brzdy zaskřípaly a pneumatiky zahalil kouř. Za volantem seděl Jimmy. Když Fergus vystřelil znovu, dostal zásah. Auto se stočilo a narazilo do zadku jednoho ze stojících vozů. Ale jelo příliš rychle, než aby ho náraz zastavil. Předek se mu zvedl a vůz nadskočil, obrátil se a dopadl na střechu. Z prasklé nádrže vytryskl benzin.

Když auto v záplavě plamenů vybuchlo, Danny se protáhl kolem Ferguse a skočil na zadní sedadlo toyoty. Fergus prostřílel ostatním autům pneumatiky a pak, než se vydal za Dannym do auta, poslal ještě poslední dávku do podrostu, aby udržel Fran s Mickem na místě.

Doběhl k autu a skočil za volant. Od pneumatik se zakouřilo, jak sešlápl plyn, a vyřítili se do lesa. „Nikdy nenarušuj ŠOP!“ zaječel vztekle, když se pokoušel udržet uhánějící vozidlo na rozbahněné cestě. „Kolikrát ti to mám opakovat! No, kolikrát!“

Danny stále ještě svíral v ruce pistoli, ani nevěděl, že ji ještě má.

„Odlož to!“ vykřikl Fergus. „Odlož tu zbraň!“

Danny beze slova, aniž by dal najevo, že slyšel rozkaz starého vojáka, pomalu povolil sevření a nechal pistoli padnout na podlahu.

Auto dojelo na konec polní cesty a vynořilo se z temnoty a stínů hustého lesa do záře vycházejícího slunce. Bylo ráno.

Fergus zahnul na hlavní silnici směrem k jihu a pak se podíval do zpětného zrcátka na Dannyho. „Ten zastřelený,“ pronesl, „to byl ten reportér, že jo?“

Danny od chvíle, kdy nastoupil zpět do auta, nepronesl jediné slovo. Podíval se do zrcátka a spatřil, jak se do něj vpíjejí dědečkovy oči. „Eddie,“ zašeptal konečně. „Eddie Moyes.“

Fergus přikývl. „Vyrovnáš se s tím, Danny. Mluvili jsme o tom. Vzpomínáš? Vyrovnáš se s tím.“

Danny neodpověděl, ale otočil se, hleděl rozbitým bočním oknem ven a pokoušel se potlačit slzy, které ho začínaly pálit v očích.

Jeli beze slova; Fergus plánoval, co dál. Danny s Elenou byli strašlivě unavení, ale nedokázali z myslí vytlačit hrůzné vize toho, co se stalo v lese.

Fergus objel město Thetford a přejel z Norfolku do Suffolku. „Ví někdo, že jsi byla v Norfolku, Eleno?“ zeptal se konečně.

„Jen můj táta,“ odpověděla. „Mám se s ním dnes sejít v Londýně.“

„Udělej to. Vrať se jakoby nic. Fincham o tobě neví; ti, co přežili v lese, tě neviděli, a pokud jde o tu druhou ženu…“

Hlas se mu vytratil.

„Co je s ní? Proč nás nechala jít?“

„Nevím. Ale znamená to, že o tobě Finchamovi neřekne.

My s Dannym musíme zmizet – a možná budeme znovu potřebovat tvou pomoc.“

Provoz začínal houstnout, většina vozidel mířila opačným směrem – kamiony, osobní auta, některá z nich s přívěsy a karavany. Opět se kolem nich rozprostřel normální, každodenní svět.

Elena pohlédla na Dannyho, natáhla se a vzala jeho ruku do své. „No jasně,“ řekla. „Udělám cokoli.“

ZÁVĚR

O šest měsíců později

Jarní ráno nebylo jen teplé, ale přímo horké. Počasí na tričko.

Vlajky nad bistrem visely zplihle ve vlhkém bezvětří. Obrat byl velký, měli tu pravidelné zákazníky i rané výletníky směřující na jižní pobřeží.

Hamburgery a slanina syčely na plotně. Dean opékal, Frankie naléval čaj.

Dva pravidelní hosté, mladí Londýňané Paul a Benny, se ládovali sendviči se slaninou. Byli to stavbaři, nedávno sem přijeli s plánem na rychlé zbohatnutí, spočívajícím ve skupování opuštěných domků, jejich renovaci a následném prodeji s velkým ziskem. Zatím se však zdálo, že tráví většinu času ve Frankieho bistru.

„Paráda, že jsme vás objevili, Frankie,“ řekl Paul a sypal si cukr do hrnku s kouřícím čajem. „Tohle je široko daleko jediný místo, kde dostaneme pořádnej hrnek čaje.“

Benny přikývl. „Jo, a Dean vaří skoro tak dobře jako moje máma.“

Frankie se usmál. „No hay ningún lugar como el hogar.“

Benny polkl doušek čaje. „A co to znamená?“

„Všude dobře, doma nejlíp,“ přeložil Dean a obrátil hamburger na roštu.

„No jo. Svatá pravda,“ přitakal Benny. Jeho přítel přikývl, pak se zakousli do sendvičů a odvrátili se, aby sledovali okolní provoz.

Elena dodržela slovo. Pomohla jim, hlavně finančně.

Poté, co Joey dostal svůj díl, většinu zbývajících peněz věnovala na financování jejich útěku a rozjetí zcela nového podniku.

A podnikání prosperovalo. Elena už postupně dostávala své peníze zpět přes nejrůznější banky, přímo na svůj spořitelní účet.

Když Frankie na pultu doplňoval láhev s hnědou omáčkou, podíval se na Deana. Za poslední půlrok u něj vídal ten nepřítomný pohled docela často. „Zase ji jednou uvidíš,“ zabručel.

„To mi říkáš pořád,“ odpověděl Dean. „Ale kdy?“

Frankie se odvrátil; takový rozhovor nevedli poprvé. „Až to bude bezpečné.“

Dva stavbaři dojedli sendviče a vrátili se zpět k pokladně.

„Ještě dva další, Deane. Jseš fakt skvělej kuchař.“

Danny se usmál a hodil na gril další slaninu. Jak začala syčet a prskat, pošeptal si pro sebe: „No hay ningún lugar como el hogar.“

V Londýně byl horký den. George Fincham jako vždy přišel do práce brzy, teď upíjel kávu ze svého oblíbeného čínského šálku a vyhlížel oknem na řeku.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Dále.“

Vešla Marcie Deverauxová, elegantní jako vždy, na obličeji nebyla znát ani stopa po rozsáhlé zubařské práci, kterou musela po setkání s Fergusem Wattsem podstoupit.

Držela jediný list papíru. „Jde o Wattse a toho chlapce, pane. Pravděpodobně je někdo spatřil.“

Fincham zůstal navenek klidný, ale ucítil, jak se mu prudce rozbušilo srdce. Šálek s čajem se mu v ruce slabě rozechvěl. „Kde?“

Deverauxová mu přisunula papír přes stůl. „Ve Španělsku.“

KONEC

O něco později.

Danny hleděl na vytisknutou stránku a podrážděně brumlal.

„Hele, proč se mám tohleto učit?“

„Protože na to jednou můžeme být odkázaní. Pokud spolu nebudeme schopní komunikovat, nemůžeme účinně jednat.

Takže potřebuju, aby ses to naučil vyťukávat rychlostí minimálně pět slov za minutu.“

Danny se rozesmál. „Pět slov! V době mobilů, e-mailů, MSN a satelitních telefonů – můžeme spolu mluvit hodiny.

Ale ty do mě hustíš blbý tečky a čárky, abych uměl posílat pět slov za minutu – morseovkou! To je k smíchu!“

Fergus se ale nesmál. „Kdybys věnoval míň času plácání nesmyslů a víc tomu, co máš dělat, oběma bys nám hodně usnadnil situaci,“ zavrčel. „Těch pět slov může znamenat rozdíl mezi životem a smrtí. Tak to prostě je, Danny, vždycky to tak bylo a vždycky to tak i bude. Moderní technika tě může zradit, dokonce i když ji máš zrovna po ruce, což momentálně není náš případ.“

„Jasně, ale –“

„Prostě zmlkni a chvíli poslouchej. Byl jsem na jedné misi na Středním východě, když najednou přišla nečekaná průtrž mračen a můj satelitní telefon se namočil. To byl jeho konec a málem i můj. A zachránila mě právě morseovka, jinak bych nevyvázl celý.“

Zvedl tužku a vytrhl z Dannyho zápisníku list. „Budeme potřebovat pár kódových slov.“

„Kódových slov? Na co?“

„Zase otázky,“ povzdychl si Fergus, „pořád jen otázky. Kdybysme se někdy museli spojit jen pomocí morseovky, začnu svým kódovým slovem a nebudu pokračovat, dokud mi neodvysíláš svoje. Tak se přesvědčíme, že mluvíme skutečně spolu, a ne s někým jiným.“

„A jaký teda budou ty klíčový slova?“

Fergus začal psát morseovkou, skupinky teček a čárek, každá z nich znamenala jedno písmeno.

-…..–.-. –…-.

„To je moje slovo,“ řekl. „Teď tvoje, udělám ho krátké.“

-….–.-.

„A co to znamená?“ zeptal se Danny, když mu dědeček podal papír.

Fergus odložil tužku a pohodlně se opřel. „Zjisti si to,“

odpověděl. „A pak si je zapamatuj.“

ZELENÁČ

ANDY McNAB a ROBERT RIGBY

Přeložil Zdeněk Hofmann

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2007 Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2005 by Andy McNab and Robert Rigby

All rights reserved.

Z anglického originálu Boy Soldier

(Published in Great Britain by Doubleday)

přeložil © 2007 Zdeněk Hofmann

Redakce textu: Tomáš Vystrčil

Jazyková korektura: Mirka Jarotková

Grafická úprava obálky: Jan Matoška

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-154-9

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai