Odplata

Andy McNab Robert Rigby

(2012)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány, Literatura světová

Novinové titulky pobouřeně pranýřují útok na samotné srdce britského parlamentu. Zatímco se záchranáři pokoušejí pomoci raněným a umírajícím, kladou si všichni jedinou otázku: Kdo spáchal něco tak strašlivého? Daleko, v horku jižního Španělska žije sedmnáctiletý Danny se svým dědečkem, bývalým specialistou SAS na výbušniny Fergusem Wattsem, stále ještě v utajení. Oba vědí, že i sebemenší chyba by mohla odhalit místo jejich pobytu nelítostným vrahům, kteří jsou jim na stopě…

Andy McNab

Odplata

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2008

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright (c) 2005 by Andy McNab and Robert Rigby

All rights reserved.

Z anglického originálu Payback

(Published in Great Britain by Doubleday)

přeložil © 2008 Zdeněk Hofmann

Redakce textu: Jiří Nussberger

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Grafická úprava obálky © 2008 Jan Matoška

Tisk: CENT A, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-226-3

Slovníček

bivak nepromokavý spací pytel

CTR průzkum blízkého cíle

DPM druh výbušniny

ERV nouzové setkání

FARC kolumbijská narkomafie

FOB předsunutá základna

GSW střelná rána (zranění)

HE silné výbušniny

IBs elita SIS (tajné zpravodajské služby)

IED improvizované výbušné zařízení

Int zpravodajská služba

kontakt přímý boj s nepřítelem

LS přistávací dráha

LUP skryté útočiště

mag zásobník palných zbraní

MoD ministerstvo obrany

MOE způsob přístupu

MPV víceúčelové vozidlo

na hanbě na stráži

Nálet! Rozptylte se!

NVG noktovizor, přístroj pro noční vidění

olovo náboje

OP pozorovací stanoviště

PAD obrana chráněného sektoru

PE plastická trhavina

připravit si zbraň nabít náboj do komory a připravit se ke střelbě

recce průzkum

Regiment SAS (v žargonu příslušníků SAS)

RV místo setkání

sláma slepý terén

sab zásek

zaujmout postavení

SITREP situační zpráva

venko terén, kam není vidět

SOP běžný operační postup

rychlý pochod nebo ostrý pochod

když je někdo viděn jako první

připravit se na útok

sledovací žargon

aktivátor ten, kdo informuje tým, že se cíl dal do pohybu

beze změn objekt stojí

foxtrot jde pěšky

kompletní uvnitř nějakého prostoru – auta, budovy apod.

mobilní řídí dopravní prostředek

Pozor! Pozor! informuje tým, že se něco děje

roger ano nebo rozumím

SI frekvence, na které se domlouvá tým

trčí stojí, ale chce pokračovat – např. na semaforech

hackerský žargon

kořist cíl útoku hackera

root přístup když hacker ovládá napadnutý systém

script program sestavený hackerem

script kiddie hacker-začátečník

spoofing (IP) utajit adresu počítače

Úvod

KLASIFIKACE UTAJENÍ:

PŘÍSNĚ TAJNÉ

SITREP 1

FERGUS WATTS

VĚK: 53

VÝŠKA: Sto osmdesát centimetrů

FYZICKÝ POPIS: Vlasy – šedé; oči – modré; stavba těla – štíhlý, šlachovitý; zvláštní znamení – viditelně kulhá v důsledku postřelení do pravého stehna

MINULOST: Pěchota, SAS, praporčík, specializace – výbušniny. Služební nasazení – Severní Irsko (vyznamenán), první válka v Zálivu (vyznamenán), Kolumbie. Získán jako agent v utajení (K) pro infiltraci FARC v Kolumbii. Krycí verze – zrádce, který „přeběhl“ k povstalcům pro peníze. Wattsovo utajení bylo záměrně prozrazeno naším PRIMÁRNÍM CÍLEM. Watts byl po přestřelce s kolumbijskou protidrogovou policií zraněn a zajat. Uvězněn kolumbijskými úřady. Následně zorganizoval hromadný útěk z vězení. Vrátil se do Británie, způsob a čas návratu neznámý. Vysledován prostřednictvím vnuka Dannyho (viz níže). Zajat, ale uprchl z konspiračního krytu s pomocí vnuka a Eleny Omolodonové.

Poznámka: Informace o zapojení Omolodonové nejsou tajné službě známy. Během útěku zabiti dva agenti a jeden civilista (Eddie Moyes, reportér na volné noze). Watts je posledních šest měsíců na útěku.

DANNY WATTS

VĚK: 17

VÝŠKA: Sto sedmdesát osm centimetrů

FYZICKÝ POPIS: Vlasy – hnědé; oči – modré; stavba těla – štíhlá; zvláštní znamení – nezjištěna

MINULOST: Osiřel v šesti letech, rodiče zahynuli při autonehodě. Různé náhradní pečovatelské rodiny, až se přestěhoval do Foxcroftu v jižním Londýně, penzionu pro dospívající, kde se setkal s Elenou Omolodonovou. Přihlásil se k výcvikovému stipendiu pro armádní důstojníky. Odmítnut po rozhovoru s PRIMÁRNÍM CÍLEM. S dědečkem se nikdy nesetkal, ale uvěřil verzi o zrádci a Ferguse Wattse lokalizoval (způsob neznámý). Pomáhal mu uprchnout. Posledních šest měsíců na útěku.

Poznámka: Elena Omolodonová stále zůstává ve Foxcroftu.

PROZATÍMNÍ PLÁN: Stále je třeba zjistit, kdo, a pokud možno i někdo mimo FIRMU, ví, že Fergus Watts působil jako K. Watts rovněž zůstává potenciálně užitečný v operaci s cílem odhalit PRIMÁRNÍ CÍL.

1

Když chlapec kráčel přes Parlamentní náměstí, Big Ben právě odbíjel poledne.

Jarní slunce hřálo, téměř pálilo, ale on si nechal zbrusu novou prošívanou bundu zapnutou až ke krku. Když se ozvala policejní siréna, otočil se a sledoval, jak se řidič vozu zručně proplétá dopravním zmatkem a míří k Westminsterskému mostu. Cítil mírný neklid, ale současně i vzrušení.

Přinejmenším má vykonat něco smysluplného, významného. Zastavil se na přechodu, usmál se a jemně sevřel několik zelených zahradnických provázků, které mu spočívaly v pravé dlani. Jen tak, pro jistotu. Když na semaforech naskočila červená a pro chodce se rozsvítil zelený panáček, přešel silnici společně s davem, který se shromáždil na chodníku. Byli tam i japonští turisté s neodmyslitelnými videokamerami, které drželi před sebou a hleděli na obrazovky, zatímco natáčeli monumentální, nádherné stavby. Kurýři na mopedech túrovali motory a číhali, až se změní světla. Postavil se do zástupu před Svatoštěpánským vchodem, tudy měla veřejnost přístup do budovy Parlamentu.

Ozbrojení policisté nezúčastněně sledovali, jak se fronta návštěvníků zvolna posunuje vpřed k širokým vstupním dveřím a pak k rentgenu a detektoru kovů, blokujícím chodbu asi patnáct metrů uvnitř budovy. Před ním byla skupinka mladých žen, některé s dětmi ve vacích zavěšených na prsou. Rozdávaly letáky, které měly varovat před nově otevřenou skládkou odpadků, a plamenně vyzývaly k okamžitému setkání s příslušným poslancem. Fronta stála na slunci a jemu nad horním rtem vyrazily drobné krůpěje potu, ale stále nechával velkou bundu zapnutou. Vypadal dobře: vlasy měl hladce vykartáčované, kalhoty dokonale vyžehlené a černé boty doslova svítily novotou. Když se obrátil, aby se zdvořile usmál na skupinku penzistů, kteří se začali shromažďovat za ním, po tváři mu stekl tenký pramének potu. Ženy si oblékly své nejlepší šaty a lehké pláště, muži měli saka zdobená na náprsních kapsách starými odznaky svých vojenských jednotek a na hrudích jim hrdě svítily naleštěné medaile.

„Přišel jste také na prohlídku?“ zeptal se jeden z nich, vylovil z kapsy pozvánku a rozložil ji, aby se pochlubil vyraženou hlavičkou s nápisem POSLANECKÁ SNĚMOVNA.

„Ne,“ odpověděl tiše.

„Kolik vám je, hochu?“ zajímal se stařík.

„Sedmnáct.“

Starý muž pochvalně přikývl.

„No, je dobré potkat dnes nějakého mládence, který má zájem o politiku,“ prohlásil. „Je to příjemná změna.“

„Ano,“ odpověděl a žmoulal šňůrky v dlani. „Hodně se zajímám o politiku.“

Odvrátil se od starého muže. Zástup se blížil k velkým dveřím vedoucím do široké chodby, lemované po obou stranách sochami státníků minulých věků.

Reportéři a návštěvníci tam ukazovali povolení k vstupu do prostor pro veřejnost a pak odkládali aktovky a tašky pod rentgen a procházeli detektorem.

Skupinu mladých žen zastavil nějaký strážný v bílé košili a zajímal se o účel jejich návštěvy. Sdělily mu jméno svého poslance a ukázaly pozvánku, pak mohly projít dál k bezpečnostním prohlídkám. Nové boty ho mírně tlačily, odíraly mu paty, ale nic mu nemohlo zkazit radost, když překročil prastarý práh Parlamentu; čekal tam na něj další strážný.

„A co sem přivádí vás, pane?

Usmál se na strážného a zašeptal jediné slovo: „Mučednictví.“

Strážný se naklonil blíž k němu.

„Promiňte, pane, ale co jste říkal?“

Neodpověděl, ale prudce škubl za šňůru, která vedla rukávem nahoru. Svatoštěpánský vchod se změnil ve změť roztříštěného skla, rozdrcených soch a roztrhaných těl.

2

KRVAVÝ MASAKR

Dvouslovný titulek překrýval fotografii zaplňující titulní i poslední stránku Sun.

Zachytila ženu v šoku, celou od krve, kterou z prachu a trosek rozdrceného Svatoštěpánského vchodu vyváděl jeden z ministrů, bledý jako stěna. Právě překračovali zkroucené tělo jedné z obětí. Ministr měl nevěřícně vytřeštěné oči, sako mu viselo v cárech a konec zakrváceného obvazu, který měl kolem hlavy, mu plandal až na rameno.

Osm vnitřních stran se pak věnovalo výlučně tomu, co noviny nazvaly „bombové šílenství v Parlamentu“. Fotografie rozvalených zdí se střídaly se snímky rozbitého skla, zkrouceného zábradlí, utržené hlavy jedné ze soch, osamělé a naleštěné černé boty.

Další fotografie ukazovaly těžce ozbrojené policisty, jak kvapem vztyčují bariéry, zdravotníky spěchající s naloženými nosítky k sanitkám, vyčerpaného hasiče, jak se opírá o zeď a po tváři mu tečou slzy, policisty v bílých pláštích, kteří pátrají uprostřed chaosu a zmatku po forenzních důkazech z místa činu.

Byly tam snímky přeživších i záběry na mrtvé. Na těla ležící v suti. Na vyrovnané řady vaků plných mrtvých těl. Bezprostředně po výbuchu odhadovali v televizních vstupech a rozhlasových zprávách počet obětí mezi sto padesáti až dvěma sty, ale v následujících hodinách se počet potvrzených mrtvých ustálil na šedesáti čtyřech. Mnoho dalších lidí se ovšem pohřešovalo a mnohem víc jich bojovalo v nemocnicích o život. Totožnost sebevražedného atentátníka brzy odhalili: pět metrů od místa exploze se našla jeho studentská průkazka na veřejnou dopravu.

Ale objev průkazky nijak nevysvětlil motiv činu, jen celé věci přidal na záhadnosti. Zeenan Khan totiž nebyl žádným mezinárodním teroristou ani „spícím“ agentem některé kolébky terorismu, jako jsou Afghánistán nebo Střední východ, který by čekal od svých pánů na rozkaz, kdy má udeřit. Zeenan byl sedmnáctiletý student-premiant ze severního Londýna, a přestože měl pákistánský původ a byl muslimem, narodil se a vyrostl v Anglii. Byl Angličan.

Nad postelí mu visela šála Arsenalu a zdi jeho ložnice zdobily plakáty vytrhané z časopisu Loaded. Jeho rodiče to naprosto zdrtilo a uvedli, že jsou příliš zničeni, než aby mluvili s médii, a že chtějí zůstat v soukromí; nicméně sousedé je shodně popsali jako „apolitické“ a „velmi hrdé na to, že jsou Britové“. Objevily se i fotografie Zeenana ve školní uniformě. Ředitel školy prohlásil doslova, že „je šokován a stále nemůže uvěřit, že by atentátníkem skutečně mohl být onen výtečný student, který dostal na maturitním vysvědčení osm výborných a tvrdě se učil, aby dosáhl takových výsledků“.

Všem novinám se záhadným způsobem podařilo získat rodinné foto: matka, otec, tři děti – Zeenan byl nejstarší –, všichni usměvaví, spokojení, hrdí. Byl to „prostě takový normální kluk“, prohlásil jeden ze sousedů, který si nepřál být jmenován.

„Tichý hoch,“ řekl jiný. „Držel se trochu zpátky, ale byl zdvořilost sama a nikdy s ním nebyly problémy.“

Citovaly se názory politiků, řadových občanů i náboženských vůdců. Všichni vyzývali k zachování klidu. Ale přes veškeré informace o pozadí činu, komentáře i citace zůstaly nezodpovězeny dvě zásadní otázky:

Jak získal nebo vyrobil sedmnáctiletý školák nálož, kterou určili jako shodnou s těmi, které používali extremisté v místech, jako jsou Jeruzalém a Bagdád? A proč se Zeenan Khan, který měl v životě vše, po čem toužil, dobrovolně rozhodl k sebevražednému útoku? Zprávy o bombovém atentátu zaujaly čelní místa na stránkách novin a v televizních zpravodajstvích po celém světě. V bistru u silnice mezi Badajozem a Huelvou v jižním Španělsku seděli dva mladí stavaři z Londýna, popíjeli čaj a četli mutaci Sun, vytištěnou ráno v Madridu.

„To je neuvěřitelný,“ prohlásil Paul, když se probíral stránkami. „Píše se tu, že měl na sobě nejmíň sedm kilo výbušnin. Kam ten svět spěje, když kluci, co nejsou starší než tady Dean, se sami roztrhají na kousky?“

„Ale oni přece nejsou jako Dean, na to nezapomínej,“ vybuchl jeho přítel Benny, který mluvil, jakoby prodával zeleninu někde v East Endu. „Tihle muslimové jsou jiní. Mají jinou mentalitu, jinej postoj k životu i k smrti. Nikdy jim nebudeme rozumět.“

Oba stavaři byli zákazníky čajového bistra u sluncem rozpálené silnice. Nebylo docela stejné jako mobilní bistra s kávou a burgery u anglických silnic. Tohle bylo provizornější. Plátěná střecha stínila před spalujícím španělským sluncem několik stolů na kozách. Na stolech stály grily na propan-butan, plotny a zásobník na kávu a čaj. Z dřevěných tyčí držících plátěnou střechu zplihle visely dvě britské vlajky.

Paul s Bennym – a vlastně všichni – znali majitele jako Frankieho, Angličana, padesátníka. Frankiemu pomáhal s nápoji jeho mladý synovec Dean, který na rok přerušil studium. Tak znělá jejich odpověď těm, kdo se zeptali. Ale byla hodně daleko od pravdy. Každý večer, když jim skončila práce, naložili Frankie s Deanem přenosný bar do své dodávky Toyota, koupené z druhé ruky, a provedli rutinní protisledovací postup, než se vrátili do pronajatého domku ve městě Valverde del Camino.

Cesta k domku byla tichá a jen řídce užívaná, ale Frankie dodržoval veškerá omezení rychlosti a pravidelně se díval do zpětného zrcátka a všímal si všech vozidel, která za nimi jela, i když se za nimi držela jen chvilku. Pár kilometrů před městem vždy sjel k okraji cesty, takže auta jedoucí za nimi je musela předjet. Jak dojeli do města, provedli druhou kontrolu, jestli některé z aut, které je minulo, nejezdí někde poblíž anebo neparkuje u jejich domu.

Bydlení si našli snadno: měli peníze v hotovosti, volných bytů byl nadbytek a nikdo se neobtěžoval se zbytečnostmi, jako jsou doporučení. Teprve když se vrátili do bezpečí bíle natřeného domu, mohli Frankie s Dannym přejít ke svým pravým totožnostem Ferguse Wattse a jeho vnuka Dannyho. Bylo to již šest měsíců, kdy naposledy viděli Anglii, šest dlouhých měsíců, obzvlášť pro Dannyho. Šest měsíců, během nichž se mu nové jméno stalo druhou přirozeností; šest měsíců, během kterých se neustálý strach z přepadení nebo útoku pozvolna zmenšoval; šest měsíců, během nichž si zvykl vést anonymní život; šest měsíců, kdy každý den snil o návratu domů. Ale to nebylo možné – alespoň prozatím.

Zatím museli čekat. A dávat si pozor. Provádět stejná bezpečnostní opatření, která se Fergus naučil během let služby v SAS. Zatím musí dál žít ve lži jako Frankie a Dean. Grilovat jídla, vařit nekonečné konvice čaje a kávy a poslouchat tlachání jiných lidí. O fotbalu. O počasí. O teroristických útocích v srdci Londýna.

„Jde o to, Paule, že se svět od jedenáctýho září změnil,“ pokračoval Benny v ohnivé diskusi se svým přítelem. „Terorismus vstoupil do nový fáze. Koukni na ostatní sebevražedný atentátníky – na ty čečenský vdovy. Ony nejsou jen připravený zemřít za svou věc, ony za ni chtějí zemřít. Je to pro ně svatá válka – je to ten… ten…,“ zasekl se, jak hledal správné slovo.

„Džihád,“ napověděl Frankie a vzhlédl od plotny.

„Jo, to je přesně ono,“ prohlásil Benny. „Džihád.“

Upřel pohled na Frankieho.

„Co si o tom myslíš ty, Frankie?“

„Mě se neptej,“ odpověděl Frankie. „Já tu jen vařím.“

„Ale musíš na to mít přece nějakej názor,“ obořil se na něj Paul a práskl prázdným hrnkem na improvizovaný stůl. „Podle mě je to hnusný. Ještě horší, je to nelidský. Je to vražda, chladnokrevná vražda. Měli by je všechny nahnat do houfu a postřílet.“

Dean zasunul konvici zpět do zásobníku a pohlédl na mladšího ze stavařů.

„Myslíte zavraždit je?“

Paul se na něj chvíli vztekle díval, pak zazíral na svého kumpána a nakonec se na Deana usmál.

„No jo, máš pravdu. To by nás snížilo na jejich úroveň, co? A my jsme civilizovanější. Nalij nám další čaj, Deane.“

Než mu Dean stačil vzít prázdný hrnek, začal stavaři vyzvánět mobil. Vytáhl ho z kapsy ustřihnutých džínů, zamumlal rychle: „Haló“ a poodešel od stolu, aby pokračoval v hovoru.

„Nevšímej si ho,“ obrátil se k Dannymu Benny. „Takový věci ho dokážou pořádně vytočit.“

Danny viděl, jak po něm Frankie střelil pohledem, který říkal Nech to být. Proto jen souhlasně kývl směrem k Bennymu a neřekl nic. Benny se rozesmál.

„Nejspíš mu volá jeho holka, že je jí bez něj smutno. Radši si dám další čaj. Dokážou spolu provolat celý hodiny.“

3

Když Marcie Deverauxová vešla do Coffee Republic a postavila se do fronty čekající na objednávku, vypadala chladně a nevzrušeně. Ale svírala ji úzkost: tajná operace, kterou piplala a na niž dohlížela po mnoho měsíců, se ocitla na pokraji vyzrazení. A zdálo se, že tomu nemůže nijak zabránit. Sundala si modelové sluneční brýle a dala se do sledování chodců procházejících venku za sklem. Nic podezřelého. Koupila si latté, našla volný stolek a dopřála si jeden lok, než vyndala mobil a notebook. Jak navázala spojení, nemámila čas zbytečnými řečmi.

„Přijdu. Za pět minut.“

Deverauxová odešla z kavárny a zamířila k Pimlico. Brzy došla do ulice, kde se řady třípatrových městských domů střídaly s přilehlými zahrádkami. Otevřela jednu z bran z černého železa a vydala se po kamenné cestičce. Rudé sametové závěsy na okně vlevo od předních dveří vypadaly vkusně a úctyhodně. Každý, kdo by přistoupil k oknu a podíval se dovnitř škvírou mezi nimi, spatřil by tři solidní kusy nábytku a koberec. Ale nebyla tam žádná drahá televize ani hudební věž, která by mohla upoutat pozornost snaživých lupičů. Deverauxové chyběly ke dveřím tři kroky, když se ozvalo hluboké zabzučení elektronického zámku. Prošla dovnitř, zabouchla dveře a tři ocelové závory zapadly zpět do polohy zavřeno. Zvenčí a při nahlédnutí do okna vypadal dům v podstatě stejně jako ostatní v ulici.

Ale přední pokoj byl skutečně jen přední – jako nárazník budící dojem úctyhodnosti a normálnosti. Zbytek domu byl však úplně jiný. Omítka v hale byla zašlá a vybledlá, koberec ošoupaný a vzduch zatuchlý a páchnoucí plísní, jako by okna nikdo léta neotevíral. A bylo tomu tak. Všechna okna v domě totiž byla bezpečně přišroubovaná k rámům. Nedala se otevřít. Každé z oken mělo vnitřní okenice, zavřené a pevně zajištěné. A tak přední pokoj byl jediným místem v budově, kam si našlo cestu denní světlo. Zbytek domu měl elektrické osvětlení.

Šlo totiž o konspirační dům, který vlastnila a používala britská tajná služba Security Service neboli MI5, organizace odpovědná za ochranu Spojeného království před teroristy, špiony a zrádci. A tento konspirační dům byl výjimečný a vědělo o něm jen velmi málo agentů Security Service. Ale lovili velkou rybu a Marcie Deverauxová byla tajně převelena z MI6, aby ji pomohla zaseknout. Prošla kolem schodiště do zadního pokoje, který ústil do kuchyně, a ihned ji do nosu udeřila pronikavá vůně rajské polévky a topinek.

Dva muži okolo třicítky – jeden s dlouhými kudrnatými vlasy a druhý v modré čepici – seděli u dlouhého dřevěného stolu, tváří ke dveřím, a jejich oči sledovaly tři monitory na stole. Na uších měli sluchátka. Z monitorů ani ze čtvrté obrazovky umístěné nad kuchyňskými dveřmi nevycházel žádný zvuk. Slyšet byl jen neustálý hukot ventilátorů v monitorech a ohromném množství elektronického vybavení v místnosti. Dlouhovlasý muž se podíval na Deverauxovou a vytáhl jedno sluchátko ze záplavy vlasů.

„Bude tu do deseti minut, madam.“

Deverauxová přikývla, vědoma si obdivných pohledů obou mužů. Byla na to zvyklá: s ebenovou kůží, fascinujícím zjevem a dokonalým módním vkusem se klidně mohla stát supermodelkou.

Pohlédla na monitor nad kuchyňskými dveřmi. Stanice Sky News vysílala z poslanecké sněmovny interpelace na ministerského předsedu. Dvojice agentů se vrátila zpět ke svým monitorům a při sledování si namáčeli topinky v hrnkách s polévkou. Deverauxová přešla na jejich stranu stolu, shodila ze skládací židle štos starých časopisů, sedla si vedle kudrnatého muže a zadívala se na monitory.

Tři černobílé obrazovky zobrazovaly různá místa. Ta nejvzdálenější byla rozdělena na šest částí, na každé z nich byla vidět jiná oblast okolí domu, ve kterém se nacházeli. Dvě bližší byly pro Deverauxovou mnohem zajímavější. Na prostřední čtyři různé záběry ukazovaly jednotlivé pokoje luxusního bytu. Jeho vlastník neměl ponětí, že má mezi stropem a zdmi nainstalovány miniaturní kamery z optických vláken.

Nikdo nebyl doma, ale zařízení a vybavení prozrazovalo, že tam nebydlí žádná rodina. Každý z pokojů byl dokonale upravený, vše bylo na svém místě. Působilo to až příliš dokonale, spíše jako obrázek z módního časopisu, z nějakého exkluzivního magazínu o životním stylu. Nejbližší monitor ukazoval ještě jednu místnost, tu znala Deverauxová velmi dobře. Skryté kamery tvořily součást připojení jedné ze dvou plazmových televizí na stěně v rohu místnosti. Tou místností byla kancelář bezprostředního nadřízeného Deverauxové v MI6, George Finchama.

George Fincham, velitel bezpečnostní sekce; George Fincham, jehož byt ukazoval prostřední monitor; George Fincham, konečný cíl probíhající operace Deverauxové; George Fincham, zrádce.

Security Service věděla již roky, že Fincham je zrádce. Už téměř deset let, od doby, kdy sloužil jako styčný důstojník na britském velvyslanectví v kolumbijské Bogotě. Tím, že distributorům kokainu z FARC prodával informace o akcích zaměřených proti nim, nahromadil slušný majetek v hodnotě okolo dvanácti milionů liber. Většinu z nich uložil na tajných bankovních kontech v zahraničí. Když se k tomu připočtou úroky, měl nyní téměř patnáct milionů. Security Service toužila těch patnáct milionů získat a toužila po nich skutečně intenzivně. Mohla je využít k financování budoucích „černých operací“ – ilegálních tajných akcí, které by vláda nikdy oficiálně nepovolila ani veřejně nepřiznala, a už vůbec by je nefinancovala.

Deverauxová byla k MI5 tajně převelena, aby peníze získala, aniž by otevřeně odhalila Finchama jako zrádce. Bylo by to příliš kompromitující – pro Firmu a také pro vládu. Jak Deverauxová sledovala monitor, spatřila, že se dveře pracovny otevřely a dovnitř vešel Fincham.

Vypadal jako vždy elegantně. Světlovlasý uhlazený pětačtyřicátník v tmavě modrém obleku a krémově žluté kravatě s rudými pruhy, odznaku příslušnosti k marylebonskému kriketovému klubu. Gentleman každým coulem a každým coulem vysoký státní úředník. Posadil se za stůl a vytáhl mobil. Kudrnatý agent se přesvědčil, že všechno, co Fincham řekne, bude zaznamenáno. Deverauxová poklepala na malý reproduktor na stole a kudrnáč jej zapnul. Když Fincham vymačkával číslo, podíval se nahoru na plazmové obrazovky. Sledoval přehled nejnovějších zpráv ze světa, ale vypadalo to, že hledí přímo na Deverauxovou.

Když promluvil do mobilu, jeho hlas zazněl ve sledovací místnosti naprosto čistě a jasně.

„Fran, spatření Wattse a toho chlapce se potvrdilo. Chci, abyste se s Mickem zkontaktovali se dvěma místními agenty. Naplánujte a proveďte odstranění jak Wattse, tak i kluka. Ale buďte opatrní – nemůžeme si dovolit žádný nezdar v cizí zemi.“

„Přesně toho jsem se bála,“ zamumlala Deverauxová spíš pro sebe než pro uši dvou agentů pověřených odposlechem.

Fincham ukončil hovor, sáhl po dálkovém ovládání na stole a zapnul zvuk na jedné z plazmových televizí. Deverauxová pohlédla na monitor nad kuchyňskými dveřmi. S Finchamem sledovali stejný záběr na ministerského předsedu, který se chystal odpovědět na otázky ohledně bombového útoku v Parlamentu. Ale než stačil premiér pronést souvislou větu, kudrnáč stáhl hlasitost, takže politika bylo sotva slyšet, a kývl k obrazovce střežící dům.

„Už je tady.“

Deverauxová zaslechla, jak se hlavní dveře otevírají a jak vzápětí zámky zapadají zpět, a vstala. Do pokoje vešel malý šedovlasý šedesátník. Přes teplý jarní den měl plášť upnutý až ke krku. Jmenoval se Dudley. Bylo to jeho příjmení, ale sloužil už tak dlouho, že se stejně dobře mohlo jednat i o křestní jméno.

V MI5 ho většinou oslovovali jen „pane“, pro sobě rovné a nadřízené – a těch bylo jen pár – byl prostě Dudley.

„Dobré odpoledne, pane,“ pozdravila Deverauxová.

„Dobré odpoledne, Marcie. Nezdržím se dlouho.“

Deverauxová přikývla. Zvykla si na krátká a hutná hlášení.

„Fincham objevil ve Španělsku Wattse a toho hocha. Chce je oba nechat zabít.“

Dudley se na chvíli zamyslel a pak pohlédl na obrazovku vpravo.

„Takhle jste to neplánovala, Marcie.“

„Ne, pane. Sledovala jsem jejich pohyby a chtěla jsem je ve správný čas přivést zpět, až toho budeme mít víc a Watts by nám mohl být užitečný.“

„Co teď můžete podniknout?“ Deverauxová jen potřásla hlavou.

„Od jejich prvního úniku se Fincham postaral, abych už neměla k případu přímý přístup; když je poprvé objevili, prosazovala jsem příliš vehementně, aby je nechali naživu. Když se pokusím nyní nějak zasáhnout, riskuji prozrazení.“

Dudley filozoficky pokrčil rameny.

„Potom se obávám, Marcie, že jsou pro nás ztraceni.“

Oči měl stále upřeny na obrazovku.

„Ale, pane, stále ještě zůstává nezodpovězeno, kdo jiný věděl, že Watts působí jako K, když ho Fincham zradil. Byl to pochopitelně Wattsův velící důstojník v SAS, plukovník Meacher, ale jak víte –“

„Fincham ho loni dal odstranit,“ dopověděl Dudley, konečně se odvrátil od obrazovky a pohlédl na Deverauxovou. „Nejspíš budeme muset najít odpověď někde jinde. Musíte se zaměřit hlavně na získání těch peněz. A nyní už skutečně musím jít.“

Pokývl k monitoru.

„Premiér chce nejnovější zprávy o útoku, hned jak opustí Parlament. Před mešitami už vypukly protimuslimské demonstrace. V celé zemi vládne strach, Marcie, a to naše vůdce velice děsí.“

4

Seňorita kostka: jaky mate pocasi?

Seňor kostka: CO?!!!

Seňorita kostka: co myslis tim co?

Seňor kostka: to nemyslis vazne!! je vedro! tady je vecne hyc!!!

Danny si už dávno zvykl na způsob zpráv a styl psaní ve Španělsku – neměl čas kontrolovat monitor, když posílal nebo přijímal zprávu. Ale jeho jazyk a postoje zůstaly bytostně anglické.

Seňorita kostka: tak dost! nemusis hned hystercit.

Seňor kostka: a co cekas??? mame na sebe jen par minut a ty se me ptas na pocasi.

Seňorita kostka: jo, protože se nesmim ptat na nic jinyho a nikdy mi nic nereknes!

Seňor kostka: nesmim, nedovoli mi to.

Seňorita kostka: a o to jde!!!

Seňor kostka: tak mi neco rekni ty.

Seňorita kostka: a co jako?

Seňor kostka: cokoliv, co je noveho, jinak se tu zblaznim.

Když Danny čekal na Eleninu odpověď, povzdechl si. Seděl v internetové kavárně v Seville a rozhovor se rychle stával stejně obtížným a nepříjemným jako ty tři předchozí. Měli domluvu – víc než to, měli SOP, na kterém Fergus trval: Elena se každé ráno a večer přesně v osm britského času připojila na síť pro případ, že by se vyskytla nějaká naléhavá situace. Neočekávala, že se jí Danny ozve, a až doteď se také nikdy neozval. Ale každé dva týdny v neděli odpoledne jim Fergus povolil krátký rozhovor.

Seňorita kostka: tak jo, vzpominas na todda hammonda, toho kluka z tvyho rocniku? vcera me pozval na rande.

Dannymu proběhla tělem palčivá vlna žárlivosti a ucítil, jak mu tvář rudne vztekem.

Seňor kostka: hele, jestli se me chces zbavit, muzu se rovnou odpojit.

Seňorita kostka: ne! chtěl jsi, abych ti řekla, co je noveho, tak tohle je novy, a stejne jsem odmitla, je to idiot, hele, proc se musime porad hadat? proc nemuzem byt pro zmenu chvili normalni???

Normální.

Danny toužil být znovu normální. Chtěl vysvětlit Eleně, jak se jeho život změnil od chvíle, kdy ji naposledy viděl. Když se jeho ruce vznášely nad klávesnicí počítače, představil si pokoj ve Foxcroftu, kde teď ona nejspíš sedí. Foxcroft mu chyběl. Jeho hrubé zdi z červených cihel, skřípající schodiště a pískající ústřední topení. Obrovská okna s otlučenými rámy a popraskanými tabulkami.

Chyběl mu jeho starý pokoj, plakáty na stěnách, počítač. Chyběla mu zahrada a svěžest smaragdově zeleného trávníku po dešťové přeháňce. Chyběly mu všechny věci, které tak naivně pokládal za samozřejmé, ale ze všeho nejvíc mu chyběla Elena. Jižní Španělsko bylo jako nějaká jiná planeta, kde jeden spalující den následoval za druhým. V Seville pomerančovníky lemovaly široké bulváry a palmy se vzpínaly do nebe. Bylo snadné pochopit, proč se okolní krajině říkalo prachová mísa Španělska: vyprahlá hnědá země, suchá a se závoji prachu, nikde žádná zeleň. Míle za mílí jen pustina a tu a tam malá a tichá městečka.

Ale Danny byl hoch z velkoměsta, narodil se a vyrostl uprostřed ruchu a shonu kypící a pulzující metropole. A čím déle pobýval ve vyhnanství na španělském venkově, tím víc se mu stýskalo po londýnském životě, který mu teď připadal tak vzdálený.

Silnice, kde Fergus s Dannym provozovali čajové bistro, byla nově postavená a vyčnívala asi půl metru nad okolní terén. Vinula se jako vystouplá černá jizva mezi vyprahlými poli prastarých sukovitých olivovníků až k přístavnímu městu Huelva. Tu a tam, pár metrů od silnice, stála dvojice betonových sloupů s rezavějící železnou bránou. Ale nikde okolo nebyly žádné ploty nebo příjezdové cesty. Velké plantáže, které kdysi tyto brány střežily, patřily již dávno minulosti. Ty brány, to bylo staré Španělsko; ta cesta pak bránou k novému Španělsku, neboť se proplazila až do Costa de la Luz, nejnovějšího letoviska.

Představovala dokonalé místo pro bistro: mnoho stále odvážnějších Britů hledajících dobrodružství začalo dávat této cestě přednost před mnohem frekventovanějšími autostrádami s mýtným. Fergus se neobtěžoval sháněním povolení pro jejich podnikání; předpokládal, že se nikdo nebude starat o párek cizinců, co si vydělává pár eur u silnice.

A měl pravdu.

Na stížnosti, spory a vyplňování formulářů bylo příliš horko. Z nejbližšího městského úřadu k němu dokonce jezdil jeden pravidelný zákazník a stejně tak se u nich stavovala i dvojice místních policistů. Než se Fergus dal s Dannym na útěk, pracoval v bistru u silnice v Británii. Ale zde to bylo jiné: většina španělských zákazníků si u nich dávala kávu a specialitu – sendvič s pálivým kuřecím nebo vepřovým masem na česnekovém oleji. A Brity sem lákala národní vlajka a ručně malovaný štít s nápisem ČAJ.

Vystupovali ze svých pronajatých aut celí dychtiví po pořádném hrnku čaje a v rukou svírali brožurky s nabídkami nových domů a titulky jako „Uskutečněte svůj sen“.

Dannyho sen byl mnohem prostší. Chtěl se vrátit domů. Do Anglie. Do Londýna. Ale namísto toho se každý večer vracel jen do Valverde del Camino. Jejich malý bílý domek měl uprostřed terasu, byl stejný jako všechny ostatní v tiché ulici. Každý měl tři okna, dvě nahoře a jedno dole, s vnějšími okenicemi chráněnými umně kovanými mřížemi.

Domky měly stejné vyřezávané vstupní dveře a stahovací roletu uzavírající garáž. Každý večer, když se tam vraceli, prováděl Fergus standardní protisledovací opatření: kousky zápalek přivřených do rámu dveří, které by spadly na zem, pokud by dovnitř někdo vešel v jejich nepřítomnosti.

Uvnitř nacházeli okenice a dveře pokojů vždy přesně ve stejné pozici, jak je zanechali, když odcházeli. Poté, co se Fergus přesvědčil, že dům je bezpečný, zaparkoval auto a stáhl plechovou roletu tak prudce, že vzbudil všechny psy v okolí. A pak začala jejich každovečerní rutina. Fergus se rozhodl udržovat v kondici, a tak většinu večerů prováděl pětačtyřicetiminutové cvičení aerobiku a protahování svalů.

Danny si dával kondiční běh, částečně proto, že chtěl také zůstat ve formě, částečně proto, že mu to připomínalo dřívější život v Anglii, a částečně i proto, že mohl alespoň na chvíli uniknout dědečkově společnosti. Pak následovala rychlá sprcha a něco k jídlu a několik hodin u španělské televize. Danny ji nenáviděl. Nekonečné televizní besedy, španělský fotbal, špatně dabované filmy a přihlouplé seriály. Jeden program byl dokonce věnován jen býčím zápasům. Jednou ho sledovali společně a Danny v hrůze zíral, jak jednoho velkolepého býka týrali, trápili a nakonec skolili, když mu matador vrazil meč do šíje.

„Je to nechutný,“ prohlásil Danny, když naparáděný matador přijímal obdivné hvízdání a potlesk obrovského davu. „Přál bych si, aby ten býk dostal jeho.“

„Někdy se to stává,“ pokrčil rameny Fergus. „Ale nejde jen o zabíjení. Jsou to tak trochu gladiátoři jako ve starořímské aréně. Jedná se o tradici, rituál a slavnost.“

„Vážně? Tak to povídej tomu bejkovi,“ odsekl Danny, vstal a zamířil ke schodům.

„A už po mně nechtěj, abych se na to ještě někdy díval!“

Nevycházeli spolu moc dobře. Po šesti měsících soužití byli stále v mnoha směrech jako cizinci. Jejich fyzická rodinná podoba se nedala přehlédnout, ale tam veškerá podobnost končila.

Pocházeli z různých generací, z různých životů, z různých světů. A neustále se hádali.

„Nežádal jsem tě, abys po mně pátral,“ namítal Fergus, když Danny naříkal na nudu a frustraci ze života ve Španělsku.

„Kéž bych to neudělal! Z toho věčnýho vaření čaje chcípnu. Ve škole jsem dostával jedničky – mohl jsem mít pořádnou práci!“

„Máš štěstí, že jsi vůbec naživu, Danny, na to nezapomínej. Jestli se nudíš, přečti si nějakou knihu. Anebo mi vyjmenuj všechny SOP, na které si vzpomínáš. Už jsi to dlouho nedělal.“

„Nechci znát žádný SOP! Chci prostě žít!“ A hádka mohla začít v plné síle. Ať byli kdekoli a dělali cokoli, Fergus stále myslel především na bezpečnost a zajištění. Byl tichý a tajnůstkářský; jako by nosil obezřetnost místo ochranné zbroje. Danny byl odlišný. Uměl být impulzivní, horkokrevný a měl sklon jednat neuváženě.

Tato kombinace nedávala předpoklady k ideálnímu soužití, zejména když Fergus neustále Dannymu připomínal, že by měl být víc jako on. Jak Danny seděl v internetové kavárně, chtěl se o to všechno podělit s Elenou. Ale neudělal to. Nemohl. Měl své rozkazy. Svůj SOP. Prsty se mu opět rozeběhly po klávesnici.

Seňor kostka: a co se jeste deje?

Seňorita kostka: opravdu to chces slyset?

Seňor kostka: promiň, ze jsem tak vypenil, tak spust.

Seňorita kostka: ty vis, kdo jde pristi tyden k soudu, muzou ho zavrit na dost dlouho.

Seňor kostka: promiň, mel jsem se na nej zeptat uz davno.

Seňorita kostka: to je fuk, nic s tim nenadelas, nikdo s tim nic nenadela, je to jeho blbost, je mi to jedno.

Ale nebylo jí to jedno. Ani trochu. A jediná osoba, se kterou si o tom chtěla promluvit, byl Danny. Ale nemohla. Fergusova pravidla bezpečnosti na internetu platila pro oba. „Ty víš kdo“ byl Elenin otec Joey.

Před mnoha roky, když byla Elena ještě malé dítě, odjel zpět domů do Nigérie s tím, že tam vydělá spoustu peněz. Nevydělal, jen se nevrátil zpět; objevil se teprve osmnáct měsíců poté, co Eleně zemřela matka. Zanechala po sobě malé dědictví na dceřino vzdělání, a když jím Elena mohla disponovat, Joey se náhle vrátil. Stále do Eleny hučel o investici do skvěle výnosného obchodu, zahrnujícího vývoz vyřazené bílé techniky – starých sporáků, ledniček a myček – zpět do Nigérie. Teprve když se Danny s Fergusem dostali bezpečně ze země, zjistila Elena, s jakou „bílou technikou“ to Joey vlastně obchoduje.

S kokainem. A šlo spíše o dovoz než o vývoz. Joeyho a jeho „obchodního partnera“ zatkli, obvinili a nyní je drží ve vyšetřovací vazbě k větší slávě Jejího Veličenstva, dokud s nimi neproběhne soud. I pro Elenu bylo uplynulých šest měsíců hodně krušných. Riskovala vlastní život, když pomáhala Dannymu vysvobodit jeho dědečka z konspiračního úkrytu. Potom mu dala většinu svých zbylých peněz, aby mohli co nejrychleji opustit Británii a začít nový život ve Španělsku.

Což o to, peníze jí už začali postupně vracet přes různé banky přímo na její účet. Ale peníze nepředstavovaly ten nejhorší problém. Nejhorší bylo, že nevěděla, jestli ještě někdy uvidí Dannyho. A také nevěděla, jestli jí jednoho dne nezabuší na dveře policie a nezatkne ji kvůli roli, kterou sehrála při jejich útěku. A stejně jako Danny nevěděla, jestli se její život vůbec někdy vrátí do normálu. Na monitoru se jí objevila další zpráva od Dannyho.

Seňor kostka: radsi uz pujdu, ceka venku.

Seňorita kostka: no jasne, tak za 2 tydny???

Seňor kostka: doufam.

Seňorita kostka: budu na prijmu, jen pro jistotu, dej na sebe pozor.

Seňor kostka: ty dej na sebe pozor.

5

V jižním Španělsku přichází noc rychle. Tma přichází nepozorovaně a najednou je tady. Připomíná to přepadení ze zálohy. Fergus s Dannym byli zpět doma.

Cestou ze Sevilly mlčeli. Když vyjížděli, Fergus se nešťastně zeptal, jaký byl mailový rozhovor s Elenou. Danny jen zavrčel: „Totálně na nic.“

Fergus už raději nic neříkal a soustředil se na jízdu. Už tak se cítil dost špatně kvůli tomu, jak změnil Dannymu život. Najedli se beze slova, a když Fergus zapnul televizi, Danny si jen povzdychl a odešel do svého pokoje. Fergus přetrpěl americký film přemluvený do španělštiny a pak televizi vypnul. Provedl obvyklé procedury, přesvědčil se, že dům a garáž jsou bezpečné, a pak se vydal po schodech nahoru.

V Dannyho pokoji už byla tma a Fergus se ani nenamáhal zaklepat a popřát mu dobrou noc. Vnuk už stejně nejspíš spal. Za deset minut už Fergus také ležel v posteli a zhasnul. Ale spánek nepřicházel. Ležel ve tmě a přemýšlel. Hodiny u postele ukazovaly 23.17. Ulicí prošli dva muži a hlasitě rozmlouvali. Pak se jejich kroky ztratily v dáli a Fergus se převalil tváří ke zdi. Chvíli nato konečně usnul. Noc byla tichá a teplá; mnohem později pronikl dřevěnými okenicemi nějaký zvuk a Fergus se probudil.

Otevřel oči a naslouchal. Někde nablízku se rozštěkal pes. Nebylo to nic neobvyklého. Otočil se a pohlédl na hodiny, 02:54. Než se číslo změnilo, znovu usnul.

Fran se podívala na hodinky. Tři ráno. Stála pod jedním z malých pomerančovníků a sledovala přes ulici cílový dům, který nebyl vzdálený ani dvacet metrů. Bledě žluté světlo z pouličních lamp marně rozhánělo inkoustovou temnotu. Prstem v gumové rukavici stiskla tlačítko vysílačky, které jí viselo na pásku hodinek.

„Dobrá, jdeme na to. Fran foxtrot.“

V ulici na opačné straně cílového domu Mick uslyšel ve sluchátku Fran a dal se do pohybu. Dva noví členové týmu hlídali zadní část objektu, i když tímto směrem nevedla žádná úniková cesta. Třímetrová zeď bez přerušení obklopovala malý zadní dvorek, ale sledovali i blízké cesty, takže v případě nutnosti mohli varovat tým, že se blíží někdo další. Celá operace byla přepečlivě naplánovaná: dům i celé město během čtyř předchozích večerů zevrubně prozkoumali. Fran se opatrně plížila vpřed, se čtvercovou kovovou schránkou na svačinu v ruce.

K bokům byly připevněny dva velké magnety, které přečnívaly jen centimetr přes okraj krabice. Nějaký pes se rozštěkal. Nejspíš si někoho všiml. Fran si v duchu udělala poznámku, že jestli to byl někdo z týmu, dá mu pořádnou sodu.

Jak se přiblížila k domu, neubránila se úsměvu. V posledních šesti měsících s Mickem o této chvíli mnohokrát mluvili. Pomsta bude obzvláště sladká.

Setkali se u dveří garáže. Fran si ihned stoupla zády k vlnitému plechu, zatímco Mick ve světle malé baterky, kterou stínil prsty, takže dávala jen právě tolik světla, kolik potřeboval, zkoumal rám garáže a pátral po nějakých léčkách. Nemohli předpokládat, že by Watts nechal dům a vůz naprosto nestřežené – na to byl příliš velký profesionál. Pokud venku nebo v garáži žádné pasti nenajdou, plyne z toho jen, že je nechal v samotném autě. Průzkum rámu neodhalil nic neobvyklého. Mick si klekl na zem, kde pěticentimetrová zesílená hrana rolety přiléhala k betonové podlaze. Uprostřed dveří otvorem v plechu vykukovalo ocelové oko zasazené do betonu. Na něm byl masivní visací zámek. Mick prohlédl zámek, jestli na něm nenajde křídový prach nebo mazadlo.

Kdyby si s ním někdo hrál, Watts by to podle šmouh a otisků hned poznal. Ale nebylo na něm nic. Nakonec Mick prohlédl i usazení zámku; když skončil, nastavil ho přesně do původní polohy. Měli co dělat se stejným profesionálem jako byli sami. Mick provedl kontrolu zámků již předchozí noci. Teď vzal baterku mezi zuby, naklonil se blíž, aby zmenšil světelný kužel, a zatápal v zadní kapse džínů po dvou tenkých plíšcích, o kterých věděl, že uvolní roletu. Pes stále štěkal a z nedalekého domu dolehly zvuky nějaké zuřivé manželské hádky. Možná šlo o jejich psa a nikomu z nich se nechtělo ven z postele a utišit ho. Zdálo se, že to psa jen podnítilo k ještě hlasitějšímu štěkotu. Mick si povyku nevšímal; jeho úkolem bylo otevřít roletu. Kdyby se vyskytl problém, Fran by mu poklepala na rameno a odešla. On by vstal a vydal se opačným směrem. Zámek se vzdal snadno. Pomalu, ale plynule Mick zvedal roletu, dokud nemohl zalehnout na zem a posvítit si dovnitř baterkou.

Soustředil se na betonovou podlahu, hledal písek nebo olej, které by prozradily jejich přítomnost, kdyby vstoupili dovnitř. Stejnou službu mohlo vykonat i záměrně poházené smetí nebo kusy novin. Ale opět neobjevil vůbec nic. Mick vysunul roletu ještě o trochu výš a protáhl se do garáže. Strčil si visací zámek do kapsy a Fran proklouzla za ním; pak jemně a bezhlučně stáhl roletu do původní polohy. Toto byl kritický okamžik. Oba věděli, že v garáži mohou být rozmístěny bezpečnostní kamery anebo detektory pohybu. Ale takové riziko museli podstoupit a brzy zjistí, jestli byli odhaleni. Ať se však stane cokoli, jejich mise musí být splněna: Watts a ten chlapec zemřou. Když Fran dávala poslední pokyny týmu, řekla to naprosto jasně.

„Podle situace se vyrovnáme s jakýmkoli problémem.“

Prozatím se zdálo, že jim přeje štěstí.

Z domu se neozval žádný zvuk, nic se tam nepohnulo; jediné, co slyšeli, byl tlumený štěkot. Baterka zatápala v temnotě, kromě dodávky však v těsném prostoru neobjevili nic zajímavého. Fran pak podržela světlo před čelem vozu a poklepala Mickovi na rameno. Pomalu vstal a ona dvakrát stiskla tlačítko vysílačky a vyslala týmu éterem dvojí zasyčení jako signál, že jsou uvnitř.

Bylo to tak rychlejší. A bezhlučné. Ve sluchátkách zazněl hlas s londýnským přízvukem.

„Jste už v tý garáži?“ Londýňan zaslechl potvrzující dvojí zasyčení statické elektřiny a dal se do pohybu.

„Tak já přecházím na foxtrot.“

Přesunul se od zadní části domu dopředu, aby měl výhled na garáž. Uvnitř mezitím Mick ohmatával vnitřek předního nárazníku toyoty a rychle objevil to, po čem pátral: zaprášenou kovovou krabičku velkou dvacet čtverečních centimetrů – sledovací zařízení. Posledních pět dní, než mu nakonec došla baterie, vysílalo nepřetržitý proud elektronických signálů, každé dvě vteřiny jeden. Štěnici tam umístili noví členové týmu. Odvedli dobrou práci; mladí Londýňané vystupující jako stavaři se postupně spřátelili v bistru s Fergusem a Dannym. Nezávazně si s nimi povídali a získávali si jejich důvěru, zatímco denně podávali do Londýna hlášení. A když přišel rozkaz k akci, Paul a Benny byli připraveni. Bylo to tak prosté. Benny usrkával čaj a klábosil, zatímco Paul vyšel ven s mobilem, zjevně ponořený do rozhovoru se svou přítelkyní.

Umístění štěnice zabralo jen pár vteřin.

„Benny je na místě, všude klid.“

Fran opět dvakrát stiskla spínač, klekla si, vzala baterku mezi zuby, zvedla víko hliníkové krabice a odhalila IED. Dvanáctivoltová baterie měla póly napojené dráty k rozbušce – hliníkové trubičce velké jako půlka cigarety. Ta byla vtlačená do pěti kilogramů vysoce výbušného semtexu. Jediné, co zabraňovalo elektrickému proudu proběhnout dráty a odpálit rozbušku, byl kousek lepenky.

Jeden drát od baterie byl přestřižený a jeho konce obtáčely dva připínáčky.

Jejich špičky procházely čelistmi dřevěného kolíčku na prádlo a jen lepenka jim bránila v kontaktu. Prozatím. Jak bude odstraněna, špičky se k sobě přitisknou, uzavře se elektrický okruh a bum. Nastane velký výbuch. IED bylo stejné jako ty, které používají sebevražední atentátníci na celém světě; jediný rozdíl spočíval v tom, že výbušninu místo v kovové krabici ukrývají v lovecké vestě a nosí pod svrchníkem. Ke kusu lepenky mají připevněn kus struny nebo vlasce, který pochází rukávem a vede do dlaně atentátníka, který za tuto odpalovací šňůru v rozhodujícím okamžiku zatáhne.

Tým sledoval Ferguse a Dannyho již čtyři dny. Fergus každé ráno zamykal přední dveře a Danny postával vedle něho. Danny čekal, než starý voják odemkl visací zámek a zvedl roletu garáže. Pak přišel světlý okamžik Dannyho dne: směl vyjet s autem z garáže a zajet na silnici, zatímco Fergus stahoval roletu a zamykal.

Podle toho Fran zvolila způsob jejich likvidace. S potěšením naplánovala tuto operaci, nenápadně postrkovala oba k jejich smrti, využila jejich vlastní opakující se způsoby chování. Poslední, co Fergus Watts udělá, bude otevření garáže, spolu s roletou totiž vytáhne i kousek lepenky, který k ní bude přivázaný vlascem.

Fran opatrně vyndala malý rybářský háček, přivázaný na konec vlasce stočeného v krabici. Pomalu ho protáhla dírkou vypálenou v jedné ze stěn krabice, neustále přitom sledovala čtvereček lepenky připevněný k opačnému konci vlasce. Jak háček prošel otvorem, Fran ho pomalu odtáhla od krabice a nechala vlasec ležet volně na zemi. Pak přiložila otevřený vršek zařízení k ocelové roletě. Magnety tiše cvakly a přidržely krabici doprostřed rolety zhruba ve výši kolen. Fran zhluboka vydechla, podívala se na přihlížejícího Micka a pak stiskla tlačítko.

„Jsme připraveni jít ven.“

Venku v temnotě se Benny rozhlédl na obě strany. Nikde známky pohybu, a dokonce i ten štěkající pes konečně zmlkl.

„Z týhle strany čistý. Paule?“ Paul seděl ve voze zaparkovaném v ulici za domem.

„U Paula čistý.“

Fran dvakrát stiskla spínač a přidržovala vlasec v klidu, zatímco Mick pomalu zvedl roletu natolik, aby se mohli protáhnout ven. Mick potom vstal, ale Fran zůstala na zemi a přivázala volný konec vlasce k ocelovému oku zabetonovanému do země, takže byl skoro napjatý. Nakonec zachytila háček za vlasec vedoucí k IED; stačilo znovu vytáhnout roletu jen o deset centimetrů, vlasec se napne a vytáhne lepenkový čtvereček z kontaktu.

Ale to se mělo stát až ráno.

Fran vylezla ven a Mick opatrně spustil roletu, znovu nasadil visací zámek a přesvědčil se, že je v přesně v původní poloze. Práce skončila, rozešli se opačnými směry. Brzy se opět sejdou a vrátí se do prázdninového bungalovu, který si pronajali jako krytí. Když Fran bezhlučně kráčela ulicí pryč, mimovolně se usmála. Odvedli dobrou práci: vlastně si ty prázdniny opravdu zaslouží.

6

Když následující ráno vyšli Fergus s Dannym před dům, pořád spolu ještě nemluvili. Danny byl venku první, a jak Fergus začal zamykat první ze tří zámků, které jistily přední dveře, vytáhl hoch z kapsy džínů svou sadu klíčů.

Každý den tatáž monotónní rutina – Dannyho to dohánělo k šílenství. Dobrá, dnes bude vše jinak: garáž odemkne on. Děda sice bude vzdychat a brumlat a jistě mu dá další poučení ohledně dodržování SOP, ale Danny měl hádavou náladu. Sehnul se dolů, zastrčil klíč do visacího zámku a ohlédl se, připravený na povyk, ale Fergus se stále ještě soustředil na zamykání domovních dveří. Danny se zakřenil a otočil klíčem. Zámek se rozskočil a on ho vyhákl z ocelového oka. Fergus zaslechl zaskřípění kovu, otočil se a spatřil, jak Danny svírá oběma rukama lem rolety. Okamžitě poznal, že ji v noci někdo otevíral.

„Ne!“ zaječel, a jak se Danny začal narovnávat a vysouvat roletu, Fergus se k němu vrhl. Narazil Dannymu do stehen a oba se rozplácli na zemi.

Danny ležel na chodníku, lapal po dechu a sípal, Fergus ho rychle zalehl, přišpendlil k zemi a čekal na výbuch. Nepřišel. Jak Fergus upřeně hleděl k roletě, nyní vysunuté do výše kolen, Danny otočil hlavu a spatřil vlasec přivázaný k ocelovému kruhu. Naučil se za uplynulé měsíce už dost, aby si uvědomil, že to znamená smrtelnou hrozbu.

„Běž na ERV,“ zasyčel Fergus. „Okamžitě!“

Na námitky nebyl čas. Hned, jak se Fergus z něho odkulil, Danny vyskočil na nohy a rozběhl se. Fergus se doplížil k roletě. Až příliš dobře věděl, co je uvnitř. Věděl také, že nikdo z týmu, který bombu nastražil, není nikde poblíž. Všichni už dávno zmizeli. Fergus vytáhl svůj nůž Leatherman a opatrně vlasec přeřízl, pak se přetočil na záda a posunul se, aby měl hlavu a ramena uvnitř. Pomalu zvedl ruce a opatrně uvolnil IED. Obrátil se na bok a přeřízl i dva dráty vedoucí k baterii, poté ji vyndal a odhodil do garáže.

Nyní bylo IED deaktivováno, nemělo proud, který by odpálil rozbušku. Fergus se protáhl dovnitř a vstal, v rukou svíral kovovou krabici a hleděl na plastickou trhavinu. Jednou se mu mohla hodit. ERV v Dannym vyvolalo zlé vzpomínky. Vzpomínky na polorozpadlou, vetchou a opuštěnou stodolu v dalekém Norfolku. Ta stodola byla posledním ERV, kde Danny čekal na Ferguse. Tehdy se Fergus neukázal, ale Danny během těch dlouhých šesti hodin čekání nebyl sám.

Dělal mu společnost obtloustlý reportér na volné noze, muž ve středních letech, Eddie Moyes. Eddie sledoval Dannyho a Ferguse v touze po světovém sólokapru, příběhu o bývalém vojáku SAS na útěku. Doufal, ze se tím vrátí tam, kam patří – mezi prominentní reportéry. A po Fergusově zajetí Danny s Eleninou pomocí přemluvil Eddieho, aby jim pomohl při pokusu o jeho záchranu. Eddie po velkém váhání souhlasil; nedokázal se smířit s tím, že by přišel o svého sólokapra – ani s tím, že nechá jít dvě polodospělé děti samotné do neznámého a hrozného nebezpečí. Tak jim pomohl, i když ho zdravý rozum varoval.

„Jsem zbabělec,“ upozornil je. „A jestli se to pokazí, uvidíte jenom moje paty.“

Eddie při záchranné akci sehrál velevýznamnou roli; bez něj by nikdy nevyvázli. Ale byla to i poslední věc, kterou v životě udělal. Danny mohl jen bezmocně přihlížet, jak ho jeden agent z týmu George Finchama dvakrát střelil do týla. Když Danny čekal na ERV, myslel na Eddieho. V poslední době si na něj nejednou vzpomněl. A často se mu o něm zdálo – vždy ten samý sen, noční můra v křiklavých barvách. Eddie utíká před agentem s pistolí a Danny běží k němu, pokouší se ho zachránit, ale ví, že je to beznadějné, blíží se k němu víc a víc, pak se pistole v agentově ruce pomalu zvedne. Uslyší Eddieho křik: „Danny, pomoz mi! Prosím tě, pomoz mi!“ A právě když Danny natáhne ruku, aby popadl Eddieho a strhl ho do bezpečí, vystřelí pistole a reportér s očima vytřeštěnýma hrůzou a upřenýma vyčítavě na Dannyho pomalu klesne k zemi. Ten sen se beze změny opakoval a Danny byl přesvědčený, že se už nikdy nezbaví pocitu viny za Eddieho smrt.

„Vyrovnáš se s tím,“ opakoval mu mnohokrát Fergus. „Musíš – prostě se s tím vyrovnáš.“

Ale Danny nebyl jako dědeček a ani po šesti měsících se stále žádné vyrovnání nedostavovalo. ERV bylo asi kilometr od jejich domu. Fergus s Dannym se vydali najít nějaké vhodné místo hned po nastěhování. Na vrchu svahu se košatila houština a spleť nízkých pokroucených stromků, okolo se rozkládala kamenitá pole. Před mnoha lety tu stávaly řady olivovníků – tu a tam se ještě drželo pár seschlých vytrvalců, ale krajina byla převážně pustá a holá. Z jednoho kraje houštiny se otevíral dobrý výhled dolů na město, z druhé se odkrývala pole klesající k vyschlému říčnímu korytu. Za ním vyrůstalo ještě pár stromů a keřů a pak už jen opuštěná pěšina, nabízející náhradní únikovou cestu. Samé dobré důvody pro volbu tohoto místa jako ERV.

Střed houštiny byl hustý, takže člověk uvnitř mohl zůstat neviděn a sám pozorovat někoho, kdo se k němu přibližuje, a to z kterékoli strany – další bod k dobru – a vše korunovala skutečnost, že nikdy neviděli nikoho, kdo by tam šel. Když Fergus vybral houštinu jako jejich ERV, strávili příští dvě noci přinášením a ukrýváním nouzových balíčků. Do tlumoků dali konzervy s jídlem a vodu v plastových lahvích, plné tlumoky pak zabalili do silných černých igelitových pytlů. Do dalšího dali čisté šaty a roličku peněz a všechno zakopali do vyschlé země. Přehrnutou půdu zamaskovali uschlými listy a několika spadlými větvemi, místo si přesně označili velkým kamenem, který přivalili z pole.

Když skončili, místo vypadalo, jako by tam nikdo celé roky nevkročil. Po dramatických událostech u domu Danny prakticky celou cestu k ERV prosprintoval a ani jednou se neohlédl. Dorazil na místo sice bez dechu, ale nepanikařil. Tuto možnost mnohokrát probrali a Danny přesně věděl, co se od něj čeká. Zůstával klidný a uvědomoval si, že jeho děda musí být v pořádku.

Byl si celkem jistý, že rybářský vlasec, který viděl táhnout se od rolety, vede k nějakému výbušnému zařízení, ale žádný výbuch neslyšel. Nedokázal však přijít na to, jak Fergus zjistil, že tam ta bomba je. Ale než o tom mohl začít pořádně přemýšlet, měl ještě spoustu práce. Rychle odhrnul listí a větve a holýma rukama hrabal v sypké zemi, dokud neodkryl černé plastové pytle.

Všechno z nich vyndal, pak díru opět zahrabal, uhladil a navrch nahrnul zpět listy a větve, takže místo opět vypadalo nedotčené. A pak si sedl a čekal.

Šest hodin – taková byla smluvená lhůta. Bude čekat na Ferguse šest hodin, ani o vteřinu méně. Danny mohl reptat nad dědovými nekonečnými hodinami výcviku, ale nyní se ocitli znovu v krizové situaci a on byl rozhodnutý držet se rozkazů a řídit se SOP. A tak čekal a pozoroval okolí a opět se mu začaly vracet myšlenky na Eddieho Moyese.

7

Boeing 747 sestoupil skrz nízký mrak, jeho motory ječely a burácely, jak se přibližoval k londýnskému letišti Heathrow. Marcie Deverauxová čekala u požárního únikového schodiště ve třetím patře parkoviště Terminálu tři.

Hukot dalšího přistávajícího jumba stále sílil. Deverauxová se obrátila a pozorovala brzdová světla volva, která se rozzářila, když řidič zjistil, že se mu nepodaří vybrat ostrou zatáčku dolů po rampě, aniž by si poškrábal drahocenný lak. Brzdová světla se změnila na světla zpátečky. Vůz zacouval, kola zaskřípala a pak volvo vyrazilo dolů nájezdovou rampou. Deverauxová zůstala v úkrytu, ale ne proto, aby neuvedla řidiče do rozpaků. Nechtěla, aby ji kdokoli viděl. Vymačkala na mobilu číslo a zastrčila si do ucha sluchátko.

Odpověď přišla vzápětí.

„Všude čisto,“ ohlásila. Za necelou minutu sjel z horního patra tmavě zelený Chrysler Voyager s tónovaným předním sklem a černými okny. Jeho řidič přesně věděl, co dělá. Vůz zastavil, a když Deverauxová vystoupila ze stínu, odsunuly se boční dveře. Nastoupila dovnitř a dveře opět zasunula; jakmile se usadila, vůz se rozjel a pomalu sjížděl po rampě dolů. Vedle Deverauxové seděl Dudley, stále zachumlaný do pláště, přestože topení ve voze zřejmě běželo naplno.

„Nemohu tvrdit, že by na mě práce Finchamova týmu udělala nějaký zvláštní dojem,“ poznamenal Dudley.

„Slyšel jsem, že s Wattsem znovu neuspěli – už se z toho pomalu stává pravidlo.“

„Ten tým je dobrý, pane,“ odpověděla Deverauxová, „ale Watts také.“

Vůz vyjel z parkoviště a Dudley vyhlédl z okna.

„A já měl za to, že je to jen obstarožní kulhavý chlapík.“

Obrátil se k Deverauxové.

„Kde jsou teď?“ Deverauxová se zhluboka nadechla. „Nevíme, pane.“

Dudley si povzdychl.

„Proč mě to vůbec nepřekvapuje?“

„K výbuchu mělo dojít před třemi hodinami, pane.

Když se neobjevily žádné zprávy o incidentu, tým se vrátil zpět, aby to prověřil. Dům byl opuštěný, ale jejich vůz tam zůstal.“

„Samozřejmě. Jak neustále zdůrazňujete, ten muž je dobrý a neudělá takovou hloupost, aby to auto znovu použil. Jaké jsou teď vaše plány?“

„Fincham zuří, pane. Seřval vedoucí týmu a oznámil jí, že pokud nechce pracovat jako strážník někde na křižovatce, musí dokončit svůj úkol do tří dnů.“

„Ptal jsem se na vaše plány, Marcie. Řekněte mi, co chcete dělat vy.“

Vůz prudce zabrzdil, jak provoz před nimi uvázl na mrtvém bodě. Dudley se naklonil kupředu, aby se podíval, co způsobilo, že zastavili. Nezdálo se, že jde o nějaký velký problém, i když se z dálky ozvala policejní siréna.

„Nuže?“ pronesl Dudley a pohlédl opět na Deverauxovou.

„Chci se k nim dostat jako první. A znám způsob. Hodlám je dát přivézt zpět, aby to celé skončilo. Zjistím, kdo ještě ví o Finchamově korupci, a dostanu kromě něho i jeho patnáct milionů.“

Dudley se dlouze zahleděl na Deverauxovou, než opět promluvil.

„Našich patnáct milionů, Marcie.“

„Našich patnáct milionů, pane.“

Dudley opět vyhlédl oknem ven a tiše pokračoval.

„Jste velice ambiciózní mladá žena, Marcie. Vážím si toho, stejně tak i vaší nemilosrdnosti; obojí jsou nezbytné vlastnosti pro někoho, kdo míří na vrchol.“

Deverauxová se usmála.

„Znamená to, že mám pokračovat, pane?“

Když Dudley odpovídal, její úsměv neopětoval.

„Dám vám příležitost tuto záležitost uzavřít. Ale mějte na paměti, Marcie, že i já umím být nemilosrdný. Mimořádně nemilosrdný.“

Začal vyzvánět autotelefon. Když vyholený řidič zvedl sluchátko z bezdrátové kolébky a přiložil si ho k levému uchu, Deverauxová si všimla, že mu půlka boltce chybí. Ale nezdálo se, že by mu to nějak vadilo: chvíli beze slova poslouchal a pak hovor ukončil. Se sluchátkem stále ještě v ruce se natáhl k vypínači autorádia.

„Myslím, že byste si to měl poslechnout, pane.“

Rádio bylo naladěné na Kanál pět, ale hlas fotbalového komentátora postrádal obvyklý hystericky nadšený tón spojený s prvoligovým přímým přenosem ze Stamford Bridge. Chvěl se a prozrazoval směs úžasu a strachu, jak se pokoušel popsat posluchačům hrozné události, jichž byl právě svědkem.

„Hráči obou mužstev stojí ve středovém kruhu. Stovky fanoušků proudí na hřiště – zoufale se snaží uniknout z trosek tribuny po mé pravici. Policisté a pořadatelé jim stojí v cestě, ale –“ Komentátor se na okamžik odmlčel a bylo slyšet nějaký jiný hlas, jak něco vykřikuje, ale slovům nebylo v panice a všeobecném chaosu vůbec rozumět.

Pak se znovu ozval komentátor.

„Musím předat zvuk do studia. Policie nám poručila, ať ihned vyklidíme stadion pro případ, že by došlo k dalšímu výbuchu.“

8

Danny spatřil přibližující se postavu dlouho předtím, než mohl rozpoznat, o koho se jedná, ale brzy si všiml dědova charakteristického kulhání. Pak, když byl od něj ještě pár set metrů, zvedl obě ruce a rozpažil. Kráčel dál s rukama rozpaženýma do tvaru kříže, aby si byl Danny jistý, že je to skutečně on. Když došel až k jejich houštině, rychle přelétl očima připravené batohy a všiml si také, že vnuk místo pečlivě uvedl do původního stavu. Spokojeně kývl, že se Danny řídil jeho rozkazy.

„Nějaké potíže?“

„Ne. A co ty?“

Fergus sáhl do hluboké vnitřní kapsy plátěného saka, které měl na sobě, a vytáhl jídelní schránku.

„Bez problémů – a přinesl jsem i dáreček, co nám tam nechali.“

Otevřel krabici, aby Danny viděl dovnitř.

„Semtex. Nemusíš se bát, teď už je naprosto bezpečný.“

Danny čekal čtyři hodiny, aby mohl položit následující otázku: „Jak jsi poznal, že to tam je? Snažil jsem se na to přijít – ale vážně nemám ponětí.“

„To ty lišty na dveřích garáže,“ řekl Fergus a pozorně se z jejich úkrytu rozhlížel všemi směry. „Když jsem roletu v noci zatahoval, sjel jsem s ní opravdu tvrdě, takže se lišty k sobě přitiskly. To je moje pojistka.“

„Ale roleta byla až u země, přesně tak jako jindy.“

„Ne, ne jako jindy, Danny,“ namítl Fergus. „Naši návštěvníci si nemohli dovolit dělat žádný hluk. Nemohli zabouchnout roletu, takže lišty k sobě těsně nedolehly. Všiml jsem si toho hned, když jsem se na ty dveře podíval, proto jsem věděl, že něco není v pořádku.“

Danny jen potřásl hlavou.

„Kdyby sis toho nevšiml –“

„Ale já si všiml, Danny, a to se počítá. Ale znamená to, že jsme tady skončili. Ještě jsem se tam zdržel, abych viděl, jestli se někdo z nich vrátí podívat, proč bomba nevybuchla.“

„A vrátil se?“ Fergus přikývl.

„Tři z nich. Před pár hodinama prošli kolem. Neviděli mě, ale já na ně měl dokonalý výhled. Naši přátelé stavaři.“

„Paul a Benny?“ Fergus došel k jednomu z tlumoků a strčil dovnitř krabici semtexu.

„Nejspíš stárnu – měl jsem je odhalit. A byla s nima ještě žena, co zabila Eddieho. To znamená, že nás ten hajzl Fincham našel.“

Dannymu se sevřelo srdce při pomyšlení, že návrat do Británie mizí v nedohlednu. A pak ho napadlo ještě něco mnohem hroznějšího.

„A co Elena?“ Málem to vykřikl a čekal, že ho děda zahrne spoustou řečí o tom, ať se soustředí na jejich vlastní problémy. Ale neudělal to.

„To, že nás Fincham našel, ještě neznamená, že je v nebezpečí i Elena. Pokud víme, vůbec o ní neví. Ale měli bysme jí dát vědět, co se stalo, třeba jen pro případ, že se s ní teď nějakou dobu nebudeme moct spojit. Hned, jak to bude bezpečné, ji kontaktuj.“

Fergus zalovil v batohu a vytáhl pár konzerv.

„Nejdřív se najíme a odpočineme si. Máme před sebou dlouhý pochod.“

9

Elena se ani neobtěžovala s vymýšlením nějakého krycího jména; tak ji šokovalo, že se jí po připojení na síť ozval Danny. Přitom vše málem pustila z hlavy. Pár ostatních děvčat ve Foxcroftu v televizní místnosti sledovalo nějaké DVD a ona měla sto chutí pro jednou zkusmé přihlášení vynechat. Ale na poslední chvíli si uvědomila, že pokud vynechá jednou, bude to podruhé už mnohem snazší a potřetí… Lépe je držet se zaběhnuté rutiny a holky se jako vždy dívají jen na nějakou limonádu – ty příběhy jsou pořád stejné a ona se přece brzy vrátí. I tak se s připojením o pár minut zpozdila. A byl tam. Elena kvapně napsala svůj první vzkaz.

E: (20:04:27) co je? neco se deje? – jses v pořádku??????????

D: (20:04:43) klidek, vse ok.

E: (20:05:02) ale nikdy ses takhle neozval, něco se děje.

D: (20:05:13) fakt je to ok, cestne, proste jsem te chtěl překvapit.

E: (20:05:19) prekvapils!!! ale proč???

D: (20: 05:26) protože jsem tady!!!!!!!!!!!

E: (20:05:36) co myslis tim tady?

D: (20:05:48) myslim TADY, zpátky, kousek od tebe. Elena zůstala zírat na obrazovku a stále ještě nevěřila tomu, co tam stojí.

E: (20:06:09) delas si srandu?

D: (20:06:23) nedělám, jsem tady, nemohl jsem dat vedet předem, bylo to nebezpečny, pojď ven a ja ti všechno povim.

E: (20:06:35) no jasné, kde jses? to je super!!!!!!!

D: (20:06:57) 5 minut od tebe, sejdem se v 10, znas uličku dve ulice za foxcroftem, tu slepou? sejdem se na jejim konci, je tam klid, bez zadni branou a bud opatrná, ať te nikdo nevidi.

E: (20:07:10) jasne, uz bezim. NEBUDU CEKAT!!!!!

Elena se odhlásila a vypnula počítač. Jak vyskočila ze židle a vrhla se ke skříni pro bundu, zahlédla se v zrcadle na dveřích. Usmívala se, celá jen zářila.

Marcie Deverauxová seděla za volantem modrého Nissanu Almera. Vůz byl zaparkovaný v ulici za Foxcroftem, asi třicet metrů od něj. Měla nerušený výhled na zadní branku; snadno mohla sledovat Elenu, až zamíří na místo tajného setkání. V jedné ruce držela mobil, ve druhé malou tužku pro vyťukávání zpráv na obrazovku. Odhlásila se z internetu. Také se usmívala, potěšená svou schopností komunikovat jako teenager. Sledovala již měsíce zprávy, které si po síti vyměňovali Danny s Elenou; dnes večer dokonale sehrála roli Dannyho.

Počítačoví odborníci ze Security Service se nabourali do Dannyho poštovní adresy a umožnili jí připojit se na internet pod jeho jménem. Přihlásila se do sítě brzy, takže kdyby se skutečný Danny pokusil zkontaktovat Elenu, objevila by se mu zpráva, že se vyskytly potíže na serveru.

Deverauxová odložila mobil do přihrádky spolujezdce a pak sáhla po poloautomatické pistoli Sig ráže 9 mm, připevněné pod sedadlem. Vytáhla ji a přesvědčila se, že je v nábojové komoře náboj připravený k výstřelu. Zbraň jí dodala pocit jistoty. Vlasy měla stažené do pevného uzlu. Když si je zastrkovala pod baseballovou čepici, spatřila, jak ze zadní branky vyklouzla Elena a kráčí rychle pryč.

Zastrčila pistoli do kapsy bomberské bundy, vystoupila z vozu a se sotva slyšitelným klapnutím zavřela dveře. Stáhla si štítek čepice do očí a vydala se za Elenou. Deverauxová ujistila Dudleyho, že dotáhne svou misi do konce. Dnes večer začíná poslední jednání.

Stamford Bridge připomínal válečnou zónu. Dudley měl límec svrchníku pevně zapnutý kolem krku, aby zahnal večerní chlad; náhle si všiml signálu na tajném mobilu, který svíral v ruce.

Narychlo rozmístěné reflektory osvětlovaly bezprostřední oblast exploze – osvětlení na stadionu bylo vypnuté, aby odradilo dotěrné vrtulníky televizních zpravodajství. Ale jak Dudley vkročil mezi roztříštěné zbytky plastových sedaček, vzhlédl a pozoroval policejní vrtulník, který se snesl níž, aby odehnal další helikoptéru naloženou novináři. Sanitky již dávno odvezly mrtvé a raněné.

Ti, co seděli nejblíž, byli zabiti nebo zraněni samotným výbuchem; ostatní smrtícími úlomky rozdrcené umělé hmoty, která se rozlétla do všech stran rychlostí střel, jak trhavina vybuchla a roztříštila sedadla. Čtyři mrtví nebyli oběťmi samotného výbuchu; ušlapali je v panice fanoušci, kteří se pokoušeli uniknout pryč. Modrá policejní světla na střechách vozů zaparkovaných na hřišti poblikávala na strašidelně ztichlém stadionu a osvětlovala členy technického týmu v bílých pláštích a plastových přezůvkách, kteří sbírali z místa činu kusy těl a oblečení a ukládali své hrůzné nálezy do pytlů na důkazy.

Dudley pozoroval, jak pracují, a přerušované modré světlo je přetvářelo v postavy z nějakého starého němého filmu. Dudley nepotřeboval informace od forenzního týmu, které postupně shromažďují o trhavinách použitých při útoku, z bezpečnostních kamer zjistil už vše, co potřeboval vědět. Těsně před výbuchem se do epicentra exploze posadil nějaký mladík.

Měl na sobě černou sportovní bundu s kapuci, čímž se odlišoval od mnoha okolních fanoušků domácího týmu, kteří byli oblečeni do jasně modrých replik dresů Chelsea. Ten hoch se nedíval na hřiště ani si nečetl program, ale vzhlédl k nejbližší bezpečnostní kameře. A usmál se. Na chvíli zmizel z dohledu, když dav vstal, aby přivítal mužstva vbíhající na trávník a zapěl bojové písně.

Když se všichni kolem něj opět usadili, on se stále usmíval, a když zazněl hvizd zahajující utkání, vstal. Pravou rukou popadl šňůru, kterou do té doby svíral v levici, a prudce trhl. Pak obrazovka zčernala: výbuch zničil kameru. Dudley hleděl přesně na místo, kde usmívající se hoch odpálil IED, a pak mobil, který držel v ruce, začal vyzvánět. Dopřál si ještě okamžik, aby si uspořádal myšlenky, a pak přitiskl mobil k uchu.

„Dudley.“

Několik vteřin čekal, než jeho osobní sekretářka hovor přepojila. Hlas, který odměřeně pronesl: „Haló“ znal – nejen on, ale každý v zemi.

„Dobrý večer, pane premiére,“ řekl.

„Obávám se, že mám zlé zprávy: útok proti Parlamentu nebyla ojedinělá akce. I zde se jedná o mladistvého sebevražedného atentátníka, tentokrát o bílého chlapce.“

Policejní helikoptéra se přehnala nad stadionem a téměř přehlušila Dudleyho slova.

„Ano, pane, o bílého. Brzy budu mít jeho jméno. A použitá bomba byla podobná, pokud ne zcela stejná jako ta první. Obávám se, že média to pořádně nafouknou, hned jak se ta zpráva dostane ven.“

Naslouchal otázce, o které věděl, že musí přijít hned vzápětí.

„Ne, pane, nevyloučili jsme to. Mohou za to být odpovědní islámští extremisté. Konec konců, existují i bílí muslimové. Ale v této fázi vyšetřování hlášení zpravodajských služeb neukazují žádným konkrétním směrem.“

Deverauxová nemusela sledovat Elenu příliš těsně; přesně věděla, kam děvče směřuje. Elena zahnula vlevo a pak opět vlevo, aby se dostala do ulice rovnoběžné s Foxcroftem. Šlo o tichou ulici, většina terasových domků po obou stranách měla zatažené závěsy. Místní lidé se vrátili z práce a usedli před televize k dalšímu poklidnému večeru. Deverauxová se během krátké procházky k Eleně postupně přibližovala, sledovala ji jako tygr chystající se ke skoku. Ruce měla v kapsách bomberské bundy, v pravé držela pistoli, spodními třemi prsty a palcem svírala pažbu a ukazováček měla položený přes chránič spouště. Při chůzi držela hlavu sklopenou. Úzká ulička, kam Elena mířila, nikam nevedla.

Kdysi ústila do další ulice, ale poté, co za druhé světové války bomba srovnala na konci několik domů se zemí, jistý podnikavý stavitel chytře získal pro nové budovy, které stavěl na troskách, několik metrů zahrady navíc. Nyní tedy ulice končila vysokou cihlovou zdí. Když do ní Elena zahnula z hlavní ulice, doufala, že tam najde Dannyho, jak na ni čeká. Neviděla až na její konec – příliš se setmělo. Nebyla v ní žádná pouliční světla a záře lamp z hlavní ulice jen matně prosvěcovala příšeří. Opatrně se vydala dál.

„Danny?“ zašeptala, jak se váhavě plížila do tmy.

„Danny, jseš tam?“ Neozvala se žádná odpověď a Elena pocítila osten zklamání. Došla na konec a otočila se k návratu, vtom spatřila na opačném konci uličky nějakou temnou postavu, ozářenou zezadu světlem z hlavní ulice.

„Danny?“ Postava jí levou rukou zamávala a tiše a rychle zamířila k ní, hlavu stále skloněnou. Elena čekala: bylo bezpečnější zůstat, kde je; mohou si promluvit tady, přesně jak Danny řekl. Ale teprve v posledních vteřinách, když přibližující se postava zvedla hlavu a vytáhla pravou ruku z bomberské bundy, si Elena uvědomila, že to není Danny. Poznala tu tvář, ale neměla čas zareagovat a nezmohla se ani na slovo.

Deverauxová natáhla levou ruku a popadla Elenu vzadu za vlasy. Zvrátila jí hlavu dozadu a současně zvedla pistoli a vsunula jí hlaveň do otevřených úst.

Studený kov zaskřípal zděšené dívce o zuby; ucítila na patře chuť oleje.

„Pamatuješ si na mě?“ zasyčela Deverauxová a přimáčkla Elenu ke zdi. Elena byla příliš ztuhlá strachem, nedokázala vydat ani hlásek. Hleděla s vytřeštěnýma očima na tvář vzdálenou jen pár centimetrů od její; na tu ženu si vzpomínala až moc dobře. Mnohokrát si v mysli přehrávala onu hrůznou scénu, jak tato atraktivní žena zastřelila jednoho ze strážců zadržujících Ferguse Wattse.

„Nemluv, nehýbej se a dělej jen to, co ti řeknu. Jinak se tvůj mozek rozstříkne tady po té zdi. A to bych nechtěla. Tahle bunda je nová – a nehodlám si ji ušpinit. Rozumělas mi?“ Deverauxová uvolnila sevření Eleniných vlasů natolik, aby dívka mohla přikývnout.

„Tak poslouchej a poslouchej dobře. Chci, aby se Danny a Fergus vrátili, a ty se o to postaráš.“

Přes veškeré zděšení se Eleně podařilo slabě a vzdorně zavrtět hlavou. Deverauxová znovu zesílila stisk a zatáhla Elenu za vlasy tak silně, až to děvčeti vehnalo slzy do očí. Sklouzly jí po tvářích a smísily se se slinami, které jí vytékaly z úst, jak ji pistole donutila mít ústa dokořán.

„Řekla jsem ti, abys jen poslouchala,“ připomněla jí Deverauxová. „Jestli se nevrátí zpět, budou do pár dnů mrtví. Ale takhle je možná dokážu zachránit. A přihodím k nim i tebe. Udělej přesně, co ti řeknu, a já dostanu tvého otce z vězení. Jestli ne, tak nejenže všichni tři zemřete – ale i on shnije za mřížemi. Rozumíš?“ Uvolnila stisk, aby dovolila Eleně znovu přikývnout.

„Dobře. Takže teď tě pustím. Zkus utéct a zabiju tě. Víš, že to udělám – vidělas mě přece zabíjet, ne?“ Elena potřetí přikývla. Deverauxová pomalu pustila dívčiny vlasy, o dva krůčky ustoupila a sledovala, jak se Elena začíná třást strachy a sotva se drží na nohou. Elena si náhle uvědomila, že od chvíle, kdy ucítila pistoli v ústech, zadržovala dech.

„Dýchej,“ poručila jí Deverauxová. „Zhluboka dýchej.“

Nebyla to rada, ale rozkaz. Chtěla celou věc rychle skončit a potřebovala, aby Elena přesně porozuměla tomu, co jí řekne.

„No tak, dýchej, ještě nejsi mrtvá.“

Čekala a Elena zatím sípavě popadala dech. Kyslík jí proudil do krve a začala se jí točit hlava. Ale za necelou minutu se jí do těla začala vracet síla a odlepila se od zdi.

„Zítra ráno se jako vždycky připojíš na internet,“ spustila Deverauxová, když si byla jistá, že se Elena natolik uklidnila, že vnímá její pokyny. „Napíšeš Dannymu, že se on a Fergus musí vrátit do Británie. A taky jim napíšeš, že víš, jak je sem dostat.“

„Ale Danny se ráno nepřipojí na internet,“ dostala ze sebe Elena mezi hlubokými nádechy a výdechy. „Nikdy to neudělal. Překvapilo mě, že se mi ozval – vy jste se ozvala… já… já… já se připojuju jen pro případ nouze.“

„Vyskytl se případ nouze a on se ozve. Znám Wattsův postup – bude se s tebou chtít zkontaktovat.“

Obě přivykly šeru v uličce a Deverauxová si všimla, jak se Elena zatvářila zoufale.

„Co se jim stalo? Jsou –?“

„Jsou v pořádku, prozatím. Ale nezůstane to tak, jestli neuděláš přesně to, co ti řeknu.“

Elena zabodla pohled do Deverauxové; jak se jí vrátily síly, nabyla s nimi zpět i svou odvahu.

„A proč se s ním nespojíte vy?“ odsekla.

„Mě jste přece dokázala oblbnout.“

Podvést Elenu při chatování bylo relativně jednoduché: Deverauxová záměrně udržovala konverzaci na netu co nejstručnější a nejmilejší a napsala přesně to, po čem děvče tak toužilo. Ale uvědomovala si, že podvést stejně i Dannyho by bylo mnohem obtížnější a se vždy ostražitým Fergusem za zády navíc i riskantní. Fergus by nepochybně přikázal Dannymu, aby okamžitě ukončil rozhovor, ještě než pořádně začal, a nejspíš by se i postaral o to, aby se vnuk už znovu nepokusil o další kontakt. Nejlepší způsob byl využít Elenu a nejrychlejší cestou, jak ji donutit ke spolupráci, byl strach.

„Pošlu ti mailem pokyny, které chci, abys předala Dannymu. Musí postupovat přesně podle nich a ty taky. Až se spojíš s Dannym, budu vás sledovat. Napíšeš jim, že jsi potkala tu ženu, která vás zachránila tehdy v konspiračním úkrytu. A že vás chce znovu zachránit. Nebudeš zacházet do detailů o tom, co se stalo dnes večer. Rozumíš?“ Elena přikývla.

„Ale… ale co když se nebudou chtít vrátit?“ Hlas Deverauxové zazněl chladně a ostře.

„To nepřipadá v úvahu. Oni se vrátí; je to jejich jediná šance – a tvoje taky. Když ne, všichni tři zemřete a tvůj otec shnije ve vězení.“

10

Seňorita kostka: jsem tak rada ze ses ozval, celou noc – jsem si o tebe delala starosti.

Seňor kostka: proC? neco se snad prihodilo?

Seňorita kostka: jo, ale jsem ok, a ty?

Danny s Fergusem čekali v ERV až do setmění a pak, pouze s batohy, vyrazili na dlouhý pochod. Nebyla to jejich první celonoční túra, kterou podnikli, aby zmizeli pronásledovatelům. A nebylo to také poprvé, kdy Danny užasl nad dědečkovou schopností i přes kulhání udržovat stálé a rychlé tempo. Obešli město a zamířili na jih, drželi se hlavní silnice, ale postupovali poli. Okolo půlnoci se na chvíli zastavili, aby si odpočinuli a najedli se a pak vyrazili dál. Hodinu po rozbřesku nastoupili do ranního autobusu do přístavního města Huelvy. Mezi mnoha únikovými plány, které Fergus pro jistotu vypracoval, byl jeden, který zahrnoval krádež malé lodi a plavbu podél portugalského pobřeží do nějakého tichého rybářského městečka. Anebo ještě dál. Předem si prohlédli přístav v Huelvě a vytipovali si vhodné lodě.

Měli z čeho vybírat, zejména z malých výletních jachet. Většina z nich byla jejich svátečními mořeplavci jen zřídka používána a většinu roku se jen pohupovala v kotvišti. S trochou štěstí by mohlo trvat týdny, než některou z nich začne vlastník postrádat. V devět hodin španělského času – tedy v osm britského – už Danny s Fergusem seděli v místní internetové kavárně a Danny se přihlašoval na síť. Když Danny psal novou zprávu, byl ve tváři jako stěna.

Seňor kostka: jsme v poradku, rekni co se stalo

Seňorita kostka: oba se musite vratit zpatky!!!!!!!!!!!!

Seňor kostka: coze? jak to myslis?

Seňorita kostka: ta zena z toho krytu! viděla jsem ji, pomuze vam, ale jen dnes vecer! Nez vyjde slunce!

Než mohl Danny vyťukat odpověď, Fergus ho chytil za ruku a zarazil ho.

„Musíme se ujistit, že s tebou mluví skutečně Elena a nejde o nějakou past. Zeptej se na něco, co ví jen ona.“

„A na co?“

„To nevím,“ odsekl Fergus. „Použij mozek.“

Danny se vrátil ke klávesnici.

Seňor kostka: co si davam k snidani?

Seňorita kostka: coze?????????????

Seňor kostka: odpověz na otázku.

Seňorita kostka: aha, uz chápu, nejis nic, zasadne nesnidas.

Danny se otočil k dědečkovi: „Je to Elena.“

Fergus přikývl. „Zeptej se jí, jak nás chce dostat zpátky.“

Elena měla připravené instrukce, které dostala e-mailem.

Když jim je přeposlala, Fergus si je opsal slovo za slovem na rub jednoho z letáčků propagujících internetovou kavárnu, který sebral ze stolu.

„Zeptej se jí, jestli jí nevyhrožujou,“ poručil, když byl s psaním hotov. Nečekal, že dostane odpověď, která by ho uspokojila, a když Elena odepsala, zjistil, že se nemýlil.

Seňorita kostka: to nemuzu rict, proste musite prijet zpátky.

Seňor kostka: opravdu jses v poradku?

Seňorita kostka: uz se na nic neptej, prijed. PROSÍM!!!!!!!!!

Fergus již viděl dost. Vstal.

„Musíme jít, Danny. Hned teď.“

„Ale víme přece, že je to Elena, a já jí musím napsat, co uděláme.“

„Tak jí odpověz, že si to nejdřív promyslím, ale nic nezaručuju, ať si to přebere!

A pak se odhlas – nevíme, kdo ještě je na nás napojený. Udělej to. Hned.“

„Ale –“ Fergus ale již odešel zaplatit za pití a použití počítače. Danny vztekle naťukal poslední dědovy pokyny a pak se váhavě odhlásil, aniž by se s Elenou rozloučil. Odstrčil se na rozvrzané židli, až zaskřípala o podlahu, a když vstal, převrhla se. Všechny oči v kavárně se obrátily k Dannymu a spatřil, jak na něj zírá od pokladny i děda. Přesně věděl, co si Fergus myslí: Skvělé, Danny, ze všeho nejméně si teď můžeme dovolit být nápadní.

„Pardon,“ zamumlal a připojil se k dědovi.

„Ale musíme se vrátit. Kvůli Eleně. Musíme ji dostat z Foxcroftu někam do bezpečí.“

Fergus vyhlížel z okna.

„Ještě ne, Danny. Dobře víš, co musíme udělat nejdřív, a znáš postup.“

Danny přikývl. Starý muž měl pravdu. Někdo se dostal k Eleně; tvrdí sice, že jde o tu ženu z bunkru, ale jistí si tím být nemohou.

„Mohli Eleně nadiktovat, co nám má napsat,“ navázal Fergus.

„Třeba jde o past: dostat vás dva dohromady a vystopovat nás přes počítač. Zabere to jen pár vteřin. Musíme odtud zmizet. A rychle. Podle toho, co víme, ten tým už může být na cestě sem.“

Zahnuli do úzké uličky vedoucí pryč z rušné části města. Danny po šesti měsících výcviku už dobře zvládal ochranu před sledováním i umění, jak nevzbudit pozornost. Ohlédl se, když zahýbali do ulice směřující do staré části města, ale celou dobu si dělal starost o Elenu. Fergus zase přemýšlel o ženě z konspiračního krytu. Před půlrokem jim dala šanci uniknout a kvůli tomu byla ochotná nemilosrdně zlikvidovat i jednoho člena svého vlastního týmu.

„Nejspíš to není ona,“ pronesl během chůze.

„Spíš půjde o samotného Finchama. Ale my to prostě nevíme a odhad naslepo nám není k ničemu.“

„Ale vrátíme se zpátky, ne?“ ozval se Danny, když zahýbali na další křižovatce.

Fergus neodpověděl, a tak kráčeli chvíli mlčky, dokud se neocitli na širokém bulváru, lemovaném přibližně každých dvacet metrů vysokou palmou a oleandrovým keřem. Fergus našel skrýš v křoví u autobusové zastávky a sedl si na zem; Dannymu pokynul, aby udělal totéž. Sednou do prvního autobusu, ať už pojede kamkoli.

„Takže se vracíme?“ zeptal se netrpělivě Danny, jen co se usadil.

„Nemůžeme v tom Elenu nechat.“

„Pro Elenu už může být příliš pozdě,“ nadhodil tiše Fergus.

„Možná od ní už získali všechno, co chtěli.“

Dannymu přeběhl po zádech mráz a chlupy na šíji se mu zježily.

„Myslíš, že už může být…?“ Fergus pokrčil rameny.

„Jak jsem řekl, hádání naslepo je k ničemu.“

„Ale nejspíš jde skutečně o tu ženu,“ prohlásil zoufale Danny. „Zjistila, co se tu stalo, a chce nám znovu pomoct.“

Fergus neodpověděl. Blížil se křiklavě žlutý autobus, a tak vstal. Danny vyskočil na nohy a popadl dědu za rameno: „Je to ta žena. Jsem si tím jistý. Musíme jí věřit.“

Zpoza vysokých domů lemujících bulvár vyšlo ranní slunce.

Autobus zastavil a dveře se otevřely. Fergus pohlédl na Dannyho: „Nevěříme nikomu, Danny. Nikomu.“

11

George Fincham seděl za svým stolem, a přestože byl pověstný ledovým klidem, tentokrát vypadal, že ho brzy ztratí. Měl u ucha mobil, ale hleděl na dvě plazmové televize.

Marcie Deverauxová také sledovala obrazovky. Na obou kanálech byl puštěný i zvuk a Sky a BBC News 24 sdělovaly podrobnosti o posledním sebevražedném atentátníkovi a potvrzovaly, že se jedná o šestnáctiletého katolíka Adama Hollise z Manchesteru.

Dudley se v předpovědi nemýlil – jak média zjistila totožnost druhého mladistvého útočníka, dočista zešílela. Od prvního výbuchu v Parlamentu každá z televizních a rozhlasových stanic pořádala doslova hony na různé odborníky a mediální rozumbrady, aby přiživili spekulaci, že šlo o dílo muslimských extremistů. Nyní přímé přenosy zaplnila nová várka moudrých hlav.

Islámští fundamentalisté stále zaujímali čelné místo na seznamu podezřelých. Konec konců, jak prohlásil jeden známý odborník, islám je nejrychleji se šířící náboženství na planetě. Jenom v samotném americkém státě Texas od 11. září konvertovalo k islámu víc než půl milionu lidí. A kdo může tvrdit, že mnoho citlivých britských hochů a dívek nejedná stejně?

Ale objevily se i jiné teorie a hovořilo se snad o všem, od šílených mulláhů až k bizarním sebevražedným sektám. Avšak naléhavost a vzrušení televizních hlasů nebyly ničím ve srovnání s hlasem George Finchama, když začal řvát do telefonu.

„Zmizel? Proč jste mi o tom neřekli hned? Odvažujete se mi oznámit, že je naživu a ztratil se, ale navíc má i výbušniny? Co jste to tam, k čertu, vyváděli? Tak to rovnou můžete zvednout zadky a přijet sem. Počkat!“ Pohlédl na Deverauxovou.

„Měl jsem tam poslat vás, abyste to vyřídila. Jediný důvod, proč jsem to neudělal, byl, že jste posedlá tím, nechat ty dva naživu.“

„Jen kvůli informacím, které nám Watts může poskytnout, pane.“

Fincham její poznámku ignoroval a znovu se zadíval na obrazovku, když z reproduktorů zazněl zvuk výbuchu. Jeden ze zpravodajských programů právě přehrával osudný okamžik, kdy se kamera změřená na úvodní výkop utkání otřásla při explozi bomby a pak zašvenkovala doprava a ustálila se na obrazu zkázy. Deverauxová zvedla dálkové ovládání na Finchamově stole.

„Mohu, pane?“ Fincham kývl a Deverauxová stiskla tlačítko, které vypnulo zvuk na obou obrazovkách. V tajné centrále v Pimlico Kudrnáč a Čepička měli ranní směnu u odposlechu. Jak se skláněli nad monitory, neubránili se úsměvu; nyní bude rozhovor Finchama s Deverauxovou křišťálově čistý jako obraz, který sledují.

„To je ono, Marcie,“ pochválil ji Kudrnáč. Na stole stály nedotčené hrnky s kouřící kávou. Jejich práce umí být pěkně nudná – hodinu za hodinou jen ubíjející sledování ničeho. Ale toho rána si dva agenti vysloužili místa v první řadě soukromé fascinující televizní reality show. Čepička zkontroloval, jestli funguje nahrávání, a pak se oba zaposlouchali do toho, co říká Deverauxová.

„Myslím, že bychom měli nechat tým ve Španělsku, pane,“ namítla Finchamovi. „Watts už bude vědět, že to oni jim tam nastražili bombu. Návratem do Británie by nic nezískal, je to pro něj příliš riskantní. Kdybych byla na jeho místě, poohlédla bych se po nějakém novém útočišti a držela se stranou. Navrhuji, abychom nechali všechny naše lidi ve Španělsku a pokusili se ho najít. Jestli se mu podaří uniknout, můžeme ho ztratit už nadobro.“

V odposlechové centrále Kudrnáč rozbalil tyčinku Snickers a namočil si ji do kávy.

„Jen do něj, Marcie.“

Fincham se zaklonil do opěradla, jak kolem okna prosvištěla policejní helikoptéra a sledovala linii řeky.

„Ale odkud začít?“ zeptal se Deverauxové.

„Informujte Španěly, že na ně máme zatykač, a požádejte jejich zpravodajskou službu a policii, ať nám pomohou Wattse a toho chlapce najít.“

Oba agenti se naklonili k monitoru v očekávání, jestli bude Fincham souhlasit.

„No tak, Georgie, ty kluku,“ nevydržel to Čepička. „Udělej to. Nech svoje gorily ve Španělsku.“

Ale Fincham ještě nebyl přesvědčený.

„Nechci, aby z toho Španělé udělali nějakou monstrakci.“

Deverauxová si svůj plán pečlivě připravila.

„Nevidím v tom problém, pane. Oznámíme španělské zpravodajské službě, že se jedná o protiteroristickou akci týkající se těch sebevražedných atentátů. Watts má u sebe výbušniny a Danny je další potenciální atentátník. Vysvětlíme jim, že naši lidé jen zatknou dva podezřelé a převezeme je do Británie, aniž by se o tom naše oficiální orgány dozvěděly. Nebylo by to poprvé.“

„A co s jejich policií?“

„Vysvětlíme jejich zpravodajské službě, že pokud se do toho zaangažuje místní policie, Watts a chlapec pro ně budou jen párek zločinců, které je třeba dopadnout a vyhostit ze země. Tak nám jejich policie pomůže dostat je a současně nemusí znát žádné podrobnosti.“

Fincham vstal a přešel k oknu zabírajícímu celou délku kanceláře. Chvíli se díval ven a pak se otočil.

„Tak dobrá. Spojte se se Španěly a udržujte operaci v utajení. Řekněte jim, že potřebujeme jen vědět, kde jsou Watts a ten kluk, a že o zbytek se postaráme my.“

Deverauxová přikývla a vstala ze židle.

„Ano, pane.“

Fincham sáhl po telefonu, a jak Deverauxová zamířila ke dveřím, začal jí vyzvánět mobil. Podívala se na displej a viděla, že jde o hovor, na který čeká. Než vyšla ven a přijala ho, střelila pohledem k plazmovým televizím a rychle se usmála. Oba agenti v odposlechové centrále potleskem ocenili její výkon. Kudrnáč jí předtím, než zmizela ze záběru, poslal vzdušný polibek.

„Myslím, že na mě bere,“ prohlásil se smíchem.

12

Fergus a Danny leželi na písčité půdě vedle dlouhého pásu asfaltové silnice, přetínající rozlehlou andaluskou krajinu. Do rozbřesku chyběla hodina, právě vládl čas, kdy se noc zdá být nejtemnější. Fergus odkrokoval vzdálenost od křižovatky pár kilometrů za nimi. Nezačali dlouhý pochod dřív, dokud se neudělala pořádná tma, a poslední úsek zdolali, teprve když se Fergus odplížil stranou a z blízkého kopce řádně prozkoumal celou oblast, aby se ujistil, že nevběhnou přímo do nějaké pasti. Když se uspokojil, že je to bezpečné, vyrazili.

Nyní se nacházeli na správném místě ve správnou dobu. Ticho porušilo slabé bzučení nějakého motoru.

„Náš spoj,“ zašeptal Fergus.

„Až vstanu, udělej totéž a drž se těsně za mnou.“

Danny ucítil, jak se mu tělem rozlévá adrenalin. Chvíle, o které tak dlouho snil, konečně nastala.

„Proč ses rozhodl, že bysme se měli vrátit?“ zeptal se. Fergus se krátce a ironicky zasmál.

„Protože, ať to bereš, jak chceš, tak jsme v podstatě v průšvihu.

Občas se přes všechen výcvik a přípravy musíš řídit instinktem. A můj instinkt mi říká, ať se vydáme tou cestou, kterou nám nabízejí. Alespoň tak uděláme něco aktivního, jinak bysme museli zase utíkat. A nemůžeme pořád jen utíkat – neřekl jsi mi to kdysi právě ty?“

„Jo,“ odpověděl nervózně Danny.

„A navíc,“ dodal Fergus, když zvuk motoru zesílil, „jsem se nikdy necítil na lodi dobře.

Vždycky jsem byl mizernej námořník. Ale je to riziko, Danny – a nezapomeň, jestli tam bude sedět víc než jeden člověk, nenasedneme. Půjdu první, a jestli tě odstrčím dozadu, utíkej a neohlížej se.“

Fergus měl s tím, co se chystali podniknout, spoustu zkušeností. V době, kdy infiltroval FARC, používali tento systém drogoví kurýři, když pašovali zpracovaný kokain z Kolumbie, aby se vyhnuli ozbrojeným vládním helikoptérám. Zvuk motoru se blížil a Danny si nemohl pomoci a vztyčil se do kleku, aby spatřil stroj jako první.

„Vůbec nic nevidím – kde vězí?“ Fergus natáhl ruku, popadl Dannyho a stáhl ho zpět k zemi; pár metrů nad nimi přeburácelo letadlo.

„Támhle!“ vykřikl Fergus.

„Zůstaň na zemi!“ Ucítili zpětný náraz vzduchu od vrtule a pak zaslechli zaskřípání gum, jak kola narazila na asfalt. Ale jak se Danny plazil podél improvizované LS, stále neviděl žádné letadlo. Fergus ho pevně popadl.

„Drž se za mnou!“ zaječel.

„Nechci, abys vlezl přímo pod vrtuli!“ Už dřív viděl, jak se to stalo. Spousta ztřeštěných, dychtivých mladíků zbytečně zemřela jen proto, že pobíhali naslepo ve tmě a rozsekaly je neviditelné letecké vrtule.

Hluk cessny znovu zesílil, jak se na silnici otočila a zamířila zpět k Fergusovi a Dannymu. Nad jejich ležícími těly se protáhlo jedno z křídel a pak se letoun znovu otočil, aby byl proti větru. Pilot přistál proti větru a odstartuje také proti větru, aby získal přídavný vztlak. Proud vzduchu od vrtule rozvířil písek a štěrk. Danny ucítil, jak mu drobná zrnka narážejí do tváře, kůže ho začala pálit a nos mu naplnil pach leteckého benzinu.

Zavolal na dědečka: „Co se děje? Ví, že tu jsme?“

Fergus ho ignoroval a dál upřeně hleděl na letadlo. Věděl, že se v té chvíli pilot dívá na ně. Důvod, proč zalehli hned vedle silnice, byl ten, aby je mohl shora vidět. Kdyby je nespatřil, nepřistál by.

Rozžehla se rudá signální pochodeň. Fergus vytáhl Dannyho na nohy a v předklonu se s ním rozběhl přímo ke světlu. Pilot otevřel zadní dveře do kokpitu. Fergus nahlédl dovnitř, a když spatřil, že tam je jen pilot, strčil Dannyho dovnitř a vlezl tam za ním. Přirazil dveře a poklepal dvakrát pilotovi na rameno na znamení, že jsou připraveni odletět. Motor zaburácel, cessna nabrala rychlost a během pár vteřin už stoupali k temnému nebi.

V kokpitu Danny ucítil kávu a spatřil matnou záři přístrojové desky.

Uvědomil si, proč pilot nepotřeboval přistávací světla: měl nasazený noktovizor. Vypadal jako pár miniaturních dalekohledů, které držela čelenka asi dva centimetry od pilotových očí. Z NVG vycházela nazelenalá záře.

Pilot viděl stejně jasně jako za denního světla, jediným rozdílem bylo, že vše vypadalo jako zelený negativ. A Fergus věděl, že letadlo musí být vybaveno také Nitesunovou loučí, infračerveným pátracím světlem, díky kterému ve spojení s NVG byli při přistání dokonale vidět oni i silnice.

Danny vyhlédl skrz okénko. Hluboko pod sebou spatřil shluky světel vesnic a městeček. Na několika místech tmu prořezávaly jiskřičky reflektorů aut. Pilot si sundal NVG a zapnul navigační světla. Konce křídel se rozzářily jasnými záblesky. Fergus pohlédl dolů na pobřežní linii vyznačenou světly podél útesů. Směřovali na sever. Aniž by se ohlédl, podal jim pilot dozadu termosku. Fergus ji vzal a nalil jim horkou a sladce vonící kávu. Letadlo stoupalo výš a výš a Dannyho duše se vznášela s ním. Letí domů. Konečně.

13

Elena nikdy neměla moc důvodů, proč svého otce chválit. Na to zažila až příliš mnoho zklamání, podvodů a porušených slibů. Nemluvě o tom, že Elenu i její matku již dávno opustil. Pokud šlo o ni, přesně věděla, co může od Joeyho Omolodona čekat – vždy jen nějakou nepříjemnost. Ale přes to všechno, ať se Elena snažila sebevíc, vždy znovu zjistila, že ho prostě nemůže nemít ráda.

Měl až příliš mnoho vlastností, které byly sympatické. Byl okouzlující, zábavný, sebevědomý a vypadal dobře. Pravda, dokázal vás dovést málem k šílenství, ale vzápětí vás donutil popadat se smíchy za břicho. Joey byl prostě unikát, málem legenda. Anebo alespoň býval, dokud neskončil v brixtonském vězení. Když Elena seděla v taxíku a sledovala, jak otec vychází z vězeňských vrat, přepadla ji náhle myšlenka, že Joey vypadá nějaký menší.

Jakoby zakrnělý. Stál tam, svíral plastovou tašku se skromným majetečkem a vypadal nejistě a zmateně. Elena spustila okno a zavolala: „Táto,“ a Joey pohlédl přes ulici, plaše jí na přivítanou zamával, slabě se usmál a zamířil šouravě k vozu. Vkročil do silnice a okamžitě zase uskočil, jak se ozval klakson a kolem prosvištělo nějaké auto. Taxikář se zasmál.

„Tohle není nic neobvyklýho, když zase vyjdou ven. Dokonce jsem jednou viděl, jak jednoho chlápka přejeli. Minutu na svobodě a vleze rovnou pod autobus.“

Kývl směrem k Joeyovi.

„Byl tam dlouho, co?“

„Starejte se o svoje,“ odsekla Elena, prudce otevřela dveře a rozběhla se přes silnici k otci. Joey strávil ve vězení čtyři měsíce, než obžaloba zpracovala celý případ. Při každé Elenině návštěvě byl smutnější, depresivnější a smířenější s tím, že stráví za mřížemi mnoho let.

Nejdřív Elenu přesvědčoval, že je nevinný; když to nezabralo, prohlásil, že ho jeho takzvaný společník podvedl. Elena mu neuvěřila ani jedno, ani druhé: „Udělals to, že jo, tati? Jsi vinen,“ naléhala. A Joey nakonec jen přikývl.

Čeho se však od Joeyho nedočkala, byla lítost, že se pokusil do země propašovat kokain. Schovával si ji k soudu, protože ho děsilo pomyšlení na dlouhý pobyt ve vězení. Joey si totiž cenil svobodu nade vše na světě; svobodu odjet a zase se vrátit kamkoli se mu zlíbí a kdykoli se mu zachce. Celý život nedělal nic jiného. A nyní se dostal na svobodu jen díky své dceři a Elena si myslela, že bude radostí bez sebe, a to i přes ty nejisté první kroky. Ale nevypadal vůbec šťastně.

„Dobrý, táto?“ zeptala se, vzala mu plastovou tašku a popadla ho za ruku, aby ho odvedla k taxíku.

„Jo, v pořádku, holčičko,“ odpověděl sklesle.

„Jsem v pořádku.“

Nevypadal dobře. Tvářil se vyděšeně.

„Takže se vracíš domů,“ spustila radostně Elena.

„Zpátky do Nigérie.“

Joey jen přikývl.

„Vsadím se, že máš z toho radost, co?“ Elena si náhle uvědomila, že mluví s otcem, jako by on byl dítě. Zmátlo ji to, takhle si to nepředstavovala. Nastoupili do auta a řidič se rozjel. Joey vyhlížel zachmuřeně z okna, zatímco vůz plynule projížděl řídkým ranním provozem.

„Někdo za mnou hned ráno přišel,“ řekl tiše. „Prostě mi podal letenku a oznámil, že mě už nechtějí v Británii ani vidět.“

Otočil se a pohlédl na dceru.

„Ale nikdo mi neřekl, proč mě nechali jít, anebo proč nebude žádný soud. Ty snad víš, co se děje?“

„Ne,“ zalhala Elena. „Jen mi řekli, že tě dnes ráno propustí a že mě vyzvedne taxík, abych se s tebou mohla rozloučit.“

„Oni! Kdo jsou ti oni? Vůbec to nechápu.“

Elena neodpověděla, a tak se rozhostilo tísnivé ticho, zatímco vůz je vezl předměstími směrem k letišti Heathrow. Když dorazili k terminálu, spatřili, jak všechny příchozí kontroluje ozbrojená policie. Řidič zachytil ve zpětném zrcátku Elenin pohled.

„Chcete, abych počkal? Mám to zaplacený, ale nemůžu tu parkovat dlouho – policie všechny žene pryč. Jde o ty bombový útoky.“

„Počkám s tátou až do odletu. Zpátky se už dopravím sama.“

Ale Joey už otevíral dveře.

„Ne, drahoušku, jen klidně jeď. Víš, že nemám rád dlouhý loučení.“

„Ale tati –“

„Ne, Eleno. Do odletu scházejí ještě dvě hodiny. Přece nechceš vidět, jak tvůj ubohej táta brečí, že ne?“ Elena ucítila v očích slzy. Setřela je hřbetem ruky a podívala se na řidiče.

„Dvě minuty?“

Muž se chápavě usmál a přikývl.

„Jasně.“

Joey vystoupil a čekal, než Elena obešla auto a připojila se k němu. Nemohla si pomoci, aby ho neobjala a chvíli nepodržela.

„Je mi to moc líto, holčičko,“ zašeptal dojatě Joey. Elena ho pevně svírala; nechtěla, aby ji viděl plakat. A skutečně plakala, i když si slíbila, že nebude.

„Budeš mi chybět, táto. Měj se dobře – a napiš.“

„Spolehni se, drahoušku.“

Rozesmála se, i když stále plakala.

„Nenapíšeš. Nikdy nepíšeš.“

Po tváři se jí kutálely slzy. Políbila otce na tvář a pak se odvrátila. Když nastupovala zpět do taxíku, už se neohlédla. Ani když se řidič rozjel, neotočila se. Neviděla, jak Joey hledí za autem, dokud mu nezmizelo z očí.

14

Když se cessna připravovala k přistání, Danny shlížel dolů na Londýn. Vypadalo to, že se světla velkoměsta i předměstí táhnou donekonečna na všechny strany.

Byl to dlouhý a vyčerpávající let, přes tisíc námořních mil. Přeletěli prakticky celé Španělsko, pak se přehoupli přes Pyreneje do francouzského vzdušného prostoru k další dlouhé cestě na sever a nakonec přes kanál La Manche. Třikrát museli přistát kvůli doplnění paliva, nejdřív ve Španělsku a pak ještě dvakrát ve Francii. Ale ani jednou nesměli opustit kabinu, a dokonce ani pilot si neprotáhl nohy. Při každé z těch krátkých zastávek se k letadlu mlčky, ale zručně přiblížil někdo z letecké služby a natankoval.

Nebylo žádné papírování, nepadlo ani slovo; ať už byl za organizaci té operace zodpovědný kdokoli, rozhodně měla vysokou prioritu. Se vším se počítalo, vše bylo připraveno, až po nádoby na moč. Pilot oběma podal malou čtvercovou lepenkovou krabici s vakuově baleným jídlem a pitím – armádní proviant na čtyřiadvacet hodin. Když ji Fergus otevřel, jen se zakřenil.

„Vracejí se mi dávné vzpomínky,“ poznamenal a prohrábl obsah, aby ho zkontroloval. „Lancashireský pikantní kotlík k večeři. Co máš ty?“

„Totéž,“ odpověděl Danny a přečetl si modrý nápis na sáčku. „Slanina s fazolemi, ovocné knedlíky a puding.“

Fergus roztrhl balíček čokolády.

„Tahle bývala moc dobrá. Ale dej pozor na suchary, jsou jako kámen.“

V krabicích se nacházelo neuvěřitelné množství jídla. Kromě hlavních chodů tu byla polévka, žvýkačka, pečené cukroví, cukr, čokoláda a pečlivě zabalené nezbytnosti jako zápalky. Dokonce i kovová miska krocaní paštiky s bylinkami.

„Amíci nám vždycky záviděli naše dávky,“ pronesl Fergus. „Jsou mnohem lepší než ty jejich.“

Danny poprvé letěl v tak malém letadle, ale prvotní nadšení záhy vystřídala nuda, jak se vlekla jedna nekonečná hodina za druhou. Několikrát se pokusil vyprovokovat pilota k hovoru. Ale ten se nedal vyrušovat; nešlo o žádný vyhlídkový let a muž u řízení se plně soustředil na svou práci a neměl zájem se rozptylovat.

Fergus také mlčel; přemýšlel, co je čeká, až konečně přistanou v Británii.

A tak Dannymu nezbylo než propadnout samomluvě, anebo být zticha. Vybral si to druhé, naslouchal monotónnímu bručení motoru, sem tam něco ujedl ze zásob a dělal si starosti o Elenu. Na chvíli si zdřímli, ale Danny se náhle vzbudil, když se letadélko blížilo k Pyrenejím a začaly s ním cloumat vzestupné vzdušné proudy. Nejdřív se vylekal, ale když viděl, že se Fergus i pilot tváří naprosto nevzrušeně, jen se pohodlně usadil a užíval si divokou jízdu. Pořád lepší než nuda. Noc se změnila v den a ten zpět v noc a oni pronesli jen pár slov. Ale konečně nasadili na cílové přistání.

Když se Fergus podíval dolů a spatřil světla dálnice A40, jak si propalují cestu na západ k Oxfordu, hned přesně věděl, kde jsou.

„Letíme do Northoltu,“ oznámil tiše. „Ten je v západním Londýně.“

Jeho vnuk jen přikývl. Přestože byl Fergus konečně ochotný si povídat, Danny náhle neměl co říct. Byl nervózní; víc než to, byl vyděšený. Návratem na sebe vzali velké riziko a on netušil, co je čeká v okamžiku, kdy budou vystupovat z letadla.

Fergus znal letiště RAF Northolt dobře ze svých let služby u Regimentu. Mnohokrát tam přistával a pak je vezli pár mil k místu známému prostě jen jako „Northwood“, přísně utajenému velitelskému stanovišti ministerstva obrany, které se využívalo k řízení operací po celém světě. A bylo to právě v Northwoodu, kde Fergus dostal závěrečnou instruktáž, než ho poslali jako K do Kolumbie.

Z tohoto přísně utajeného místa se sledovala i řídila válka v Perském zálivu. Zvenčí vše, co mohla veřejnost spatřit skrz vysoký drátěný plot, bylo jen pár starých budov a několik satelitních antén. Ale uvnitř a hlavně v podzemí ve třech patrech bunkrů se nacházel komplex, který se z toho, co kdy Fergus viděl, nejvíc blížil filmům s Jamesem Bondem.

Vzpomněl si, jak sledoval obrovské obrazovky ukazující přímý přenos vojenských operací v nejžhavějších místech světa a jak odtud vládní zmocněnci a vysocí důstojníci řídili své podřízené přes počítače.

Ale to bylo dávno, když býval součástí toho všeho. Nyní se vše změnilo.

Vracel se do samotného nervového centra britských vojenských operací jako uprchlík před zákonem, jako psanec.

„Kdyby se vyskytly nějaké problémy, pokusím se pro tebe získat čas,“ upozornil Dannyho, když se letadlo srovnávalo mezi dvě linie světel na přistávací dráze, které se právě rozzářily. „Utíkej ke světlům na hlavní silnici, přelez nějak plot a běž doleva. Asi tak půl míle tím směrem je stanice metra.“

„Ale… ale já mám jen eura.“

Fergus zůstal hledět na vnuka a pak pouze potřásl hlavou.

„Tak něco vymysli.“

Kola zaskřípala na tarmaku a letadlo se sneslo na přistávací dráhu. Fergus zkontroloval semtex, který si nacpal za tričko. Nechal si jen vysoce výbušnou plastickou trhavinu a rozbušku, její dva dráty byly pevně zkroucené dohromady. Kdyby se rozpojily, mohly by se zachovat jako anténa, zachytit rádiové vysílání a odpálit rozbušku.

Fergus se stále přesvědčoval, že rozbuška a HE jsou od sebe v bezpečné vzdálenosti. V dálce se rozzářily reflektory, pilot stočil letadlo a zamířil k nim. Udržoval slušnou rychlost, příliš vysokou, než aby se jeho pasažéři mohli pokusit vyskočit a utéct. Jak se blížili k autu, ve světle jeho reflektorů se rýsovaly dvě postavy. Danny popadl dědu za ramena.

„Jsou ozbrojení.“

Fergus si už všiml MP5 Heckler & Koch – malých devítimilimetrových samopalů: sám takový měl u Regimentu. Věděl, že právě padla jedna z možností. Takové zbrani nikdo neuteče. Pohlédl na Dannyho.

„Zapomeň na to, co jsem říkal o útěku. Neuběhl bys ani dvacet metrů.“

Letadlo se zastavilo, ale pilot udržoval motor stále v obrátkách, když jeden z mužů zamířil ke kabině. Měl oholenou hlavu a chyběla mu většina levého ucha; vypadal skoro tak zlověstně jako samopal, který držel. Mířil MP5 na Dannyho a Ferguse, jak vystupovali ven.

Druhý z mužů stál na půl cesty mezi letadlem a vozem, Chryslerem Voyager. Jednouchý kývl k autu a letadlo se rozjelo zpět na ranvej.

Danny s Fergusem po dlouhém letu v přecpaném letadle kráčeli pomalu a neklidně k vozu. Když se přiblížili, odsunuly se boční dveře a Danny se sklonil, aby vlezl dovnitř. Když spatřil, kdo čeká uvnitř, zarazil se.

„Eleno!“

George Fincham měl spoustu starostí. Jakožto vysoce postaveného IB ho jeho nadřízený jen zřídkakdy požádal, aby se mu zodpovídal ze svých činů; a když k tomu došlo, nebylo to příjemné. Došlo k tomu právě ten den a svým způsobem ho to ani nepřekvapilo. Nezletilí sebevražední atentátníci uvedli státní instituce, policii a celou bezpečnostní sféru do stavu nejvyšší pohotovosti. Každá ruka byla dobrá, a tak Finchama předvolali, aby vysvětlil, proč čtyři z jeho nejzkušenějších agentů se zjevně jen tak potloukají po Španělsku „jako bezhlavá kuřata“. Finchamovi nezbývalo než přiznat, že sledují stopu hledaného zrádce a bývalého příslušníka SAS Ferguse Wattse. Věděl, že se ocitl na nejisté půdě: stíhání uprchlých zrádců nespadá do jeho kompetence a měl dobré důvody tajit svůj osobní zájem o toho muže. Uvedl, že jednal okamžitě a ze své vlastní iniciativy, ale to příliš nezabralo, zejména když připustil, že Watts jeho týmu unikl a že se domnívá, že je stále „někde ve Španělsku“. Dostal rozkaz, a to zcela jednoznačný, aby svůj tým okamžitě povolal zpět do Británie.

Kancelář šéfa opouštěl s ponaučením, aby „v budoucnu prostě zapomněl na přehnanou iniciativu a držel se své práce“. Fincham se vrátil do své kanceláře a mobilem zavolal Fran do Španělska.

„Vím dobře, co jsem vám řekl včera. Ale došlo ke změně plánu – nic víc nepotřebujete vědět. Chci zkrátka, abyste tu i s ostatními byla zítra. Sedněte na první letadlo!“

V konspiračním bytě v Pimlico nastoupila noční směna, ale dva noví agenti byli při sledování a nahrávání každého slova, které pronesl Fincham, stejně svědomití.

„Marcii se to nebude líbit,“ poznamenal jeden z nich, když si sundal sluchátka a vypnul nahrávání. „Chtěla je mít z cesty.“

„Žádný strach,“ ušklíbl se jeho kolega. „Deverauxová počítá se vším. A běda tomu, kdo se jí připlete do cesty.“

Danny s Elenou si nemohli dojemné shledání užít. Hned vedle Eleny, zády k řidiči, totiž seděla Marcie Deverauxová. Zpražila Dannyho pohledem a poručila: „Zmlkni a nastup si.“

Poslechl a Fergus ho následoval. Jednouchý si sedl za volant a druhý muž se uvelebil vpředu vedle něj.

„Jedeme,“ rozkázala Deverauxová jednouchému. Auto se pomalu dalo do pohybu, reflektory prořezávaly tmu. Deverauxová zapnula vnitřní osvětlení a zabodla zrak do Ferguse.

„Tak zaprvé, zapamatujte si, že jsem tady Popelku přivezla ze dvou důvodů.“

Danny čekal, že jí Elena odsekne nějakou peprnou replikou, aby jí přestala říkat Popelko, ale dívka mlčela. Zjevně byla vyděšená a nejspíš ji i varovali, aby byla zticha.

„První důvod je ukázat vám, že je pořád ještě naživu,“ navázala Deverauxová. „Druhý důvod je připomenout vám, že je naživu jen proto, že to chci. Prozatím. Jasné?“

Fergus přikývl.

„Dobrá. A teď poslouchejte –“

„Kam nás vezete?“ ozval se Danny, který se nedokázal udržet a skočil jí do řeči. Deverauxová ho ignorovala a dál upřeně hleděla na Ferguse. „Copak jste ho nenaučil, že může mluvit, jedině když je tázán?“

„Zmlkni, Danny,“ poručil Fergus, aniž by se na vnuka podíval.

„To, jestli vy tři zemřete, nebo budete žít, mě vůbec nezajímá,“ pronesla chladně Deverauxová. „Pokud mi pomůžete, dám vám šanci; je to prosté. Ale musíte se rozhodnout rychle. Dvakrát jsem vás zachránila před Finchamem, potřetí už takové štěstí mít nemusíme. Tak co?“

Fergus opět jen přikývl. Tento způsob mu vyhovoval. Deverauxová konstatovala jen holá fakta: chladně, tvrdě a na rovinu. Vytáhla z kabelky tlustou hnědou obálku.

„Vím všechno o vaší skutečné úloze v Kolumbii jako K a také o Finchamových aktivitách. Hodlám odhalit jeho pravou tvář a vy mi můžete pomoci. Koneckonců chceme to samé: aby Fincham dostal, co si zaslouží.“

Auto se přiblížilo k bráně letiště. Ozbrojení policisté z ministerstva obrany jim mávli, ať projedou, jednouchý je poslechl a pak zastavil a čekal, než se bude moci zařadit do proudu aut na silnici.

„Přišel čas, abyste konečně přestal utíkat, Wattsi,“ dodala Deverauxová.

Fergus se usmál. „Zrovna jsem si v noci říkal totéž.“

„Teď se můžete Finchamovi pomstít. Přišel čas odplaty. Dejte mi jména všech dalších osob, které mohou potvrdit, že jste pracoval jako K, abych mohla proti Finchamovi vystoupit. Potřebuji nějaký pádný důkaz. Fincham je chytrý – dobře za sebou zametl stopy.“

„A co potom, jestli ho dostanete?“ Deverauxová se na okamžik odmlčela, jak se voyager zařadil do kolony aut a zamířil k A40.

„Pak můžete začít znovu jako svobodný muž. Danny dostane armádní stipendium na univerzitu a pak i důstojnický výcvik v Sandhurstu; a pokud jde o Elenu, jejího otce jsem právě propustila z vězení.“

Danny pohlédl na Elenu a ta jen přikývla.

„Jak vidíte, pro každého něco,“ dodala Deverauxová.

„A co vy?“ zeptal se Fergus. „Co z toho budete mít vy?“

Deverauxová se usmála.

„Uspokojení z dobře vykonané práce. Takže – nějaké otázky?“

Fergus potřeboval čas, aby si vše promyslel. Měl spoustu otázek, ale jen jedinou, na kterou byl připravený se zeptat. Jak se jmenujete?“

„K tomuto rozhovoru nikdy nedošlo, takže nepotřebujete znát moje jméno. Elena ví, jak se se mnou spojit, a vy to uděláte jen v případě, když získáte informace, které potřebuji.“

Schůzka skončila. Deverauxová se otočila a poklepala jednouchému na rameno; ten zajel s voyagerem k chodníku.

Dveře se otevřely a Deverauxová podala Fergusovi hnědou obálku.

„Přemýšlejte o tom, co jsem vám řekla, Wattsi. Ale ne moc dlouho. Dobrou noc.“

„A co Elena?“ vpadl rychle Danny.

„Ona s náma nejde?“ Deverauxová se rozesmála.

„Nedělej si o Popelku starosti. Bude doma dřív, než se její kočár promění zpátky v tykev. A nezapomeň, Fincham o ní nic neví, tak ať to tak zůstane.“

Danny zaváhal, ale Elena mu rychle věnovala povzbudivý úsměv. Také se na ni usmál, stiskl jí ruku a vystoupil z dodávky. Fergus na Elenu mrkl a následoval vnuka na chodník. Za pár vteřin voyager zmizel ve tmě.

15

Jediné, po čem teď toužili, byla samota, ale zatím všude kolem nich proudily davy lidí, kteří využili polední přestávku k nákupům. Měli si toho tolik co říct, ale oba si uvědomovali, že teď na to není vhodný čas. Když se Danny s Elenou spojil přes počítač, navrhla mu toto místo. Věděla, že se bude chtít po včerejším setkání ve voyageru ujistit, jestli jí nic neudělali. A také věděla, že jejich elektronický rozhovor s největší pravděpodobností sledují, takže byla stručná. Ale nepochybovala, že stejně počítají s tím, že se oni dva sejdou. Seděli v otevřené kavárně v přízemí Lewishamova obchodního centra.

V celém komplexu bylo sice rušno, ale ne tolik jako jindy. Mnoho lidí raději zůstalo doma, anebo se alespoň vyhýbalo rušným místům, nicméně i tak se tu dalo celkem slušně ztratit v davu, a přesně to Fergus vyžadoval. A navíc i několik únikových cest a dveří vedoucích na parkoviště. Fergus byl na hanbě v prvním patře na hlavní obchodní galerii a nepohodlně trůnil na jedné z laviček typických pro obchodní domy, které byly speciálně navrhnuté tak, aby na nich zákazníci nevydrželi příliš dlouho. Viděl na Dannyho a Elenu a oni na něj, a navíc měl z ptačí perspektivy skvělý výhled na celé prostranství.

Danny s Fergusem se vyspali v polních podmínkách ve skladu supermarketu Currys, ustlali si v kontejneru mezi vyřazenými krabicemi a polystyrénovými výplněmi. Danny byl po dlouhém letu ze Španělska na smrt unavený; spal jako zabitý a ráno se probudil s provinilým pocitem, když si uvědomil, že ho Fergus nechal spát celou noc a neprobudil ho na hlídku. Brzy odtamtud zmizeli, nechtěli, aby je objevili anebo vyklopili do popelářského auta, a odděleně se nasnídali u McDonalda.

Peněz měli spoustu: hnědá obálka, kterou dostal Fergus předchozího večera, obsahovala 400 liber v malých, použitých bankovkách. Když jedli, sedli si od sebe zhruba šest stolů daleko a pak se postupně vytratili na toalety umýt se a dát do pořádku. Aby nevzbudili pozornost třetí strany, museli vypadat co nejnormálněji: v obchodních centrech nevidí rádi bezdomovce.

Hned jak se obchody otevřely, koupili si dva mobily na dobíječi karty, nějaké jídlo a další vybavení, které nacpali do sportovních tašek. Telefony je přišly na 160 liber, ale Fergus prohlásil, že to za bezpečnou komunikaci stojí. Pak se Danny spojil s Elenou. A nyní byli zase spolu, snažili se tvářit uvolněně a přirozeně, i když klopili hlavy, aby se vyhnuli všudypřítomným bezpečnostním kamerám. Fergus sledoval, jak se k sobě naklonili a dali se do tichého rozhovoru. Byl jako vždy opatrný. Při prvním náznaku nějakých potíží by vstal a odešel. To byl signál pro Dannyho, který by zamířil opačným směrem a Elena by se vydala na druhou stranu. Jejich RV bylo na stanici London Bridge, kde to oba dobře znali. Pokud by se tam po poplachu všichni sešli, teprve pak by se rozhodli, jestli by bylo pro Elenu bezpečné vrátit se do Foxcroftu. Zahrávali si s její bezpečností, ale Fergus od ní potřeboval získat i tu sebemenší informaci o jejich tajemné pomocnici.

„Napíchla se na naše internetový rozhovory,“ prozradila Elena Dannymu.

„Pak mě oblbla a já myslela, že si píšu s tebou. Měla jsem radost, že ses vrátil, domluvili jsme si schůzku, a když jsem tam přišla…“ Při vzpomínce na pistoli hrubě zaraženou do úst se odmlčela. Málem znovu ucítila její chuť.

„Danny, myslela jsem, že mě chce zabít.“

Natáhla ruku a popadla ze stolku colu. Zhluboka se napila, jako by se pokoušela spláchnout chuť kovu a oleje.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se Danny. Elena přikývla a pak mu vypověděla vše o tom děsivém setkání v uličce: o hrozbách, varováních, rozkazech a o Joeyho propuštění z vězení.

„Ale nic z toho jsem ti nemohla napsat do Španělska. Věděla jsem, že čte všechno, co ti napíšu.“

Danny se podíval nahoru a spatřil, jak na něj Fergus hledí a poklepává na hodinky.

„A co teď? Jak se s ní můžeš spojit?“

„Zřídila si mailovou adresu. Na falešné jméno. Řekla, že mi pošle e-mail, pokud bude mít něco, co bych mohla předat tobě a dědovi.“

„A co tvůj táta – jak to s ním dopadlo?“ Elena si vzpomněla na smutné loučení na letišti.

„Viděla jsem se s ním včera na Heathrow. Teď už bude zpátky v Nigérii.“

Usmála se.

„Aspoň si už o něj nemusím dělat starosti. Zbyls mi jen ty.“

Danny se k ní naklonil ještě blíž.

„Moc jsi mi chyběla.“

„Ty mně taky. Kéž bysme měli čas pořádně si popovídat. Co bude teď?“

„Jediný, co vím, je, že pojedeme navštívit jeho starýho známýho.“

„Koho?“ Danny znovu vzhlédl k Fergusovi.

„To mi neřekl.

Víš, jakej je – bezpečnost především, však víš. Kdyby mě chytli, mohl bych to vyzradit. Totéž se týká i tebe. Takže zjistím, kam máme namířeno, až tam budu.“

Elena dopila kolu a vstala.

„Raději už běž. Ozvu se jako obvykle, ale nezapomeň, naše kamarádka si přečte všechno, co napíšeš.“

„S tím jsme počítali,“ řekl Danny, sáhl do bundy a vytáhl dva nové mobily. Jeden z nich spolu s nabíječkou podal Eleně.

„Zbrusu novej, koupili jsme je hned jako první. Na svůj starej zapomeň – budeme ve spojení přes tyhle.“

Podal Eleně kousek papíru s číslem.

„To je moje. Dej si ho do paměti, hned jak se mobil nabije, a pak ten papír znič. A když spolu budeme mluvit nebo si psát, nikdy nebudeme používat jména, ani vlastní, ani žádný jiný. Dokonce ani Finchamovo ne.“

Elena si zastrčila mobil s nabíječkou do kapsy pláště.

„A proč ne? Nikdo přece neví, že ty mobily máme, je to tak?“

„Jo. Ale říkal žádný jména. Zná spoustu věcí, o kterejch nechce mluvit. Takže žádný jména. A odteď zapomeň na internet, posílej jen SMS. Takhle ona nebude vědět, co se děje.“

Nahoře v prvním patře sledoval Fergus každý jejich pohyb. Danny vstal a vzhlédl k němu.

„Ani se s tebou nemůžu pořádně rozloučit,“ posteskl si.

„Pořád mě pozoruje.“

Elena se usmála.

„Tak to udělám já.“

Nahnula se k němu a rychle ho políbila na tvář.

„Jsem ráda, že ses vrátil,“ řekla a pak rychle zmizela v davu.

16

Danny věděl, že míří do Herefordu, mateřského města SAS; poznal to z jízdenky, kterou mu Fergus podal. Ale nic jiného se nedozvěděl. Informace se omezily jen na to, co „musí vědět“. Hned jak nastoupili do rychlíku na Paddingtonu, začali se standardním postupem proti sledování.

Fergus se uvelebil na prvním volném sedadle a Danny postupoval dál vagónem, aby si našel nějaké místo u okna. Restaurační vagón byl mimo provoz, takže neměli celou cestu do Newportu nic na práci, jen seděli.

Danny využil příležitosti a nabil si nový mobil ze zásuvky pro cestující s notebooky. V Newportu přestoupili na lokálku do Herefordu. Čekali na nástupišti každý zvlášť, a když nastupovali, vybrali si stejné kupé, ale sedadla na opačných koncích.

Jízda byla klidná a Fergus si přečetl noviny. Na titulcích stále vévodily sebevražedné atentáty mladistvých, objevily se nějaké nové teorie a novináři pátrali po nějakém spojení mezi dotyčnými hochy. Stále však mezi nimi existovalo jen jediné pouto, které se nedalo popřít, a to, že použili identické výbušné zařízení a trhavinu. Fergus se ponořil do přemítání, co všechno Security Service nejspíš bude zkoumat, když náhle zaslechl hlas.

„To snad není pravda. Watty!“ V duchu se proklel. Vůbec tu ženu neviděl ani neslyšel, jak se vracela uličkou z toalety; nyní bylo jeho inkognito prozrazeno. Obvykle při jakékoli známce toho, že se přibližuje někdo cizí, zvedal noviny, aby si zakryl tvář. Ale teď už na to bylo pozdě: musel se z toho pokusit nějak vylhat. Pomalu zvedl hlavu a pohlédl na ženu stojící v uličce; usmívala se na něj. Poznal ji okamžitě, ale v tváři se mu nehnul ani sval.

„Pardon, mluvíte na mě?“ Žena se ušklíbla.

„Cože? Snad jsem se tak nezměnila, anebo ano? Přece si mě musíte pamatovat. Jsem Rita. Rita Stevensová. Gerryho žena. Nebo spíš bývalá žena. Rozvedli jsme se; ten nevěrnej bídák mě podváděl čím dál častěji.“

Rita se skutečně moc nezměnila. Říkali jí kdysi krásná Rita podle jedné písničky Beatles. Trochu přibrala, ve tváři měla pár vrásek navíc a vlasy obarvené víc na blond a krátce sestřižené. Fergus si na Ritu a na jejího bývalého manžela Gerryho pamatoval dobře. Nastoupil k Regimentu o něco později než on. Nikdy nebyli blízcí přátelé, ale Gerryho a Ritu Stevensovy znali prostě všichni. Byli proslulí jako manželský pár, který umí pořádně nasávat a věčně je v sobě.

Gerry měl navíc pověst sukničkáře a Rita mu nezůstávala nic dlužná. Nyní na něj vrhla starý známý úsměv, který sliboval flirt.

„Neviděli jsme se tak deset let, možná víc. Cestujete sám? Přinesu si kufry a můžeme jet spolu.“

Fergus promluvil tiše: chtěl celou záležitost co nejrychleji ukončit.

„Myslím, že si mě s někým pletete. Jmenuju se Frank.“

Rita na něj několik vteřin upřeně hleděla a pak ještě tišeji pronesla: „Myslím, že se mě snažíte oblafnout. Že jo?“

Tentokrát se Fergus ozval mnohem příkřeji, připravený Ritu urazit nebo zastrašit, jen kdyby se jí tím dokázal zbavit.

„Hele, vážně nejsem ten, za koho mě máte. A teď, jestli dovolíte, bych si rád dočetl noviny.“

Pohroužil se naoko do čtení, ale cítil, jak ho Rita ještě chvíli provrtává pohledem, než konečně odešla.

Danny všechno slyšel, ale nepodíval se jejich směrem, aby nepřitáhl na toto krátké a trapné setkání ještě víc pozornosti. Ale jak Rita procházela kolem jeho sedadla, zaslechl, jak si pro sebe mumlá: „Ať si teď říká, co chce, je to Watty.“

Když vystoupili v Herefordu, Danny následoval Ferguse ven z nádraží. Nikdo z nich už Ritu nezahlédl, ale Danny měl jasnou představu, jakou škodu může takové náhodné setkání způsobit.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se dědy, hned jak se k němu připojil.

„Ví, že jsi to ty – slyšel jsem, jak si to opakuje, když kolem mě procházela.“

„Nemůžeme dělat nic,“ odpověděl s pokrčením ramen Fergus. „Budeme jen doufat, že na to zapomene. Musíme se teď soustředit na náš úkol. Základním pravidlem každé akce je za všech okolností mít na paměti její cíl.“

„Cože?“ zarazil se Danny a cítil se přesně tak zmateně, jak vypadal. „Už mě zase oblbuješ tím armádním žargonem?“

„Myslím tím, že musíme udělat to, za čím jsme sem přijeli.“

„A co je to? Už bys mi to konečně mohl prozradit. Asi nepůjde o schůzku kamarádů z války.“

Fergus se pousmál.

„Svým způsobem ano. Jedeme navštívit mého starého přítele Keva Newmana. Bydlí tady.“

„Velkýho Keva? Toho chlapa, co jsem ho loni viděl v klubu Victory?“

„Přesně tak. Dokud ses neobjevil, byl Velký Kev mou jedinou spojkou se starým světem. Teď mu taky hrozí nebezpečí a třeba ví něco, co mi až doteď uniká.“

„A proč je v nebezpečí?“

„Později, Danny – teď se musíme odtud dostat.“

Danny zažíval obvyklou frustraci z neúplných informací.

„Takže mu zavoláme, že jsme na cestě k němu?“ Fergus zavrtěl hlavou. „Vzpomněl jsem si na Keva já, takže si na něj mohl vzpomenout i někdo jiný. Zavolat mu je příliš riskantní. Budeme ho muset překvapit.“

Byli už hezky daleko, když se z nádraží toalety konečně vynořila Rita s čerstvě nanesenou rtěnkou. Vždy si dávala na svém vzhledu velmi záležet. Vyšla hlavním vchodem ven, rozhlédla se a pak si podrážděně povzdychla a zamířila ke stanovišti taxíků. S cigaretou v jedné a mobilem v druhé ruce za chůze zavolala příteli a stěžovala si, že ji zapomněl vyzvednout.

„Jo, a neuhodneš, koho jsem viděla ve vlaku,“ dodala, když skončila s výčitkami. „Wattyho. No, Ferguse Wattse. Přece si na něj vzpomínáš…“

17

Brecon Roads je jedním z hlavních tahů z Herefordu. Fergus si toho byl dobře vědom: vede k Brecon Beacons a k Černým horám ve Walesu, oblasti, kterou Regiment využíval k výběrovým kurzům a tréninkům zdatnosti. A také to byla silnice, u které bydlel hned na kraji města Kev Newman. Právě se setmělo.

Fergus si nenucené vykračoval po jedné straně silnice; Danny byl na druhé, držel se zpátky asi tak sto padesát metrů a čekal na okamžik, až se děda ztratí v temnotě. Silnici tu a tam lemovaly elegantní domky s hezkými a upravenými zahrádkami a velkými stejšny na příjezdových cestách.

Danny měl přes rameno přehozenou sportovní tašku a při chůzi klopil hlavu. Když Fergus míjel Zahradní centrum Wyevale, zahnul vlevo a zmizel v šeru. Danny přešel cestu, prošel okolo zahradního centra a jeho oploceného parkoviště a vklouzl do stejné temné oblasti. Děda na něj čekal za stromem tři metry od silnice.

Ukázal na černý obrys asi deset metrů dál. Danny odhadl, že se jedná o nějakou budovu.

„To je Kevův dům?“

„Ne, to je naše OP.“

Fergus se dal do pohybu a kryl se řadami keřů. Danny se nemusel ptát, postup znal až příliš dobře.

Sledovat Ferguse a dělat přesně to, co on. Když strne, strnout také. Když si klekne, zakleknout. Dá-li se na útěk, utíkat, ale opačným směrem. Zřídili si ERV hned vedle místní plovárny. Opatrně přelezli rozpukanou cihlovou zeď a dostali se do zarostlé zadní zahrady. Světla ze zahradního centra pronikala skrz stromy právě natolik, aby osvětlila horní polovinu kdysi okázalého, nyní však rozpadajícího se viktoriánského domu.

Fergus, namísto aby zamířil k budově, postupoval hlouběji do zahrady a dával si na čas, aby se ujistil, že nevydá sebemenší zvuk při našlapování mezi spouští prázdných plechovek, plastových obalů a potrhaných pytlů na odpadky, ze kterých vyhřezával jejich obsah. Posadil se na hromadu popadaných cihel a Danny se uvelebil vedle něj, pozoroval a naslouchal, jestli k nim z domu nedolehnou nějaké známky života.

Zvykali si na prostředí; přes všechny nářky a stesky se Danny v posledních měsících naučil týmové práci; spolu s dědečkem pátrali po nějakých známkách pohybu za otrhanými závěsy v oknech, anebo po světlu z nitra domu. Snažili se zachytit mumlání hlasů, anebo i pouhé zakašlání.

Danny poznal, že Fergus odhaduje, jestli uvnitř není nějaká mládež, která využívá dům jako základnu k pitkám nebo užívání drog; anebo jestli se tam třeba nějací mladí bezdomovci nechystají strávit noc. Minuty ubíhaly jedna za druhou. Fergus byl vždy opatrný, ale tentokrát se zdálo, že pozoruje a naslouchá neobvykle dlouho.

Konečně se naklonil k Dannymu a tiše pronesl: „Dobrá, jdeme dovnitř. Když se vyskytnou potíže, zpět na ERV. Jasné?“

„Proč jsme čekali tak dlouho? Myslíš, že tam už někdo vyspává?“

„Ne,“ odpověděl Fergus.

„Ale mohli by tam být hoši z Regimentu. Buď mimořádně opatrný.“

„Z Regi –?“ Ale Fergus se již dal do pohybu, a když ho Danny následoval, mohl si jen lámat hlavu nad důvody, proč by se vojáci SAS měli ukrývat ve svém domovském městě v takové zřícenině.

Proplížili se zahradou a dostali se k rozbitému oknu. Venku na silnici vyburácelo z města několik kamionů směrem na Wales. Fergus se zastavil a opět naslouchal, a když rachot motorů odumřel, Danny slyšel jen zvuk vlastního dechu. Když byl Fergus připravený, vlezl oknem dovnitř a čekal, zatímco Danny lezl za ním.

Počkali, až si oči zvyknou na tmu, a pak pomalu procházeli pokoj za pokojem, opatrně našlapovali mezi odpadky a přesvědčili se, že v přízemí nikdo není. Potom vystoupili do prvního patra, aby propátrali ložnice. Dům byl prázdný.

Fergus zavedl Dannyho zpět do hlavní ložnice a ukázal oknem ven na dům přes silnici, před kterým parkovala dvě auta a stála míchačka.

„To je Kevův dům. Vezmu si první hanbu; ty si lehni hlavou do rohu. Až bude dost světla k pohybu, budeme mít spoustu práce. Nechci zapínat baterku – jsme příliš blízko u silnice.“

„Ale říkals, že tu můžou být lidi od Regimentu.

Vůbec nechápu proč.“

Zahlédl, jak se děda pousmál, než odpověděl.

„Používali jsme tohle místo jako trénink OP pro Severní Irsko, proto o něm vím. Místní neměli nikdy ani tušení, že je pozorujeme. Velký Kev se pořád díval na ten dům naproti. Tehdy byl dost zchátralý, ale on si uvědomil jeho potenciál.“

„A teď si myslíš, že mu hrozí nebezpečí. Proč?“

„Protože ví, že jsem byl K.

Neoficiálně, ale ví to.“

„Takže ho chceš požádat, aby nám pomohl dostat Finchama?“ Fergus opět vyhlédl oknem na protější dům.

„Ne, Danny, nechci.

Předně, Danny, Kev to ví jen proto, že jsem mu všechno vyprávěl, když jsem se vrátil do Británie a navázal s ním kontakt. Což znamená, že mu hrozí vážné nebezpečí, protože pro naši přítelkyni s tím jejím takzvaným případem proti Finchamovi není k užitku.“

„Co myslíš tím takzvaným případem?“

„Nevěřím jí – ani slovo – a nemám zájem nechat se zatáhnout do jejího plánu. A ani kdybych chtěl, tak nemůžu.“

„Ale… já to nechápu.“

Fergus přešel ke stěně, sedl si na zem a opřel se o zeď.

„Raději si na chvilku taky sedni.“

Danny hned následoval dědečka a posadil se vedle něj.

„Už neexistuje nikdo, kdo to ví, Danny, teď už ne, když je Meacher mrtvý. Jsem si tím jistý. Fincham má, co chtěl, jen o tom zatím neví. Už není nikdo jiný, koho by se mohli bát.“

„Tak co děláme tady?“

„Fincham a ta žena se dostali mnohem blíž k pravdě, než jsem pokládal za možné. Dokonce by mohli sledovat i moje nejbližší bývalé kontakty a čekat, že se s nima spojím. A to je Kev. Může mít napíchnuté telefonní linky, takže se s ním musím vidět a varovat ho. Dlužím mu to. Ale pak jsme v tom už sami, Danny.“

18

Konspirační úkryt v Pimlico začínal zapáchat. Úklid, šúrování, vytírání, odklízení odpadků – to vše tvořilo součást práce agentů při dlouhodobém sledování. Ale tuto součást pravidelně zanedbávali; alespoň do chvíle, dokud jim nedošel poslední čistý hrnek nebo talíř, anebo dokud se zápach nestal nesnesitelným. A právě tento okamžik se nezadržitelně blížil.

Kudrnáč s Čepičkou měli denní směnu a sloužili již pár hodin. Seděli před svými monitory. Stoly mizely pod špinavými hrnky a talíři, obaly od čokoládových tyčinek, plastovými miskami od instantních nudlí se zatuhlými zbytky uvnitř a popelníky přetékajícími nedopalky cigaret. Vzduch zhoustl směsí pachů z jídel a zatuchlého tabákového kouře.

„Nejvyšší čas, abys to tu trochu uklidil,“ poznamenal Čepička, když shodil na zem misku od nudlí, aby udělal místo hrnku s polévkou.

„Já?“ podivil se Kudrnáč.

„Ty jsi na řadě. Já uklízel minule.“

„To určitě.“

„To ti dva. To oni nadělali tenhle bordel.“

Kudrnáč rozbalil jednu ze svých oblíbených tyčinek Snickers a odhodil obal na podlahu.

„A ty jejich cigára. Je to nechutný. Dokonce ani popelník po sobě nevysypou.“

„Musíme si s nima promluvit.“

„Jasně, teď je řada na nich.“

„Hele, náš Zoržík má telefon.“

Oba se otočili a zadívali se na obrazovku rozdělenou na čtyři části, každá z nich ukazovala jinou část Finchamova bytu. Fincham byl doma.

Jen vzácně si vybíral volna, na která měl nárok, ale občas se ráno zdržel a dal si načas s vypravováním, aby měl klidný start do nového dne a také aby mohl v klidu přemýšlet. A tentokrát měl skutečně o čem. Byt vypadal stejně vzorně uklizený jako vždy: Finchamova uklízečka u něj pracovala už dlouhé roky a starala se o to, aby vše bylo přesně tak, jak to měl rád. Dokonalé. A hezky na svém místě.

Fincham právě dojedl pozdní snídani. Na mahagonovém stole v jídelně stál prázdný šálek z čínského porcelánu a na podšálek metodicky vyrovnal drobky z croissantů do úhledné kupičky. Finchamův mobil spočíval na dokonale složeném ubrousku vedle talíře. Právě se rozezvonil.

Oba agenti odposlechu sledovali, jak Fincham přechází mezi jednotlivými záběry kamer z jednoho okénka do druhého, jak šel z kuchyně do jídelny. Přijal hovor.

„Ano?“ V centrále zazněl jeho hlas dokonale jasně a Čepička automaticky hned zkontroloval, jestli magnetofon zachycuje každé slovo.

„Hereford? A kdy se to stalo?“ Když Rita Stevensová zavolala z herefordského nádraží příteli, spustila nevinnou zmínkou o tom, že viděla Ferguse Wattse, řetěz událostí na úrovni neuvěřitelně pokročilé techniky. Rita nevěděla, že každý běžný a nezabezpečený telefonní hovor, textová zpráva nebo e-mail prochází satelitními filtry Firmy.

Krycí jméno: ECHELON. Tyto satelity zachycují veškeré elektronické informace, které poletují éterem, posílají je zpět na zem, kde se ukládají na obrovské servery. Pokud má ECHELON uloženo v paměti nějaké telefonní číslo, pokaždé, když je někdo použije, daný hovor se nahrává a odposlouchává. Ale ještě mnohem důležitější je, že se dá tento počítač využít i k rozpoznávání slov. Do počítače ECHELON jsou naprogramována určitá klíčová slova. Slova jako „bombový útok“ nebo „sebevražedný atentát“. Jména jako „Bin Ládin“. Anebo jména, která naprogramoval Fincham: Fergus a Danny Wattsovi.

„Potvrzeno, nebo ne, Fran,“ řekl Fincham do svého zabezpečeného telefonu, „chci, abyste se tam s týmem ihned vydali. Někdo z jeho generace musí v tom Herefordu stále ještě bydlet. Staří přátelé, muži, se kterými se dal naverbovat. Najděte je. A najděte Wattse. Chci už celou záležitost uzavřít. Průběžně mě informujte.“

Kudrnáč pohlédl na Čepičku.

„Raději to oznámíme Marcii.“

19

Danny a Fergus seděli na tom, co zbylo z pohovky, tvářemi obráceni k zašlému oknu ložnice s vyhlídkou na Brecon Road a dům Keva Newmana. Od úsvitu měli napilno, předělávali pokoj na městské OP a zajišťovali, aby měli výhled ven a nikdo neviděl dovnitř. Nad okno zavěsili nějaké staré záclony, které našli na podlaze; stáhli je v pětačtyřicetistupňovém úhlu a zajistili cihlami.

Zvenčí okno vypadalo přesně stejně jako už léta. Metr od místa, kde byly k zemi připevněné záclony, přisunuli rozpadající se skříň a pak přes ni natáhli vlhkostí nasáklý zelený závěs, který vydolovali na zahradě. Tím vzniklo dokonalé tmavé pozadí, díky čemuž se zvenčí nedalo vidět nic, co bylo mezi závěsem a záclonami. Pohovku pracně došoupali do tohoto prostoru a díky tomu mohli Fergus s Dannym pozorovat cílový dům v relativním pohodlí. Fergus pomalu vstal z pohovky a tiše promluvil.

„Než to tady zajistím, vyber zatím nějaké jídlo.“

Danny se natáhl po svém batohu a Fergus došel ke dveřím do ložnice, zavřel je a začal pod ně vtlačovat kousky dřeva.

„Kdyby se někdo pokusil vejít dovnitř, ty klíny ho zadrží na dost dlouho, abysme prolezli oknem. Je to trochu vysoko, ale pokus se dostat do zahradního centra, kde je spousta lidí. A potom běž na ERV. Jasné?“ Vnuk jen přikývl a doufal, že k rychlému ústupu oknem v prvním patře nedojde. Danny předešlý den obstaral nějaké nákupy, takže snídaně spočívala ve výběru mezi tyčinkami Snickers a Mars a ledvinkovými toasty. Fergusovi to bylo jedno; strávil roky služby na soleném hovězím a konzervách, takže měl žaludek jako ze železa. Potěšilo ho, když uviděl, že Danny má porce už připravené; vyndal všechno jídlo z původních obalů a zabalil je do igelitové fólie, aby při rozbalování na OP nešustilo.

Koupil i vodu v plastových lahvích, aby se vyhnuli typickému sykotu otevíraných plechovek. A plastové lahve přijdou vhod, až se jim bude chtít močit, a v nouzi nejvyšší jim podobně poslouží i fólie. Jak Danny až příliš dobře věděl z vlastní zkušenosti, při odchodu s sebou museli vzít naprosto všechny zbytky. Nemohli po sobě zanechat vůbec nic, podle čeho by se dalo poznat, že v domě nalezli dočasné útočiště.

Danny žvýkal tyčinku Mars a vyhlížel ven na Kevův dům. Vypadal sice podobně jako ostatní v ulici – arkýřová okna v přízemí a průčelí z červených cihel –, ale rozhodně ne stejně.

Velký Kev byl domácí kutil, a jak se za ta léta jeho rodina rozrůstala, dům se také rozrůstal. Nyní vypadal víc nastavovaný než účes Victorie Beckhamové.

Danny si prohlížel střechu, jejímž hlavním rysem bylo, že z mnoha podkrovních oken, která v ní byla zasazená, nebyla ani dvě stejná. A jak si je prohlížel, uvědomil si, že pomalu naklání hlavu na stranu.

„Ty střešní okna nejsou rovný.“

Fergus se rozesmál.

„Kev nikdy nepronikl do tajů vodováhy. Pokud si pamatuju, uvnitř je to stejný. Ale je to bezva chlap, jeden z nejlepších.

Strávili jsme spolu týdny na operacích, jako byla ta v Severním Irsku.“

Na chvíli se odmlčel a hleděl z okna.

„Při sledování teroristů se lidi sblíží.

Dokonce i při výrobě bomb. Náš poslední společný úkol byla sledovačka v Belfastu z místnosti nad bistrem, kde se smažily ryby a hranolky. Ještě týdny jsme smrděli přepáleným tukem.“

Danny se zašklebil.

„Zase jedna historka ze života, co, Watty?“ Fergus střelil po vnukovi pohledem, ale když uviděl na Dannyho tváři úsměv, nechal to být. A kromě toho měl rád, když mu druzí říkali Watty; připomínalo mu to staré dobré časy, kdy byl život mnohem jednodušší.

„Znáš ho už hodně dlouho, co?“ zeptal se Danny.

„Pamatuju si, žes mi to říkal.“

„Byli jsme dva zelenáči, jen o maličko starší, než jsi teď ty.

Stejná jednotka, pak jsme oba prošli výběrem. Říkali jsme si horalové; on měl dokonce i kilt.“

„Ale není Skot. Vzpomínám si na jeho přízvuk – myslím, že je Londýňan. A ani ty nejsi žádnej Sean Connery. Vůbec nemluvíš jako Skot.“

„No, alespoň jsem se tam narodil. Kev je jen odrodilec,“ oponoval s úsměvem Fergus.

Jeho máma sice pocházela s Glasgowa, ale to je tak asi všechno.“

Pak se zachmuřil, jak se pohroužil do vzpomínek.

„Tolik jsme toho spolu prožili. Tak třeba jednou –“ Ať už chtěl Fergus říci cokoli, spolkl to. Místo toho zalovil v Dannyho batohu a vyndal láhev s vodou.

„Co?“ nevydržel Danny. Jednou co?“

„Ale nic. Už je to tak dávno.“

Ale Danny se nenechal odbýt.

„No tak, už jsi to nakousl. Teď už nemůžeš přestat.“

Fergus si dal doušek.

„Dostali jsme se v Belfastu do ošklivýho kontaktu s IRA. Keva postřelili, ale mně se ho podařilo odtáhnout a naložit do auta.“

„Takže… takže jsi mu zachránil život?“ Fergus jen pokrčil rameny.

„Neudělal jsem pro něj nic, co by Velký Kev neudělal pro mě.“

Takhle si už dlouho nepovídali. Od chvíle, kdy se Danny poprvé setkal s dědečkem, zjistil, že pohnout ho k hovoru o jeho zkušenostech z Regimentu je stejně těžké jako vytrhnout mu zub. Nyní už byl o něco zkušenější. Seděli vedle sebe na pohovce, a jak Danny přemýšlel o zvláštním a jedinečném poutu, které existuje mezi muži, jakými jsou Fergus Watts a Kev Newman, měl smíšené pocity: úžas, obdiv a také slabý osten žárlivosti. Neměl z toho žádnou radost. Fergus byl jeho jediný žijící příbuzný, jeho maso a krev. Ale měl mnoho tajemství a Danny věděl, že je může sdílet jen s někým, kdo prošel stejnými hrůzami.

„Co asi teď dělá?“ zeptal se a pokusil se zaplašit nemilé myšlenky.

„Pracuje pro jednu zdejší bezpečnostní agenturu,“ odpověděl Fergus.

„Ale je sobota – a podle těch dvou zaparkovaných aut to vypadá, že je doma – doufám, že by se mohl objevit venku.“

„Pak za ním půjdeme a promluvíme si s ním?“ Fergus zavrtěl hlavou.

„Nevíme, kdo ještě sleduje dům. Fincham tu může mít lidi, co hlídají každého, koho znám. Takže se budeme dívat a čekat na příležitost.“

Náhle se napřímil a ukázal k domu.

„Támhle je v plné kráse. Pořádně přibral. Je z něj špekoun!“ Danny vyhlédl ven a spatřil Velkého Keva v odrbaných džínách a barvami pocákaném tričku, jak stojí ve dveřích s nějakou ženou.

„To je jeho manželka Sharon.“

Kev Sharon letmo políbil a zamával jí, když nasedala do svého Morrise Mini; rozjela se do města. Pak Kev zapnul míchačku, zašel za dům a za nějakou chvíli se vrátil s kolečkem plným písku a cementu a začal ho lopatou házet do míchačky. Fergus si dal další doušek.

„Mohlo mě to napadnout. Další přístavba.“

Ráno ubíhalo stejným tempem, jakým pracoval Velký Kev – pomalu. Jezdil sem a tam za dům a vozil náklad za nákladem malty.

„Nebylo by lepší, kdyby si tu míchačku přetáhl dozadu za dům, kde pracuje?“ zeptal se Danny po posledním tuctu jízd.

„Ovšemže bylo,“ ujistil ho Fergus. Jenže to by nesmělo jít o Velkého Keva.“

Kolem oběda se vrátila Sharon s autem naloženým taškami z Tesca. Vystoupila, došla k manželovi, objala ho kolem pasu a dali se do řeči, přičemž pozorovali, jak se míchačka otáčí.

„Vůbec se nezměnili,“ pronesl Fergus.

„Dokonale šťastný pár.“

Když byla porce malty připravená, Kev znovu popadl kolečko a Sharon zašla s nákupem do domu. Půl hodiny nato se znovu objevila a zavolala Keva na oběd. Pak už zůstal v domě, i když Sharon opět odjela v mini. Od dvou odpoledne stál Danny na hanbě. Do konce dvouhodinové směny scházelo jen třicet minut, když se naproti otevřely dveře a objevil se Velký Kev. Převlékl se, místo pracovních džínů a trička měl na sobě fešácké bavlněné kalhoty a sportovní košili s krátkým rukávem a v ruce nesl golfovou tašku plnou dřevěných a kovových holí. Než došel k autu, Danny zatřásl Fergusem podřimujícím vedle něj na pohovce.

„Vstávat, Watty. Někam se vydává.“

„To snad ne,“ zanaříkal Fergus, když spatřil odřenou golfovou tašku.

„On to pořád zkouší. Myslel jsem, že už toho dávno nechal.“

„Takže golf mu nejde?“

„Kdyby jen to, je totální antitalent. Vždycky golf miloval – musí to mít něco společného s jeho skotskými kořeny. Dokonce si bral pár holí a balíček míčků i na operace, jen tak pro případ, že by měl čas trénovat. Ale nestrefí se do míčku, jak by chtěl. Nikdy to nedokázal.“

Fergus se usmál při vzpomínce na míčky rozeseté v poušti, na zamrzlých norských jezerech a dokonce i v letištní hale, kterou jejich jednotka na pár týdnů zabrala na Kypru.

„Za kurzy utratil jmění, přečetl všechny příručky, sledoval profesionály, ale zjistil, že nikdy neodpálí tam, kam míří. Dokáže napálit míč, že letí na míle daleko, ale úplně jinam. Vžilo se u nás pořekadlo, že je snadnější vyhnout se kulce než jednomu z Kevových golfových míčků.“

Kev otevřel kufr svého Land Roveru Discovery, uložil dovnitř golfovou tašku a začal prohledávat jednu z bočních kapes.

„Co to provádí?“ zeptal se Danny.

„Nejspíš se dívá, jestli má dost munice na trénink.“

Když Kev zabouchl kufr, celé auto se otřáslo. Nasedl se spokojeným úsměvem dovnitř a odjel pryč.

„A co teď?“ zajímal se Danny.

„Poklušeme za ním?“

„Není třeba. Vím přesně, kam jede.“

Pár minut na to, právě když Fergus s Danny dobalili výstroj a opět rozebrali své OP, takže vůbec nebylo poznat, že tu kdy byli, projel kolem domu Keva Newmana modrý Vauxhall Vectra. Řidič stiskl tlačítko na řadicí páce.

„Mick je na Brecon Road. Mířím do města. Máme už někoho podezřelého?“ Fran přejížděla řeku Wye protékající Herefordem.

„Fran je na mostu vedoucím k centru města. Zatím nic. Všichni do města a pátrejte po Wattsovi, než se dostaneme k někomu z Int.“

20

Nábřeží Temže bylo mnohem mrtvější než obvykle. Strach z dalších sebevražedných atentátů odrazoval návštěvníky. Bylo to dobré místo, kde si George Fincham mohl bezpečně promluvit se svou zástupkyní, které plně důvěřoval. Deverauxová by dala přednost setkání se šéfem v jeho kanceláři, kde se dalo nahrát každé slovo i pohled, ale když jí Fincham zavolal a navrhl, že by si mohli vyjít na procházku a trochu si popovídat, nemohla odmítnout.

Věděla všechno o tom, že Fergus s Dannym byli nejspíš spatřeni ve vlaku do Herefordu, dostala z Pimlico zprávu od Kudrnáče. Ale když ji Fincham zasvěcoval do vývoje událostí, pozorně mu naslouchala a lapala každé slovo, jako by to pro ni byly horké novinky, zatímco si dávala dobrý pozor, aby nedala najevo, jak je naštvaná, že se Fergus nechal takhle doběhnout. Pokud se dá Watts zachránit, stále ještě může být užitečný k dopadení Finchama a urychlení jeho pádu. Pokud ne, potřebuje si krýt vlastní záda. A stále ještě musí najít těch patnáct milionů.

„V této záležitosti jsme se příliš neshodli, Marcie,“ nadhodil Fincham, když jí sdělil, že již poslal tým najít a zlikvidovat Ferguse a Dannyho.

„Proto jsem vás občas neinformoval o plánovaných akcích. Teď toho lituji – víte, jak vysoce si vás vážím coby své zástupkyně.“

Deverauxová se rozhodla v přístupu k nadřízenému změnit taktiku.

Teď potřebuje vědět o jeho plánech naprosto všechno. To znamená opět ho přesvědčit, že je mu naprosto oddaná.

„Děkuji vám, pane, vážím si toho. Ale uvědomila jsem si, že jste měl celou dobu pravdu. Měli jsme Wattse zabít hned při prvním kontaktu a pak se zbavit i toho chlapce.“

Fincham se zastavil a ostře na ni pohlédl.

„Ale vy jste přece vždy prosazovala, abychom je nechali naživu.“

„Ano, pane, ale mýlila jsem se. Myslím, že přišel čas vyrovnat naše ztráty. Znovu je chytíme, zabijeme a zbavíme se těl dřív, než utrpíme další debakl.“

Fincham s nakrčeným čelem zvažoval slova Deverauxové. Přešel k zábradlí lemujícímu nábřeží, položil na ně obě ruce a zahleděl se přes řeku.

Deverauxová se k němu připojila a společně sledovali téměř prázdnou výletní loď, jak si proráží cestu kalnou hnědou vodou.

„Dost jste mě překvapila, Marcie,“ pronesl Fincham a dál hleděl přes řeku.

„Předpokládal jsem, že vás budu muset přesvědčovat. Myslel jsem, že budete chtít Wattse živého a později ho vyslechnout.“

„Ne, pane,“ namítla Deverauxová.

„Zkoušeli jsme to a bezúspěšně. A jen tak mezi námi, myslím, že vůbec nic neví. Kdyby ano, proč by se skrýval ve Španělsku? Proč by nepřešel do protiútoku? Měl jste celou dobu pravdu, pane, tak to tentokrát dotáhněme do konce.“

Fincham se odvrátil od zábradlí a široce se na Deverauxovou usmál.

„Ani netušíte, jak mě těší, že to říkáte, Marcie. Je pro mě velice důležité vědět, že mám vaši plnou podporu a mohu vám naprosto věřit.“

„To můžete, pane,“ ujistila ho Deverauxová a úsměv mu vrátila.

„Naprosto.“

21

Velký Kev byl u pískového bunkru. Znal ho jako své boty. Byl tu už předtím, a mnohokrát. Nebyl to velký bunkr a ani nijak zvlášť hluboký, ale jako tolikrát předtím si Velký Kev pomyslel, že ten malý plácek měkkého písku hrozně nesnáší. Už promarnil dva pokusy dostat míček zpět na green. V obou případech odpálil pořádné porce písku, většinou rovnou na sebe, ale míček a jeho pozici neohrozil. Pohodlně si dál hnízdil ani ne půl metru od místa, kde byl, když se Kev pro něj poprvé doplahočil do bunkru. Kev hrál sám. Ne, že by s ním nikdo nechtěl hrát, většina členů klubu si s Kevem Newmanem dala moc ráda jedno kolečko – dosyta se nasmáli a hned získali lepší mínění o své vlastní hře. Ale Kev někdy dával přednost sólo hře. Měl tak dost času pořádně si vše promyslet a spoustu příležitostí najít ten stále unikající dokonalý švih. Snil o tom, jak jednou napálí míček jako jeho golfový hrdina Tiger Woods. Kev si uvědomoval, že z něj nikdy nebude ani průměrný golfista, ale toužil dát jednou jedinkrát úder jako veliký Tiger. Zhluboka se nadechl a připravil se ke třetímu útoku na míček. Nohy zabořil pevně do písku a hlava jeho pískové hole se vznášela pár centimetrů za míčkem. Kev se soustředěně zadíval na tu malou bílou kouli a promluvil na ni.

„Tentokrát tě dostanu.

Poletíš na green. Hned vedle praporku.“

Připomněl si zlaté pravidlo: Hlavu dolů, oči na míček, oči na míček. Rozmáchl se holí, švihl svou obří silou a uslyšel, jak hůl napálila míček. Vznesl se vysoko do vzduchu a Kev sledoval, jak se snáší na green a začíná se kutálet. Příliš rychle. Minul praporek a pokračoval dál. A ještě. Aniž by ztratil rychlost, překonal šířku greenu a pak zmizel z jeho okraje, jak přepadl do bunkru na opačné straně.

„Do hajzlu!“ Danny s Fergusem byli už blízko u parkoviště golfového klubu.

Překonat vzdálenost pěšky jim zabralo víc než hodinu. Viděli Kevovo discovery, ale nepřiblížili se k němu. Fergus nechtěl vzbudit pozornost nikoho z personálu. U vchodu do golfového klubu byl čilý provoz. Před půlhodinou tam dorazili ve veteránu Rolls-Royce nějací novomanželé a za nimi konvoj aut plný svatebních hostů. Recepce se ocitla v obležení. Danny se podíval na hodinky.

„Jak dlouho trvá odehrát kolečko golfu?“

„U Keva člověk nikdy neví. Měl by být ale hotový tak do setmění, což se nám hodí.“

„A co uděláme potom?“

„Počkáme, dokud nedokončí poslední jamku. Uvidíme ho z opačné strany klubu. Pak za ním zajdu a ty tu budeš stát na hanbě. Kdyby se vyskytly nějaké komplikace, zavolej na mě a pak uteč. ERV je pořád na koupališti. Postup znáš.“

Na parkoviště zabočil modrý transit s nápisem MOBILNÍ DISKO – ŘÍŠE TISÍCE TANCŮ na boku a zastavil před golfovým klubem. Vystoupil nějaký dlouhovlasý řidič, došel k zadku dodávky a vytáhl dvojici objemných reproduktorů. Fergus popadl Dannyho za paži a pomalu s ním zacouval zpět do krytu stromů. Chtěl mít naprostou jistotu, že nově příchozí je tak neškodný, jak vypadá. Se skřípotem rezavých kolejniček se odsunuly boční dveře a nějaké dívka v mini vyskočila ven a odcupala na vysokých podpatcích také dozadu. Její hlas se nesl celým parkovištěm.

„Zase jsi začal dělat oči na družičky jako minule, máš to u mě.

Drž se svojí muziky!“ Fergus se usmál a kývl hlavou.

„Zdá se, že to bude pořádně rušná noc.

22

Rozhovor Deverauxové s Dudleym nebyl snadný, ale ani to nečekala. Mluvila s ním přes mobil při chůzi po severním břehu Temže, naproti Vauxhall Cross.

„Musela jsem Finchama ujistit, že plně podporuji jeho rozhodnutí zabít Wattse a toho hocha ihned, jak budou spatřeni, pane.“

Deverauxová nedokázala při hovoru zakrýt nespokojenost, kterou cítila. Byla si celkem jistá, že Watts obeznámený s tvrdými taktikami při výslechu by při dopadení držel jazyk za zuby – zrovna tak jako poprvé, když ho Fincham zajal. Ale Danny? Je to jen kluk. Hned by ze sebe všechny vysypal, jen aby zachránil kůži, ať už svou nebo dědečkovu. A jistě by nakonec řekl i všechno, co ví o ní jako o jejich tajemné pomocnici. Stačila by tři slova a Fincham by byl hned doma: mladá, černá, žena – ve Firmě jich zase tolik nepracovalo. A jak by tým vzal výslech pořádně do ruky, Danny by nepochybně odhalil, že ta „mladá černá žena“ nejen zosnovala jejich únik ze Španělska, ale také zabila jednoho člena svého týmu, když jim před šesti měsíci pomáhala uniknout z konspiračního krytu v Thetfordu. A jméno Deverauxová by se okamžitě vyhouplo do čela Finchamova seznamu osob určených k likvidaci. A jak by zjistil, proč pracuje proti němu – a to by mu netrvalo dlouho –, s velkou pravděpodobností by uprchnul – i s penězi. Na světě stále ještě existují místa, kde může člověk s patnácti miliony liber v kapse zmizet beze stopy. Deverauxová nemohla riskovat, aby k tomu došlo, ale hrála nebezpečnou hru a byla si toho vědoma. Stejně tak i Dudley.

„Stává se z toho mimořádně zapeklitá záležitost, Marcie.“

„Ano, pane,“ odpověděla Deverauxová do mobilu.

„Bylo by nepříjemné přijít o Wattse a toho chlapce poté, co jsme vydali tolik úsilí, abychom ho dostali zpět do Británie.“

„A Finchamův tým je již na cestě do Herefordu?“

„Nejspíš tam právě dorazil, pane.“

„Ale jestli má Watts podezření, že se prozradil, možná se rozhodl do Herefordu vůbec nejet.“

„Je to možné, pane, ale pochybuji. Jistě tam zamířil z nějakého důvodu a bude chtít záležitost uzavřít.“

Jak Deverauxová čekala na Dudleyho odpověď, pohlédla přes Temži k Vauxhall Cross a zadívala se do vyšších poschodí, kde mělo kanceláře vedení Firmy.

Naplánovala si, že se jednoho dne dostane až do nejvyššího patra. Pokud tato mise uspěje, postup může přijít mnohem dřív, než očekávala.

„Ale stále jste si jistá tím, že získáte ty peníze?“ zeptal se nakonec Dudley.

„Ať už to s Wattsem a tím hochem dopadne jakkoli, že?“ Peníze, pomyslela si Deverauxová.

Stále jen peníze.

„Ano, pane,“ ujistila ho.

„Udělám, co budu moci, abych je udržela naživu, ale bezpečnost a utajení mise je na prvním místě, pane.“

Když Dudley znovu promluvil, zaslechla v jeho hlase náznak sarkasmu.

„Včetně vaší bezpečnosti a utajení, Marcie.“

„Ale ovšem, pane.“

23

Fran se ubezpečila, že má na tváři široký úsměv, a vkročila do Queen’s Arms v centru Herefordu. Rozhodně se jednalo spíše o hospodu nežli o nóbl bar.

„Není tu někde Kev Newman?“ Když Fran zvedla do výšky koženou náprsní tašku, čtveřice mrzutě se tvářících chlapíků vzhlédla od půllitrů, které si hýčkali.

„Našla jsem to venku. Uvnitř je kreditní karta, a tak mě napadlo, že majitel může být tady.“

Čtveřice se rozchechtala.

„Ne, zlato,“ ujistil ji jeden z mužů.

„Ten bude buď doma, anebo v golfovým klubu; snaží se totiž odpálit míček.“

Vrátili se s pochechtáváním ke svému pivu, zatímco Fran pozorně naslouchala hostinskému, který jí podrobně vysvětlil, kde Kev bydlí. Fran věděla naprosto přesně, jak se dostat k Newmanovu domu. Zpravodajská buňka Firmy konečně dodala informace o zjištěných Wattsových kontaktech v Herefordu včetně detailů o jeho nejstarším příteli Kevu Newmanovi. Ale ty informace přišly mnohem později, než se Fran zamlouvalo.

Security Service soustředila veškeré síly na shromažďování stop o sebevražedných atentátech a Finchamova žádost nedostala prioritu. Členové týmu strávili v Herefordu již tři neplodné hodiny, zkoumali tváře v restauracích a kavárnách, které navštěvovali muži od Regimentu, a doufali, že narazí na Ferguse nebo na Dannyho. Nyní už toho měli v ruce mnohem víc. S aktivátorem u Newmanova domu pro případ, že by se vrátil, nyní zbytek týmu pátral na všech známých a pravděpodobných místech.

A v mobilech měli fotografii z Newmanova řidičského průkazu. Fran před hostincem rychle zamířila ke svému černému pětidvéřovému audi zaparkovanému poblíž katedrály. Stiskla tlačítko vysílačky v kapse bundy.

„Všem agentům. Mám možnou lokalitu. Potřebuji prověřit golfové hřiště. Kdo může?“ Benny také mířil ke svému autu, červenému Nissanu Almera, poté co na opačném konci města prošel několik kaváren a hospůdek. Stiskl knoflík v kapse kožené bomberské bundy, sledoval provoz a zaparkované vozy a vyhlížel modrý discovery.

„Benny může.“

Fran nasedla do auta. Když zabouchla dveře, stiskla tlačítko v autě pod hlavicí řadicí páky.

„Benny, rozumím. Paule, kde jseš?“ Paul stiskl knoflík na řadicí páce svého stříbrného VW Passat a frekvencí zazněly zvuky brzd kamionů a klaksonů otrávených řidičů.

„Tady Paul, jsem na kruhovém objezdu, trčím v zácpě. Mám ještě prověřit dvě místa.“

Fran se podívala na mapu Herefordu a nastartovala. Na kraji města bylo ještě několik hospůdek, které stály za pokus.

„Paule, rozumím. Micku, nějaká změna u domu?“ Jakmile Mick obdržel Newmanovu adresu, rozjel se do Brecon Road. Našel dům a hned si vytipoval ideální místo jako aktivátor. Auto nechal na parkovišti zahradního centra Wyevale a pak proklouzl do zahrady polorozpadlého viktoriánského domu v sousedství. Vlezl dovnitř rozbitým zadním oknem a vyšel do prvního patra. Na podlaze našel staré záclony, těžké zelené závěsy a s použitím skříně si zřídil městské OP. Mezi dva kryty ze závěsů si přitáhl pohovku a pohodlně se usadil; měl skvělý výhled na sledovaný dům.

„Mick sleduje dům, beze změn.

Žádná auta, světla ani pohyb.“

Hřmotná šourající se postava Keva Newmana byla v sílícím šeru jen matně zřetelná. Danny a Fergus ho viděli plahočit se k nim, daleko mimo hrací pole. Pozorovali, jak se zastavil, vytáhl z tašky jednu z holí a tašku pohodil na zem.

„To bude Zajímavé,“ prohlásil Fergus, když sledovali Kevovy přípravy k dlouhému odpalu na green. Chvíli stál bez hnutí, pak se rozpřáhl a švihl. Skoro okamžitě praštil holí o zem. Neviděli, kam odlétl míček, a ani neslyšeli, co Kev křičí. Ale když sebral hůl, zastrčil ji zpět do brašny a vykročil dál; nemířil k nim, ale kamsi doprava. Fergus se rozesmál.

„Moc se nezlepšil. Půjdu za ním a pomůžu mu najít ten míček.“

Vykročil, ale pak se obrátil, jako by ho náhle něco napadlo.

„Dej mi svůj telefon.“

Danny vytáhl z kapsy nový mobil a podal mu ho.

„Proč ho chceš?“

„Raději ten hovor s Kevem zkrátím na minimum, jen tak pro jistotu. Dám mu číslo na mobil, takže nám pak může zavolat. Nepamatuju si ho a nemáme tužku, abych mu ho napsal.“

Fergus se vydal směrem ke hřišti a Danny se vrátil na parkoviště čekat – a hlídat. Z klubu zaznívalo monotónní dunění disko hudby a mísilo se se smíchem a zvýšenými hlasy; svatební rej se pořádně rozjížděl.

Míček Keva Newmana se ukryl někde v husté okolní trávě. Hromotluk jej hledal již dobrých pět minut. Soumrak mu nijak nepomáhal. Už to chtěl vzdát, když spíš ucítil, než uslyšel přibližující se kroky. Vzhlédl a v první chvíli nevěděl, o koho se jedná. Pak ale příchozího poznal.

„Proboha, kde –?“

„Ahoj, kámo,“ pozdravil ho tiše Fergus.

„Všiml jsem si, že ses v té hloupé hře vůbec nezlepšil.“

Velký Kev se jen málokdy nezmohl na slovo, ale teď stál a zíral s pusou dokořán. Fergus byl od něj na tři kroky, když náhle ucítil pod pravou nohou něco tvrdého. Sehnul se, zvedl míček a nabídl ho Kevovi.

„Nehledáš tohle?“ Kev popadl míček a pak se instinktivně rozhlédl, jestli jeho starého přítele někdo nesledoval.

„Musel ses dočista zbláznit, že jsi sem přijel, Watty. Proč jsi mi aspoň nezavolal?“

„Bylo by to příliš nebezpečný, kámo.“

„A myslíš snad, že tohle není? Pro mě stejně jako pro tebe? Fergusi, mám děti a vnoučata.“

„Jo – já mám taky vnuka. Už ses s ním setkal. Ceká na nás támhle.

Přijel jsem, abych tě varoval, příteli.“

Kev se hbitě sehnul a popadl golfovou brašnu.

„Zmizme odtud.“

Vydal se po hřišti a Fergus kráčel vedle něj.

„Varoval? A před čím?“

24

Elenin notebook byl jako vždy připojen na internet. V ložnici trůnil na obvyklém místě na stolku u postele. Ale Elena tam nebyla. V přízemí jí právě promlouvala do duše Jane Brookerová. Jane a její manžel Dave – osazenstvem Foxcroftu láskyplně přezdívaný Dave Divoch – si dokázali pohlídat, aby byli po ruce, když si některé z dětí v jejich péči potřebovalo promluvit nebo vyslechnout pár rad. Měli o Elenu strach. Věděli, že její otec odjel ze země mnohem dřív, než čekal, ale netušili proč. Ale Joey Omolodon je nezajímal.

Zato jeho dcera ano a od chvíle, kdy se s otcem rozloučila na Heathrow, jim připadala zamlklá a stranící se ostatních. Proto jí Jane navrhla, aby si vypily šálek čaje a „pokecaly“ spolu. Elena to uvítala. Měla Jane ráda a hovor s ní byl vždy dobrý, i když tentokrát nedokázala uhádnout, o co jí vlastně jde. Seděly spolu v pokoji s vyhrazeným klidem a Jane si nalévala druhý šálek čaje. Nahoře v Elenině ložnici počítač slabě zapípal. Přišel jí nový e-mail.

Benny zajel na parkoviště golfového klubu a začal pečlivě zkoumat auta.

„Pozor. Pozor. Parkuje tu Newmanův discovery. Zdá se, že v klubu probíhá nějaká svatba.“

Fran se okamžitě ozvala: „Fran je deset minut od klubu.

Nejdřív prověř hřiště. Hledej Wattse. Jestli ho uvidíš někde venku, zastřel ho. Nečekej na nás, prostě to udělej. Paule, vypadni odtamtud a přijeď za námi.“

Danny sledoval, jak červený Nissan Almera zajíždí na parkoviště a zastavuje, stejně jako sledoval spoustu jiných aut, která přijela od chvíle, kdy Fergus odešel na hřiště. Každé z aut přivezlo opozdilce na svatební hostinu. Okamžik vozu nevěnoval žádnou zvláštní pozornost; kochal se výhledem ze své nové výhodné pozorovatelny. Byla už skoro tma a v narůstajícím šeru se přesunul na druhou stranu stavení, kde se nacházelo dětské hřiště. Usadil se na vrchu vysoké klouzačky. Stále měl výhled na parkoviště i hřiště. Ale co bylo nejlepší, viděl i do jídelny, kde probíhala slavnostní večeře. Pozoroval, jak hosté tančí, a uvažoval, že kdyby se lidé svíjející se při hudbě viděli, jak při tom vypadají, většina z nich by nikdy nevstala ze židle. Když se Danny znovu podíval na nové auto, spatřil, že řidič vystoupil a otevřel kufr.

Nejspíš chce vytáhnout svatební dar, pomyslel si a vrátil se zpět k soukromému výhledu na svatebčany; uviděl, jak jedna z družiček potupně upadla přímo na zadeček. Benny, skloněný nad zadkem nissanu, rozepnul svou pohotovostní tašku.

Uvnitř měl bivak a teplé oblečení pro případ, že by musel nečekaně strávit noc někde ve slámě. Odstrčil vybavení stranou a sáhl po samopalu MP5 SD, upravené verzi klasické MP5. Obě zbraně vypadaly stejně až na to, že SD měly velkou a tlustou hlaveň, která pohltila všechny plyny, které hnaly kulku hlavní, a když vylétla z ústí, nadělaly spoustu hluku.

Dalším zvukem bylo prásknutí, když kulka opouštěla nadzvukovou rychlostí hlaveň. U SD létaly kulky pomaleji než rychlostí zvuku a byly v podstatě tiché.

Ale Benny se nezajímal o teoretickou stránku, jen o tichou střelbu. Stáhl závěr, aby odhalil 9mm náboj, který již vězel v komoře. Věděl, že zbraň – stejně jako pistole v jeho podpažním pouzdru – je vždy připravená, ale pokaždé to ještě pro jistotu zkontroloval. Poslední, co potřeboval, bylo, aby zamířil na cíl, stiskl spoušť a uslyšel jen hluché cvaknutí úderníku.

Danny nahoře na klouzačce najednou spatřil na hřišti asi třicet metrů daleko dědečka a Keva Newmana. Zastavili se a tiše spolu rozmlouvali. Náhle však Dannyho pozornost přilákal záblesk světla z nissanu. Řidič přibouchl kufr a stiskl spínač na přívěsku klíčů, aby ho zajistil. Vydal se ke klubu, a než se ztratil z dohledu, Danny spatřil, že nese v ruce něco tmavého. Další dárek pro šťastný pár. Jane řekla o Eleně a situaci s jejím otcem samé správné věci.

Nekritizovala Joeyho, a dokonce mu ani nevyčítala, že nechal Elenu na holičkách. Soustředila se na vše pozitivní; prohlásila, že doufá, že Elena s otcem jednou opět dokáží k sobě nalézt cestu, ale prozatím se děvče musí soustředit na sebe a na svou vlastní budoucnost. Elena věděla, že má Jane pravdu, a rozhovor jí ulevil, jenže nyní pro ni bylo téměř nemožné soustředit se na někoho jiného než na Dannyho a na to, co mu hrozí.

Jane měla ráda takové povídání a ráda by postavila na další čaj, ale Elena se jí vymluvila s tím, že má ještě spoustu úkolů, a vyklouzla. Vyběhla po schodech, vešla do svého pokoje a ihned si všimla, že dostala e-mail. Okamžitě věděla, od koho je, a jen vytřeštila oči, když si přečetla krátkou, ale alarmující zprávu. Tví přátelé jsou ve velkém nebezpečí, ihned musí odjet z Herefordu. ŘEKNI JIM TO!

Když sahala po novém mobilu, který jí dal Danny, ruce se jí třásly. Velký Kev se pokoušel pomoci starému příteli tak jako vždy předtím. Když kráčeli po hřišti a Fergus ho varoval před dvojitým nebezpečím od Finchama a tajemné ženy, kteří jim byli stále blíž, jen mlčky naslouchal.

„Musel jsem ti dát vědět, že ti hrozí nebezpečí, kamaráde. Abys byl připravený. Jak jsi řekl, máš přece rodinu.“

Když se blížili ke klubu, Kev se zastavil.

„Někde přece musí existovat záznam, že tě zmocnili jako K. Kdyby ses jen k němu mohl dostat.“

„Však si s tím už dlouho lámu hlavu,“ ujistil ho Fergus.

„Hele, dám ti telefonní číslo. Je bezpečné. Pokud na něco přijdeš –“ Mobil ve Fergusově kapse začal vyzvánět. Hlasitě. Danny zaslechl zvonění, a když se podíval směrem k dědečkovi a Velkému Kevovi, zjistil, že ten muž z nissanu se objevil na rohu budovy a pak rychle couvl zpět. A v tom krátkém okamžiku Danny spatřil, že muž svírá v ruce nějakou zbraň. Věděl, že teď nemůže dědečka varovat křikem, musí využít pár rozhodujících vteřin, než se střelec připraví k zabíjení. Neslyšně slezl z klouzačky.

Benny ani nemohl uvěřit svému štěstí: Watts s Newmanem spolu. Může je sejmout oba. Žádný problém. Skrčil se hned za rohem, zalícil, dvakrát se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a pravým palcem odjistil zbraň. Může ještě pár vteřin počkat, až diskžokej v klubu uvede novou skladbu, a jak spustí hudba, zahájí palbu. Benny si pevně zapřel zbraň do ramene, oči zaostřil na blízký cíl, který se brzy vynoří a čekal. Již slyšel přibližující se hlasy. Ještě pár vteřin…

Fergus věděl, že jim volá Elena – nikdo jiný jejich číslo neznal. Mávl na Keva, že by měli zmizet ze hřiště, a když vyrazili, stiskl tlačítko a přiložil mobil k uchu.

„Haló?“ Elenin hlas zněl klidně, ale naléhavě.

„Vědí, kam jste jeli! Rychle zmizte!“ Fergus ukončil hovor, věděl vše, co potřeboval. Jak zasouval mobil zpět do kapsy, ucítil na rameni ruku Velkého Keva. Zastavil se a pohlédl na přítele.

„Mám to,“ vyhrkl nadšeně Kev.

„Místo. No jasně, místo. Musíš se –“ Oba zaslechli za rohem klubu nějaký pohyb. Když se tam podívali, spatřili, jak na ně míří nějaký muž.

25

Danny narazil do Bennyho plnou silou. Společně se rozplácli na zemi, Dannymu se zalily oči bolestí od nárazu. Nic neviděl, protože se Benny dostal nad něj, ale ucítil chladnou ocel zbraně a popadl ji. Čtveřice rukou se přetahovala o samopal a Benny zlomyslně udeřil Dannyho čelem, jak mu vzdoroval a svíjel se, a pokusil se zbraň vykroutit hochovi z rukou.

Fergus s Kevem byli příliš ostřílení, než aby se jen na okamžik zarazili překvapením nad zuřivým bojem v trávě. Instinktivně se vrhli vpřed, skoro jako jedna bytost.

Kev stále svíral železnou hůl sedmičku, kterou rozhrnoval vysokou trávu, když pátral po zatoulaném míčku. Nic jiného nemohl použít jako zbraň. Odhodil golfovou tašku a utíkal vpřed s Fergusem po boku.

Stačili uběhnout sotva pět kroků, když se z klubka na trávníku ozvala dutá rána a Fergus padl k zemi: Benny při potyčce s Dannym náhodně stiskl spoušť. Kev zaslechl, jak jeho přítel zasykl a viděl ho padnout, ale neměl na výběr – musel pokračovat vpřed, aby zabijákovi zabránil znovu vystřelit.

„Běž od něj, Danny. Běž od něj!“ Ale Danny se nedokázal vyprostit. Jeho protivník byl mnohem silnější a přišpendlil ho k zemi. Samopal měli mezi sebou, a jak se Benny trochu nadzvedl, aby se konečně zmocnil zbraně, Velký Kev vycítil příležitost.

Aniž by zvolnil, rozpřáhl se ke golfovému úderu a soustředil se na cíl. Hlavu dolů, oči na míček, oči na míček. Úder vyšel dokonale, byl to ten nepostižitelný švih, po kterém Velký Kev vždy toužil. Přesně jako Tiger Woods. Hůl strašlivou silou opsala oblouk a zasáhla Bennyho pod čelist. Kost se roztříštila, vystříkla krev a Bennymu téměř odlétla hlava od těla. Krk se mu zlomil jako suché stéblo, celé tělo se vzneslo do vzduchu a dopadlo na trávu vedle Dannyho.

Nemohlo být pochyb: byl mrtvý. Danny vypoulil oči, když nad sebou zahlédl obrovského tyčícího se muže.

„Tvůj děda to schytal, dostaň ho do auta!“ Danny se s děsem a jakoby nerad otočil a spatřil, jak na něj mrtvě zírají oči útočníka.

„To je… to je Benny.“

Kev se sklonil a vytáhl Dannyho na nohy.

„Je mi srdečně jedno, kdo to byl. Běž zjistit, jak je na tom děda – a dostaň ho do auta. Já uklidím tuhletu spoušť.“

Sáhl do kapsy a hodil Dannymu do ruky klíčky.

„No tak, koukej se sebrat. A řekni mu, že klíč je server PJHQ.“

„Cože?“

„Prostě mu to řekni: server PJHQ.“

Z klubu duněla hudba. Danny si přejel přes zkrvavený obličej rukou, pak se otočil a pelášil k dědečkovi.

Fergus dýchal rychle a mělce a ruce měl pokryté krví, jak se držel za džíny a pokoušel se zastavit krvácení.

„Je to zase ta noha, strefil mě do stejný nohy.“

Pokusil se posadit a tvář se mu stáhla bolestí.

„Pomoz mi vstát, Danny – musíme se dostat k autu.“

Kev si hodil Bennyho tělo přes rameno, jeho SD vzal do ruky a vydal se k parkovišti. Musí být rychlý: každou chvíli mohou dorazit posily. Plán byl získat Bennyho klíčky a mačkat dálkové ovládání tak dlouho, dokud se nerozsvítí reflektory příslušného vozu a neotevře se. Pak by tělo naložil do kufru a odvezl Dannyho s Fergusem pryč ve svém discovery.

Potom přijde čas starat se o Fergusovo zranění, tedy pokud vydrží tak dlouho.

Když Kev kráčel s mrtvým tělem, které ho citelně zpomalovalo, zahlédl, jak se blíží světla nějakého auta.

„Fran dojela na parkoviště golfového klubu.“

Sjela ze silnice na příjezdovou cestu.

„Paule, kde jsi?“

„Tady Paul, dvě minuty od tebe.“

Fran znovu stiskla tlačítko vysílačky, když její reflektory ozářily parkoviště a hledala volné místo.

„Rozumím. Benny, podej hlášení. Kde jsi, Benny?“ Jak světla jejího audi přejela prostor před klubem a ozářila postavu Keva nesoucího Bennyho, Fran dupla na brzdu.

„KONTAKT! KONTAKT! BENNY JE MRTVÝ!“ Již předtím si pro jistotu ze své pohotovostní tašky vyndala svůj SD a skryla ho pod opěradlo na zadním sedadle. Teď jen hmátla dozadu, popadla zbraň a otevřela dveře. Kev viděl, jak se dveře otevírají a nějaká postava se běží krýt za auto. Téměř okamžitě ucítil, jak mu tělem proběhlo dvojí zachvění, když devítimilimetrové střely z Franiny zbraně zasáhly mrtvolu, kterou nesl přes rameno.

Odhodil tělo, zvedl ukořistěný SD, rozběhl se k reflektorům a pátral po útočníkovi. Barevná hudba se rozsvěcovala v rytmu bubnů a vrhala světlo a stíny na parkoviště, když Danny zahnul za roh a snažil se dědu podpírat nejlépe, jak uměl. V šeru se Kev plížil k audi.

„Keve!“

„Do auta! Rychle! Budu vás krýt!“ Kev vypálil dvě krátké dávky na Fran krčící se za svým vozem, ale přes oslňující záři reflektorů nebylo možné pořádně zamířit. Proto zamířil na ně a obě světla v tříšti skla pohasla.

Danny se vší silou snažil dostat dědu do discovery; Fergus mu pomáhal, jak jen to šlo, a zatínal zuby, aby přemohl bolest. Když se přiblížili k autu, Fergus zaslechl řev nějakého motoru a spatřil, že se na parkoviště řítí další pár reflektorů.

„Sakra! Sedni si za volant!“

„Ale já neumím ří…“

„Ve Španělsku jsi už jel, tak teď pojedeš s tímhle!“ Nebyl čas na námitky. Jak se Danny vyšplhal za volant, Fergus zavolal do tmy na přítele: „Keve!

„Pojď!“ Kev vypálil na přijíždějící auto, které smykem zastavilo a jeho dveře se otevřely. Jeďte!“ Danny nastartoval a zaslechl údery kulek, jak discovery dostal několik zásahů.

Fergus se skácel na zadní sedadlo a plácl vnuka do ramene.

„Jeď ke Kevovi! No tak! Jeď!“ Danny se trhavě a neohrabaně rozjel vpřed. Fergus nechal zadní dveře otevřené a vyklonil se ze zadního sedadla.

„Keve! Nech je být, utíkej!

Pojď!“ Jak auto zamířilo k výjezdu z parkoviště, Paul pomalu a pečlivě zamířil na čelní sklo na řidičově straně. Když sklo zasáhly tři střely, pokrylo se sítí prasklin, zneprůhlednělo a Dannyho zasypaly drobné úlomky. Strach ho přemohl, vyjekl hrůzou, ale jel dál. Kev byl jen dva metry od discovery. Jak se otáčel, ozářila ho náhle světla stojícího VW. Fran zadržela dech. Zaostřila zrak na temnou postavu kráčející k autu. Zamířila těsně před pohybující se tělo a stiskla spoušť. Střela zasáhla Keva do ramene a on klesl na kolena.

Discovery dojel k němu a Kev a Fergus si pohlédli do očí, Fergus k němu vleže natáhl ruku, připravený jako už mnohokrát v minulosti vzít starého přítele do bezpečí. Ale oba věděli, že tentokrát to už nevyjde. Jak auto míjelo Keva, vyškrábal se zpět na nohy a začal střílet na Fran, která se k němu přibližovala. Neměla na výběr, musela se krýt. Zpoza VW vystoupil Paul a zamířil, ale pak spatřil, jak se na něj řítí discovery. Pokusil se uhnout, ale bylo už příliš pozdě. Danny zaslechl jen tupou ránu, jak do něj auto narazilo. Zatočil volantem a obrátil na příjezdovou cestu. Fergus spatřil otevřenými dveřmi, jak Kev dostal další zásah, upustil zbraň a padl k zemi.

Světla z diskotéky spolu s rytmem hudby pohasla. Když se o vteřinu později znovu rozzářila, viděl, že nad jeho starým přítelem stojí Fran. A znovu vystřelila. Fergus se natáhl po klice a zabouchl dveře. Zavřel oči a křečovitě sevřel víčka; jen matně vnímal, že vůz nabírá rychlost. A pak, skrze clonu bolesti, si uvědomil, že na něj jeho vnuk křičí.

„Co teď? Co mám dělat? Co mám dělat?“

26

Fergus ztratil mnoho krve – příliš mnoho krve. Danny jel s discovery většinou na trojku, co nejdál od golfového klubu a od civilizace. Až když skončilo pouliční osvětlení, uvědomil si, že jede se zhasnutými světly. Jak chvilku zápolil s ovládacím panelem, auto šněrovalo po silnici. Podařilo se mu spustit stěrače a pak náhle tmu konečně prořízla světla reflektorů.

„Zastav, co nejdřív to půjde,“ zaječel na něj Fergus.

„Někde v úkrytu!“ Danny odbočil na okresku, a jak zahnul na polní cestu, zhasl mu motor. Fergus si už sundal bundu a mikinu.

„Přesvědč se, že je motor vypnutý, pak rozsviť vnitřní osvětlení a vlez si za mnou.“

Když Danny spatřil v bledém světle vnitřní lampičky dědečkovu tvář, div nezpanikařil. Byla šedá a zorničky měl velké jako talířky. Fergus mu hodil mikinu a znovu si oblékl bundu.

„Musíš ucpat ránu a zastavit krvácení.“

Sáhl dolů a pokusil se roztrhnout víc džíny v místě, kde mu do stehna vnikla kulka, ale byl příliš slabý.

„Rychle, Danny, roztrhni je.“

V discovery se vznášel pach jako u řezníka. Když hoch trhal krví nasáklé džíny, třásly se mu ruce. Fergusovo stehno v místě, kde kulka vyrvala kus tkáně, připomínalo kus syrového masa. Fergus bolestně zasténal.

„Poslouchej.

Roztrhej mikinu na pásy a nacpi je do vstřelu i výstřelu. Musíš zastavit krvácení. Jestli budu řvát nebo ti nadávat, ignoruj to. Musíš ty díry ucpat, jinak je se mnou konec.“

„A co Kev? Oni ho –?“

„Ano.“

Nebylo už co říct. Ne v této chvíli. Danny rval mikinu zuby i rukama, dokud z ní neudělal dva velké kusy.

„Sroluj je a ucpi ty díry.“

Danny se supěním poslechl jeho příkazy a snažil se ignorovat kletby a sténání, prozrazující téměř nesnesitelnou míru bolesti. Jediným způsobem, jak se dalo krvácení zastavit, bylo pevně ucpat vstřel i výstřel. Kdyby jeden z otvorů nechal volný, krev by jím vytékala o to víc. Fergus znovu vykřikl a Danny instinktivně trochu povolil sevření, aby dědečkovi v bolesti ulevil.

„Neuvolňuj ten zatracenej obvaz!“ zaječel Fergus.

„Neposlouchej mě!“ Okolo projelo nějaké auto, ale ani Danny ani Fergus si ho nevšimli. Danny se opřel do ran a snažil se využít svou váhu, protože mu ruce po zkrvavené noze klouzaly a sevření povolovalo. Zůstal ve stejné poloze patnáct nebo dvacet minut, které mu připadaly jako hodiny. Dědečkova krev byla všude po zadním části auta a pokrývala i Dannyho ruce, ale krvácení ustalo.

„Výborně, teď si sundej košili a ovaž ji co nejpevněji kolem rány. Tlakový obvaz musí vydržet, až mě odtud povezeš.“

Danny si beze slova svlékl košili a ránu pevně zafixoval. Fergus přikývl.

„Dobře, a teď honem za volant! Řeknu ti hned, kam máš jet.“

V golfovém klubu si dlouhovlasý diskžokej udělal přestávku. Vyšel si ven na parkoviště i se svou dívkou.

„Co to věčně máš s těma družičkama – copak je nemůžeš nechat na pokoji?“

„Hele, Liso, klídek, jo? Jen jsem jí pustil oblíbenou desku, nic víc.“

„A nevzal sis náhodou její telefonní číslo?“

„Jasně že ne. Stejně je moc blbá, než aby ho znala zpaměti.“

Zašel hlouběji na parkoviště a opřel se o kufr červeného Nissanu Almera a vytáhl krabičku cigaret. Kufr ukrýval dvě těla: Keva Newmana a Bennyho. Fran a Paul, který měl půlku těla těžce pohmožděnou, vyčistili co nejrychleji místo potyčky. Udělali, co se dalo, a pak odjeli ve svých autech. Bennyho vůz vyzvednou později. DJ se na svou přítelkyni usmál.

„Pojď sem a dej mi pusu.“

„Ne, když máš v puse cigaretu. Nechci se líbat s popelníkem.“

Cigareta dopadla na zem a DJ rozpřáhl náruč.

„No tak, Liso, víš přece, že mi neodoláš.“

Lisa trhla rameny, pak váhavě přešla k příteli a políbili se. Jen krátce. DJ se zamračil, když Lisa ustoupila.

„Co je s tebou?“

„Ani nevím. Prostě se mi tu moc nelíbí. Něco mi tu nahání husí kůži.“

27

Elenin telefon ležel na posteli. Zírala na něj, chtěla, aby se rozezvonil, ale zůstával tichý. Čas se od chvíle, kdy nouzově zavolala své varování, vlekl mučivě pomalu a ona zoufale potřebovala vědět, jestli se Dannymu s Fergusem podařilo uniknout z Herefordu. Chtěla zavolat znovu, ale zkusila uvažovat takticky. Pokud byli dopadeni a Dannyho telefon se ocitl v rukou Finchamova týmu, pak by ji zpětné zavolání mohlo prozradit.

Ale pak si uvědomila, že její číslo je od posledního volání stejně v paměti Dannyho mobilu a určitě ho má uložené i v adresáři. Elena poslouchala hudbu, ale ta na ni neměla uklidňující účinek. Čím déle seděla a čekala, tím cítila větší úzkost a strach. Musí jim zavolat, musí mít jistotu.

Vypnula hudbu, zvedla mobil a vyťukala číslo. Danny oběma rukama svíral volant discovery. Jeho řízení se již zlepšilo, ale ne o mnoho. Rozhodně nedokázal současně telefonovat a udržet vůz na silnici.

„Musíš to vzít ty.“

Mobil byl ve Fergusově bundě. Podařilo se mu zvednout se na lokty, takže mohl sledovat cestu a radit Dannymu, kam jet. Zvedl telefon.

„Ano.“

„Jste v pořádku?“ zeptala se Elena a včas si vzpomněla na zákaz používání jmen.

„Neozvali jste se, a tak –“

„Jo, jsme v pořádku. Nemohli jsme dost dobře volat, ale díky za varování.“

Silnice se před nimi dělila.

„Jeď vlevo, hochu.“

Elena slyšela motor auta a také zaslechla Fergusovy instrukce.

„Co to povídáte…? On řídí?“

„Ne, ne, jistě, že ne. Neumí přece řídit.“

„Já vím, ale právě jste mu říkal –“

„Je s náma ještě jeden přítel, veze nás z města a on sedí vpředu s ním.“

Elena se musí dozvědět všechno, co se stalo za posledních pár hodin, ale ne dřív, dokud on nevymyslí, jaký bude jejich příští krok.

„On ti… ehm… posílá pusu.“

Fergus si znovu ověřil, že Elena stejně jako Danny dokáže být velmi neodbytná.

„A můžete mi ho dát?“

„Teď ne, není vhodná chvíle a musíme šetřit baterii. Zavoláme zítra. Brzy ráno. A neměj strach, jsme v pořádku.“

Fergus ukončil hovor a hodil mobil na vedlejší sedadlo. Danny se soustředil na řízení, ale slyšel každé slovo jejich rozhovoru.

„Nemůžu uvěřit, žes to řekl.“

„A co?“

„Že jsme v pořádku. Koukni, v jakým jsme stavu. Máš v noze dvě díry, jsme samá krev jako párek upírů, a ty říkáš, že jsme v pořádku.“

Fergus se zašklebil, jak mu ránou projela palčivá bolest.

„Mohli jsme dopadnout mnohem hůř. Znovu doleva.“

V Moskvě už bylo hodně po půlnoci, ale George Fincham usoudil, že patnáct milionů liber ho opravňuje zavolat svému „makléři“, kdykoli se mu zachce. Ne, že by to už někdy udělal – pokud šlo o Finchama, čím větší vzdálenost je dělila, tím lépe. Ale tentokrát to bylo jiné, šlo o případ nouze. Fincham měl v ruce zbrusu nový mobil s nabitým kreditem. Použít oficiální zabezpečený telefon Firmy pro tak vysoce neoficiální záležitost by nebyl dobrý nápad. Tento mobil mohl použít jen jednou a hovor bude nevysledovatelný. Šlo o systém často využívaný drogovými dealery.

Kudrnáč a Čepička nastoupili na noční směnu, sledovali Finchama na monitorech v konspiračním domě a dívali se, jak naťukal kód na telefonu, aby se mu uvolnil dvacetilibrový kredit. Kudrnáč si pustil zvuk do sluchátek a prověřil, že se všechno nahrává.

„Tohle bude zajímavý.“

Pozorovali, jak Fincham přiložil mobil k uchu a čeká. Minuty míjely: zjevně se rozhodl nechat ho vyzvánět, dokud hovor někdo nevezme. Fincham byl téměř připravený k útěku; musel zmizet, dokud to ještě jde. Zpráva o posledním zpackaném pokusu zlikvidovat Ferguse a Dannyho ho spíše vyděsila než rozčílila. Ať udělal cokoli a použil jakoukoli taktiku, Watts mu stále unikal.

Fincham nebyl pověrčivý, ale začínal věřit, že proti němu stojí sám osud.

A tak připravil plán, jak sbalit prachy a vypadnout. Moskevský telefon konečně oživl a nějaký hluboký, podrážděný hlas zavrčel nevrle: „Da?“ Fincham naopak zněl klidně a uvolněně.

„Dobrý večer, tady je pan Davies.“

Muž na druhém konci linky se na okamžik odmlčel, jak se mu rozespalý mozek přepínal na cizí jazyk.

„A, pane Daviesi, jak se máte? Tady v Moskvě je už velice pozdě.“

„Omlouvám se, jestli jsem vás probudil, ale potřeboval bych vědět jisté věci o své investici.“

„Chápu. Takže nebudete nic namítat, když vám položím pár bezpečnostních otázek?“

„Ovšemže ne.“

Při slově „investice“ si oba agenti z noční směny vyměnili nešťastný pohled, protože mohli slyšet a nahrávat jen polovinu rozhovoru.

„Padesát šest,“ řekl Fincham a pak po dlouhé odmlce, „sto dvacet devět.“

Ta čísla Kudrnáčovi a Čepičkovi nic neříkala. Věděli, že jimi Fincham doplňuje celkové číslo nebo číselnou řadu. Ale bez znalosti ostatních čísel jim to, co slyšeli, bylo k ničemu.

„Devadesát tři.“

Finchamova „makléře“ odpovědi klienta uspokojily.

„Co pro vás mohu udělat, pane Daviesi?“

„Potřebuji vědět, kolik ze své investice mohu vybrat okamžitě, anebo v nejhorším do týdne.“

Následovala další odmlka. Fincham nemohl vidět úsměv, který se na druhém konci linky rozhostil na Rusově tváři.

„Dejme tomu… čtyři miliony. Dolarů, přirozeně. A při tak krátkém termínu bude pochopitelně i dost značný manipulační poplatek.“

„Čtyři miliony dolarů! Ale to je jen zlomek mé investice!“ Kudrnáč začal zoufale tisknout tlačítka ve zjevně marném a bezmocném pokusu vystopovat druhý mobil anebo zachytit hovor.

„Volá svýmu makléři! To je makléř, co mu pere špinavý peníze. Najdeme ho – a najdeme i ty peníze!“ Ale když makléř znovu promluvil, jeho slova slyšel opět jen Fincham.

„Pane Daviesi, jak víte, vaše investice pokrývají mnoho oblastí. Zlato, pozemky, ropu. Vše se zárukou vysokého zisku pro vás. Ale zato se jedná o dlouhodobý termín; už jsme o tom přece mluvili.“

Fincham těžce oddechoval.

„A kdybych se rozhodl změnit naši dohodu a vybral si celou svou investici? Jak dlouho by to trvalo?“

„Dejme tomu… šest měsíců. Ale znamená to velkou ztrátu na úrocích a nejspíš i na základním jmění. Vaši obchodní partneři na vás závisejí, stejně jako vy závisíte na nich.“

Dejme tomu. Dejme tomu. Slovo „dejme tomu“ se na Finchamův vkus objevilo až příliš často.

„Tak dobrá, ještě se vám ozvu. Děkuji za váš čas. Dobrou noc.“

Ukončil hovor a hodil mobil na dokonalou čalouněnou pohovku.

„Hajzl!“ V konspiračním domě si Čepička připadal naprosto stejně podvedený. Strhl si sluchátka a praštil jimi o stůl.

„Sakra. Nikdy nezjistíme, komu volal.“

Kudrnáč ještě zíral na monitory, pozoroval, jak Fincham vztekle přechází po bytě.

„Možná existuje jeden způsob,“ řekl. „Jestli mu zavolá znovu, počítám, že ho dostaneme.“

28

Danny utíkal po asfaltové silnici k jedlovému hájku, kde se skrýval děda.

Každou chvíli mělo začít svítat. Fergus poručil Dannymu, ať utopí discovery v jezírku vzdáleném pár mil a pak ať se za tmy vrátí, než si ho všimnou první řidiči, kteří tam tudy budou projíždět přes Brecon Beacons. V polotmě viděl jen vrchol hory za masivem lesa.

Tato krajina se vůbec nepodobala té, na kterou si zvykl ve Španělsku. Tam se táhlé horské hřebeny stáčely a ubíhaly přes obrovské plochy země. Zde se vše zdálo sevřenější, jakoby stlačené do jediné temné zlověstné hmoty čnícího vrchu a temného lesa.

Seběhl ze silnice na širokou odstavnou plochu, svůj orientační bod, pak přeskočil kamennou zídku a ponořil se do hustého jedlového hájku. Stromy mu připomínaly obří vánoční stromečky, větve jim visely téměř až na zem. Danny sotva viděl, kam běží. Když se dostal do středu porostu, ucítil, jak mu za límec spadlo borové jehličí a pomalu propadává pod košilí níž a níž, zvlhlé jeho potem.

Než se Danny zbavil auta, vzali si z něj vše, co mohli potřebovat. Gumové rohože položené na borové jehličí vytvořily nepromokavou vrstvu a koberečky o trochu zpříjemnily ležení Fergusovi, který měl stále velké bolesti. Rány mu mokvaly, ale věděl, že prozatímní obvazy si nesmí sundat. Mezi látkou a tkání již zasychaly strupy; kdyby si nyní kusy svetru vyndal z ran, strupy by se strhly a znovu by začal silně krvácet. Aby se krvácení z GSW úplně zastavilo, potřeboval by ještě další obvazy a silnější tlak, ale zatímco byl Danny pryč, mohl Fergus jen svírat stehno rukama.

Zvedl se vítr a začal ševelit ve větvích, ale Fergusovi bylo pod Kevovou zelenou dekou teplo, pod ní měl přes svou bundu ještě další svrchník. O většinu svého vybavení přišli při kontaktu před golfovým klubem. Jediné, co jim zůstalo, byla plastická trhavina s rozbuškou, obojí bezpečně uloženo zvlášť v kapsách Fergusovy bundy, a trocha peněz. Opravdu málo: Fergus měl v džínové bundě 60 liber v bankovkách a ty byly nasáklé krví.

Fergus slyšel, jak se Danny blíží, a pak ho uviděl, když se vplazil do jejich skrýše. Podal mu roličku izolační pásky, kterou vzal v discovery. Danny již viděl dost zřetelně, aby připevnil obvaz ze svetru pevně kolem rány. Začal z role odřezávat pásku, když se k němu Fergus opatrně naklonil.

„Auto se potopilo bez problémů?“

„Jo. Sjelo z vršku, všechno v pohodě.“

Danny pomalu, ale pevně obtočil pásku kolem rány.

„Počítám, že jsou tam ještě nějaký další – znělo to, jako když pod hladinou narazí do jinýho auta.“

Fergus stáhl tvář, když mu Danny připevňoval pásku, ale pak se usmál při vzpomínce na jednu noc před mnoha lety. Jeden z těch rezavých vraků ve vodě patřil Kevovi. Potopili ho tam, když jeho otlučený Renault 5 neprošel u technické kontroly; Kev ho pak nahlásil jako ukradeného a shrábl pojistku.

Hned měl na pár golfových míčků.

„Je tam dost hloubka,“ řekl však pouze. Na odpočívadlo zajelo nějaké auto a Fegus si všiml Dannyho polekaného výrazu.

„Neboj se – to bude jen první výletník se psem nebo houbař. Jsme na úpatí Peny Fan.“

„Myslíš tu horu?“ Fergus se povytáhl a opřel o kmen stromu, takže mohl vidět, co se děje na odpočívadle.

„Jedna ze zkoušek pro přijetí do Regimentu je přelézt tu horu, seběhnout druhou stranou dolů a zpět na tady to odpočívadlo, celé pod čtyři hodiny. S šestnáctikilovou krosnou na zádech.“

Danny si promítl obraz hory, kterou právě míjel při návratu do chalupy.

„A sakra.“

Kufr auta se hlasitě zaklapl a skrz větve zahlédli pestrý svetr, jak turista s dupáním vyrazil ke stezce vedoucí do hor.

„No vidíš, a tenhle to dělá pro potěšení,“ poznamenal Fergus.

„A co podnikneme teď?“ zeptal se Danny.

„Nemůžeme tu zůstat navždy a tvoje noha potřebuje ošetřit.“

„Se správným vybavením to zvládnu sám. Teď se snažím vymyslet, co uděláme potom.“

Na odpočívadle práskly další dveře auta; zdálo se, že dnes bude na hoře rušno.

Fergus se trochu posunul, aby si udělal pohodlí.

„Kev mi začal těsně před kontaktem vyprávět o nějakém místě. Ale neměl jsem už příležitost zeptat se ho na podrobnosti.“

Danny si náhle vzpomněl, že když ho Kev předchozího večera odtahoval od těla Bennyho, vyštěkl na něj nějaký rozkaz.

„Mně něco řekl – abych ti o tom pověděl.“

„A o co jde?“

„Bylo to nějaký číslo anebo… anebo písmena. Jo, byly to písmena.“

„Přemýšlej, Danny, musíš si vzpomenout.“

Danny se snažil, co mohl, aby si vybavil vše, co se stalo během těch několika hrůzných okamžiků. V mysli se mu začaly vynořovat děsivé vzpomínky, ale přinutil se soustředit na pár posledních slov, která na něj zakřičel Kev.

„Bylo to něco jako PD nebo PQ. A server. Řekl server.“

„PJHQ server?“ Jo, to je ono,“ zavýskl nadšeně Danny.

„Přesně tohle říkal. Měl jsem ti to povědět, ale –“

„Na tom nesejde, Danny.“

Danny si všiml zklamání na dědově tváři.

„Co se děje? Něco je špatně?“

„Velký Kev jen přišel s něčím, na co jsem už dávno myslel, ale tudy cesta nevede.“

„Proč? Co znamená to PJHQ?“

„To je Northwood, Stálý společný štáb, velitelství. Je jen kousek od Northoltu. Kev chtěl říct, že tam někde musí být na serveru nějaký záznam o mně jako K. Důkaz, Danny, oficiální důkaz. Pokud něco takového existuje, dává dokonalý smysl, že se to nachází v Northwoodu, a odtamtud se dá navíc vstoupit do každého serveru v zemi.“

Danny vyskočil a snesla se na něj sprška jehličí, jak narazil do větví nad hlavou.

„Tak tam zajedeme. Dostaneme se dovnitř a najdeme, co potřebujeme.“

Fergus si z obličeje smetl jehličí.

„To je nemožné, Danny. Nikdy se nedokážu dostat přes tamní opevnění. Ani před tím zraněním bych to nezvládl, a teď –“

„Ale já to zvládnu!“

„Ne! Na to zapomeň!“

„Jestli je to naše jediná šance, musím se o to pokusit. A možná se do serveru dokáže nabourat Elena. Už se přece dostala i do Finchamovy pošty.“

„Danny, tohle je jedno z nejzabezpečenějších míst v Británii. Nikdy se nemůžeme –“

„Tak hele!“ prudce zagestikuloval Danny a poslal k zemi další spršku borového jehličí.

„Lidi se už přece nabourali do Pentagonu a do NASA. Když nemáme nic jinýho, musíme to zkusit? Fergus přikývl. Myšlenkou na proniknutí do Northwoodu se zabýval již od chvíle, kdy se ocitli v letadle, ale zavrhl ji kvůli svému starému zranění nohy. A čerstvé zranění odsunulo takový pokus definitivně do říše naprosté nemožnosti. Ale Danny by to možná dokázal – pokud ho to nechá zkusit.

„Nejdřív se potřebujeme dát do pořádku. Peníze, lékařská pomoc, výměna šatů a doprava. Nažhav ten telefon.“

Elena se ozvala téměř okamžitě.

„Co se děje?“ Danny se usmál, typická Elena, jako vždy rovnou k věci.

„Máme menší problém – můj přítel byl včera zraněný. Dost ošklivá rána na noze.“

„Zraněný?

Ale včera večer říkal –“

„Já vím. Nechtěli jsme tě děsit.“

„A tohle mi děláš vždycky!“ vyprskla Elena, napůl vztekle a napůl ustaraně.

„Lži anebo polopravdy.“

„Jo, hele, já –“

„Prostě mi jen řekni, co mám udělat.“

„Teď předám telefon a pozorně poslouchej. Platí?“

„Jo,“ odsekla odměřeně Elena.

Telefon převzal Fergus.

„Potřebujeme, abys zajela do Abergavenny.

A potřebujeme nějaké peníze – celkem hodně, abysme se mohli dostat zpátky a obstarat si pár věcí.“

„Jakých věcí?“

„Bude lepší o tom teď nemluvit. Sedni si na vlak z Paddingtonu do Newportu a tam přestup do Abergavenny. Před nádražím přejdi hlavní cestu a zaboč vpravo. Uvidíš autobusové nádraží a na něm kavárnu. Můžete se tam setkat. Není nutné, aby ses zdržela. Kup si zpáteční jízdenku, a až se vrátíme, znovu s tebou navážeme spojení. Rozumíš?“

„Ano.“

„Drž se přesně postupu. Díky – a sbohem.“

Linka ohluchla.

„A moc ti děkuju za všechno, co jsi pro nás už udělala, a za tvou podporu, vůbec nevím, co bysme si bez tebe počali,“ zavrčela Elena, když vypínala mobil.

29

Dokonce i o víkendech kolem Foxcroftu po většinu dne proudil stálý provoz. Ale jezdilo méně autobusů, a když si Elena uvědomila, že pojede i méně vlaků, připojila se na internet a vypracovala si pro svůj výlet jízdní řád.

Potřebovala také přijít s nějakou pravděpodobně znějící krycí historkou pro Jane a Davea Brookera, protože se už pevně rozhodla. Pokud si Danny s Fergusem myslí, že vyrabuje svoje bankovní konto, pocestuje až do Walesu, tam jim předá peníze a pak jen zamává na rozloučenou, tak se tedy oba pořádně mýlí.

Pomůže jim. Zůstane s nimi alespoň na jednu noc. A stejně, má-li Fergus nějak vážně zraněnou nohu, budou potřebovat pomoc a ne jen peníze. Nebylo nic neobvyklého, když Elena strávila noc nebo dvě u některé z kamarádek, a pokud vlastníci Foxcroftu věděli, vždy se jí dalo naprosto věřit. Byla jejich vzornou svěřenkyní: premiantka ve škole, zdvořilá, zodpovědná, ohleduplná, zralá. Se zmizením nejlepšího přítele Dannyho před půlrokem se vyrovnala a s filozofickým klidem přijala, že ji selhání jejího otce dostalo znovu na dno a vyprovodila ho na zpáteční cestu do Nigérie. A kromě toho byla Elena ve věku, kdy musela mít nějakou svobodu. Tvořila součást jejího dospívání a Jane s Davem se museli rozhodnout, kdy dovolí dětem ve své péči začít se připravovat na život po opuštění Foxcroftu. U některých dětí to mohlo představovat velký problém, ale u Eleny ne. Byla přímá, čestná a spolehlivá.

Takže když navykládala Llena kupu lží, Jane jí uvěřila každé slovo.

„Zůstanu přes noc u Alice a možná i další noc. Pracujeme spolu na jednom projektu a je to jednodušší u ní než tady. Její máma s tím souhlasí.“

Jane se usmála.

Eleninu spolužačku Alici znala a měla ji ráda.

„To je v pořádku, drahoušku.

Neměla bych její matce zavolat, jen tak pro jistotu?“ Elena povytáhla obočí, jako by chtěl říct: Ale, Jane, no tak! Neponižujte mé. Jednáte se mnou, jako bych byla malá. Byl to risk. Kdyby Jane skutečně zavolala a zjistila, že žádná taková dohoda neexistuje, Elenina důvěryhodnost by se ocitla v troskách. Ale Jane Eleně věřila. Naprosto.

„Hezky si to užij. A večer mi zavolej.“

„Jasně.

Díky, Jane.“

Když se Elena vracela do svého pokoje, cítila se provinile, ale neměla na výběr nic jiného než lhát. Hodila do cestovní tašky nějaké šaty a pak tam zastrčila i svůj notebook s tím, že musí být schopná připojit se na internet. Přesvědčila se, že má i bankovní kartu, a pak seběhla ze schodů a pospíšila ven, aby stihla svůj autobus. Jakmile vyšla před dům, začal ji někdo sledovat. Elena neměla důvod domnívat se, že by se na ni měl někdo pověsit. Kdyby ta žena – pořád ještě neví, jak se jmenuje – s ní chtěla navázat kontakt, použila by e-mail. Tak zněla domluva a Elena před odchodem zkontrolovala mailovou schránku. Žádné zprávy.

A tak šla na stanici autobusu a myslela na Dannyho a na to, jak se s ním za pár hodin setká. Když došla na zastávku, ucítila na rameni něčí ruku.

Ztuhla a vynořily se jí vzpomínky na hrozné setkání v uličce za Foxcroftem. Alespoň, že se tady, všem na očích, nemůže nic takového stát; i když na zastávce nikdo nebyl, okolo chodili lidé a projížděla auta. Elenu v první chvíli napadlo, že začne křičet, anebo uteče zpět do Foxcroftu. Ale to by vedlo jen k nepříjemným otázkám a nakonec i k tomu, že by se setkání s Dannym oddálilo. Elena se pomalu otočila a pak jen šokované vytřeštila oči.

„Ahoj, holčičko.“

V lesní školce bylo chladno.

Vítr zesílil a rozhýbal větve jedlí. Danny měl na sobě Kevovu bundu a Fergus byl zachumlaný do zelené deky.

„Musíme si o tom promluvit.“

„O čem?“

„Však víš, Danny.“

Danny ucítil, jak se jeho strach vrací.

„O Kevovi?“ Fergus přikývl.

„Vím, že na něj myslíš, a já taky. A viděl jsem, co se stalo.“

„Nechci znát podrobnosti.“

„Nebudu mluvit o podrobnostech. Ale potřebujeme se –“

„S tím vyrovnat?“ vpadl Danny.

„To je tvoje odpověď na všechno. Stane se něco hroznýho, někoho zabijou, a ty jen řekneš: Vyrovnej se s tím! No, ale já nemůžu, tentokrát ne!“ Danny měl v očích slzy. Cítil bolest, vztek a strach.

Musel se nějak vyrovnat se smrtí Velkého Keva, a navíc mu i letmý pohled na dědečka prozradil, že klidně mohl zemřít i Fergus – ležel zhrouceně u stromu, ve tváři byl šedý a nohy měl pokryté zaschlou krví. A Danny takovou myšlenku nemohl snést. Události několika posledních hodin mu ukázaly, co pro něj děda nyní znamená. Ale taková věc se nevysvětlovala snadno, zejména ne někomu jako je Fergus Watts – muž, který zřejmě strávil celý život tím, že držel své city na uzdě. Danny vstal.

„Raději už vyrazím; dostat se do Abergavenny zabere nějakou dobu.“

„Počkej,“ zarazil ho Fergus a trochu se napřímil.

„Ještě jsme o něčem takovém nikdy nemluvili – a máš pravdu, moc mi to nejde. Ale Kev byl prima chlap; jestli si najdeš za celý život dva tři takové přátele, budeš mít náramné štěstí. On byl můj poslední kamarád a chybí mi. A musím žít dál s tím, že kdybychom se tam neukázali, nejspíš by právě teď začínal další partii golfu.“

„Ale jak to děláš? Jak dokážeš žít s něčím takovým?“ Než Fergus odpověděl, na chvíli se odmlčel.

„Myslím na příjemné chvíle, které jsme spolu prožili. Na naše zlaté časy. A připomínám si, že zemřel, aby nás zachránil.

Vrátil mi, že jsem ho v minulosti zase několikrát zachránil já.“

Danny se nedokázal ubránit, aby neřekl, co má na srdci.

„A co kdybys to byl ty? Je mi Keva líto, vážně moc líto, ale… ale nechci, abys zemřel. Trvalo mi sedmnáct let, než jsem tě našel, a… a…“

„Já vím, Danny,“ ozval se jemně Fergus.

„A rozhodně nehodlám ještě umřít. Taky tě nechci ztratit…“

„Raději už běž,“ dodal po dlouhé odmlce.

„A buď opatrný.“

„Jasně.“

Jak se Danny otočil k odchodu, Fergus si rychle setřel slzu, která mu skanula po tváři. Cítil se trapně, hloupě a byl rád, že to Danny neviděl. Fergus Watts přece takovéhle věci nedělá. A netušil, za koho ta slza vlastně byla. Za Velkého Keva? Za vnuka, kterého se naučil milovat? Anebo za sebe samého? Zaslechl, jak se Danny prodírá větvemi a usmál se. Ještě dlouho se mě nezbavíš,“ zašeptal. Elena se ale zoufale snažila zbavit svého otce.

„Ani náhodou! Prostě se mnou nejedeš!“

„Ale já nemám kam jít, drahoušku, a nemám ani žádné peníze.“

Hned, jak se Elena vzpamatovala z šoku, že vidí Joeyho, jak před ní stojí a zářivě se usmívá, zatáhla ho na odpočívadlo zastávky a od té doby se tam už plných pět minut hádali.

„Měl ses přece vrátit domů – myslela jsem, že jsi odletěl.“

Joey si povzdychl.

„No jo, ale něco jsem ti neřekl, drahoušku. Nemůžu se vrátit do Nigérie – měl jsem tam takové nedorozumění s místní policií.“

„Cos provedl?“

„Ztratily se nějaké peníze, celkem dost peněz. Nemělo to se mnou nic společného, drahoušku, doopravdy ne. Ale jak jednou získáš pověst, jako mám já –“

„A trestní rejstřík, jako máš ty!“ Joey namáhavě dýchal. Pár posledních nocí bylo tvrdých a rozhodně mu neprospěly. Vypadal unaveně, hladově a zlomeně; a rozhodně nebyl Fergus Watts. Vězení bylo dost zlé, ale přežívání pod širým nebem, přespávání na lavičkách – to bylo víc, než dokázal snést.

„Pravdou je, holčičko, že když se vrátím domů, zavřou mě a zahodí klíč.

A vězení v Nigérii jsou mnohem horší než tady. Nepřežil bych to.“

Elena pohlédla na hodinky. Zmešká vlak.

„A kam vlastně vyrážíš, drahoušku?“ zajímal se Joey. Nebyl čas vymyslet uspokojivou lež.

„Za svým přítelem Dannym.

Potřebuje mou pomoc.“

„On? Už zase? Ten kluk je věčně v maléru.“

„Jo. Jako ty.“

„Pojedu s tebou – pomohl jsem ti předtím, pomůžu ti znova. Táta je tu vždycky pro tebe, drahoušku.“

„Ne, tati, ani omylem. Ne, ne, ne!“

30

Když se uváží, co Danny všechno prožil za posledních dvacet čtyři hodin, nevypadal zase tak hrozně, alespoň pokud ho někdo nezačal zkoumat zblízka.

Umyl si ruce, paže, obličej a vlasy v ledovém velšském horském potoce a přes své oblečení měl Kevovu bundu, která zakrývala krvavé skvrny. Vypral i šedesát liber v bankovkách a nyní mu usychaly v trenýrkách přímo na těle. Fergus mu prozradil, že takovým způsobem si sušíval ponožky, když byl v akci. Danny čekal naproti nádražnímu bistru, postával ve dveřích zavřeného krámku se starožitnostmi. Odtamtud měl dobrý výhled na každého, kdo odcházel od stanice.

Po sedmimílovém pochodu do Breconu, kde chytil autobus na pětačtyřicetiminutovou jízdu do Abergavenny, se cítil unavený. Vytáhl z kapsy Kevovy bundy mobil a znovu si přečetl zprávu, kterou dostal před několika minutami. Těšil se na Elenu, i když se uvidí jen krátce. Alespoň budou spolu, než dojdou do supermarketu, který si vyhlédl, že v něm nakoupí nějaké nové oblečení, jídlo, pití a také obvazy, léky proti bolesti a dezinfekci nutnou k ošetření GSW. A konečně budou sami.

Danny pohlédl k nádraží. Vlak už musel přijet, protože k parkovišti mířila spousta lidí. Elenu našel snadno – v této části Walesu nebylo moc lidí s černou pletí. Ale Danny čekal dál, chtěl si být jistý, že ji nikdo nesleduje. Díval se, jak jde do kavárny a pak si pozorně prohlédl ostatní chodce. Zdáli se mu v pořádku: nikdo z nich se nezastavil u dveří ani nezačal postávat na chodníku pár metrů od bistra. Danny čekal dál.

Po několika minutách vyšla Elena ven se dvěma kelímky čaje a sedla si na dřevěnou lavičku před vchodem. Danny se ještě jednou rozhlédl na všechny strany, pak přeběhl silnici a došel k ní. Sedl si proti ní na lavičku.

„Cesta v pohodě?“

„Jo, bez problémů.“

„Jsem rád, žes přijela.“

„Danny, musím ti –“

„Tohle jsem vážně potřeboval.“

Danny vzal do dlaní bližší kelímek, zvedl ho ke rtům a trochu usrkl. Zašklebil se.

„Není v něm cukr.“

„Taky není pro tebe.“

„Aha. Tys přestala sladit?“ Natáhl hned ruku po druhém kelímku.

„Danny, poslouchej –“ Elena se dál nedostala. Pohlédla vlevo a pak jen zvedla oči k nebesům.

„Ale ne.“

Danny se otočil a uviděl, jak k nim míří nějaký muž. Znal ho až příliš dobře.

„Ahoj, Danny. Rád tě znovu vidím, hochu.“

„Táto, říkala jsem ti, abys počkal,“ zasténala Elena a vstala. „Chtěla jsem si promluvit s Dannnym.“

„Čekal jsem, drahoušku. Ale mám už hroznou chuť na ten čaj. Vy dvě hrdličky se můžete trochu projít a já si tu zatím sednu.“

Joey popadl čaj, který Danny před několika vteřinami odložil, a zhluboka se napil.

„Mňam, není nad poctivý anglický čaj.“

Pohled, který Danny vrhl na Elenu, vydal za mnoho slov. Pokynul jí, aby šla s ním, vzdálili se a nechali Joeyho s jeho čajem.

Danny vzteky málem nedokázal promluvit. Málem.

„Co to k čertu vyvádíš? On snad ví, co se děje? Nemůžu uvěřit, žes ho přitáhla s sebou!“

„Neměla jsem na vybranou,“ odsekla Elena.

„A kdybys místo řvaní na mě poslouchal, vysvětlila bych ti to.“

Danny se pokusil ovládnout a ona mu zatím vyprávěla, co se stalo před Foxcroftem.

„… a nemá žádný peníze, Danny, a vůbec by neměl být v tyhle zemi. Je pro něj mnohem nebezpečnější, když se tu bude potloukat sám, než když bude s náma. Jestli ho najde ta žena, tak ho –“

„S námi? Co myslíš tím s náma? Ty přece s náma nezůstaneš.“

„Ale jo, Danny. Alespoň dnešní noc.“

„Eleno –“

„Kde je tvůj děda?“

„Míle odtud. Musel jsem ho opustit.“

„A jak se chceš dostat zpátky k němu?“

„Nevím. Možná bych si mohl vzít taxík, až nakoupíme všechno potřebný.“

„My máme auto.“

„Cože?“

„Pronajali jsme si ho v Londýně – je to rychlejší, než jet vlakem, zvlášť v neděli. Stojí na parkovišti.“

Danny se snažil vymyslet, jak by vysvětlil taxikáři, že chce, aby ho vysadil s náručí plnou nákupů na pusté odstavné ploše u silnice. Jo, ale –“

„Potřebuješ mě, Danny. A můj táta může být užitečný. A nemusíme mu říkat, co se děje.“

Danny přikývl. S Elenou nebylo nikdy nic jednoduché.

„Tak pojďme a nakoupíme, co potřebuješ,“ vyzvala ho.

„Táta bude nějakou dobu v pohodě – dala jsem mu trochu peněz.“

Vyrazili k supermarketu.

„Dědu z toho chytí amok.“

31

„Vzpomínám si, že jsem už kdysi byl v podobné situaci, drahoušku,“ řekl Joey, popotáhl z jednoho ze svých oblíbených hnusně zapáchajících doutníků a vyfoukl kouř oknem pronajatého vozu směrem k přibližujícímu se masivu Peny Fan. Nad horou se kupila temná mračna a jedle se ohýbaly a sténaly. Zdvihající se vítr přinesl první dešťové kapky a vehnal zpět do auta většinu kouře Joeyho doutníku. Joey to ignoroval.

„Když jsme se naposledy setkali, poznal jsem Dannyho otce, nyní jde o jeho dědečka. Skrývají se v horách ještě nějací další rodinní příslušníci?“

„Ne,“ řekla Elena, zírala mezi stromy a uvažovala, proč to Dannymu trvá tak dlouho.

„Hm. A jak se mimochodem daří panu vikáři?“ Elena se otočila a vrhla na otce udivený pohled.

„Komu?“

„Řeklas mi, že Dannyho otec je vikář a jede do nové farnosti nebo něco v tom smyslu. Takže čím je jeho dědeček – biskupem?“ Joey se již cítil mnohem lépe. Být užitečný náramně prospělo jeho pošramocenému já a minutu za minutou se mu vracela stará sebedůvěra a povýšenost. Ale ať už jeho já utrpělo sebevíc, ukázalo se, že paměť přežila bez újmy. To, co řekl, bylo naprosto pravdivé.

Když se před šesti měsíci vydali zachránit Ferguse a Elena podplatila Joeyho, aby ji zavezl do Norfolku, vymyslela pod tlakem okolností historku o tom, že Dannyho otec je vikář. Muž, se kterým se Joey setkal, byl ale novinář Eddie Moyes, který se zatvářil velice zmateně, když ho ten cizinec začal oslovovat „reverende“.

„Vlastně, tati, ten muž, se kterým ses tehdy setkal, nebyl Dannyho otec a nebyl ani vikář.“

„Ne? Tos mi neřekla.“

Joey se začínal bavit.

„Poslyš, drahoušku, jsi skvělá dcera a jsem na tebe opravdu hrdý, ale starému tátovi bys neměla lhát. Copak jsem tě neučil, že máš být vždy čestná a pravdomluvná?“ Dál už to Elena nesnesla.

„Eddie je mrtvý! A byl to dobrý chlap! A neopovažuj se mluvit o tom, kdo tady lže!“ Joey opět popotáhl z doutníku a vyhodil nedopalek z okna.

„To je mi líto, holčičko,“ poznamenal tiše.

„Poslyš, neměla bys mi už konečně říct, o co tady jde?“

„Možná. Ale teď nemůžu. Musíme počkat, až co řekne Fergus.“

„A ten Fergus je doopravdy Dannyho dědečkem?“

„Ano.“

„Dobrá, počítám, že ten kluk by se měl stydět.“

Elena uštědřila Joeyovi udivený pohled.

„Stydět? A proč?“

„Přivést starého muže do téhle divočiny a nechat ho pak upadnout, aby si poranil nohu. To není vůbec správné. Měl by být doma, dívat se na televizi hezky s nohama nahoře a odpočívat.“

Elena se usmála.

„On není tenhle druh dědečka.“

„Ne? Tak jaký druh je?“

„No, on… on je jinak silný a zdatný a je… No, však uvidíš sám, až se s ním setkáš.“

„Až,“ povzdychl si Joey.

„Tak kde vězí?“ Dannyho zdrželo, že musel převázat dědečkova zranění a pokusit se mu vysvětlit, proč se objevil s takovými posilami. Fergus přijal novinky daleko lépe, než Danny očekával, částečně i proto, že ztrátou krve příliš zeslábl, než aby měl dost sil protestovat. Ale také chápal, že je rozumné mít někoho, dokonce i tak nespolehlivého jako Joey, kdo by je odvezl zpět do Londýna. Bylo by to mnohem méně komplikované, než se plahočit autobusy nebo vlaky. Dannymu se povedlo sehnat většinu věcí, které mu Fergus nadiktoval, a postupoval podle dědových rad, když mu ošetřoval nohu, jak nejlépe uměl. Rozstřihl džíny ostrými nůžkami po délce obou nohou a pak opatrně odlepil krví nasáklou látku. Nato vylil celou lahvičku jemné dezinfekce na provizorní obvaz ze svetru, stále pevně ovázaný kolem nohy.

„Použij další lahvičku,“ řekl Fergus a škubl sebou, jak tekutina prosákla látkou do rány.

„Všechno zvlhčí a zastaví přisychání látky k masu, takže se nestrhne, až ji budeš sundávat.“

Danny se zhluboka nadechl: tohle byla část, na kterou se vůbec netěšil, ale věděl, že to musí udělat. Jemně a pomalu, zatímco Fergus jen popadal dech a bolestně sténal, sejmul kusy svetru a obnažil zranění. Vypadalo to špatně: kulka projela stehnem, naštěstí minula kost, ale zanechala vpředu a vzadu otvory. Maso bylo matně rudé a kolem okrajů ran se vytvářela malá hnisavá ložiska. Danny na to jen fascinovaně zíral a sklonil hlavu blíž, aby jako nějaký chirurg připravující se na operaci prozkoumal stupeň poranění.

„Co to k čertu vyvádíš?“ zasyčel Fergus.

„Pokračuj, jen do toho!“

„Promiň,“ omluvil se Danny, popadl další antiseptikum a roličku obvazů. Nejistě očistil zaschlou krev, trávu a bahno na kůži. Ale Fergusovi to působilo hrozné bolesti, a tak se Danny rozhodl mluvit, aby pomohl dědečkovi přijít na jiné myšlenky a on se nesoustředil tolik na bolest.

„Máme s Elenou takový plán.“

„Vážně?“ ozval se Fergus a chytil se na Dannyho udičku.

„Tak mi o tom něco pověz.“

Právě v této chvíli mu vlastně nezáleželo na tom, co Danny řekne – cokoliv, co odvrátí jeho mozek od sžírající bolesti, mu pomůže.

„Joey nás odveze zpátky do Londýna, vysadí nás před nějakým hotelem nebo ubytovnou – kdekoliv, kde tě můžeme nechat a nevzbudíme příliš mnoho pozornosti. Elena se pak pokusí spojit s někým z hlubinného webu, jako to udělala už předtím. Možná nám nějaký opravdový hacker dá program, co nás dostane do northwoodského serveru. A jestli tam existuje důkaz, že jsi byl K, stáhne ho na svůj počítač. Pak bude po všem. Jednou provždy.“

Fergusovi se na čele perlily krůpěje potu. Nechal hlavu klesnout dozadu, takže mu na tvář dopadaly dešťové kapky z větví. A zatímco mu déšť chladil čelo, soustředil se na to, co mu Danny pověděl, a pokusil se vymyslet a propracovat do detailů plán, který zahrne vše, co budou muset podniknout. Danny pracoval pomalu.

Fergus se nejvíc obával toho, že bez antibiotik potlačujících infekci se mu do ran mohla dostat sepse. Když se uklidnil, že je tkáň čistá, podrobně Dannymu radil, jak poraněná místa překrýt sterilní gázou a pak rovnoměrně stáhnout nohu deset centimetrů širokým obvazem. Nakonec si opatrně natáhl volné tepláky, které Danny koupil v supermarketu, zatímco se jeho vnuk převlékal do nového oblečení.

„Až budeme mít víc času, zkusím to zfušovat trochu líp,“ prohlásil Fergus, když mu Danny pomáhal vstát na zdravou nohu.

„Teď se půjdeme seznámit s naším řidičem.“

Opřel se jednou rukou Dannymu o rameno, takže většinu jeho váhy nesl vnuk, a pak kývl, že je připraven vyrazit. Je to dobrý plán, Danny,“ zasípal.

„Posledních pár dní sis vedl skvěle.“

Když se trmáceli vlhkým lesem, Danny nic neřekl. Ale usmál se; nebyl zvyklý, že ho dědeček chválí. Když je Elena zahlédla, jak se vynořují mezi stromy, jen zalapala po dechu. I z takové dálky viděla, že Fergus vypadá příšerně. Byl bledý, a jak kulhal k vozu, křivil tvář bolestí. Od chvíle, kdy ho viděla naposledy, jí připadalo, že zestárl tak o deset let. Otevřela dveře a pospíšila jim na pomoc. Joey jí byl v patách.

„Jen klid, staříku,“ prohlásil, popadl Fergusovu druhou ruku a položil si ji přes rameno, takže mohli s Dannym nést celou tíhu raněného.

„A nebojte se, dědo, hned vás odtud odvezeme.“

Přes bolest, kterou Fergus zakoušel, otočil hlavu a probodl Joeyho pohledem.

„Jsem Fergus,“ zavrčel.

„Prostě mě jen nějak dostaňte do auta.“

32

Hustě pršelo a stěrače pracovaly naplno, když Joey zamířil na východ z Walesu do Anglie směrem k Londýnu. A Joeyovi pracoval mozek naplno. Jeho tři pasažéři většinu prvních tří hodin mlčeli a odráželi neobratné pokusy řidiče o vyptávání. Když dojeli na dálnici, byla už tma a do kapoty bušil hustý déšť, Joey u prvního servisu sjel ze silnice, aby si odpočinul. Zaparkoval, vypnul motor a obrátil se na sedadle k Fergusovi.

„Tak mi řekněte, Fergusi,“ vybídl ho důrazně, „co se tu vlastně děje?“ Fergus již byl připraven zapojit Elenina otce do svého plánu.

„Nic, s čím byste si musel lámat hlavu,“ odpověděl promyšleně s tím, že Joey bude chtít vědět víc.

„Anebo do čeho byste se musel zapojit.“

Joey se zazubil: „Ale já už jsem do toho zapojený. A jistě vím tohle: vy a Danny jste nelezli na žádnou horu, a ať už máte s nohou cokoli, nemůže za to žádné klopýtnutí přes kámen.“

Danny s Elenou čekali, co na to Fergus, oba zajímalo, co odpoví, aby to alespoň částečně ukojilo Joeyho zvědavost.

„Máte pravdu,“ připustil konečně a pohlédl zpříma na Joeyho.

„Nešlo o žádnou nehodu. Postřelili mě.“

Danny a Elena jen zůstali zírat; pravda byla tím posledním, co čekali, že uslyší.

„Musím vám věřit, Joey,“ navázal Fergus.

„Můžu?“ Elena nevěřila vlastním uším.

„Věřit? Jemu? Ovšemže mu nemůžete věřit. Mluvíte přece s mým tátou!“ Fergus vykouzlil krátký úsměv. Věděl, že se ocitli ve velkém průšvihu: jeho zranění je vážné a nedokáže po příjezdu do Londýna jen tak vystoupit a odejít po svých. Potřebovali Joeyho pomoc, a jelikož se Fergus nehodlal Eleninu nedůvěryhodnému a nespolehlivému otci svěřit, chtěl v něm alespoň vzbudit dojem, že právě tohle dělá. Pár metrů od nich zajela na parkoviště nějaká bílá dodávka a Fergus počkal, dokud její řidič nevystoupil a nerozeběhl se deštěm ke světlům servisu.

„Vy dva běžte a dejte si čaj,“ vyzval Dannyho a Elenu.

„Potřebuju si tady s Joeym trochu promluvit.“

Joey na okamžik vytřeštil polekaně oči.

„Počkat! Nemáte nějakou zbraň, že ne?“

„Nemusíte se bát, nemám u sebe vůbec nic.“

Fergus se neobtěžoval zmínit o PE a rozbuškách v kapsách bundy. Obrátil se k Dannymu.

„Dej nám chvíli a přines mi taky čaj a spoustu cukru. A nějaký jídlo. A dávej si pozor na bezpečnostní kamery.“

Když vystupovala Elena, popadla kufřík s notebookem.

„Raději se podívám na svůj e-mail, jestli nedošlo něco od naší kamarádky. A musím zavolat Jane, že jsem v pořádku.“

Stále hustě pršelo. Danny s Elenou si stáhli baseballové čapky do očí a rozeběhli se kalužemi k obchodu a bistru.

„Přece mu vážně nevěří, že ne?“ zeptala se Elena, když se dostali do krytu budov. Danny se rozesmál.

„Děda nevěří nikomu. Určitě naplánoval, že se s ním nějak dohodne.“

Elena se zamračila.

„Dohody s mým otcem obvykle nekončí moc dobře. Tak pojď, umírám hlady.“

Koupili si čaj, sendviče a kartu na hodinový přístup na internet a odnesli si to do tichého koutu. Elena zavolala do Foxcroftu a pak zkontrolovala svůj e-mail; našla krátkou zprávu: Tví přátelé zmizeli. Kontaktovali tě? Ozvi se.

„Radši neodpovídej,“ řekl Danny.

„Lepší bude, když se nejdřív zeptáme dědy.“

„Zanes jim čaj a sendviče a zeptej se ho, co chce, abych udělala. Ale nebuď tam dlouho.“

„Proč?“

„Protože se chystám do hlubinnýho webu. Nechceš to přece prošvihnout, ne?“ Danny odběhl a Elena si zfalšovala ID, pojmenovala se Gola, jménem, které použila při předchozích výletech do hlubinného webu. Začala se připojovat na stránky, které využila předtím, aby získala přístup do vnitřní počítačové sítě zpravodajské služby a k osobním e-mailům George Finchama. Tehdy jí pomohl hacker s přezdívkou Černá hvězda, který surfoval po temných koutech hlubinného webu. Elena byla v háčkování dobrá, ale ve srovnání s experty z internetového podsvětí byla stále jen začátečnice, takzvaný script kiddie. Připojila se na attrition.org, stránku, kde si hackeři navzájem hodnotili své průniky a odkud ji poprvé kontaktovala Černá hvězda. Elena stejně jako minule věděla, že bude potřebovat nějaký script od zkušeného hackera, aby pronikla skrz firewally chránící northwoodský server. Firewally, stejně jako skutečné požární dveře, zůstávaly někdy pootevřené; kdyby jimi proklouzla, Northwood by byl její a mohla by, kamkoliv by se jí zachtělo. Danny se vrátil a sedl si k ní.

„Děda vzkazuje, abys na ten mail neodpovídala. Tak jak to jde?“

„Chce to čas, Danny,“ řekla Elena, aniž by se odvrátila od obrazovky.

„Tentokrát alespoň vím, jak na to.“

Ponořila se dál do hlubinné sítě a na různých stránkách se ptala po nějakých scriptech, které by jí mohly pomoci. Bylo to jako ocitnout se v neustále se rozpínajícím vesmíru, který se táhne do nekonečna. Sendviče už měli dávno v sobě a napůl vypitý čaj vychladl, když náhle na obrazovce naskočilo okno.

VITEJ ZPATKY. GOLO. PAMATUJES SI NA ME? HLEDAL JSEM TE. UZ HODNE DLOUHO JSI NEBYL TADY V TEMNOTACH. CHCES VEDET. CO MA PRO TEBE CERNA HVEZDA? MUZU TE TAM DOSTAT. Y/N?

Elena se maličko usmála.

„Ten týpek musí v hlubinném webu snad žít.“

„Jseš si jistá, že je to Černá hvězda?“ Elena stiskla tlačítko Y.

„Hned to zjistíme.“

VEDEL JSEM TO. ZISKAT ROOTOVY PRISTUP BUDE TVRDY ORISEK. DOKONCE I JA BUDU POTŘEBOVAT POMOC. TREBA BY CERNA HVEZDA A GOLA MOHLI SPOLUPRACOVAT. PUJDE O TU NEJVETSI KORIST. Y/N?

Za chvíli si už četli návrh Černé hvězdy. Psalo se v něm, že by Černá hvězda mohla poslat dva scripty, které by zajistily rootový přístup. Jeden by se spustil z notebooku Goly a vytuneloval by si cestu do northwoodského systému. To byla dobrá zpráva; špatná správa byla, že druhý script se musí vypálit na CD a to pak někdo musí vložit do počítače v Northwoodu. Danny hleděl na obrazovku. Jak se tam máme dostat? Vždyť to tam určitě hlídají jako korunní klenoty. A jestli se nám to má podařit, oba víme, kdo z nás se o to musí pokusit, ne?“ Černá hvězda jim vysvětlila, že jakmile se Golův notebook a northwoodské počítače spolu spojí, dva scripty jim společně získají rootový přístup. Je to jediný způsob, řekla Černá hvězda, ale pokud vyjde, půjde o největší kořist všech dob.

NEUVIDIM, CO UVIDIS TY. ALE CO NA TOM SEJDE. TY CHCES INFORMACE. JA JEN SLAVU ZA TUHLE KORIST. JDES DO TOHO. GOLO? Y/N?

Elena věděla, že je to jediný způsob, jak proniknout na ten server. A pokud dokonce Černá hvězda potřebovala pomoc, jakou šanci mají bez ní? Stiskla tlačítko Y.

DOBRA. SKVELA KORIST! ZA TOHLE SE Z NAS STANOU LEGENDY! PRIPRAVEN NA NAHRAVANI? Y/N?

Než se vrátili do auta s dalším čajem a sendviči pro Ferguse a Joeyho, ti dva se už dohodli. Zatímco Fergus usrkával čaj, Elena mu vyprávěla podrobnosti o plánu Černé hvězdy. Pro veterána SAS bylo celé hackerství a průniky do počítačů cizí a málo srozumitelné a zpočátku se tvářil skepticky.

„A co z toho bude mít ta Černá hvězda?“

„Slávu,“ vysvětlila Elena.

„Ta znamená pro hackery všechno; jedině pro tohle žijí. Je to naše jediná šance.“

Fergus přikývl a dopil čaj.

„Došli jsme s Joeym k dohodě. Chvíli nám bude pomáhat.“

Teď byla řada na Eleně, aby se zatvářila pochybovačně.

„A co z toho bude mít on?“ Joey nasadil zahanbený výraz.

„Styď se, dceruško! Víš přece nejlíp, že by tvůj starý táta udělal všechno, jen aby pomohl bližnímu v nesnázích.“

„No jistě,“ odsekla Elena a otočila se k zamlženému oknu. Přejela rukou zapocené sklo. Déšť ustal.

„Není už čas vydat se na další cestu?“ Do Londýna jeli pomalu a okolo půlnoci Fergus řekl Joeyovi, ať sjede z dálnice a najde nějaké klidné místo, kde si budou moci ukrást pár hodin spánku. Řídil se taktikou nejvyšší opatrnosti: dojet na okraj města před rozedněním a křižovat opuštěnými ulicemi by nepřineslo nic dobrého a nejspíš i přilákalo zájem policejní hlídky. Ale Fergus cítil příliš velké bolesti, než aby usnul. Místo spánku se snažil vymyslet nějaký způsob, jak dostat Dannyho do Northwoodu, a přitom poslouchal Joeyho hluboké a hlasité chrápání a časté reptání Eleny, která otce co chvíli šťouchala do žeber a žádala ho, ať už je konečně zticha.

S rozbřeskem už byli zase na cestě. Zastavili se v dalším servisu s občerstvením a Danny s Elenou zašli dovnitř pro nějakou teplou snídani a pití. Jak jedli a usrkávali čaj, Fergus jim nastínil svůj plán pro Northwood. Dokonce i Joey mu pozorně naslouchal. Když mu vše konečně došlo, jen vytřeštil oči, a hned jak Fergus domluvil, podíval se na Dannyho.

„To je spíš práce pro tebe než pro mě, synku.“

Elena měla stále špatnou náladu kvůli probdělým hodinám, kdy poslouchala otcovo chrápání.

„A neříkal jsi náhodou něco o tom, že uděláš všechno, abys pomohl bližnímu v nesnázích?“

„Ano, drahoušku, ale existuje všechno a všechno, a tohle rozhodně spadá do té druhé kategorie.“

Fergus se na zadním sedadle trochu posunul. V noze mu stále pulzovalo a bolest se zvětšovala. Chtěl tu práci udělat sám, ale věděl, že to není možné.

„Je to dost nebezpečné, Danny. Vážně se do toho chceš pustit?“ Hoch nezaváhal ani na okamžik.

„Musí se to udělat. Jakmile to skončí a dokážeme tvou nevinu, budeme tě konečně moct odvézt do nemocnice. Takže začněme co nejdřív.“

Fergus rozhodl, že počkají s vjezdem do Londýna na silnější ranní provoz, a tak kolem desáté najeli na A40 vedoucí do západní části města. Provoz byl už překvapivě hustý a pomalý. Dostali se téměř k Northoltu, když zjistili příčinu: policejní zátaras.

„Potíže,“ pronesl Joey, když zpomalil v koloně vozů projíždějících kolem ozbrojených strážníků a zaparkovaných modrých landroverů.

Fergus vyhlédl oknem.

„Žádnou paniku. Nejde jim o nás. Policie o nás nic neví.“

Policisté vlastně zastavovali jen velice málo aut; provoz se natolik zpomalil, že odstavení více vozů by zablokovalo celý západní Londýn. Většina aut jen pomalu projela kolem, zatímco si strážníci jen rychle prohlédli lidi uvnitř. Joey měl štěstí, částečně i proto, že zastavili starého červeného Forda Fiestu těsně před nimi.

Tři strážníci v neprůstřelných vestách a se samopaly MP5 v rukou se přiblížili k autu, zachovali si však značný odstup, a poručili nějakému mladíkovi, který jel v autě sám, aby vystoupil. Joey stáhl okno, a když projížděl kolem posledního policisty, který zůstal u silnice, široce se na něj zazubil.

„Co se děje, strážníku?“ zavolal, když ho míjeli.

Policista se ale již díval na další auto.

„Zapněte si rádio.“

33

Před necelými dvěma hodinami došlo v Birminghamu ke třetímu sebevražednému atentátu. Tentokrát zemřeli jen dva lidé, a to hlavně díky hrdinství jednoho kamelota Big Issue, který prodával ranní vydání v oblasti New Street. Začínala pravidelná špička: obvykle poznával mnoho lidí, kteří v této nově přestavěné části města mířili za prací do úřadů a prodejen. Většina z nich si jeho noviny nekupovala; někteří se takticky vyhýbali zrakovému kontaktu, jiní používali staré oblíbené: „Už jedny mám, kámo,“ přestože moc dobře věděl, že si je nikde jinde nekoupili.

V pondělí ráno nikdy neměl velké tržby, většina lidí se příliš soustřeďovala na výhled pracovního týdne po víkendu. Ale v Midlands bylo jasné bezmračné ráno a sluníčko obvykle pomáhá prodeji. A tak se kamelot Big Issue, říkal si Wilf, vypravil do ulic dřív než obvykle. Všiml si toho dobře oblečeného mladíka, protože mu připadal ztracený. A nervózní. A také proto, že měl na sobě přes košili s kravatou draze vyhlížející vlněný plášť, zatímco většina ostatních si oblékla mnohem lehčí jarní oděv. Wilf se o něho původně zajímal jen proto, že mohlo jít o nového zákazníka; Wilf byl už zkušený v tipování potenciálních kupců. Zhodnotil mladíka jako zazobaného studenta, možná tu přišel žádat někde o práci.

Mladík pomalu stoupal ulicí k Wilfovi a ten přesně ve správný okamžik – ne moc blízko a ani vtíravě – k němu přistoupil a usmál se.

„Big Issue, pane?“ Mladík zareagoval, jako by ho Wilf právě přepadl. Téměř nadskočil, vytřeštil oči hrůzou a přitáhl si vlněný plášť k tělu. Vypadalo to, že ho Wilf probudil z nějakého tranzu. Chvíli jen strnule stál, pak zuřivě zavrtěl hlavou a šel dál. Wilf ho pár vteřin sledoval, potom jen pokrčil rameny a odvrátil se.

„Přeju hezký den.“

Celou záležitost pustil z hlavy, ale za pár minut se mladík vrátil.

„Promiňte?“ Wilf věděl, že si nechce koupit noviny, takoví se nikdy nevraceli. Ten kluk se chtěl jen zeptat na cestu.

„Ano, příteli?“

„Můžete mi říct, jak se dostanu k BBC? Je to na nějakém místě, co se jmenuje Mailbox.“

Wilf okamžitě poznal newcastleský přízvuk; jeho dívka pocházela také ze severu. Ukázal vzhůru do svahu a jasně mu vysvětlil, jak se dostane k centru BBC. Mladík ho pozorně vyslechl a pak přikývl.

„Máte tam pohovor o práci, co?“ zeptal se Wilf.

Odpovědi se ale nedočkal, mladík mlčky odešel. Mohla za to ta zmínka o BBC.

Wilf sledoval zprávy, slyšel o elegantně oblečených mladých atentátnících a o jejich pečlivě vybraných nápadných cílech. Poslouchal i výzvy politiků a policejních důstojníků k veřejnosti, aby všichni byli ostražití a ve střehu.

A náhle si byl jistý, že mladík má pod tím nóbl vlněným pláštěm k tělu připoutanou bombu.

„Do háje!“ Mladík byl už asi deset metrů daleko a kráčel rychle. Po New Street se nyní rojili další chodci a Wilf si vybral jednoho z nich, který nejméně vypadal m to, že by mohl zpanikařit. Přistoupil k muži ve středních letech, jenž nesl aktovku.

„Promiňte.“

„Ne, díky.“

„Cože?“

„Nechci žádné noviny. Kdysi jsem si je koupil a vůbec se nedaly číst.“

„Podívejte, nechci vám prodat noviny, teď právě potřebuju vaši pomoc.“

Muž pochopil, že nejde o nějakou novou techniku prodeje, kamelot Big Issue opravdu vypadal, že má starosti.

„Oč jde?“

„Máte u sebe mobil?“

„Ano.“

„Výborně. Tak hlavně nepanikařte, až vám to řeknu. Myslím si, že k BBC v Mailbox právě jde jeden mladík, co má na těle bombu.“

Muž vytřeštil oči, ale Wilf pokračoval dřív, než mu stačil něco odpovědět.

„Zavolejte policii a povězte jim, že vám to řekl Wilf z Big Issue. Oni mě znají. Řekněte jim, že ten kluk má světlé vlasy a na sobě dlouhý černý vlněný plášť. Jo, a pochází z Newcastlu.“

Muž přikývl a sáhl do kapsy pro mobil, Wilf se otočil a kráčel pryč.

„Kam jdete?“ zavolal za ním muž, když začal vymačkávat čísla.

„Zkusím ho zastavit a rozmluvit mu to. Je to ještě kluk. Zavolejte policii. Prosím!“‚ Světlovlasý mladík z Newcastlu se blížil ke svému cíli, když zaslechl, jak na něj někdo volá.

„Hej, příteli?“ Zastavil se. V pravé ruce držel několik metrů stočeného provázku. Mírně zesílil sevření, pomalu se otočil a ihned poznal kamelota Big Issue, který mu poradil, kudy jít, a nyní se zastavil pár metrů od něj a usmíval se.

„V kolik máte ten pohovor?“

„Co… jaký…?“

„Nechcete si nejdřív ještě skočit na kafe?“ Stáli na otevřeném prostranství před schodištěm vedoucím na Mailbox. Mladík vypadal zmateně; Wilf viděl, jak mu na čele vyrazily krůpěje potu.

„Já… já nechci žádnou kávu.“

Začal se otáčet, ale Wilf se nedal odbýt.

„Hele, kamaráde, vím, že jseš v průšvihu a –“

„Táhni!“ zaječel mladík.

„Nejsem v žádným průšvihu. Prostě mě jen nech na pokoji!“ Wilf rozpažil a ukázal mu prázdné dlaně.

„Jen klid, klídek. Já jen, že jsem měl sám pár průšvihů a vím, jaký to je.“

„Nic nevíte! Jak byste to mohl vědět?“ Wilf nebyl profesionální vyjednavač; chtěl jen pomoci klukovi, co se dostal do problémů. Jak řekl, pár jich zažil na vlastní kůži. Drogy a stále větší drobné krádeže, aby pokryl svou závislost. Ale okolo sebe měl lidi, kteří mu pomohli. Nyní byl čistý a živil se poctivě. Vedl nejlepší život za poslední roky. Ale v té chvíli udělal Wilf chybu, které by se nikdy nedopustil žádný profesionální vyjednavač. Místo aby si udržoval odstup, začal se k mladíkovi přibližovat, chtěl se prostě jen ujistit, že mu neuteče, ukázat mu, že není jeho nepřítel, přesvědčit ho, že stojí na jeho straně. Zahlédl, jak mladík náhle prudce zvedl pravou ruku a pak ho zasáhl záblesk oslepujícího světla.

A pak bylo po všem. Pro oba. Navždy. Mark Davenport odjel z domova v Newcastlu předchozí večer po hádce s rodiči. Vůbec mu to nebylo podobné; byl tichý osmnáctiletý mladík, který se s matkou a otcem hádal jen zcela výjimečně, pokud vůbec. Doma se mu líbilo, dokonce tolik, že když si vybíral univerzitu, rozhodl se pro newcastleskou, přestože dostal nabídky z mnohem prestižnějších vysokých škol. A zdálo se, že si zvolil správně. První rok probíhal dobře, a přestože si Mark nenašel příliš mnoho nových přátel, vypadal spokojeně.

Zpočátku. Posledních pár měsíců se nicméně začal stále víc uzavírat do sebe, a pokud na něj někdo přímo nepromluvil, hovořil jen zřídka. Doma zavládlo napjaté ovzduší a předešlé odpoledne na něj konečně rodiče, kteří si kvůli tomu dělali starosti, udeřili přímo. Zpočátku se snažili rozumně argumentovat, ale když to nikam nevedlo, následovaly výčitky, dokud Mark nakonec nevybuchl; pohádali se a on odešel do svého pokoje. Půl hodiny nato odešel z domu oblečený v košili s kravatou a černém vlněném plášti a odjel ve svém bílém Nissanu Micra, který mu rodiče pořídili z druhé ruky jako překvapení k osmnáctinám.

V jednu hodinu po půlnoci volala Markova úzkostlivá matka na policii a nahlásila synovo zmizení; nikdy předtím nezůstal venku tak dlouho, aniž by jim zavolal, že je všechno v pořádku. Službukonající policista si trpělivě zapsal Markův popis a byl natolik citlivý, že paní Davenportové neřekl, ať nedělá z komára velblouda. Sám byl otcem a věděl, že to s dětmi není lehké. Poznamenal si všechny podrobnosti a požádal paní Davenportovou, ať mu zavolá, až se Mark ukáže, o čemž nepochyboval. Ale Mark se neukázal. Ani ne hodinu po výbuchu v Birminghamu policie porovnala údaje z Newcastlu se záznamem z pouličních bezpečnostních kamer a s podrobnostmi, které jim zavolal muž, jehož oslovil Wilf na New Street. Totožnost atentátníka se záhy potvrdila a Markovým zdrceným rodičům vyjádřili soustrast.

Ještě dříve se daly do pohybu policejní síly v celé zemi, a to s novou taktikou naplánovanou po druhém výbuchu. Na hlavních tazích do měst se vytvořily zátarasy, pátralo se po mladých, osamocených řidičích. Ve vlacích a autobusech se objevily policejní hlídky a stejně na tom byly i střední a vysoké školy. Hlídky zastavovaly a zpovídaly mladé lidi, zejména ty, které zastihly o samotě. Už nebylo žádných pochyb: bombové útoky byly součástí organizované kampaně.

Ale nejdůležitější ze všech otázek zůstávala nezodpovězena: kdo za tím stojí?

34

Vypadalo to jako hřbitov kuchyňských spotřebičů. Staré ledničky, mrazáky, myčky a sušičky zabíraly každý volný metr prostoru skladiště. Kupily se podél zdí a někde byly krkolomně narovnány jedna na druhé. Ale žádná z nich nebyla zapnutá; jediný zvuk, táhlé bzučení, vycházel od zářivkového osvětlení kývajícího se na nepravidelně rozmístěných kovových nosnících pod stropem celé haly. Joey s Dannym pomohli Fergusovi proplést se bílým bludištěm a vystoupat po ocelovém schodišti připevněném k jedné ze zdí.

V prvním poschodí se nacházela rozlehlá místnost s registrační skříní, stolem, párem židlí z ohýbaného dřeva a starou ošuntělou pohovkou. Holé, zašpiněné okno vyhlíželo na malé náměstí, obklopené dalšími průmyslovými budovami. V dálce se do nebe zařezával masivní ocelový oblouk nového stadionu ve Wembley, vroubený stavebními jeřáby.

Za stanicí Park Royal a řadami autosalonů a budov s rychlým občerstvením, které lemují dálnici A40, začíná svět obchodních parkovišť, výhodně umístěných vedle hlavního silničního tahu do západního Londýna. Byli právě uprostřed jednoho z těchto parkovišť. Sjeli z A40, minuli autosalon Renaultu a hangár společnosti Parcel Force. Průmyslová cesta byla samý důlek a vlna, jak na ní neustále brzdily a akcelerovaly těžké kamiony.

Joey přesně věděl, kam jede. Zabočil pronajatým autem na náměstí a zastavil před budovou v jeho rohu u zatažených kovových rolet. Rychle vešli dovnitř.

„Není to zrovna útulný domov,“ pronesl Joey, když s Dannym ukládali Ferguse na zaprášenou pohovku.

„Ale svůj účel to splní.“

Fergus souhlasně přikývl a Danny mu zvedl poraněnou nohu na pohovku.

„Řekněte mi ještě jednou a přesně, jak o tomhle víte, Joeyi?“ Joey se posadil na jednu ze zbývajících židlí a vytáhl malý doutník.

„Jak jsem už řekl, tohle místo je oficiální skladiště mého obchodního partnera Sonnyho. Zavedl jsem sem i Elenu, aby se s ním seznámila.“

„Jo, vzpomínám si na něj,“ potvrdila Elena a vybalovala věci, které s Dannym nakoupili, zatímco Joey zkrášloval jejich nové sídlo a Fergus jen ležel a přemáhal bolest z GSW.

„A vůbec se mi nelíbil,“ dodala. Joey si zapálil doutník a vydechl dlouhý oblak kouře.

„No, se starým dobrým Sonnym si nemusíme lámat hlavu. Užívá si už nějaký čas pohostinnosti v nápravném zařízení Jejího Veličenstva.“

Danny vyndal z nepromokavých obalů spací pytle a rozvinul je.

„A jak to, že tu můžeme být my? A kde jste vzal klíče?“ Joey znovu popotáhl z doutníku.

„Zatímco jste nakupovali, zašel jsem za Sonnyho manželkou Joyce.

Je to skvělá žena; před pár lety jsem se seznámil v Nigérii se Sonnym právě přes Joyce.“

Usmál se a slastně foukl na zářící oharek kouřícího doutníku.

„Ano, skvělá žena. Vlastně jednu dobu, to už je ale dávno, když jsme s Joyce spolu –“

„Táto!“ Elena zvedla poplašeně ruce.

„Tohle už spadá do kategorie ‚příliš mnoho informací‘. Jsme v obraze – byli jste zkrátka dobří přátelé, že?“

„Přesně tak – moc dobří přátelé, drahoušku. Ale Joyce se stále pokouší udržet obchod v chodu. Proto souhlasila, že se toho tady mohu ujmout, když jsem tomu věnoval už tolik energie.“

Pohlédl na Ferguse.

„A pak jste se objevil vy.“

Fergus přikývl.

„Jestli se z toho dostaneme, udělám pro vás, co jen půjde.“

„S tím počítám,“ ujistil ho Joey a všichni pozorovali, jak Elena vytahuje z kufříku svůj drahocenný notebook.

„Dokážeš se odtud připojit?“ zajímal se Fergus. Jediný, co potřebuju, je nějaká horká linka.“

Když si všimla jeho nechápavého pohledu, dodala: „Bude jich tady spousta, jen musím najít nějakou, na kterou se zvládnu napojit.“

„Tak dobrá. Stejně si chci tu nohu sešít, dokud mám ještě dost sil, a na to by ses určitě nechtěla dívat.

Běžte s Dannym a zjistěte, jestli nám nedošly od naší přítelkyně z Firmy nějaké další vzkazy. Pokud ano, napište jí přesně to, co jsem vám řekl, a nic jiného.“

Joey odhodil nedopalek doutníku na zem, zašlápl ho a vstal.

„Myslím, že se trochu projedu. Taky mi nedělá dobře pohled na operace.“

A už byl na cestě ke schodišti.

„Zajedu za Joyce – musíme toho spolu spoustu probrat a –“

„Počkejte!“ zarazil ho Fergus.

„Chci, abyste byl nablízku; budeme brzy potřebovat, abyste nás někam zavezl. Jděte obstarat ty věci, o které jsem vás požádal, ale nejdřív přeparkujte auto. Nechte ho mimo náměstí, někde přes ulici, kde na něj dobře uvidíme. A nechte ho tam – nechceme po setmění vzbudit žádnou nežádoucí pozornost.“

„Chceš, aby Joey nakoupil ještě další věci?“ zeptal se Danny.

„Myslel jsem, že jsme už sehnali všechno, cos chtěl.“

„Jde jen o pár doplňků. Na naši ochranu. No tak, dejme se do toho. Eleno, co tvoje škola?“

„Moje škola?“

„Nebudou tě tam postrádat, když se neukážeš?“ Elena jen pokrčila rameny.

„Jsem už v sextě. Nemusím tam pokaždý.“

Fergus přikývl.

„Potřebuju tvůj kufřík od notebooku a, Joeyi, nechte mi tu svůj zapalovač.“

„Můj kufřík?“ Joey se zatvářil stejně zděšeně.

„Můj zapalovač? A o jakou akci vlastně půjde?“ Fergus se usmál.

„Budou se nám hodit až po akci.“

Fergus navlékl dvouliberní rybářský vlasec do malé jehly a položil si ho na zdravou nohu. Shrnul si tepláky až ke kotníkům a nyní pomalu uvolňoval poslední krví nasáklé obvazy z GSW, aby obnažil vstřel a výstřel. Rány nevypadaly dobře: hnisavá ložiska se zvětšila. Jedno z nich se provalilo a do potrhaného, strupy pokrytého masa vytékala hustá tekutina. Fergus vylil na rozchlípené rány poslední skleničku antiseptika a namočil v ní i jehlu s vlascem. Zadržel dech, jak roztok zasáhl obnažené svaly. Příliš mu to nepomůže – rány už jsou příliš infikované –, ale pomyšlení, že to možná alespoň zastaví postupující infekci, mu hned trochu zvedlo náladu.

Fergus podobný typ nouzové operace prováděl už předtím, na bitevním poli; ale nikdy ne sám na sobě. Bude to velice bolestivé, ale neexistuje jiná možnost: pokud se zranění mají vůbec začít hojit, je nutné je sešít. O potlačení infekce se může starat, až se mu podaří sehnat si skutečnou lékařskou pomoc, pokud vůbec. Zhluboka se nadechl, zaťal zuby a zabodl jehlu na kraj rány, kudy vylétla kulka; napjal svaly, aby lépe snesl bolest. Jehla pronikla kůží a probodla sval, až pronikla ven v otevřené ráně.

Bolelo to jako čert, ale bylo to dobré znamení – alespoň tkáň nezačala odumírat a krev stále proudí kolem rány. Fergus levicí stiskl obě strany průstřelu dohromady a držel je smáčknuté, dokud jehla nepronikla na opačné straně kůží ven.

Vydechl a nadechl se a znovu zadržel dech, pak zatáhl za jehlu a pozoroval, jak vlasec prochází oběma polovinami výstřelu a pomalu je stahuje dohromady. Podržel jehlu v pravé ruce vysoko, aby byl vlasec napjatý, a levicí dál stlačoval ránu k sobě. Nejlepším způsobem, jak bojovat s bolestí, bylo pokračovat v práci, a tak přiložil jehlu vedle prvního stehu a vbodl ji znovu do kůže. Postupně tak zašil ránu po výstřelu; žádná čistá ani úhledná práce to nebyla, prostě jen neohrabané stehy, jak bolest stále rostla a rostla. Nemohl si dovolit ztratit vědomí. Slyšel, jak spolu pod schody hovoří Danny a Elena. Soustředil se na jejich hlasy, přinutil se napínat uši, co říkají, a zatím sledoval, jak se mu kůže natahuje jako malá sopka, ze které při každém utáhnutí vlasce vytéká jako láva hnis. Konečně se mu podařilo zašít výstřel. Prozatím to bude držet. Vstřel byl mnohem menší, zastehovat ho bude snadnější. Fergus zaťal zuby a začal znovu. V jejich oblasti měla spousta firem i jednotlivců zřízené horké internetové linky, a jak Elena vysvětlila Fergusovi, potřebuje jen najít takovou, kde není přístup zabezpečen heslem.

Zapnula svou wi-fi síť a objevil se jí seznam jmen.

„Spousta lidí je prostě líná,“ poznamenala, když najížděla na první jméno.

„Buď jim nesejde na tom, kdo využívá jejich horkou linku, a nechají připojit se každého, anebo ji nějak pojmenujou a pak používají jméno i jako heslo, takže kdokoliv se chce připojit, nemusí si pamatovat nic jinýho.“

Ale Elenina sebedůvěra dostala trhliny, když se pokusila neúspěšně připojit na několik prvních adres.

Pokaždé, když napsala heslo shodující se se jménem, přístup jí byl zamítnut.

„Možná jsou zrovna tady nějak opatrnější,“ podotkl Danny a lámal si hlavu, jestli nebudou muset jít pryč a připojit se na horkou linku legálně někde v internetové kavárně.

„Však jednu najdeme,“ chlácholila ho Elena.

„Chce to jen trpělivost.“

Než mohla vyzkoušet další jméno na seznamu, kovová roleta u vchodu se s rachotem zvedla a objevil se Joey s prázdnou pětilitrovou plechovkou od barvy. Zvedl ji do výšky.

„Myslíš, že tohle bude stačit?“

„A na co, táto?“ Joey pokrčil rameny.

„Mě se neptej, drahoušku. Fergus řekl, že potřebuje nějakou plechovku od barvy. Našel jsem venku v kontejneru tuhle a taky nějaké šrouby a matky.“

Zatřásl plechovkou a zarachocení kovu ubezpečilo Dannyho a Elenu, že uvnitř skutečně jsou nějaké kousky kovu.

„Nechám to tady a půjdu ještě pro nějakou lepenku. V jednom z kontejnerů je jí spousta, ale nemám ponětí, kde seženu zásuvku do elektřiny a nějaký kabel; ty taky chce.“

Danny s Elenou si vyměnili pohled. Neměli ponětí, o čem to Joey mluví, ale jeden dílčí problém za něj mohli snadno vyřešit.

„Tati, čeho je tohle místo plný?“ Joey se rozhlédl.

„Ledniček, drahoušku. A mrazáků a myček.“

„A co většině z nich visí vzadu?“ Joey pohlédl na nejbližší ledničku a uviděl ležící elektrickou šňůru se zástrčkou na konci. Usmál se.

„Holčičko, jsi geniální.“

Položil plechovku na zem, vyšel ven a spustil za sebou roletu; Elena se zašklebila na Dannyho a vrátila se zpět k počítači. Další adresou na seznamu byla Pomoc Všem. Elena vepsala název do kolonky pro heslo a náhle byla v síti. Věnovala Dannymu úsměv.

„Musí jít o jednu ze zdejších firem. Skutečně nám moc pomohli.“

Připojila se na svůj e-mail a zpráva, kterou podvědomě očekávali, tam skutečně byla. Neodpovídáš. TO NENÍ DOBRÉ. Kdo jsou… jo kde jsi ty – Odpověz! OKAMŽITĚ!

„Nějak začíná ztrácet nervy,“ poznamenal Danny.

„No dobře.“

Elena otevřela okno pro odpověď a napsala přesně to, co jí poručil Fergus. Vsichni nazivu a v bezpeci. Odhlásila se, právě když znovu vyjela kovová roleta a objevil se Joey s celou sbírkou lepenkových pruhů a čtverců nejrůznějších tvarů a velikostí. Opět za sebou roletu stáhl a zvedl prázdnou plechovku.

„Zdá se, že Fergus chce vyrobit něco do Udělej si sám,“ usmála se Elena.

„To se mi nějak nezdá,“ namítl tiše Danny.

„Pojďme nahoru.“

Jak šli po schodech, udeřil je do nosu pach spáleniny. Elena byla nahoře první, a jak se podívala na pohovku, uviděla, jak Fergus fouká na kouřící roh jejího počítačového kufříku.

„To je můj kufřík!“ vyjekla.

„Jo, promiň, ale budeš to potřebovat pro CTR. A jestli se z toho dostaneme živí, koupím ti nový.“

Fergus do jednoho rohu kufříku vypálil malou dírku. Znovu na ni foukal, a když si byl jistý, že už vychladla, odhodil kufřík na zem. Byl úplně bledý, vysílený a nepochybně měl hrozné bolesti od toho, jak si zašíval GSW. Ale než si bude moci odpočinout, musí ještě zvládnout spoustu věcí.

„Všichni si sedněte a já s vámi projdu plán pro CTR.“

Elena se usadila na jednu z dřevěných židlí a Joey si zabral druhou, věci zachráněné z odpadkových kontejnerů položil na zem.

„Máte všechno?“ zeptal se Fergus.

„Všechno, co jste chtěl.“

Danny se uvelebil na jedno z opěradel sedačky a prohlédl si dědu. V obličeji byl téměř šedý a pod očima mu naskočily velké tmavé kruhy. Jsi v pořádku?“ Fergus jeho otázku odbyl jen pokrčením ramen.

„Takže poslouchejte. Musíte si uvědomit, že tentokrát, až se přiblížíte k Northwoodu, nejde jen o třetí stranu. Jedná se o zabezpečené místo a je zabezpečené skutečně výborně – vlastně nejlépe – a vzhledem k těm bombovým útokům budou mít teď nejvyšší stupeň pohotovosti.

Pokud uvidí cokoliv podezřelého, dokonce i mimo svou oblast, ihned se to vydají prověřit.“

Poslouchali, jak jim Fergus dává instrukce pro CTR. Všechno s nimi probral dvakrát a pak se zeptal, jestli mají nějaké otázky.

„Jo, jednu,“ ozval se Danny.

„To CTR zní dobře, ale jak se mám vlastně dostat do Northwoodu? Jak to mám udělat?“

„Zatím ještě nevím,“ odpověděl Fergus.

„Ale pracuju na tom, a hned jak uvidím, s čím se vrátíš z toho CTR, budu mít jasněji.“

35

Červený znak MoD ukazoval cestu a hlásal prostě: VELITELSTVÍ NORTHWOOD. Joey zajel s pronajatým autem hned za odbočkou k obrubníku. Všichni věděli, jak je důležité od okamžiku zahájení operace nevzbudit zájem žádné třetí strany, takže když Danny vylezl ze zadního sedadla a vysoukal se na chodník, zahlaholil radostně: „Díky za svezení. Nashle.“

Joey s Elenou mu stejně přirozeně a nezávazně odpověděli, Danny zabouchl dveře, a když se vůz rozjel dál po silnici, zamával jim. Měl čerstvě v paměti dědečkovo varování ohledně přísných bezpečnostních opatření kolem Northwoodu, a tak ještě raději jednou překontroloval obsah Elenina počítačového kufříku, který mu visel přes rameno, a pak se vrátil ke křižovatce, aby se vydal na půlmílovou cestu k zahájení svého CTR. Kráčel cestou lemovanou stromy, po jejíchž stranách stály velké, osamocené domy s dlouhými příjezdovými cestami a cedulemi se jmény jako Ořechové zátiší a U výběhů. Jak kráčel cílevědomě kolem nich, uvědomil si, že existuje spousta kdyby, která ještě měli uvážit; od „Co když po průzkumu zkontroluju kameru a zjistím, že na záznamu nic není?“ až po „Co kdyby mě Joey nepřijel vyzvednout?“ No, bude se s tím muset nějak poprat, pokud k něčemu takovému dojde, ale zatím je připravený spíše na scénář typu „Co kdyby mě někdo zastavil a zeptal se, co tu dělám?“

Znovu si prošel připravenou historku. Musí být dost dobrá, aby ukojila zvědavost každého policisty z MoD, a navíc je i pravdivá; prostě se vydal za svou kamarádkou Elenou. Jediný problém by nastal, kdyby ho požádali, ať ukáže, co má v kufříku. Pak by hra skončila. V celé zemi od třetího bombového útoku vládla nervozita. Fergus slyšel v rádiu dost, aby pochopil, že jde o komplikaci, které se nedá vyhnout.

Trval na tom, aby si Danny nebral na sebe bundu ani plášť, jen svetr, takže bude každému hned zcela jasné, že nemá na těle připevněnou nálož, kterou by ukrýval pod nějakým volným svrchníkem. Domy postupně stále řidly, až už se kolem něj rozkládala jen zalesněná krajina, a Danny z popisu věděl, že je téměř u cíle. Otevřel kufřík, zapnul videokameru ukrytou uvnitř, pak znovu kufřík zavřel a pokračoval v chůzi. Došel ke čtyřmetrovému plotu, který se tyčil na protější straně silnice. Za ním ho kopírovala po celém obvodu Northwoodu štěrková cesta.

Brzy nato kolem něj pomalu projel hlídkový vůz MoD se dvěma muži uvnitř. Danny zahlédl samopaly MP5, které oběma visely na hrudi; muž na sedadle spolujezdce si hocha zběžně prohlédl. Ale auto nezastavilo.

Danny se ujistil, že dírka, kterou Fergus propálil do útlého kufříku, směřuje k cíli, takže kamera zachytí vše, co on uvidí. Právě videokamera byla nejdražší položkou, kterou měli s Elenou na seznamu nákupů, ale Fergus jim vysvětlil, že videozáznam je nejdůležitější, protože jim může poskytnout životně důležité informace, které potřebuje k nalezení způsobu, jak dostat Dannyho do Northwoodu.

Uložení v kufříku bylo jednoduchým trikem, ale opravdu účinným, a to díky způsobu, jakým kamera pracovala. Byla bezpečně připevněna páskou do optimální pozice objektivem napevno k otvoru v kufříku: ten byl menší než objektiv, ale protože se objektiv automaticky zaostřuje na obraz ve svém středu a posílá ho do kamery, může i takto dokonale pracovat a přitom být naprosto skrytý.

Znamenalo to, že by se Danny měl vrátit s kompletním, i když trhaným záznamem procházky podél Northwoodu. Brzy se dostal proti hlavní bráně. Za stromy vysazenými tak, aby co nejvíce zakryly celý objekt, Danny zahlédl obrysy budov. Všechny byly blízko u sebe, tvořila je kombinace klasických hnědých cihel, moderního skla a betonu. Jedna byla vyšší než ostatní – měla několik pater – a visely na ní nějaké vlajky.

Hned za branou a těsně za linií plotu se leskl rybníček. Danny se usmál; možná se tím snaží působit na lidi přátelštěji. Ale smích ho přešel, když uviděl strážnici. Před ní stál na hlídce voják RAF, žena oblečená do neprůstřelné vesty a ozbrojená samopalem SA80. Příjezdová cesta byla zatarasena betonovými barikádami, které by zastavily každé vozidlo s náložemi, kdyby se pokusilo proniknout na základnu.

Danny nyní mohl vidět nejvyšší budovu s vlajkami mnohem zřetelněji. A stejně tak i jeho videokamera. Usoudil, že se jedná o centrum Northwoodu. Ale když strážná přistoupila blíž k bráně, náhle si uvědomil, že věnuje všemu na protější straně silnice až příliš mnoho pozornosti.

Danny na sobě ucítil její oči a srdce se mu rozbušilo; odněkud zpoza řady stromů se rozštěkali psi a pak se u brány objevil nějaký psovod RAF a na vodítku měl snad největšího německého ovčáka na světě. Psisko vycenilo zuby, zavrčelo a Danny chtěl v první chvíli vzít nohy na ramena. Ale neudělal to, nicméně rychle přemýšlel. Potlačil nepříjemný pocit z toho, jak ho sledují obě stráže, i ze psa, který se zuřivě snažil osvobodit z vodítka a vysloužit si ostruhy tím, že mu názorně předvede, jak špatný je to nápad, dostat se tak blízko k jeho území.

A tak Danny zariskoval a byl rád, že u toho není jeho děda. Podíval se přes silnici na psa a jeho pána a s úsměvem zahalekal: „Sedni, Tuláku – tady je jen jeden vzornej hoch!“ Pes ze sebe vydal dvě hlasitá, krátká a ostrá zaštěknutí a ještě víc se vzepjal na vodítku. Psovod nic neřekl, ale pronikavě hleděl na Dannyho; stejně tak i strážná stojící vedle něj.

Ale oba se zdáli spokojení s tím, že je jen jedním z drzých mladíků s proříznutou pusou, a jak zamířil pryč, konečně se od něj odvrátili. Danny se cítil spokojený sám se sebou a pokračoval dál po silnici. Ale pak si uvědomil, že jeho malou šarádu s Tulákem natočila kamera, což znamená, že až ty záběry uvidí dědeček, dá mu co proto. Ale pak jen pokrčil rameny, stejně už je pozdě plakat nad rozlitým mlékem. Přiblížil se opět k obydlené oblasti a pět minut na to zahlédl Elenu kráčet mu v ústrety, přesně jak se domluvili.

Joey celé místo objel a vysadil ji tak, aby se tu setkali. Podle plánu měli nyní pokračovat v CTR společně, zatímco Joey provede vlastní recce. Měl je vyzvednout později na parkovišti u supermarketu, odkud původně vyjížděli.

„Ahoj, cizinče, dlouho jme se neviděli,“ zašvitořila usmívající se Elena, když se setkali. Pro každého, kdo je náhodou pozoroval skrz záclony okolních oken, to byl přesvědčivý výkon. Přešli silnici a vraceli se zpět k vojenské základně, ale jen kousek; brzy zahnuli vpravo do ulice vroubené z obou stran domy.

Dostali se tak k zadní části areálu, aby tam dokončili CTR. Danny usoudil, že bude vypadat lépe, když se k němu Elena připojí až po hlavním průzkumu. Kdyby šli spolu celou cestu, mohlo by to vypadat podezřele. Takhle to působilo přirozeněji. Šel přece jen za svou dívkou a teď spolu vyrazili někam jinam. Když se blížili k plotu chránícímu zadní část základny, Elena se do Dannyho zavěsila.

„Takhle to působí líp,“ řekla a trochu se k němu přitiskla. Danny se usmál. Rozhodně neměl námitky. Premiér se nezúčastnil rozpravy v Dolní sněmovně o bezpečnostní situaci v souvislosti s bombovými útoky mladistvých. Vládě předsedal ministr vnitra a ten vysvětlil, že premiér právě jedná s náčelníky tajných služeb.

Projednou strany upustily od vzájemné řevnivosti. Vůdci opozice jasně cítili, že mezi obyvatelstvem panuje příliš mnoho úzkosti, obav a nejistoty a že by bylo od nich nemoudré snažit se z toho vytěžit nějaké politické body. Všechny strany nyní vytvořily jednotnou frontu.

Premiér byl v Parlamentu, sledoval a poslouchal jednání ve sněmovně v malé kanceláři na jednom z monitorů. Ostatní monitory v místnosti ukazovaly mnohem znepokojivější záběry z celé země – rozhořčené davy demonstrující před mešitami a vybíjející si hněv a bezmocnost na těch, které pokládaly za viníky.

Reportér ITN zpovídal jednoho z mužů demonstrujících před mešitou v Regent’s Parku; ptal se ho, proč demonstrují, když dva z atentátníků byli bílí a nepatřili k muslimům.

„To nic neznamená,“ odsekl muž vztekle.

„Byli to přeběhlíci – museli být – všichni víme, že k tomu dochází každou chvíli.

Tohle je muslimská akce, je to jejich styl. Jasně, že to jsou oni.“

Dudley byl v místnosti s premiérem. Když se posléze vůdce národa odvrátil od monitorů a vyčítavě na něj pohlédl, dál se tvářil klidně a vyrovnaně.

„Znepokojivé, pane premiére, to ano, ale ať to zní sebecyničtěji, stále jsme přesvědčeni, že nechat lidi vybít si vztek je pro tuto chvíli správný postup. Veřejnost dospěla k závěru, že za atentáty nesou odpovědnost islámští fundamentalisté, a mnoho našich přátel v médiích nám pomáhá tento mýtus dál udržovat.“

Na jedné obrazovce v přeplněné sněmovně ministr vnitra vyzýval ke klidu; další ukazovala scény z Regent’s Parku před mešitou, kde právě začaly na budovu pršet z davu kameny. Dudley si odkašlal právě tak nahlas, aby si získal zpět premiérovu pozornost.

„Je to zajisté politováníhodná situace, pane, ale rozhodně ne bezvýchodná. Poskytuje nám dost potřebného prostoru k tomu, abychom mohli pátrat po skutečném viníkovi nebo vinících, aniž by si uvědomili, že jsme jim v patách.“

„Jste jim v patách?“ Dudley neutrálně pokrčil rameny.

„Učíme se útok od útoku, pane.“

„Chci být informován okamžitě, jak dosáhnete nějakého pokroku.“

„Ano, pane premiére.“

Na stole spočívala podivná směsice předmětů a součástek, kterou Joey zachránil z kontejneru.

Vedle nich ležela PE a rozbuška, které u sebe Fergus nosil již od útoku na jejich dům ve Španělsku; nyní z nich chtěl vyrobit smrtící a ničivou PAD.

Museli bránit své útočiště ve skladišti. Neměli kam utéct, jediná cesta ven vedla hlavními dveřmi. Pokud by Finchamův tým objevil jejich LUP, jedinou volbou byl boj. Fergus již zvážil všechny možné výhody a přišel jen na dvě.

První byla, že jak na náměstí, tak i do budovy vede jen jeden vchod, díky čemuž se objekt dá přijatelně bránit. Pokud by se útočný tým přiblížil přes náměstí, došlo by na výhodu dvě – na PAD; něco takového rozhodně nebudou čekat. Ale šlo o jednorázovou akci, o zbraň na jedno použití – kdyby měl Fergus na výběr, nikdy by si takovou možnost nezvolil. Noha ho bolela jako čert a ztuhla, že se mohl stěží hýbat. Ale zatímco čekal, až se jeho provizorní tým vrátí z průzkumu, mohl alespoň dělat něco užitečného.

Vzal pětilitrovou plechovku od barvy a postavil ji na zem. Dno improvizované bomby tvořilo tu část zbraně, jež způsobí hlavní škodu. Venku z náměstí Fergus zaslechl bzučení vysokozdvižného vozíku a překřikující se hlasy, když tam zastavil nějaký náklaďák se zásilkou do jednoho ze sousedních skladišť. Odtrhl z jednoho kusu lepenky dlouhý obdélník, pak ho stočil do kornoutu, který zasunul do plechovky. Musel do ní vklouznout tak, aby jeho vrchol směřoval k otvoru plechovky a nálevka co nejtěsněji přiléhala ke dnu.

Zatímco Fergus dokončoval pár menších úprav lepenky, naslouchal hlasům zvenčí. Mezi řidičem a příjemcem zásilky propukla hádka ohledně zboží, které se mělo dodat.

„Tohle je ale pro kočky! Pro kočky! A já jim říkal pro psy. Speciálně jsem žádal o psí žrádlo! Kdybych chtěl kočičí, objednal bych si kočičí. Kočičí bude až příště.“

„Hele, šéfíku, mně je to putna. Kočičí, psí, já prostě jen doručuju náklad, nejím ho!“ Fergus se usmál, sklonil se nad trychtýř a začal ho naplňovat šrouby, matkami a dalšími kousky železa, které našel Joey. Nasypal dovnitř co nejvíc, až po okraj kornoutu, a pak volnou rukou plechovku obrátil a nasadil ji na kornout. Když ji pak opět převrátil dnem dolů, trychtýř se pevně dorazil do plechovky a nevypadl z něj ani kousek kovu.

Jako další krok Fergus opatrně prohnětl v dlaních kusy plastické trhaviny, aby ji zahřál, a pak jí začal obkládat trychtýř v plechovce. Jemně jako kyt ji natlačoval k lepence, takže šrouby a matky držely o to pevněji na svém místě. Zanedlouho už kornout vůbec nebyl vidět a plechovka vypadala jako ze dvou třetin plná jen plastické trhaviny.

Mezitím se venku řidičův den vůbec nevyvíjel slibně a na náladě mu nepřidal ani telefonát. „Jo, chce, abych to odvezl zase zpátky! Já strávil tři zatracený hodiny kroužením po Severním objezdu a on ten náklad nechce. Promluv si s ním – řekni mu, že to psí žrádlo přivezu příště.“

Ten mobilní hovor byl užitečný; jak se Fergus připravoval na nebezpečnou část operace, něco mu připomněl. Elena mu nechala svůj mobil, takže se mu mohli ohlásit, až CTR skončí. Vytáhl mobil z kapsy tepláků a vypnul ho. Kolem něj bylo příliš mnoho elektřiny a spousta mobilů, takže hrát si s rozbuškou představovalo velké riziko. Jak byly obnaženy dráty rozbušky, mohly zachytit z okolí rádiové vlny a zažehnout výbuch. Šlo jen o malé množství třaskaviny v drobné hliníkové trubičce, ale i tak by dokázala Fergusovi těžce poranit obě ruce.

Vytáhl rozbušku z vnitřní kapsy a současně se natáhl po kotouči deseti metrů elektrického kabelu, který Joey odřezal a pospojoval izolační páskou z několika šňůr myček ve skladišti. Jeden konec měl stále připojenou zástrčku, zatímco druhý tři obnažené dráty.

Fergus prověřil, že zástrčka a spoje jsou v pořádku, tím, že na vodič provizorně připojil elektrický šroubovák, který našli ve skladišti mezi nářadím.

Vsunul zástrčku do zásuvky, otočil vypínačem a pak se dotkl obnaženými dráty zástrčky šroubováku; dal pozor, aby dráty držel za izolaci. Červená kontrolka na rukojeti se rozsvítila na znamení, že vodičem prochází elektřina. Když pracoval, vyzkoušel samotný šroubovák již několikrát tím, že se prostě dotkl palcem hlavy nástroje a malíčkem kovového terčíku na vrcholu rukojeti. Kontrolka se pokaždé rozzářila, protože tělo je dost dobrým vodičem elektřiny na to, aby se uzavřel elektrický obvod.

Pak vytáhl šňůru ze zásuvky a vybil kabel tím, že ho uzemnil na obnažené vodovodní trubce táhnoucí se u země podél stěny. Fergus čerpal ze zkušenosti s trhavinami z doby, kdy sloužil v Regimentu. Znal všechny triky – a také veškerá možná rizika včetně skutečnosti, že dráty mohou držet elektrický náboj. A neměl zájem přijít o ruce kvůli tomu, že při zapojování rozbušky udělá nějakou hloupou chybu anebo na něco zapomene.

Pomalu odmotal dva dráty rozbušky, jeden připojil na fázi v kabelu, druhý na nulák a uzemnění nechal volně viset. Vše bylo nyní připraveno; zbývalo jediné – velice opatrně zatlačit rozbušku do PE tak, aby byla uprostřed plechovky přímo nad vrcholem trychtýře. PAD byla připravena. Fergus se s použitím okenních mříží vyhrabal na nohy a pohlédl dolů na náměstí.

Na opačné straně přímo naproti němu parkoval dodávkový náklaďák. Správce skladiště se nyní dohadoval se svým dodavatelem psího žrádla mobilem, zatímco řidič auta a obsluha vysokozdvižného vozíku se opírali o vůz a čekali, až se spor vyjasní. Vjezd na náměstí byl vzhledem k nim vojenským žargonem „na deseti hodinách“ a průjezd na silnici lemovala z obou stran další skladiště. To byla cílová oblast pro jejich PAD; bude zamířena na vjezd, takže zasáhne všechny útočníky, kteří vstoupí na náměstí.

Okna pokrývala vrstva špíny a pomáhala skrýt Ferguse před zvědavými pohledy zvenčí, když zaklínil plechovku mezi mříže a natočil ji tak, aby směřovala na volný prostor asi třicet metrů od nich Jak byla plechovka bezpečně usazena, Fergus ji zakryl nějakými starými špinavými utěrkami, které vypadaly pořádně zteřele, a pak přes půlku okna přetáhl jediný zbývající závěs, takže PAD byla zakrytá z obou stran. Pracoval na principu „sejde z očí, sejde z mysli“. Když nebude vidět, nikdo si s ní nebude lámat hlavu.

Šňůru přivázal uzlem k mříži, takže ji nikdo náhodou nevykopne ani nevypojí. Pak protáhl kabel podél zdi k zásuvce; každý kulhavý krok byl pro něj učiněným peklem. Věděl, že v zásuvce je napětí, právě z ní testoval, jestli je šňůra v pořádku. Ale pro jistotu ji překontroloval ještě jednou připojením elektrického šroubováku. Prověřovat a testovat. Prověřovat a testovat. Fergus si často myslel, že by ta tři slova byla vhodnějším heslem SAS, než oficiální proslulé Kdo se odváží, zvítězí.

Vše bylo připraveno.

Fergus si zastrčil šroubovák do kapsy a nechal kabel se zástrčkou ležet na zemi. V případě útoku ji stačilo jen zasunout do zásuvky. Vyčerpaně se opřel o zeď. Nyní, po dokončení PAD, bylo bezpečné použít Elenin mobil. Zapnul ho a promítl si v duchu, co se přesně stane, pokud PAD odpálí. Šlo o jednoduchý fyzikální mechanismus. Jakmile se do zásuvky zapojí šňůra, proběhne kabelem proud, zažehne rozbušku a ta odpálí PE. Celé to zabere jen milisekundy. Díky tomu, jak je PE vytvarována kolem lepenkového kornoutu, vyvolá takzvaný Munroeův efekt; to znamená, že sedmdesát procent energie uvolněné explozí se napře vpřed, tedy k východu z náměstí. Šrouby a matky v trychtýři vystřelí vpřed.

Pokud kov zasáhne nějaký automobil, proseká karoserii jako papírový sáček. Pravděpodobně se vznítí palivová nádrž a změní auto i všechny v něm v ohnivou kouli.

Ale to dokáže jen sedmdesát procent energie uvolněné explozí.

Zbývajících třicet procent se rozptýlí do všech směrů a jako první zlikviduje okno a čelní zeď. Všichni v místnosti se musí dobře krýt, jinak jim hrozí smrt. A ani pak nemusí přežít drtivou sílu výbuchu. Půjde o obrovskou explozi se skleněnými střepy a s kusy cihel poletujícími pokojem, každý z nich potenciálně smrtící. Nikdo z toho nevyjde bez jediného šrámu, ale Fergus věděl, že jde o přijatelné riziko. Nemohou se bránit jinak, a kdyby Finchamův tým pronikl k nim do budovy, stejně by je všechny pobil. Takhle mají alespoň šanci.

Fergus těžce oddychoval: vynaložené úsilí a pohyb bez cizí pomoci ho naprosto vyčerpaly. Zaslechl, jak náklaďák nastartoval a odjel pryč. Kočičí žrádlo se vydalo na cestu zpět po Severním objezdu. Právě když se chtěl přesunout zpět do relativního komfortu na staré pohovce, ucítil, jak mu v kapse rozvibroval mobil. Vysíleně ho vytáhl z kapsy a přečetl si zprávu:

návrat za 20′

Fergus se usmál, uklidněný, že jsou v bezpečí. Musí s nimi projít instruktáž, co dělat v případě, že bude muset odpálit PAD. Byl zvyklý usnout na povel, kdykoli to šlo. Při bojových operacích znělo heslo: kdykoli je v bitvě nějaká přestávka, ihned zalehni, protože nikdy nevíš, kdy se ti naskytne další příležitost. Měl dvacet minut, a tak zavřel oči.

36

Rolety ostatních skladišť už byly stažené a zajištěné a odjela i poslední auta. Vládlo již šero a Fergus chtěl za každou cenu nechat světla v budově zhasnutá. Jakž takž viděli díky slabé záři z bezpečnostních kontrolek a zvenku pronikalo světlo z průmyslové zóny.

Ostatní tiše poslouchali, když jim Fergus zevrubně vysvětloval, co musí udělat v případě, že odpálí PAD. Joeyho tvář celou dobu nabývala stále poděšenějšího výrazu a třeštil oči čím dál víc. Než Fergus začal, vynesli Joey s Dannym nahoru po schodech tři vysoké mrazicí boxy a starý těžký sporák. PAD byla připevněna do okna v levém koutě místnosti, takže jim staré kuchyňské spotřebiče musely poskytnout ochranu ze dvou stran.

Sporák s jednou ledničkou umístili mezi PAD a zásuvku, kterou použijí k odpálení improvizované zbraně. Na druhou ohroženou stranu postavili zbývající dvě ledničky a přesunuli sem i starou pohovku; společně jim mohly poskytnout určitou ochranu, pokud dojde k výbuchu. Alespoň tak zněla teorie, ale Fergus věděl, že stejně jako pečlivé naplánování budou potřebovat i notnou dávku štěstí.

„A nezapomeňte,“ dodal, když končil s poučením. „Ať odpálí PAD kdokoli z vás, musí se nejdřív rychle rozhlédnout, jestli se všichni už schovali, pak sklonit hlavu a otevřít ústa, zastrčit šňůru do zásuvky a doufat ve štěstí.“

Joey měl otevřenou pusu už teď. Vypadal jako zlatá rybka zamrzlá v ledu.

„Otevřít ústa?“ podařilo se mu vypravit ze sebe.

„Při tak velké explozi a v takové blízkosti vám tlaková vlna může zlomit čelist, když máte zaťaté zuby. Raději mějte otevřená ústa a povolenou čelist.“

Joey znovu otevřel pusu. Nervózně střelil pohledem po ukryté PAD a pak se opatrně vydal přes pokoj a držel se co nejdál od připravené nálože. Byl čas pohnout se – a Fergus věděl, že udržovat ostatní zaměstnané je nejlepší způsob, jak zahnat vládnoucí nervozitu.

„Tak a teď si projdeme záznam toho CTR.“

Shromáždili se kolem kamery, aby se podívali na to, co Danny natočil v Northwoodu. Okraje obrazovky byly trochu rozostřené a obraz rozkmitaný, ale cíl byl jasně vidět a Fergus vypadal potěšené.

„Už jsem viděl horší záběry.“

Danny se usmál.

Slyšet tohle od dědečka byla velká pochvala. Zvuk téměř stáhl – stejně šlo hlavně o šustění kývajícího se kufříku a o motory vozidel projíždějících kolem. Fergus zastavil záznam v místě, kde se objevil plot kolem základny.

„Vidíte ty značky na plotu? Jsou to výstrahy, že po té štěrkové cestě podél plotu procházejí hlídky se psy – vidíte ji mezi plotem a linií stromů.“

Danny věděl o psech všechno; v mysli se vrátil k setkání s Tulákem. Fergus znovu rozběhl záznam a průběžně komentoval, co vidí.

„Tohle je čtyřmetrový plot a nemá nahoře ostnatý drát. Je tam něco mnohem horšího: žiletkový drát. A když se podíváte za plot, uvidíte bezpečnostní kamery pokrývající celou délku cesty a vrchní hranu oplocení. Jakmile by se někdo pokusil dostat přes ně, hned by tam byly stráže a ještě před nimi psi.“

Záznam ukázal projíždějící hlídkový vůz a dva policisty uvnitř s MP5. Fergus se zarazil.

„Tak jestli tě tihle načapou, jak lezeš přes plot, Danny, rovnou tě zastřelí.“

Nad stromy se objevily vlajky, budovy zůstaly zatím zakryty.

„Tyhle vlajky, Danny, jsou na budově, do které se budeš muset dostat. To je ona.“

Danny měl dobrý odhad – správně určil nejdůležitější objekt. Upřeně hleděl na obrazovku, jak se roztřesený obraz pohyboval dál.

„Brzy budeme mít lepší výhled.“

V záběru se objevil rybník a strážní budka, pak strážná a psovod se svým přítelem Tulákem.

Dannyho halekání na psa bylo jasně slyšet a hoch zatajil dech, když čekal na dědovu reakci.

„Prostě jsi to nemohl vydržet, co? Vždycky musíš něco říct.“

„Převzal jsem iniciativu,“ vpadl rychle Danny.

„Kdybych jen sklopil hlavu a pospíchal pryč, mohli by mě začít podezřívat.“

Fergus to nechal být; měli toho příliš mnoho na starosti, než aby teď bazíroval na jedné chybě. A kromě toho nechtěl Dannyho kárat za to, že projevil vlastní iniciativu, i když nebyla na místě. Získali lepší výhled na hlavní budovu, a jak záznam pokračoval, Fergus označil několik míst, kde by se dalo proniknout přes plot.

Jedno v rohu plotu, kde byly vedle sebe do úhlu připevněny dvě bezpečnostní kamery a měly mezi sebou mezeru necelého půl metru.

„Tady mají kamery slepé místo – mohl bys toho využít. Nejlepší způsob je přehodit přes žiletkový drát složenou deku a překulit se přes ni. Potíž je, že zabere věčnost, než se pak z drátů vymotá. Musel bys ji tam nechat, a to by mohlo prozradit, že jsi uvnitř.“

Záznam náhle skončil a pak ihned pokračoval poté, co se k Dannymu připojila Elena, a začala druhá část CTR, průzkum zadní části komplexu.

„Tady,“ ukázal Fergus na titěrné obrazovce. „Tyhle budovy jsou manželské ubytovny a brána před nimi, to je tvoje cesta ven, Danny. Je tam jednoduchá trubková rukojeť, která se dá použít jen zevnitř. Prostě ji popadneš a otočíš jí. Nikdy se nestarají o lidi vycházející ven; zastavují a kontrolují je, až když se vracejí dovnitř.“

Když záznam skončil, Joey vytáhl jeden ze svých doutníčků a zapálil si. Pokojem zakroužil modrý dým.

„Mně se to zdá moc riskantní – možná i neproveditelné.“

„Ne, není to neproveditelné,“ namítl Fergus, „ale nemám z toho žádnou radost. Potřebujeme čas na podrobnější recce základny a na prověření míst vytipovaných pro přelezení. Zrovna teď existuje příliš mnoho věcí, které by se mohly zvrtnout.“

Danny dostal strach, aby dědu nenapadlo operaci odložit.

„Ale nemůžeme marnit čas. Musíme to udělat dnes v noci. Podívej se, v jakým jsi stavu – měl bys ležet v nemocnici.“

Měl pochopitelně pravdu, ale Fergus nemyslel na sebe.

„Čas věnovaný na recce není promarněný.“

„To jsem slyšel už stokrát,“ odsekl Danny. „Ale všechny tyhle tvoje průpovídky ze SAS teď nic neznamenají. Musíme to provést dnes v noci. Vím, jak je to zranění zlý – viděl jsem ho.“

Rozhostilo se překvapené ticho.

Fergus si poprvé od chvíle, kdy se setkal s vnukem, uvědomil, že již nemá výhradní a naprostou kontrolu nad během událostí. Povzdechl si.

„Ale překonání toho plotu je jen první krok. A co druhá fáze? Ta je úplně naslepo.“ Pohlédl na Joeyho. „Anebo není?“

Joey naposledy potáhl z doutníku, odhodil ho na podlahu a zašlápl. Na zemi se utěšeně rozrůstala hotová kolekce vajglů.

„Všichni se uklidněte – jinak si zbytečně přivodíte migrénu. Tu průkazku vám seženu.“

Zatímco Danny a Elena prováděli CTR v Northwoodu, Joey soustředil své recce na hospůdku, ale při tom se řídil Fergusovými instrukcemi. Vyfoukl poslední zbytky kouře z plic a přikývl.

„Měl jste pravdu. Vysedávají tam strážní ze základny, jsou od RAF. Dnes večer by měli být obzvlášť bujní a přesně to potřebuju: plnou hospodu lidí, co se skvěle baví.“

Fáze dvě předpokládala zmocnit se na pár minut nějaké bezpečnostní průkazky do Northwoodu, aby se dala pořídit její kopie. Pokud by se Danny dostal přes plot, neexistoval způsob, jak by mohl jen tak vejít do střeženého objektu anebo se třeba jen pokusit tajně tam vniknout. Bude potřebovat bezpečnostní kartu k hlavním dveřím a nejspíš také k dalším, pokud uvnitř na nějaké narazí.

A Fergus vymyslel, jak by mohli takovou průkazku získat. Když Elena vybírala videokameru, koupila i čtečku karet. A naučila se, jak ji používat, když ji připojí k počítači přes USB port. Šedá plastová krabička byla asi 10 cm dlouhá, měla drážku pro protažení karty a přečtení magnetického proužku na zadní straně. Čtečky byly levné a někdy je zneužívali vykutálení číšníci v restauracích; zkopírovali v nich karty nic netušících zákazníků a pak je prodali podvodníkům, kteří ze záznamů pořídili jejich duplikáty.

Vše, co Elena musela udělat, bylo protáhnout bezpečnostní kartu čtečkou, a veškeré údaje se jí objeví na monitoru počítače. Pak je zkopíruje na magnetický pásek na zadní straně své bankovní karty. Fergus původně zamýšlel zajít do hospůdky u stanice podzemní dráhy Northwood Hills, kde se scházeli po službě vojáci RAF ze základny. Chtěl se dát s několika z nich do hovoru a nenápadně sebrat jednu z jejich karet, pak ji předat Eleně, která by ji zkopírovala. Bylo to riskantní a nebezpečné, ale ne víc než jakákoli další fáze jejich narychlo sestaveného plánu.

Jenže Fergus si uvědomoval, že v současném stavu prostě nedokáže nedbale přijít do hospody, vestoje se tam nenucené bavit s vojáky a čekat na pravou chvíli. Bylo to stejně nemyslitelné jako mise na Měsíc, a tak neměl na výběr, než znovu požádat o pomoc Joeyho. Nelíbilo se mu to, ale neexistovala jiná možnost, a hned se cítil trochu lépe, když se Joey rozesmál a ujistil ho, že to nebude poprvé, kdy někomu vybere kapsy. Měl v tom slušnou praxi. Nyní, když si Fergus prohlédl záznam z kamery a viděl na vlastní oči nebezpečí číhající na jeho vnuka, celý plán přehodnotil.

Nicméně konečné rozhodnutí o tom, jestli se do celé operace pustí, bylo stále na něm. Všechno naprosto odporovalo zásadám, kterými se řídil od svých prvních dnů u Regimentu: známým sedmi P – předběžným plánováním a přípravou předejdu pitomě podělanému provedení. Pitomě podělanému? Tenhle plán je ještě horší! Je zatraceně bláznivý. Ale žádný lepší nemají, a čím víc ho sužovala sžíravá a neustálá bolest v noze, až se mu chtělo řvát a řvát, tím spíš musel připustit, že má Danny pravdu. Nevydržel by dost dlouho, aby stačil přijít s nějakým plánem B.

Teď, anebo nikdy.

Fergus pomalu přikývl a pak tiše promluvil.

„Dobrá, spustíme to dnes večer.“ Pohlédl na Dannyho. „Pokud Joey získá tu průkazku.“

Joey vstal, přešel k oknu a vyhlédl skrz mříže ven.

„Jo, seženu vám ji. Už mám dost toho, trčet tady jako ve vězení. A potřebuju strávit hezké chvíle s krásnou Joyce.“

37

Rozpršelo se. Šlo sice jen o slabé mrholení, ale stačilo to, aby Dannymu poklesla nálada na bod mrazu. Opíral se o zadní stěnu restaurace a čekal, až Joey dokončí první část operace. Danny byl nešťastný. Mohl se plně spolehnout na dědečka a Elenu. Každému z nich by svěřil i svůj život. Ale Joeyovi?

Nevypočitatelnému a nespolehlivému Joeyovi? I pouhá myšlenka na něco takového ho děsila. Podivné bylo, že od chvíle, kdy odjeli z průmyslového skladiště a nechali Ferguse samotného čekat a dělat si starosti, se zdálo, že Joey nalezl novou sebedůvěru a půdu pod nohama. Možná proto, že konečně dělal něco důvěrně známého, čím si byl jistý. Anebo se možná jen těšil na to, až bude jeho práce hotova a opět naváže vztah s Joyce.

Joeyho největší schopností bylo umění seznamovat se a vycházet s lidmi. Dokázal se spřátelit naprosto s každým a s penězi, kterými ho zásobila Elena, byl rozhodnutý si dnes večer udělat několik velmi dobrých přátel. Tedy pokud patří k RAF. Zaparkoval a řekl Dannymu a Eleně, že to může chvilku trvat, ať zatím Danny počká u matového okénka v zadní stěně restaurace. Joey při dřívějším průzkumu zjistil, že vede z pánských toalet a dá se otevřít. Chtěl stopit bezpečnostní kartu a pak ji tam tudy podat Dannymu.

Elena číhala v autě na konci parkoviště s nažhaveným notebookem, připravená kartu zkopírovat a vyrobit její duplikát. Všechno záviselo na Joeyovi, a jak Danny postával v mrholení, vrátil se v myšlenkách k dalšímu zjevně nespolehlivému člověku, na kterém kdysi také závisel jeho život – k Eddiemu Moyesovi.

Dannymu se o Eddiem už nějakou dobu nezdálo a dokonce na něj ani nemyslel – stalo se toho teď příliš mnoho –, ale jak mu kapky stékaly po kšiltu baseballové čepice, noční můra ze snu se vrátila.

Eddie utíká před mužem s pistolí a Danny běží k němu, pokouší se ho zachránit, ale ví, že je to beznadějné. Blíží se k němu stále víc a pistole v mužově ruce se pomalu pozvedá. Slyší Eddieho křičet, vždy stejná slova: „Danny, pomoz mi! Prosím tě, pomoz mi!“ Znovu slyší ta slova.

„Danny, pomoz mi! Prosím tě, pomoz mi!“ A pak se náhle slova změnila. Tohle bylo něco nového, podivného, matoucího; dokonce i ten hlas zněl jinak. Stále byl naléhavý, ale ne zoufalý, a nešlo o křik, ale spíše o ostrý šepot.

„Hej, no tak, Danny, pomoz mi.

Danny!“ Danny zatřásl hlavou, aby se probral z matoucího snu.

„Danny, tak co je s tebou?“ Teprve tehdy si všiml ruky vyčnívající z okénka nad jeho hlavou.

Za ní na něj pošilhávala Joeyho tvář.

„No tak, vezmi si tu kartu. Nemáme na to celou noc.“

Dannyho noční můry a myšlenky na Eddieho Moyese byly rázem pryč.

Natáhl se a popadl bezpečnostní kartu.

„Všechno v pořádku?“

„Jasně, bez problému. Ale nemůžu tu trčet moc dlouho – přátelé v baru se nemůžou dočkat, až uslyší další fascinující historku z mého života.“

Danny se rozeběhl přes parkoviště k vozu. Skočil dovnitř a podal kartu Eleně. Ta ji protáhla čtečkou a na obrazovce notebooku se ihned objevila data.

87492820187633537840NH92826 2980

Elena podala Dannymu pero a ukázala na obrazovku.

„Poslední čtyři čísla – to je PIN. Budeš ho potřebovat, tak si to napiš.“

Když si Danny opsal čtyřčíslí na ruku, Elena překopírovala kód do počítače a připravila se ke zkopírování na svou bankovní kartu. Potřebovala si originál ještě chvíli nechat pro případ, že by se kopírování nezdařilo a musela ho zopakovat. Danny byl netrpělivý, aby už kartu donesl zpět Joeyovi, než její majitel zjistí, že mu ji vzal.

„No tak, Eleno, nemáme na to celou noc.“

Elena neodpověděla a ani nevzhlédla od obrazovky. Chladnokrevně a pečlivě pokračovala v práci a soustředila se, aby se jí vše povedlo hned napoprvé. Jak stiskne tlačítko kopírovat, její karta už bude navždy k nepotřebě, protože se její záznam vymaže. Proto cestou do restaurace vybrala z účtu maximum povolené na den. Karta byla připravena. Elena stiskla aktivační tlačítko a protáhla čtečkou svou bankovní kartu. Dvakrát. Jednou, aby z ní vymazala záznam, a podruhé, aby do ní zkopírovala záznam nový. Usmála se.

„Hotovo. A teď běž. Tak utíkej!“ Danny vyskočil z auta a utíkal zpět k okénku, kde čekal Joey. Vytrhl Dannymu kartu z ruky. „Hotovo?“

„Jo, počkáme v autě. Přijďte co nejdřív.“

„Jasně. Ale musím počkat na pravou chvíli, abych vrátil kartu, kam patří. A navíc příští rundu platím já.“

Marcie Deverauxová prožila vysoce náročný den, ale večer se vybarvil trochu lépe. Nelíbila se jí Elenina strohá a drzá odpověď na její e-mail a se stále nervóznějším Finchamem si jasně uvědomovala, že čas, který jí poskytuje Dudley na dokončení mise, se rychle krátí. Když kráčela ke svému mimořádně drahému klubu na pozdní večeři, byla v prachmizerné náladě. Její mobil se diskrétně rozezněl a ona přijala hovor jen štěkavě úsečným „Jo?“, připomínkou Finchamových telefonních způsobů.

Kudrnáč seděl před obrazovkou v konspiračním krytu v Pimlico, a pokud zaznamenal nedůtklivý a agresivní tón Deverauxové, nenechal se jím v nejmenším rozhodit. Měl pro ni totiž spásnou novinu.

„Našli jsme ty peníze! Víme, kdo je jeho makléř! Fincham mu znovu zavolal, aby si vybral všechno, co jen může.

A pojede si pro ně, ranní let v osm třicet do Moskvy. Zachytili jsme všechno: rozhovor, makléřovo číslo, částku. To znamená, že můžete získat peníze zpět, a počítám, že si zasloužím zapsat na seznam těch, co dostanou vánoční prémie.“

Kudrnáč měl všechny důvody cítit se na svůj výkon hrdý. Po Finchamově prvním telefonátu tajemnému makléři naprogramoval čísla, která používal pro vlastní přístup do počítačového systému satelitu ECHELON, který patří Firmě. Což znamenalo, že během vteřin, kdy Fincham zadával znovu svůj bezpečnostní kód, jej systém rozpoznal a určil zdroj a Kudrnáče s Čepičkou napojil na hovor s Moskvou.

„Vedl jste si skvěle,“ prohlásila Deverauxová.

„Postarám se, aby se všechno dostalo do vašeho záznamu.“

„Jo, myslel si, že je v bezpečí, když použije nový mobil na kredit, ale já ho dostal. A to není všechno – Fincham taky zavolal do Northwoodu a řekl jim, že potřebuje prověřit nějaké soubory. Možná se chce přesvědčit, jestli není na servetu něco, co by ho pomohlo vystopovat, až ráno vezme roha.“

„A co dělá teď?“

„Prochází dokumenty a všechno ničí.“

„To ho nezachrání. Dejte mi vědět, až se bude chystat zmizet.“

Deverauxová ukončila hovor a překlikla na svůj e-mail; když jí klubový majordomus otevřel široké skleněné dveře a ona proklouzla dovnitř, znovu si přečetla Elenin starý vzkaz. Vsichni nazivu a v bezpeci. Deverauxová se usmála. Nyní byl konec celé operace téměř na dosah ruky, tak blízko, že se neubránila úsměvu. Celou dobu pokládala Ferguse Wattse za klíč ke zničení Finchama a navrácení peněz. A nemýlila se.

Fincham v panice, aby se vyhnul odhalení, udělal osudnou chybu. Nyní již nebude problém získat peníze. Zavolá Dudleymu a řekne mu, ať vyšle tým do Moskvy, aby tomu makléři vyložil jeho horoskop a vyděsil ho natolik, aby jim vydal peníze. I s úroky. A pak ho pochopitelně potká nějaká nehoda. Finchama mohou sebrat kdykoli, než dorazí na letiště, a Watts, Danny a Elena budou ze všeho venku. Deverauxová pošle Eleně e-mail, že Watts má opět čistý štít, protože Fincham přelstil sám sebe.

Jediné, co ještě ten trojlístek musí udělat, je přihlásit se na policii a po krátkém výslechu je propustí a mohou se vrátit k normálnímu životu. Přesně jak jim slíbila. Deverauxová měla čas na zadržení Finchama do 8:30. Nechá ho odjet do Northwoodu. Věděla přesně, co má v plánu, ale nemohlo mu to vyjít.

Nedostane se do oddílu PŘÍSNĚ TAJNÉ, kde jsou uloženy informace o jeho skutečné činnosti. Jedině ředitelé obou zpravodajských služeb a premiér znají přístupové kódy. Každý z nich má svůj vlastní; nikdo nemá všechny tři.

Deverauxová vešla do tlumeně osvětlené klubové restaurace a vymačkala Dudleyho číslo. Těšila se na večeři. Málem už udeřila zavírací hodina a Danny s Elenou stále ještě čekali, až se Joey vynoří z hospody. Danny zoufale toužil začít svou misi, ale k tomu potřeboval, aby ho Joey odvezl k základně a Elenu zpět do skladiště k internetu.

Poté, co opět zhlédli záznam z kamery, Fergus vytipoval dvě místa, která se zdála nejpříhodnější k přelezení plotu. Danny měl na kolenou starou deku, kterou pak přehodí přes žiletkový drát. Jak bude za plotem – pokud se za něj dostane – čekají ho bezpečnostní kamery, stráže a psi, se kterými si bude muset poradit, než se vůbec dostane k počítači a k hledané informaci. V kapse měl CD se scriptem, který Elena nahrála od Černé hvězdy; musí ho vložit do northwoodského počítače, zatímco se Elena spojí s tajemným surfařem po hlubinném webu, aby mohli provést kombinovaný úder na hlavní server. Ale nic z toho se neodehraje, dokud Joey nevyjde z hospody.

„Říkala jsem ti, že nás nakonec nechá na holičkách,“ neodpustila si Elena, když si všimla Dannyho stále narůstajícího vzteku. „Vždycky to tak dělá. Já tě varovala.“

„Možná ho chytili, když vracel kartu do kapsy toho maníka.“

„Kdepak. Kdyby ho odhalili, už bysme teď slyšeli policejní sirény, anebo by ho vyhodili. Prostě tam spokojeně sedí, opíjí se, anebo flirtuje s nějakou ženskou.“

Mrholení ustalo a stejně tak i konverzace Dannyho a Eleny.

Oba se už nemohli dočkat, až se dají do práce, ale současně se i báli, co jim dlouhá noc může přinést. A nečinné sezení, čekání a spekulování to jen zhoršovaly. Od předních dveří narušil ticho noci hlahol loučení a smíchu a pak se objevil Joey, nonšalantním krokem obešel roh budovy a zamířil k nim. Danny a Elena vystoupili z auta, aby ho přivítali, a spatřili, že se usmívá od ucha k uchu.

„Cos tam, k čertu, tak dlouho dělal?“ vztekala se Elena.

„Navazoval styky, drahoušku,“ odpověděl rozzářený Joey. „V tom jsem jednička.“

„Táhne z tebe alkohol!“

„Ano, jistě. Udělal jsem si tam spoustu přátel.“

„Věděla jsem, že jsme se na tebe neměli spoléhat!“ Joey vytáhl z kapsy nějaký stříbrný klíček a podržel ho před Elenou.

„Spoléhat na mě? Ovšemže se na mě můžete spolehnout, drahoušku. Vidíte támhle ten kamion?“ Elena s Dannym sledovali směr Joeyho pohledu a spatřili stříbrný náklaďák Warrior, který měl místo plachty hliníkovou skříň na míru, přizpůsobenou nákladu, který převáží.

„Co je s ním?“

„Tak tohle vozidlo patří mému novému příteli Richiemu. A za chvilku se bude vracet na základnu, protože patří mezi noční řidiče.“

Obrátil se k Dannymu.

„Nechceš se projet? Počítám, že je to mnohem lepší, než přelézat nějaký drátěný plot. Mohl by sis ublížit.“

Pospíšili si k warrioru a Joey rychle odemkl úložný prostor.

„Kde jste k tomu klíči přišel?“ zajímal se Danny.

Joey pokrčil rameny.

„Prostě jsem ho sundal z jeho svazku klíčů. Jen klid, má jich tam ještě spoustu a stejně si nedokážu představit, proč by dnes v noci lezl dozadu. Jsou s ním tři přátelé a všichni pojedou v kabině. Budeš mít kontejner jen pro sebe.“

Elena se zatvářila provinile.

„Promiň, táto.“

„To nic, holčičko. Stejně se mi nelíbilo, že by Danny měl přelézat plot, a když začal Richie pět chvály na svého zázračného warriora, přišlo mi to jako řešení.“

Zvedl poklopové dveře a pohlédl na Dannyho.

„Váš vůz čeká, sire.“ Ukázal na malý kovový kroužek na zámku. „A tohle slouží k tomu, aby se člověk zavřený omylem uvnitř dostal bez potíží ven. Prostě za něj jen zatáhneš a poklop se otevře. Ale raději si pospěš – když jsem vycházel ven, už dopíjeli.“

Danny byl připravený vklouznout dovnitř, když ho Elena najednou popadla za ruku. Jak se k ní otočil, rychle ho políbila na tvář.

„Dej si pozor. Prosím tě.“

Pár minut na to už warrior naložený čtyřmi hlasitě rozprávějícími a smějícími se vojáky RAF a jedním tichým výrostkem ukrytým v nákladním prostoru vyjížděl z parkoviště. Joey a Elena seděli skrčeni na předních sedadlech pronajatého auta a sledovali, jak náklaďák rychle mizí po silnici. Joey se obrátil k Eleně.

„Ale mně jsi říkala, že jste jen kamarádi…“

38

V kontejneru warrioru byla zima. A vlhko. A nepohodlně. Ale Danny se utěšoval tím, že jde jen o krátkou jízdu. Jak se vůz kolébal po asfaltu, vytáhl z kapsy mobil.

Fergus měl stále u sebe Elenin telefon a byla řada na Dannym, aby dal dědovi vědět o změně plánu. Fergus vždy trval na tom, aby mu urychleně hlásili každý nový krok. Dannyho nejdřív napadlo poslat mu textovou zprávu, ale jízda v nákladovém prostoru byla tak kostrbatá, že prostě nedokázal stisknout správná tlačítka. Proto vymačkal číslo a Fergus se ihned ozval.

„Jo.“

„Změna plánu. Přišli jsme na nový způsob, jak se TAM dostanu. Je mnohem snazší. Až se vrátí ostatní, vysvětlí ti to.“

Zavěsil. Předal dědovi veškeré informace, které v této fázi potřeboval. Dodržel všechny jeho pokyny včetně označení TO, což byl krycí název, který vybrali pro Northwood. A nejen pro něj. Těsně předtím, než Danny, Elena a Joey opustili skladiště, zeptal se jich Fergus.

„Tak kam má Danny dnes večer namířeno?“ Všichni tři na něj zůstali chvíli zmateně hledět, než Elena odpověděla: „To je snad jasný, ne? Jede do Northwoodu.“

„Přesně tak,“ zareagoval Fergus. „Ale nechceme to rozhodně nikomu prozradit. Takže když o tom budeme mluvit, už žádný Northwood, ale TO. Jde o tvárný výraz.“

„Cože?“ nechápal Joey.

„Může se týkat čehokoli. Takže pokud Danny získá informaci, kterou chceme, co získá?“ Joey se zatvářil ještě zmateněji než obvykle, ale Elena se usmála.

„Jasně, už chápu. Získá TO.“

Fergus přikývl.

„Dobře.“

Joey si jen povzdychl a vydal se ke schodům.

„Tak co, je vám to jasné, Joeyi?“ zavolal za ním Fergus.

„Jo, chápu TO,“ odpověděl Joey, aniž by se ohlédl. V klubové restauraci byl jen jeden další host: starší, vojenský týpek, který seděl a oběma rukama svíral sklenici brandy. Když si Deverauxová vychutnávala zákusek, nemohla si nevyslechnout rozhovor číšníka a tohoto živého inventáře klubu nad účtem.

„Jste se vším spokojen, plukovníku?“

„Jako vždy, Simoně. Dnes tu byl klid.“

Číšník pokrčil rameny.

„To jenom díky těm atentátům, plukovníku.“

Plukovník znechuceně zamručel.

„Taková nehoráznost. Mě nezastraší. Když to nedokázal ani Hitler a ta jeho sebranka, ať mě vezme čert, jestli to dokáže tlupa nějakých zbabělých teroristů!“

Deverauxová se znovu pustila do jídla. Zákusek mívala zcela výjimečně. Byla přirozeně štíhlá a atletická, ve vrcholné fyzické i psychické formě, a nehodlala na tom nic měnit. Těžká jídla mohla vést i k těžké mysli, a její mysl musí být vždy jako břitva. Ale tento večer oslavovala blížící se konec dlouhé a obtížné mise, takže kousek speciality šéfkuchaře, belgický čokoládový pudink, jí neuškodí. Stejně šlo o malou porci – jen pět soust – a jak odložila dezertní vidličku vedle talíře, plukovníkův hněv jí připomněl, že k životu, který vede, patří i to, že se vždy najde nějaká nová mise. Další bitva, kterou je třeba vyhrát.

Její mobil, jenž ležel na bělostném ubrusu, náhle začal vibrovat; ihned ho s ohledem na svého spolustolovníka přepnula do tichého modu, ale i tak plukovník vzhlédl od svého brandy a uštědřil jí nesouhlasný pohled. Otřela si rty hedvábným ubrouskem, stiskla příjem a tiše promluvila: „Ano?“

„Chtěla jste vědět, až se Fincham pohne. Právě odešel z bytu a nesl nějakou malou aktovku. Počítám, že jeho příští zastávkou bude Northwood.“

„Díky.“

Ukončila hovor. Plukovník na ni upřeně hleděl; nepochybně patřil k těm, kteří by nejraději všechny, kdo nosí „tyhle moderní telefonní vymoženosti“, hezky vykázali z klubu. Deverauxová mu věnovala smířlivý úsměv, právě když k jejímu stolu dorazil číšník.

„Kávu, madam?“

„Ne, Simoně, děkuji.

Učet, prosím.“

Číšník přikývl a bezhlučně odplul. Deverauxová pohlédla před sebe na poslední kousek čokoládového pudinku, který lákavě trůnil na talířku, a rozhodla se ho nechat. Měla ještě spoustu práce; její mysl se okamžitě přepnula do polohy Pohotovost.

39

Warrior zaparkoval uvnitř Northwoodu, poblíž obytného bloku. Řidič a jeho tři kumpáni odešli od auta před patnácti minutami, ale Danny čekal v naprosté tmě prostoru pro náklad, přesně jak by to udělal i Fergus. Prošel si v mysli dědovy instrukce, jak se dostat do budovy a dosáhnout cílového místa, prvního podzemního patra. V tuto hodinu tam nikdo nebude, ne jako ve dvou patrech pod ním, kde byl personál permanentně – odtamtud se řídily vojenské a utajené operace v celém světě.

Danny s otevřenou pusou zadržoval dech. Používal metody, které se za posledních šest měsíců naučil od dědy, a pokoušel se potlačit v těsném prostoru všechny zvuky, aby lépe slyšel, co se ozývá venku okolo vozidla. Neslyšel nic: žádné kroky ani nezřetelný hovor, dokonce ani kýchnutí nebo vzdálené zakašlání. Pomalu vydechl a pak zatáhl za kovový kroužek na zadních dveřích. Otevřely se a on nadzvedl poklop o pár centimetrů a rozhlédl se po zaparkovaných autech. Byla vlhká od nedávného deště a leskla se v záři venkovního osvětlení. Všude bylo ticho a klid. Nejvyšší čas vyrazit.

Danny zdvihl poklop úplně, rychle vyskočil a pak ho za sebou zase zavřel.

Pamatoval si na dědova slova: „Musíš uvěřit, že patříš k personálu. Jak budeš uvnitř, pohybuj se, jako bys tam patřil, protože třetí strana si bude přirozeně myslet, že to tak je. Strážní mají rozkazy držet lidi za hranicí základny, takže čím hlouběji budeš za nepřátelskou linií, tím jednodušší pro tebe bude se tam pohybovat.“

Stejně jako lidé od RAF tu vždy byli také civilní zaměstnanci oblečení v běžných šatech. Danny je nepochybně mnohem mladší než většina z nich, ale když se bude po táboře pohybovat sebejistě, namísto aby se krčil ve tmě, mohli by ho pokládat za našince. Alespoň tomu musí věřit.

Hlavní budova se nacházela asi sto metrů daleko. V noci připomínala maják; zdálo se, že v ní jsou rozsvícena všechna světla. Ale to neznamenalo, že je plná lidí, světla svítila jako bezpečnostní opatření. Betonová cesta vedla skrz pečlivě sestřižený trávník přímo do budovy. Danny se po ní rychle a suverénně vydal; se skloněnou hlavou a rukama vraženýma do kapes bundy.

V jedné svíral Eleninu bankovní kartu, v druhé CD. Jak se blížil, zjistil, že ho částečně osvětlily reflektory auta odněkud zprava. Střelil tam pohledem a spatřil, že u hlavní brány stojí nějaký vůz. Slyšel běžící motor a viděl řidiče, jak rozhodně kráčí ke strážní budce. Vchod do hlavní budovy byl přímo před ním. Přesně takový, jak mu jej popsal Fergus: dveře z tmavého skla s atikou ze stejného materiálu, která je chránila před deštěm a větrem. Danny křečovitě sevřel bankovní kartu: svůj vstupní klíč. Ale pak na okamžik propadl panice. Zevnitř se ke dveřím blížili nějací lidé. Zdálo se, že jsou jen tři.

Danny ucítil, jak se mu rozbušilo srdce. Ale nesměl se zastavit. Kdyby se otočil a rozeběhl pryč, vzbudil by podezření nejen u nich, ale i u strážných, pokud by se náhodou dívali jeho směrem. Musel si věřit. Musel si věřit.

Vytáhl kartu a protáhl ji čtečkou na zdi vedle dveří. Dveře zabzučely, a jak je Danny otevřel, spatřil jen pár metrů před sebou tři postavy, všechny oblečené v maskáčích a neprůstřelných vestách. Dvě ženy a jeden muž, povídali si o týdenní dovolence, kterou právě jeden z nich dostal. Danny jim podržel otevřené dveře, hlavu měl stále skloněnou. Jak kolem něj procházeli, soustředil se, naladil hluboký hlas a zamumlal: „…brej večer.“

Jedna z žen odpověděla: „Zdravím,“ a ostatní jen pokývli a pokračovali dál k obytným budovám. Aniž by se za nimi otočil, Danny prošel dovnitř a nechal dveře za sebou zaklapnout. Musel jít dál a chovat se, jako by tu procházel každý den a přesně věděl, kam míří. Před sebou měl dlouhou úzkou chodbu, po obou stranách s dveřmi do kanceláří.

Jak pokračoval dál, slyšel jen tichý šum klimatizace a skřípot svých tenisek na dokonale vyleštěných dlaždicích. Jen to a tlukot vlastního srdce. George Fincham procházel ve strážnici bezpečnostní prověrkou. Venku motor jeho auta stále běžel a dva strážní z RAF nahlíželi s baterkami pod vůz. Velící seržant prokazoval Finchamovi náležitou úctu: průkaz prozradil, že se jedná o vysoce postavenou osobu zpravodajské služby.

Ale i tak musel dodržet předepsaný postup.

„Nyní, pane, položte pravou ruku na skleněnou desku a podívejte se do těch dvou okulárů.“

Fincham znal postup.

Kvůli kontrole totožnosti museli prověřit jeho otisky a obraz očního pozadí, ale to zabralo čas. Drahocenný čas.

„Hlavně s tím pohněte,“ řekl a přiložil oči ke dvěma okulárům, které vypadaly jako od triedru.

„Nezabere to ani minutu, pane,“ ujistil ho seržant, vyloudil úsměv a zapnul přístroj. Když Fincham pohlédl do čoček, současně položil pravou ruku na skleněnou destičku.

Proběhl pod ní proužek světla, který sejmul otisk jeho dlaně. Současně se mu do očí zaměřily lasery a ověřily jedinečný vzorec jeho sítnice. Seržant byl spokojený.

„Děkuji vám, pane.“

Podal Finchamovi propustku – plastovou kartičku s bílou nylonovou visačkou a velkým N jako návštěvník uprostřed.

Fincham ani nepoděkoval ani nekývl, otočil se a vrátil se k autu, aby ho zaparkoval uvnitř. Seržant a další strážný, na kterého připadla povinnost doprovodit Finchama do hlavní budovy, ho pozorovali.

„Jsem prostě klikař,“ poznamenal strážný, nasadil si čepici a vykročil do noci.

„Vždycky vyfásnu noční službu.“

Danny se rozhodl pro schodiště vedle výtahu. Zatím se zdálo, že je budova opuštěná. Ale nebyla. Objekt mu připomínal mraveniště. V nižších patrech pracovala spousta lidí. Další mohou být i v patře, kam směřuje. Na zdech nad výzvami KOUŘENÍ ZAKÁZÁNO byly nainstalovány bezpečnostní kamery.

Někdo tak někde mohl vidět, co se tu děje. Danny musel věřit, že sem patří. Až doposud to zabíralo. Natáhl si plastové rukavice, takové, jaké používají řidiči u čerpacích stanic, aby se nezamazali od benzinu. V Dannyho případě šlo o to, aby nezanechal na klávesnici otisky, až se dostane k počítači. Pokud se dostane k počítači. Protáhl se požárními dveřmi a vstoupil do chodby v prvním podzemí. Zahnul doprava, jak mu poradil Fergus, a pokračoval v chůzi.

Uspořádání bylo stejné jako v přízemí. Danny směřoval do místnosti –1/44, záložní kanceláře, která je vyhrazena pro návštěvníky, když pracují v objektu.

Fergus byl během svého instruktážního pobytu v Northwoodu v té místnosti mnohokrát. Většina kancelářských dveří byla zavřená, ale jak Danny postupoval chodbou, spatřil, že jedny jsou dokořán. Zaslechl promlouvat jeden hlas: někdo hovořil do telefonu. Byl to důstojník, který měl službu. Danny ho neviděl, ale když míjel místnost –1/37, zaslechl, jak říká: „Ovšemže ne. Kdo by ji používal teď v noci?“

Danny došel k místnosti –1/44: na dveřích stálo ZÁLOŽNÍ KANCELÁŘ a nebyly zamčené, přesně jak mu říkal Fergus. Rychle vešel dovnitř a zavřel za sebou. Místnost byla temná až na jemný přísvit vycházející z podlahy na opačné straně. V něm se matně rýsoval stůl s počítačem. Přesně to Danny potřeboval.

Opatrně přešel ke světlu a pohlédl dolů na dlouhý obdélník tabulového skla, zasazeného do podlahy těsně při zdi. Jen vykulil oči; hleděl totiž přímo dolů do samotného kontrolního a velitelského centra. Šlo o ohromný prostor, skoro jako letecký hangár. Zdi pokrývaly velké obrazovky. Důstojníci všech tří tajných služeb se rojili kolem počítačů a na obrazovkách naskakovaly mapy a živé videopřenosy z Iráku a Afghánistánu. Chtělo se mu tam zůstat a sledovat tu podívanou celou noc. Ale musel dokončit svou práci.

Odvrátil se, zapnul počítač a vyndal z kapsy CD. Výtah zastavil na úrovni –1 a dveře se neslyšně otevřely. George Fincham vystoupil a vydal se chodbou, strážný se s ním snažil držet krok. Hlouběji v chodbě vyšel ze své kanceláře sloužící důstojník, aby uvítal návštěvníka.

„Záložní kancelář je připravena, pane. Je hned tady.“

Fincham neřekl nic, šel mlčky dál, a službukonající důstojník si pospíšil, aby s ním srovnal krok; strážný rázoval za nimi. Když došli ke kanceláři –1/44, důstojník předstoupil, uchopil kliku a začal otevírat dveře.

„Záložní kancelář, pane.“

Fincham se zastavil a pohlédl na něj.

„Nepřišel jsem do záložní místnosti. Jdu do depozitáře.“

Důstojník, mladý nadporučík letectva, si vyměnil nejistý pohled se strážným. Depozitář byl nejzabezpečenější oblastí v budově, daly se tam vyhledat a přečíst přísně tajné dokumenty. Dokonce i jeho zdi byly obloženy olovem, aby někdo na chodbě nemohl elektrickou dekódovací čtečkou zachytit radiaci z monitoru počítače.

Sloužící důstojník si byl dobře vědom svých povinností.

„Ale… ale, pane? Máte potřebné oprávnění k přístupu do depozitáře?“ Fincham s tím počítal a byl připravený. V této závěrečné hře vsadil vše na jednu kartu. Vytáhl svou identifikační průkazku zpravodajské služby a napřáhl ji k důstojníkovi.

„Jak se opovažujete mě vyslýchat?! Víte, kdo jsem? Okamžitě mě tam zaveďte, jinak budu muset probudit vašeho nadřízeného a žádat vysvětlení, proč mě jeho přihlouplý poskok zdržuje při operaci, ve které rozhoduje čas! Jsme ve válce!“ Oba muži se několik dlouhých vteřin měřili pohledy a strážný tomu přihlížel.

Nakonec to letec nevydržel.

„Promiňte, pane. Vše v pořádku.“

40

Danny se stále ještě krčil pod stolem. Skočil pod něj, když zaslechl, že se kroky na chodbě zastavily, a zahlédl, jak se dveře otevírají. Naslouchal hádce a byl příliš zachvácený panikou, než aby si uvědomil, že ten zvýšený hlas již před mnoha měsíci slyšel. Když ho takto vyrušili, operace již začala. Danny vsunul CD do počítače a právě mluvil mobilem s Fergusem. Byl připravený spustit script. A pak, jako by zasáhlo samo peklo, musel se vrhnout pod stůl.

Pak hádka skončila, dveře se opět zavřely a kroky se vzdalovaly chodbou, až umlkly. Nyní byl opět klid a Danny měl stále ještě k uchu přitisknutý mobil.

„Vzduch je čistej.“

Opatrně se vyhrabal zpod stolu a vrátil se k PC. CD v mechanice tiše šumělo a PC bylo připojené na síť. Nyní zbývalo jen aktivovat script Černé hvězdy, který naskočil na obrazovce.

TEDA! NEVERIL JSEM, ZE SE DOSTANES TAKHLE – DALEKO! CHCEŠ POUŽÍT MŮJ SCRIPT? Y/N?

Dannyho prst se zastavil nad Y a tiše řekl do mobilu: „Jsem připravenej. A co ty?“ V přísvitu venkovních světel z průmyslové zóny a jediného nouzového světla v místnosti seděli Fergus s Elenou. Joeyho odveleli ven, aby čekal na Dannyho na předem smluveném místě u Northwoodu. Elena měla na kolenou svůj notebook, script nahraný na pevném disku a připojovala se ke žhavé lince, připravená to spustit. I na její obrazovce svítila zpráva od Černé hvězdy, přiložená ke scriptu.

NEZAPOMEN – OBA SCRIPTY SE MUSI SPUSTIT SOUCASNE! JDEME NA TO? Y/N?

„Jseš připravená?“ zeptal se Fergus. Elena držela prst nad Y a přikývla.

„Dobrá,“ přikývl Fergus. Začal odpočítávat.

„Tak dobrá, pro oba. Připravit.

Pozor. Teď!“ Danny a Elena stiskli klávesu Y přesně ve stejný okamžik. Fergus s Elenou sledovali, jak přes obrazovku notebooku přebíhá matrice čísel a písmen, která se neustále mění, a z reproduktorů se ozývá kakofonie zvuků jako od telefonních tlačítek. Elenin script se pokoušel spojit s Dannyho.

Písmena a čísla naskakovala a měnila se rychleji, než stačilo oko sledovat, a zvuk tónů tlačítek se zrychloval, až splynul v jeden stálý tón. Dívali se a čekali. Pak všechno strnulo a počítač ztichl. Fergus pohlédl na Elenu, děvče jen potřáslo hlavou.

„Nevím. Ještě nikdy jsem nic takového nedělala.“

Vteřiny mučivě pomalu ubíhaly a stále se nic nedělo.

„Černá hvězda napsala, že by to mělo fungovat,“ zašeptala Elena.

„Že se pak můžeme dostat úplně všude a můžeme –“ Než mohla dokončit větu, notebook se rozzářil a na obrazovce se náhle objevila okna, jak procházeli čtyřmi různými stupni utajení:

Omezený přístup

Důvěrné

Tajné

PŘÍSNĚ TAJNÉ: POUZE PRO VLÁDNÍ ZMOCNĚNCE

Elena se hlasitě rozesmála; nemohla si pomoci.

„Jsme uvnitř! Server je náš! Můžeme jít všude, kam chceme.“

„Psst, tišeji,“ zasyčel Fergus. Tlumeně promluvil do mobilu.

„Dostals nás tam, Danny. Dokázals to.“

Danny to viděl sám, protože právě na svém monitoru hleděl na tytéž čtyři stupně utajení. Ale nemohl dělat už nic víc, jen se dívat a čekat. Všechno teď záleželo na Eleně. Na obrazovce naskočilo další okno s dotazem, jakou operaci nebo jméno si uživatel žádá.

Elena napsala „Fergus Watts“ a za několik vteřin obrazovka ukázala tři záznamy o F. Wattsovi, ale jen jediný měl u sebe vojenské číslo.

„To jsem já, Eleno.

Podívejme se, co tam mají o mně.“

Elenu překvapilo, co všechno se na obrazovce objevilo. Podrobnosti z celého Fergusova života, všechno od jeho studií, přes lékařské záznamy a kariéru u armády. Našla dokonce i žalobu pro jízdu nepovolenou rychlostí, starou víc než dvacet let. Ale na Ferguse to neudělalo dojem.

„Je to k ničemu, není tam vůbec nic o mém pověření coby K.“

Elena vzhlédla od počítače.

„Mohla bych to všechno vymazat. Přestal byste existovat.

Můžu vám dát nové jméno, nové číslo sociálního pojištění, nový řidičák, úplně nový život. Dokonce byste mohl zažádat o podporu v nezaměstnanosti.“

„Ale v hlavě bych byl pořád na útěku,“ namítl Fergus a hleděl na svůj život na obrazovce.

„A Fincham by se nevzdal, dokud bych nebyl mrtvý, ať už bych šel kamkoli. Jediné místo, kde můžu najít informaci o tom, že jsem byl K anebo operoval v Kolumbii na vládní příkaz, je v Přísně tajném.“

„Kde?“

„Je to jediné místo, které stojí za prozkoumání, a dostat se tam je nejspíš nemožné.“

„Pro Černou hvězdu třeba ne.“

Elena se vrátila zpět na hlubinný web. Černá hvězda tam byla. Čekala. Číhala. A prahla po informaci, jak pokračuje lov jejich superkořisti. Elena napsala svou žádost. Mohla by jim Černá hvězda pomoci? Dokázala by je dostat do přísně tajné sekce? Odpověď přišla okamžitě: JESTE TI TO NESTAČIT? CHCEŠ JIT HLOUBĚJI? KLID. GOLO. CHCEŠ TO. MAS TO MIT.

ALE TENTOKRÁT MI MUSIS DAT PAR MINUT… V depozitáři v Northwoodu si George Fincham procházel záznamy o svém životě. Bezpečnostní pověření, číslo pasu, DNA, záznam otisků prstů a oční sítnice, lékařské, zubařské a studijní záznamy z univerzity.

Fincham všechny záznamy mazal, zničil každou informaci o sobě na serveru, úplně všude. Brzy už George Fincham přestane existovat. Všechno od jeho bankovního konta až po účty za benzin bude pryč. George Fincham zmizí a v 8:30 odletí z Heathrow do Moskvy George Davies. Venku na chodbě čekal jeho doprovod, kterému Fincham poručil, než za sebou zavřel a zamkl dveře, že nechce být za žádných okolností rušen. Fincham pracoval rychle, ale metodicky.

Brzy již zbylo jen jediné místo; místo, o kterém nikdo nevěřil, že by se tam mohl kdy dostat – PŘÍSNĚ TAJNÉ. Proto se Fincham tolik snažil, aby získal přístup přímo do Skladiště. Existovala pouze tři místa, odkud se dalo napojit na sekci PŘÍSNÉ TAJNÉ: velitelství zpravodajské služby a Security Service a místnost, ve které byl nyní. Ale Fincham nepotřeboval, aby byli přítomni tři držitelé kódů, každý se svým zvláštním. Vytáhl z kapsy saka drobnou flash paměť s USB konektorem a zasunul ji do počítače. Obrazovka na vteřinu zbělela, než se na ní objevil nápis žádající zadání kódů A, B a 0.

Pak se pomalu vedle tří písmen začaly objevovat tři soubory čísel a písmen. Fincham se usmál nad svou genialitou a vynalézavostí. Stalo se to za druhé války v Zálivu. Dvakrát během konfliktu byl při tom, když všichni tři držitelé kódů je zadávali v kanceláři ve Vauxhall Cross, aby získali nejnovější informace o Saddámu Husajnovi. Kódy byl dlouhé a složité. Proto se nikdo neobával, že by si všechny tři mohl někdo zapamatovat, ne při té rychlosti, se kterou se objevily na obrazovce a při krátkém čase, který na ní setrvaly.

Ale George Fincham to dokázal. Byl obdařen fotografickou pamětí a pokaždé, když očima spočinul na monitoru, bylo to jako cvaknutí fotoaparátu, zachytil kódy, které se pak uložily v temné komoře jeho mozku. Později kódy zapsal na přenosnou paměť. Jako zálohu. Aby se ujistil, že se mu už nikdy neztratí. Že je nezapomene.

Dokonce ani on. Obrazovka informovala Finchama, že má nyní přístup do sekce PŘÍSNÉ TAJNÉ. Neměl nejmenší představu, jestli je v souborech něco o něm, ale musel se přesvědčit. Pokud se chce naprosto vypařit, musí být smazáno skutečně všechno. Zadal své jméno a osobní číslo ve zpravodajské službě a zmáčkl ENTER.

George Fincham byl geniální. Ale stejně tak i Černá hvězda. V PŘÍSNĚ TAJNÉM byl o Finchamovi záznam. Společně se jménem, se kterým bude to jeho nejspíš osudově svázáno již navěky: Fergus Watts. A jak si Fincham pročítal soubor, četli ho ve skladišti i Fergus a Elena, a stejně tak i Danny jen pár metrů od něj v záložní kanceláři na stejné chodbě.

41

KLASIFIKACE UTAJENÍ:

PŘÍSNĚ TAJNÉ

SITREP 1

FERGUS WATTS

VĚK: 53

VÝŠKA: Sto osmdesát centimetrů

FYZICKÝ POPIS: Vlasy – šedé; oči – modré; stavba těla – štíhlý, šlachovitý; zvláštní znamení – viditelně kulhá v důsledku postřelení do pravého stehna

MINULOST: Pěchota. SAS, praporčík, specializace – výbušniny. Služební nasazení – Severní Irsko (vyznamenán), první válka v Zálivu (vyznamenán), Kolumbie. Získán jako agent v utajení (K) pro infiltraci FARC v Kolumbii. Krycí verze – zrádce, který „přeběhl“ k povstalcům pro peníze. Wattsovo utajení bylo záměrně prozrazeno naším PRIMÁRNÍM CÍLEM. Watts byl po přestřelce s kolumbijskou protidrogovou policií zraněn a zajat. Uvězněn kolumbijskými úřady. Následně zorganizoval hromadný útěk z vězení. Vrátil se do Británie, způsob a čas návratu neznámý. Vysledován prostřednictvím vnuka Dannyho (viz níže). Zajat, ale uprchl z konspiračního krytu s pomocí vnuka a Eleny Omolodonové.

Poznámka: Informace o zapojení Omolodonové nejsou tajné službě známy. Během útěku zabiti dva agenti a jeden civilista (Eddie Moyes, reportér na volné noze). Watts je posledních šest měsíců na útěku.

DANNY WATTS

VĚK: 17

VÝŠKA: Sto sedmdesát osm centimetrů

FYZICKÝ POPIS: Vlasy – hnědé; oči – modré; stavba těla – štíhlá; zvláštní znamení – nezjištěna

MINULOST: Osiřel v šesti letech, rodiče zahynuli při autonehodě. Různé náhradní pečovatelské rodiny, až se přestěhoval do Foxcroftu v jižním Londýně, penzionu pro dospívající, kde se setkal s Elenou Omolodonovou. Přihlásil se k výcvikovému stipendiu pro armádní důstojníky. Odmítnut po rozhovoru s PRIMÁRNÍM CÍLEM. S dědečkem se nikdy nesetkal, ale uvěřil verzi o zrádci a Ferguse Wattse lokalizoval (způsob neznámý). Pomáhal mu uprchnout. Posledních šest měsíců na útěku.

Poznámka: Elena Omolodonová stále zůstává ve Foxcroftu.

PROZATÍMNÍ PLÁN: Stále je třeba zjistit, kdo, a pokud možno i někdo mimo FIRMU, ví, že Fergus Watts působil jako K. Watts rovněž zůstává potenciálně užitečný v operaci s cílem odhalit PRIMÁRNÍ CÍL.

V depozitáři, v záložní kanceláři a ve skladišti hltaly čtyři páry očí každé slovo. Pro Ferguse to byl první příslib naděje. Konečně. Ale neradoval se předčasně.

„To je ono. Přesně tohle chceme.“

„Zrovna jak nám Hvězda slíbila,“ poznamenala Elena. Finchama ovšem zachvátila ochromující hrůza. Primární cíl.

To je on. Jeho jméno nebylo z důvodu dodatečného utajení uvedeno. Ani nemuselo být. Ale pro ty, kdo věděli, oč jde, bylo vše jasné.

„Je tam toho ještě víc,“ obrátil se Fergus k Eleně.

„Jdi na další stránku.“

Elena překlikla na druhou stranu. Danny udělal to samé. A Fincham taktéž.

SIT REP 2 MISE:

Skládá se ze tří fází:

1. Najít a získat zpět peníze (nyní odhadem 15 mil.). PRIMÁRNÍ CÍL byl placen FARC, když jim pomáhal dovážet kokain do Británie.

2. Po získání peněz, ale pokud se získání ukáže jako nemožné, tak i dříve, musí být PRIMÁRNÍ CÍL eliminován, aby se předešlo veřejnému odhalení zrady a korupce uvnitř SIS a následné blamáži SIS a vlády.

3.“Uklidit po sobě“. Všichni, kdo vědí o aktivitách PRIMÁRNÍHO CÍLE, budou ze stejného důvodu rovněž eliminováni. To zahrnuje, ale neomezuje se jen na ně, Ferguse Wattse, Dannyho Wattse a Elenu Omolodonovou. Než bude eliminován Fergus Watts, bude vynaloženo veškeré úsilí ke zjištění jakékoli jiné možné žijící osoby nebo osob, které vědí o aktivitách PRIMÁRNÍHO CÍLE anebo o aktivitách Wattse jakožto postradatelného agenta („K“). I tyto osoby budou eliminovány. TENTO DOKUMENT JE MOŽNÉ UPRAVOVAT.

M. Deverauxová

Všechny díly skládačky konečně zapadly na své místo; vše bylo jasné. Všem. Přesně toho se Fergus Watts celou dobu obával, ale doufal v opak. Rychle přemýšlel.

„Stáhni to, Eleno. Neztrať to.“

Z mobilu, který měl Fergus stále ještě u ucha, se ozval Dannyho hlas.

„Vidíte to taky?

Tak tohle s náma chtějí doopravdy udělat?“

„Jo. Elena to právě nahrává.“

„Slyšel jsem. Tak už můžu ven?“

„Ano, ale pořád si dávej pozor. Na chvíli zapomeň, co sis právě přečetl, a soustřeď se na to, co musíš udělat. A, Danny, nenech se teď chytit.“

Danny ukončil hovor, ale než se stačil pohnout, zaslechl na chodbě kroky. Znovu se vrhl pod stůl. Sloužící důstojník se vrátil k depozitáři, kde před zamčenými dveřmi stále čekal strážný.

„Ještě je uvnitř?“

„Ano, pane. Nevím, co tam dělá, ale neslyšel jsem celou dobu vůbec nic.“

Neexistoval způsob, jak by Danny mohl vyklouznout, dokud z chodby neodejdou ti dva muži a jejich host. Opatrně vylezl ven a vrátil se zpět k počítači; než odejde, musí vyndat CD a přístroj vypnout. Jak pohlédl na monitor, stránka s nápisem PŘÍSNĚ TAJNÉ náhle zmizela a monitor byl prázdný.

Danny na něj hleděl a ucítil nával paniky. Pokud se z počítače ztratila tahle stránka, pak určitě zmizela i Eleně. Měla dost času ji nahrát? Jak zíral na monitor, zaslechl, jak se otevřely a pak zabouchly další dveře. Znovu se vrhl pod stůl. Už si tam začínal připadat jako doma. Fincham odemkl dveře depozitáře, a když vyšel ven, rázně je za sebou zabouchl.

„Odcházím,“ oznámil překvapenému důstojníkovi a strážnému. Strhl si z klopy návštěvnickou propustku a strčil ji strážnému do ruky. Nepočkal na výtah, ale vyběhl do přízemí po schodišti, doprovod těžce šlapal za ním.

„Běžte do strážnice a řekněte seržantovi, že odjíždím,“ poručil Fincham, když došel k východu.

„Už se nehodlám u brány zdržovat nějakou kontrolou. Tak ji běžte otevřít, člověče. A pohyb!“ Kvapně zamířil ke dveřím a snažil se ovládnout vztek.

Smazal sice soubor v PŘÍSNĚ TAJNÉM – důkaz zmizel – ale uvnitř kypěl zlostí.

Div se nezalkl. Tak Marcie Deverauxová! Jeho chráněnka. Věřil jí. Podporoval ji. Pečoval o její kariéru. A ona zatím celou tu dobu proti němu intrikovala a pokoušela se způsobit jeho pád. Ale nyní je v bezpečí. Až se uklidní, bude se smát naposled on. Vyšel z hlavní budovy a zhluboka se nadechl. Za pár hodin už bude sedět v letadle do Moskvy a tahle noční můra bude jen minulostí.

42

Když Joey zaparkoval vůz naproti jejich úkrytu, Danny poslal Eleně SMS, že přicházejí. Dostat se ven z Northwoodu bylo snadné.

Danny došel k zadní bráně, strčil ruku do trubkové kliky a stiskl knoflík uvnitř. Dveře se s elektrickým zabzučením otevřely a on prošel do civilních ubikací a pak ven na ulici, kde na něj již čekal Joey. Danny vyskočil z auta a rozeběhl se přes náměstí ke stažené roletě jejich skladiště, zatímco Joey zvolil opatrnější postup.

„No tak,“ pobízel ho netrpělivě Danny, když Joey začal odemykat zámek na roletě.

„Běž napřed,“ vyzval ho Joey a otočil klíčem. Já mám ještě nějakou práci.“

„Práci? Co tím myslíte? Musíme přece hned dovnitř!“

„Podívej, Danny, seděl jsem venku celé hodiny a čekal na tebe. Nemohl jsem se ani hnout, abych tě náhodou nepropásl. Teď jsem tě zavezl zpátky, takže jsem udělal všechno, oč mě Fergus požádal. A teď si potřebuju v klidu zakouřit.“

„Tak si zakuřte uvnitř!

Nám to nevadí!“

„To nemůžu! Poslední cigárka jsem rozdal v té hospodě. A už mám absťák, Danny. Kousek odtud je garáž s nonstop provozem.“

„Ale děda bude –“

„Prostě mu řekni, že budu zpátky dřív, než vůbec zjistí, že tam nejsem.“

Vytáhl roletu.

„Běž dovnitř, budu v pořádku.“

Danny chvíli váhal, ale pak se protáhl dovnitř; pokud Joey hodlá spáchat sebevraždu kvůli doutníkům, je to jeho věc. Přirazil za sebou roletu a vydal se po kovových schodech nahoru, bral tři najednou, a zavolal, ještě než doběhl nahoru: „Máte to? Zkopírovali jste to? Viděl jsem, jak se to maže!“ Fergus s Elenou seděli u notebooku.

„Jo, stáhla jsem to,“ ubezpečila ho Elena.

„Mám každý slovo.“

Danny úlevně vydechl z plných plic. Cestou z Northwoodu málem utrpěl kyslíkový šok, jak vzrušeně dýchal, zejména poté, co mu nepřišla odpověď na textovou zprávu, že je venku ze základny v autě. Nezavolal kvůli potvrzení, částečně proto, že si myslel, že Elena má nejspíš plné ruce práce se stahováním informace a bzučící mobil by jí ve špatnou chvíli mohl narušit soustředění, a částečně proto, že nesnesl pomyšlení na to, že celé jejich úsilí té noci možná vyšlo vniveč. Klesl na pohovku, vyčerpaný, ale nadšený.

Dědeček vypadal bledě a vysíleně, ale měl ještě tolik síly, aby se slabě usmál.

„Vedl sis dobře… přímo skvěle.“

„Ale co se tam píše o tom, že budeme –“

„Eliminováni,“ doplnila Elena.

„Alespoň teď známe jejich skutečné záměry, ostatně podezíral jsem je už od začátku. Ale díky vám dvěma nyní máme lepší šanci, jak z toho vyváznout, než dřív.“

Ferguse otočil k Eleně.

„Potřebuju, abys vypálila na CD tři kopie toho dokumentu.

Zvládneš to?“

„Bez problému.“

„A pak –“ Fergus se zarazil a podíval se směrem ke schodišti.

„Kde je Joey?“

„No jo,“ vzpomněl si Danny.

„Zajel si koupit doutníky. Tvrdil, že má absťák.“

„Zatracenej blázen!“ zaklel vztekle Fergus.

„Měl být tady!“ Elena už začala vypalovat disky.

„Bude v pořádku. Za chvilku se vrátí a aspoň nemusíme poslouchat ty jeho nářky.“

Joey si u benzinky koupil hned dvě krabičky doutníků. Prostrčil peníze úzkou štěrbinou v okénku z tvrzeného skla zesíleného kovovým pletivem a nedočkavě podupával, když prodavač sáhl po kuřivu a prostrčil mu ho zpět spolu s drobnými.

„Díky, kámo,“ zašveholil a usmál se v očekávání tak dlouho odkládaného pokouřeníčka.

Prodavač neřekl nic, jen se odvrátil a vrátil se k televizi na zdi nad pokladnou. Joeyho to nerozhodilo.

„A vám taky hezký večer,“ zamumlal, když se loudal zpět k pronajatému vozu, při chůzi rozbalil jednu krabičku. Nasedl do auta, vytáhl doutník a strčil si ho mezi zuby. Mít ho tam, i nezapálený, bylo skoro tak dobré jako kouřit ho – alespoň v první chvíli. Nastartoval a vyjel z odstavné plochy. A pak uslyšel sirénu. Pohlédl do zpětného zrcátka a uviděl blikající modré světlo.

„A do háje.“

Reflektory policejního auta několikrát zablikaly, ale Joey jel dál: nehodlal zastavit, dokud nemusel. O pár vteřin později ho hlídkový vůz předjel a policista na sedadle spolujezdce mu pokynul, ať zastaví. Joey zajel s pronajatým autem ke krajnici. Tohle nebylo dobré, Fergusovi se to nebude líbit.

Hlídkový vůz zastavil těsně před ním, policista na sedadle spolujezdce vystoupil a došel zpět k Joeyovi, který stáhl okénko a přátelsky se usmál, v koutku úst mu stále visel nezapálený doutník.

„Dobrý večer, strážníku. Krásná noc.“

„Moc krásná, pane. Ale jste si vědom toho, že vám nesvítí jedno zadní světlo?“ Joey se potichu proklel. Rozbité světlo – zastavili ho jen kvůli hloupému rozbitému světlu. Vytáhl z úst nezapálený doutník.

„Bohužel jsem si toho nevšiml. Moc mě to mrzí, strážníku, hned ráno ho dám opravit, slibuju.“

Ale policista ještě neskončil.

„Je to váš vůz, pane?“

„Vlastně ne. Mám ho pronajatý.“

„A můžete mi, prosím, ukázat svůj řidičský průkaz?“

„Ale jistě, strážníku.“

Joey začal prohledávat kapsy v bundě, celou dobu se přitom široce usmíval. A právě tehdy policista ucítil silný pach alkoholu.

„Pil jste, pane?“

„Pil?“

„Alkohol, pane. Požil jste před jízdou alkohol?“ Joey začal propadat panice, a to se mu odrazilo i ve tváři.

„No, ne. Já… já bych tomu neříkal… Já jen –“

„Vystoupil byste laskavě z vozu, pane?“ Joey si povzdychl, pomalu otevřel dveře a vystoupil.

„Bylo to jen jedno. Jedno pivo – a před pár hodinama.“

Policista přikývl a Joey zvedl doutník, který stále ještě svíral v ruce.

„Nevadilo by vám, kdybych si zapálil?“

„Obávám se, že vadilo, pane. Foukněte mi, prosím, tady do balónku.“

Fincham se trochu uklidnil. Když na nepoužívaných toaletách v servisní stanici M4 poblíž letiště Heathrow změnil svůj vzhled, získal tím paradoxně zpět své běžné, chladnokrevné a kalkulující Já. Zbavil se elegantního obleku, kravaty kriketového klubu a naleštěných bot. Nyní měl na sobě pytlovité manšestráky, svetr na knoflíky a sandály s ponožkami. Na prkénku toalety měl rozložený kufřík s make-upem, vedle byly vatové tampony.

Pracoval na změně svého vzhledu tvrdě a právě dokončoval své přestrojení; srovnával pana Daviese z fotografie ve svém novém pasu s tím, který na něj hleděl ze zrcadla. Fincham byl s výsledkem velice spokojený. Krátká bradka přilepená k čelisti omezila potřebu dalšího maskování.

Všichni agenti zpravodajské služby prošli školením profesionálních stylistů v umění, jak měnit svůj vzhled, a naučili se upravovat tvar a charakteristické rysy svých tváří. Fincham kdysi v tomto umění exceloval a byl velice zručný. Ještě si nanesl tmavší make-up z obou stran nosu; stínování ho opticky zvětší. Mohlo by to zmást kamery schopné rozpoznávat obličeje, které sledují letištní terminály kvůli známým teroristům a zločincům.

Když byl hotov, nasadil si brýle z čirého skla a podoba pana Daviese byla dokonalá. Vypadal nyní spíše jako roztržitý univerzitní profesor než jako vysoce postavený agent zpravodajské služby. Fincham složil kufřík s líčidly; vezme ho s sebou pro případ, že by na letišti potřeboval ještě rychle doupravit. Pohlédl na náramkové hodinky, levnou koupi ze supermarketu, také část jeho nového vzhledu. Ukazovaly 2:33.

Když měl vše sbaleno, zvedl kabelu se starými šaty a s celým svým předchozím životem a vrátil se ke svému autu. Finále únikového plánu si pečlivě naplánoval. V 6:30 zavolá z budky u servisu na nějakou místní taxislužbu s tím, že se mu porouchalo auto a nutně se musí dostat na letiště, aby stihl let v 8:30. Měl u sebe ne jednu, ale hned dvě vizitky na různé taxislužby. Jistota je jistota. Taxík pak vyzvedne pana Daviese a dopraví ho na letiště, kam dorazí v poslední chvíli, takže stráví jen minimum času v jediném místě, odkud by nemohl utéci – v odbavovacím prostoru.

Fincham si sedl do vozu a čekal. Seděl mlčky a v duchu se vrátil k Marcii Deverauxové. Pomsta by byla sladká, ale únik bude ještě sladší.

Joey seděl ve studené, holé cele a čekal na výsledky krevní zkoušky. Příruční alkoholtester mu naměřil hodně přes povolený limit. Joey ani nemusel čekat, až se krystaly zabarví; věděl, že výsledek je předem jasný. Zadrželi ho a dopravili na policejní stanici, kde mu odebrali dva vzorky krve. Nyní mohl jen čekat. Čekal už hodně dlouho a stále si ještě nezapálil svůj doutník. Měl strach; víc než to, byl přímo vyděšený. Udělal hroznou chybu, že toho v té hospodě tolik vypil. Mohl pít hodně – cítil se dokonale střízlivý –, ale to teď nehrálo roli. A nebyl prvním, kdo došel příliš pozdě k takovému poznání.

Věděl, že si o něj Elena, Danny a Fergus dělají starosti a přemýšlejí, co se mu stalo, nejspíš si myslí, že vzal nohy na ramena. Ale ještě víc se bál toho, co se s ním teď stane, až prověří jeho záznam a zjistí, že měl už před několika dny odjet ze země. Znamenalo to buď návrat do britského vězení, a to na hodně dlouho, anebo ještě hroznější možnost – dopraví ho s eskortou zpět do Nigérie. Sedl si na nízkou pryčnu a uslyšel křik z další cely pro zadržené.

Odněkud jiný opilec proklínal surovou policejní zvůli, žádal svého právníka a fňukal, že ho ztráta řidičského průkazu zruinuje. Joey jen potřásl hlavou; kéž by jemu hrozila jen ztráta řidičského průkazu! Na chodbě se ozvaly kroky.

Joey vstal, když v zámku zarachotil klíč, dveře se otevřely a v nich se objevil policejní seržant, který s ním předtím sepisoval hlášení.

„Musíte mít přátele na vysokých místech, člověče.“

„Cože, já?“

„Opouštíte nás. Máte štěstí. Velké štěstí.“

Seržant ustoupil a do cely vešla Marcie Deverauxová.

43

„Věděla jsem, že to udělá. Věděla jsem, že nás nakonec nechá na holičkách.“

Elena zuřila. Po všem, co se odehrálo v posledních pár dnech, konečně začala věřit, že se možná její otec skutečně změnil. Ale nyní opět dezertoval.

Stejný, starý Joey. Nikdy se nezmění. Nikdy.

„Vsadím se, že se rozjel za tou ženskou! Vsadím se… ani nechci myslet na to, co nejspíš právě dělá. V jeho věku je to nechutný.“

„Jestli je u svojí milenky, tak je aspoň na chvíli v bezpečí,“ uklidňoval ji Danny.

„A až skončí, tak se zase ukáže.“

Elena stála u okna, vyhlížela do tmy a marně čekala, že uvidí známý pronajatý vůz zajíždět naproti na smluvené místo k zaparkování. Ale dobře věděla, že se auto už neobjeví. Danny přišel za ní a postavil se vedle.

„Nedělej si starosti.“

„A proč bych si o něj měla dělat starosti?“ odsekla Elena.

„Jsem vzteklá, nic víc. A naštvaná!“

„No jo, chápu,“ chlácholil ji jemně Danny. Fergus ležel natažený na staré pohovce a promýšlel text e-mailu, který zadá Eleně, aby jej poslala M. Deverauxové. Nyní už neměl pochyb o totožnosti oné M. Deverauxové.

Stále byla nablízku, manipulovala s nimi, čekala, až pro ni přestanou být užiteční, a naplánovala jejich eliminaci. Ale nyní proti ní mohli vytáhnout pořádný kalibr. Informace zkopírované na CD byly jejich životní pojistkou.

Zpravodajská služba ani Security Service nebudou v žádném případě riskovat, že by se takový druh informací mohl dostat do rukou tisku. Falešné nařčení a příprava vražd nevinných lidí by byly pro britskou veřejnost naprosto nepřijatelné. Skandál by stál hlavy ředitelů obou tajných služeb a navíc by nejspíš padla i celá vláda.

Fergus plánoval setkání s M. Deverauxovou. Dá jí jedno CD s kopií dokumentu jako důkaz, co mají v rukou, a předloží jí požadavky ohledně budoucnosti. Když přemýšlel o e-mailu, který jí chtěl poslat, držel v ruce elektrický šroubovák a uzavřel elektrický obvod tím, že položil jeden prst na horní kontakt a dotkl se konce, takže se červená kontrolka v rukojeti rozsvítila. Ale když střelil pohledem k Eleninu notebooku, upustil šroubovák a napřímil se.

„Raději pojď sem a podívej se na tohle.“

Notebook byl stále připojený do sítě a na obrazovce naskočilo textové okno.

AHOJ. ELENO. JAK TO JDE? SKVELA KORIST, CO? CERNA HVEZDA SE UZ DLOUHO TAKHLE NEPOBAVILA!!

Danny se Elenou na to jen němě zírali.

„On zná tvoje jméno,“ vykoktal Danny. Jak to dokázal?“

„Vlastně ani nevíme, jestli je Černá hvězda on,“ řekla Elena.

„A nemám nejmenší ponětí, jak zjistil, nebo zjistila, kdo jsem.“

Ale zkusí na to přijít.

PŘEKVAPENA. ZE ZNA TVOJE JMÉNO? HELE NEMUZES OBLAFNOUT PPOFESIONALA! CHCI TI JEN RICT. ZE NEMUZU DAT TVOU KORIST NA HLUBINNEJ WEB. NECHCI TE PRIVYST DO MALERU! BUDEME VE SPOJENI. MUSÍME ZASE NEKDY PPACOVAT SPOLU. ZATÍM AHOJ.

Obrazovka byla prázdná. Černá hvězda zmizela. Danny pátravě pohlédl na Elenu.

„Co to vůbec mělo znamenat?“ Jen pokrčila rameny.

„Jak to mám vědět? Předvádí se. Nejspíš už strávil příliš mnoho času na hlubinném webu. Měl by trochu mezi lidi.“

Ferguse však víc zajímaly jejich současné problémy.

„Už jsem vymyslel ten e-mail, Eleno. Bude krátký. Prostě jí jen napiš, že máme všechno, co potřebujeme, abysme byli jednou provždy v bezpečí, a že se s ní zítra spojíme a dohodneme si čas a místo setkání.“

Deverauxová se pro závěr své mise převlékla do pracovního oblečení, ale i ta její výstroj měla nášivky zvučných módních značek. Měla na sobě modré italské džíny, černou koženou bundu a kecky Nike.

Když odjížděli od policejní stanice, vrhal k ní Joey kradmé postranní pohledy a pokoušel se přijít na to, kdo je vlastně jeho zachránkyně a co od něj chce. Deverauxová odbočila z hlavní silnice do tišších postranních uliček a chvíli mlčela, schválně nechala nervózního spolujezdce čekat. Joey se rozhodl prolomit ledy.

Sáhl do kapsy u bundy pro své doutníky.

„Nevadilo by vám, kdybych si zapálil?

Čekám na to už celé hodiny.“

„Ano, vadilo,“ odpověděla mu chladně.

„Budete s tím muset ještě počkat.“

Joey si povzdychl a opět pustil balíček. Znovu měl svůj požitek na dosah, a opět si ho musel odepřít. Kdyby nechal kouření, měl by snazší život. Deverauxová zahnula vlevo do ulice lemované z obou stran zaparkovanými auty.

„Takže, Joeyi, kde jsou?“

„Kdo?“ zeptal se Joey nevinně.

„Nevím, o kom mluvíte.“

Deverauxová se usmála, připravená hrát ještě chvíli tuto hru.

„Poslyšte, Joeyi, jsem tu, abych jim pomohla, přesně tak jako jsem pomohla vám. Teď už dvakrát. Už si začínám zvykat, že vás věčně tahám z vězení.“

Joey se k ní otočil a zůstal na ni zírat.

„To jste byla vy?

Předtím?“ Přikývla.

„Ovšem. A tak jsem se také dozvěděla o vaší dnešní malé pošetilosti. Máme vás v systému, Joeyi. Hned jak se vaše jméno objevilo v policejním počítači, moji lidé to zjistili. Měl jste odjet ze země, jak vám poručili.“

„Jo, hele, je mi to líto, ale –“ Deverauxová pustila jednou rukou volant a položila ji konejšivě Joeyovi na rameno.

„Nevadí. Udělal jste chybu. Dokážu ji napravit. Mohu zařídit, abyste zůstal tady, a dokonce vám seženu i britský pas.“

„Vážně?“

„Je to jen otázka vzájemné spolupráce. Vy pomůžete mně, já zase vám.“

Joey rychle přemýšlel: možná všechno ještě dopadne mnohem lépe, než si myslel.

„Rád bych vám pomohl, ale nechci dostat nikoho do maléru.“

Deverauxová zahnula doprava; ulice byla tišší, méně zastavěná.

„Toho se nemusíte bát, Joeyi. Už dávno vím, že je Fergus úplně nevinný. A osobu, po které jdu, zanedlouho zatkneme. Všechno, co potřebuji, je pouze promluvit si s Fergusem a těmi dvěma dětmi, všichni se pak mohou vrátit k normálnímu životu. Včetně vás.“

Mluvila tiše a přesvědčivě. Vypadala tak upřímně. A navíc přátelsky. Tolik jí záleželo na jejich blahu. Joey se na ni znovu podíval.

Byla to atraktivní žena; nádherná takovým chladným, odtažitým způsobem.

Rozhodl se vyzkoušet svůj pověstný šarm.

„Neznám ani vaše jméno, a když už mluvím s nějakou krásnou ženou, rád bych znal její jméno.“

Deverauxová se usmála. Neuškodí, když mu ho prozradí. Už je to jedno. Jmenuji se Marcie.“

„Marcie. To je moc hezké jméno. Marcie, jste vdaná?“ Deverauxová se rozesmála a nemohla přestat. Tohle ubohé, pošetilé stvoření se ji vážně pokouší balit!

„Ne, Joeyi, nejsem vdaná. Mám příliš práce s řešením problémů druhých lidí.“

„Ale určitě míváte někdy volno, ne?“

„Nejdřív práce, pak zábava, Joeyi, to je moje pravidlo.“

Už se to začínalo nějak protahovat. Nejvyšší čas to uzavřít a pohnout se dál.

„Dobrá, nechme už těch řečí, ano?“ Zvedla jeho svazek klíčů.

„Vůz, který jste si pronajal, byl zaplacený Eleninou bankovní kartou.

Ověřovala jsem to. A na tomhle kroužku jsou kromě klíčků od auta také klíče ke skladišti. Dokonce i s visačkou, na které je adresa. To bylo neopatrné, Joeyi. Velice neopatrné. Oni jsou tam, že? Přesně tam se schovávají.“

Joey neodpověděl. A Deverauxová ani žádnou odpověď nepotřebovala; hravě si to dala dohromady. Věděla přesně, kde se ukrývají Fergus, Danny a Elena. Její mobil tiše zapípal. Zpomalila a přečetla si krátký e-mail od Eleny. Usmála se.

„Vážně?“ poznamenala tiše.

„Nějaký problém?“ zajímal se Joey.

„Vůbec ne.

Všechno je v pořádku, ale potřebuji na tu zprávu odpovědět.“

Vpředu se objevil volný pruh neobdělané půdy a vedle něj nějaké budovy určené k demolici.

Přesně něco takového Deverauxová hledala. Sjela z cesty, pomalu dojela do temné, neosvětlené oblasti a vypnula motor.

„Vystupte a dejte si ten svůj doutník – už jste na něj čekal dost dlouho.“

Joeyho nemusela pobízet dvakrát.

Otevřel dveře, vytáhl z kapsy doutníky a poodešel pár kroků od vozu.

Deverauxová zahlédla v nočním vzduchu obláček modrého kouře. Odsouzenec si užíval své poslední cigáro. Už se rozhodla pro nejvhodnější způsob. Jít si do kufru pro zbraň v pohotovostním vaku a nabíjet ji, to nepřipadalo v úvahu.

Joey byl sice hloupý, ale tak hloupý zase ne. Pokusil by se utéct, a to by znamenalo zbytečné zdržení a další komplikace. Existoval mnohem jednodušší způsob, hned jak si dá ještě pár tahů z posledního doutníku. Deverauxová vypnula vnitřní osvětlení, takže její oběť nebude varovaná, až otevře dveře.

Bezhlučně vystoupila. Joey neslyšel, jak se k němu plíží tiše jako panter. Pár neslyšných kroků a stála za ním. Sevřela v pravici pevně mobil a udeřila jím rychle a tvrdě; uslyšela, jak narazil Joeyovi na nos. Ozvalo se tupé prasknutí kosti a velký muž klesl na kolena, držel se za tvář a mezi prsty mu prýštila krev. Deverauxová si klekla za něj, zapřela mu mobil proti ohryzku a chytila ho z druhé strany i levou rukou. Pak přitlačila.

Joey se zmítal a tápal rukama ve snaze odervat mobil od hrdla, ale Deverauxová zareagovala tím, že se nahnula dopředu a využila veškeré váhy svého těla, takže ohnula Joeyho hlavu tak, až se mu brada zabořila do hrudi. A přitlačila mobil ještě víc na ohryzek. Joey se pokusil kopat a zmítal se v zoufalé snaze osvobodit se. Nemohl dýchat, hlava se mu točila, přestával vidět. Snažil se dosáhnout Deverauxové na obličej, ale rychle zeslábl a jeho vražedkyni stačilo jen uhnout hlavou, aby se vyhnula zoufalým rukám. Trvalo to asi minutu, ne víc.

Pak Joeyho pohyby zeslábly jen na drobné, nesouvislé záškuby nohama. A nakonec ustaly i ty. Deverauxová pustila jednou rukou mobil a Joeyho bezvládné tělo dopadlo na zem. Zkusila mu tep na krku, nenahmatala nic. Joeyho poslední cigáro stále ještě žhnulo na zemi vedle těla. Jak se Deverauxová odvracela od mrtvého, zavadila nohou o papírovou krabičku, ležící v prachu. Usmála se.

„Měl jste si přečíst, co se na ní píše, Joey. Kouření zabíjí.“

„Ray… Ray… Je tu pár Rayů, ale žádný Sonny.“

„Tohle nemá smysl,“ prohlásil Danny, když sledoval, jak se Elena namáhá u notebooku.

„Neznáš jeho adresu, a dokonce ani nevíš, jestli je Sonny jeho skutečný jméno. Asi ne, nejspíš jen přezdívka.

Chápeš, sluneční paprsek (sun ray) – Sonny Ray. Ve skutečnosti se může jmenovat jakkoliv.“

Elena podrážděně zasykla.

„Nejsem blbá, Danny. Tohle všechno přece vím. Ale Sonny je jediný, co máme.“

To byla pravda. Věděli, že Joeyho bývalý obchodní partner vystupoval pod jménem Sonny Ray – přesně tak to stálo na vývěsní tabuli na skladišti. A Sonny měl za ženu Joyce, takže Elena udělala všechno možné, aby vystopovala Joyce. Najde-li Joyce, najde i Joeyho.

Alespoň teoreticky. Dlouhá noc pomalu plynula. Danny s Elenou byli unavení, podráždění a ustaraní. Ať Joeyovi šlo o cokoliv, měl se vrátit před několika hodinami, anebo alespoň zavolat. Znal číslo Elenina mobilu a instruovali ho, aby při volání nepoužíval žádná jména. Jenže Joey prostě nedokázal nikdy dodržovat instrukce. Elena zkusila internetové telefonní seznamy a Zlaté stránky, pátrala buď po Sonnym nebo Joyce Rayových. Ukázalo se, že jde o slepou uličku.

„Mohl mít třeba autonehodu,“ nadhodil Danny.

„Možná teď sedí na nějaký policejní stanici.“

„Anebo v nemocnici,“ dodala Elena. Fergus už poslouchal jejich hašteření dost dlouho.

„Hele, vy dva, dejte si oraz. Ať je, kde je, musíme předpokládat, že je naše útočiště tady už prozrazené. Jestli se neukáže do půldruhé hodiny před svítáním, musíme odtud zmizet.“

„Ale jak to provedeš,“ zeptal se Danny, „když nemáš Joeye, aby řídil?“

„Já to zvládnu,“ prohlásil jeho dědeček pevně. Všichni tři se podívali na Fergusovu zraněnou nohu. Obvazem prosakovala krev a hnis a vypadalo to, že se na ni nedokáže ani postavit, natož jí vládnout.

„A co potom?“

„Budeme se držet plánu. Sejdu se s naší kamarádkou, dám jí jeden z disků na důkaz, že víme o celé operaci všechno. Nejspíš ji trochu překvapí, až uslyší, co jí navrhnu. Chci pro všechny novou totožnost a Finchama z cesty, jak nám slíbila. Pokud se někomu z nás něco stane, kdykoliv, tak ten dokument dostane tisk. A zatímco se to bude snažit skousnout, ukryjeme se a vyčkáme.“

Danny pozorně poslouchal všechno, co jeho dědeček říkal, ale Elena byla v myšlenkách stále u Joeye.

Vypnula notebook a zaklapla ho tvrději než obvykle.

„Jestli skončil v nemocnici, tak jen díky vlastní hlouposti,“ málem vykřikla. Je to hlupák.

Hlupák!“ Danny se jí právě chystal říct, že dobře ví, že to říká jen tak. Ale všiml si, že Elena má slzy v očích. Raději proto držel jazyk za zuby. Dívka se skutečně trápila. Fergus to také poznal.

„Měli bysme se vyspat, dokud můžeme.

Vy dva zalehněte, já si vezmu první hanbu.“

„Ne, já budu hlídat,“ prohlásila rázně Elena.

„Stejně bych teď neusnula.“

Venku se Marcie Deverauxová zastavila u kovové rolety, jak zaslechla Elenin zvýšený hlas. Jsou tam. Teď už není pochyb. Deverauxová nechala svůj vůz před náměstím a mimo dohled z oken. Měla naprostou důvěru ve své schopnosti a zběhlost v akci. Jen pár lidí se jí mohlo rovnat. Watts ano, to věděla. Nemohla ho podceňovat, proto se přibližovala k budově pomalu a mimořádně opatrně. Držela se ve stínu, plížila se podél zdí a pohybovala se bezhlučně a ostražitě.

Když se nyní všechny její dohady potvrdily, použila k návratu k autu přesně stejnou metodu. Jen co se dostala k vozu, vyťukala na mobilu číslo. George Fincham seděl ve voze a nevzrušeně upíjel z polystyrénového kelímku nechutný čaj koupený v servisu, když se náhle rozezněl jeho úřední tajný mobil. Naplánoval si, že to bude jedna z posledních věcí, které se zbaví; jen pro případ, že by mu ještě zavolal někdo z úřadu. Ale i tak ho překvapilo, když se rozezněl tak brzy ráno.

Pohlédl na displej a uviděl jméno Deverauxové. Znovu v něm začal narůstat vztek; nyní v něm mohlo vyvolat stejnou zuřivost jen jméno Fergus Watts. Ale když hovor přijal a tiše pronesl: „Ano, Marcie?“, zněl jeho hlas klidně a sebejistě. Deverauxová zněla stejně nevzrušeně.

„Promiňte, že volám v takovou hodinu, pane. Ale je to důležité.“

„Pokračujte.“

„Watts, pane. Vím, kde je. S tím klukem a nějakou neznámou dívkou zhruba v Dannyho věku.“

„Rozumím. Jaký máte plán?“

„Můžeme to skončit společně, pane, než se rozední.

Není čas svolat tým, a jestli toho nevyužijeme, nejspíš se někam přemístí a my je znovu ztratíme. Do hodiny může být po všem, pane.“

Fincham zaváhal, horečně uvažoval.

„Máte svůj pohotovostní vak? Budu potřebovat nějakou zbraň.“

„Mám všechno, co je potřeba, pane.“

Fincham si začal sundávat bradku, kterou si tak pracně připevnil. Hodina. Stále má čas, spoustu času. Vzal si pero a obrátil jednu z kartiček taxislužby.

„Výborně, Marcie, udejte mi RV. Uděláme to, dnes v noci všechno vyčistíme.“

Dohodli si RV a zavěsili. Deverauxová se usmála. Všechno vyčistíme, řekl Fincham. Ona právě začínala s velkým úklidem.

Již zavolala do Firmy pro „čističe“, aby se postarali o Joeyovo tělo; nyní to již bude zařízeno. A zatímco čekala na Finchamův příjezd, musela vyřídit ještě jeden hovor. Dudley nejspíš nebude nadšený, když ho probudí takhle k ránu, ale trval na tom, ať ho podrobně informuje o každém pokroku, a to v jakoukoli hodinu. Jenže Dudley nespal – ze svého tajného mobilu se ozval okamžitě.

„Stručně, Marcie, a možná vás budu muset přerušit – čekám jiný hovor.“

Deverauxovou to překvapilo, ale podala zprávu rychle.

„První část operace skončena, pane. Všechno ostatní bude do jedné hodiny.“

„Dobře. Pak se mi ohlaste.“

Linka oněměla a Deverauxová se zmateně podívala na mobil. Očekávala mnohem víc, něco jako „skvělá práce“, nebo dokonce i pár otázek. Ten druhý hovor musí být mimořádně důležitý. A také byl. Dudley seděl ve své kanceláři a soustředil se na úplně jinou operaci. Očekával klíčovou informaci, kterou mu slíbili. Když konečně přišla, okamžitě zavolal premiérovu soukromému tajemníkovi; ten byl už dost zkušený, než aby začal namítat, že předseda vlády v tuto noční hodinu spí a nesmí být rušen. Jen požádal Dudleyho, ať chvilku počká, než šéfa probudí. Premiér se ozval za chvilku.

„Ano, Dudleyi?“ Dudley neztrácel čas.

„Jde o ty atentáty, pane premiére. Konečně máme stopu.

Důležitou stopu.“

44

Bylo to jako smrtící hra kočky s myší a oba, Deverauxová i Fincham, byli přesvědčeni, že oni jsou ta kočka.

Samopal MP5 SD měla Deverauxová přehozený přes ruku, když ostře šlápla na plyn. Fincham seděl vedle ní, v pravé ruce svíral pistoli SIG ráže 9 mm z pohotovostního vaku Deverauxové a v levici klíče od skladiště. Setkali se na tmavém parkovišti za výstavní prodejnou Renaultu, necelou minutu od skladiště, a rychle se připravili k útoku.

Deverauxová stručně seznámila Finchama s podrobnostmi, on ji mlčky vyslechl a nakonec přikývl, že přesně porozuměl roli, kterou má sehrát. Byl záloha, což odpovídalo operačnímu postupu. Deverauxová měla zkušenosti a špičkový výcvik agenta; na zabíjení byla zvyklá. Fincham už roky jen vysedával za stolem a věděl, že kdyby trval na tom, že útok povede on, jen by to u jeho zástupkyně vzbudilo podezření.

A tak poslouchal a připravoval si SIG, když ho Deverauxová zasvěcovala do svého plánu. Ona vyjde po schodech jako první. Upravený MP5 jí umožní zabít Wattse a ty dvě děti v podstatě bezhlučně, takže nevzbudí pozornost u případné noční směny v blízkém skladu zásilkové služby. Poslední, co by potřebovali, by byla policie, která přijela prověřit nějaké telefonické udání.

Fincham měl použít pistoli, jen pokud se Deverauxová dostane do potíží. Nemohli si být jisti, že Watts není ozbrojený, a přestože byla Deverauxová dobrá, znala jako všichni dobří agenti i své hranice. Fincham trval pouze na jediném: útok musí proběhnout rychle a tvrdě. Šéfem byl on a tentokrát Deverauxová nic nenamítala. Plánovala sice, že budou postupovat opět nenápadně a proniknou do skladiště, aniž by si jich někdo uvnitř všiml, ale rychle usoudila, že využít momentu překvapení bude ještě výhodnější. Fincham neměl její výcvik a při opatrném postupu by je mohl prozradit. Dobrá, takže rychle a tvrdě.

Deverauxové to bylo jedno, výsledek se tím neovlivní: všichni tak jako tak zemřou. Když se blížili k příjezdové cestě, její šéf přemýšlel naprosto stejně: všichni zemřou. A jak se Deverauxová postará o Wattse a o ty děti, přijde na řadu ona – dvě kulky do hlavy. A i kdyby nějací dělníci poblíž zaslechli výstřely z pistole, nevadí. Během pár vteřin zmizí, dojede na Heathrow a v osm třicet odletí do Moskvy. A před odletem mu zbude ještě dost času se namaskovat – přilepit si falešnou bradku a nalíčit se. Vjeli na příjezdovou cestu a Deverauxová pohlédla na svého šéfa.

„Jste připravený, pane?“

„Jsem, Marcie. Úplně připravený.“

Deverauxová dupla na plyn a motor zařval naplno, jak vyrazili k vjezdu na náměstí. Když zahýbala vpravo, podřadila na dvojku. Plyn držela stále sešlápnutý a řítili se ke skladišti, které bylo od nich napravo. Levou rukou popadla ruční brzdu. Chladnokrevně varovala Finchama: „Připravte se,“ a on otevřel dveře a podržel je.

Deverauxová pak zatočila volantem vpravo až do krajní polohy, zatáhla za ruční brzdu, pustila plyn a dupla na brzdy. Vůz se otočil a ruční brzda ho poslala přímo ke vchodu. Fincham vyskočil ven a rozběhl se k roletě uzavírající vchod.

Deverauxová také rychle vystoupila, oběhla zepředu auto, vyklopila u SD skládací pažbu a přiložila ji k rameni, zatímco Fincham vytahoval roletu. Pak Deverauxová s očima široce rozevřenýma, odjištěnou zbraní a prstem mírně tlačícím na spoušť, aby mohla zahájit palbu o to rychleji, vběhla do budovy.

Moment překvapení jim vyšel. Stráž držela Elena. Přes její námitky, že neusne, byla po námaze a nervácích končící noci na smrt unavená a brzy poté, co ostatní zalehli, začala také podřimovat. Probudila se teprve, když auto se skřípěním zastavilo. Byla si jistá, že se vrátil Joey; nejspíš je jako vždy v průšvihu, alespoň je ale tady. Jak se Fergus a Danny začali budit a vstávat, rychle vyskočila a utíkala k oknu. Bylo však už příliš pozdě. Útočníci pronikli do budovy.

„To není táta!“ vykřikla.

„Není to on!“ Deverauxová byla už na úpatí schodiště, zbraní mířila do prvního patra. Fincham se držel hned za ní, a jak vyběhla nahoru a mohla vrhnout první pohled do horního patra, spatřila v nouzovém osvětlení přesně to, co doufala.

„Ani hnout! Zůstaňte, kde jste!“ Fergus se vyhrabal na nohy a stál mezi pohovkou a jednou ze starých ledniček, kterou vynesli nahoru jako kryt před PAD. Ruce měl rozpažené, aby ukázal, že je beze zbraně. Deverauxová si okamžitě všimla jeho zakrvácené nohy a pak střelila očima po Dannym a Eleně, stojícím u zdi po její pravici. Vešla do místnosti.

„Ke zdi! Pohyb! Sedněte si ke zdi!“ Danny s Elenou ji rychle poslechli a Fergus udělal dva skoky na jedné noze k nim a s hekáním se namáhavě posadil na podlahu. Na něčem seděl, a když se Deverauxová na okamžik odvrátila, aby se podívala na Finchama, který se ostražitě objevil na vrcholu schodiště, Fergus po tom sáhl. Ruka sevřela elektrický šroubovák. Nejspíš sklouzl na podlahu, když vstával z pohovky.

„Skončete to, Marcie!“ zaječel Fincham.

„Zabte je! Zabte je!“ Pohlédl na Ferguse.

„Zabte je!“ Už nevydržel čekat a začal zvedat svou pistoli. Ale v tom se k němu prudce otočila Deverauxová se samopalem stále u ramene.

„Vás prvního – vy máte zbraň.“

Finchamovi se ve tváři objevilo zděšení a překvapení současně a uskočil zpět.

Deverauxová zmáčkla napůl stisknutou spoušť, zazněly dva tiché, duté výstřely a Fincham, zasažený do těla, se skutálel ze schodů. Vražedkyně pak namířila bleskurychle zpět na Ferguse.

„A teď vy.“

„Počkejte!“ vykřikl Fegus.

„Máme ten přísně tajný dokument! Známe váš skutečný plán! Máme to PŘÍSNĚ TAJNÉ!“

Deverauxová povolila spoušť.

„To není možné!“

„Ale je, máme ho!“ Zaváhala a rychle přemýšlela o Fergusových slovech. Jen blufoval, musel blufovat.

„Ten dokument, co jste napsala o Finchamovi a o mně, Marcie, viděl jsem váš podpis.

Vypálili jsme ho na cédéčka. A jsou v bezpečí!“ CD nebyla v bezpečí. Fergus je měl v kapse, snažil se jim jen získat čas. Jak vteřiny míjely, Danny si všiml červeného světélka, poblikávajícího dědovi v levé ruce. Deverauxová ho od dveří nemohla vidět, stála napravo od Ferguse. Šlo o zprávu; Danny si uvědomil, že mu děda posílá nějaký vzkaz. Jak světélko dál poblikávalo a Fergus se pokoušel smlouvat o jejich životy, soustředil na ně veškerou pozornost.

„Jsou na bezpečném místě. Jestli se do zítřka neohlásím, dostane je tisk. A vás, Marcie, odhalí jako vražedkyni.“

Pokračoval v uzavírání elektrického obvodu na šroubováku a modlil se, aby Danny porozuměl, co ty záblesky znamenají

–.– /.-. / –.-– /.--– / – /. //… /.

Hned, jak mu Deverauxová poručila sednout ke zdi, rozhodl se. Byl necelý metr od zásuvky a šňůry vedoucí k PAD. Musí zkusit odpálit bombu, ale nejdřív potřebuje, aby se Danny s Elenou kryli. Kdyby se dokázali dostat do krytu za pohovku a dvě ledničky, mohli děsivou explozi přežít. I on by měl šanci na záchranu: mezi ním a zadní částí PAD byl starý sporák a další lednička. Ale teď na sebe nemyslel.

Mnohokrát se ocitl na prahu smrti. Mohl zemřít v Severním Irsku nebo v Kolumbii, na pěti nebo šesti jiných místech. A pokud zemře tady a teď, nevadí. Záleží mu jen na tom, aby zachránil Dannyho a Elenu.

„Vážně chcete riskovat, že jen blufuju, Marcie? Opravdu?“ Deverauxová to promýšlela. Watts musel blufovat: k takto utajenému souboru se prostě nemohl dostat, i když věděl o existenci PŘÍSNĚ TAJNÉHO.

„Dobrý pokus, Wattsi, ale promrhat tolik úsilí kvůli jediné minutě života…“ Lehce přitlačila na spoušť, ale než stačila vypálit, roleta dole zarachotila. Zaslechla kroky. Fincham – je naživu a pokouší se uprchnout.

„Sakra!“ Deverauxová se vrátila ke schodům a rozeběhla se dolů. Uslyšela startovat auto. Problém, ale Finchama dostane později. Je čas vyřídit Wattse a ty děti. Motor auta se rozeřval a pneumatiky zakvílely.

Fergus věděl, že přišla jeho chvíle. Zařval jediné slovo: „Teď!“ a vrhl se ke šňůře. Jak ji strkal do zásuvky, Danny popadl Elenu, smýkl s ní k pohovce a zakryl ji vlastním tělem. Nebyl čas se ani ohlédnout. Fergus zarazil zástrčku do zásuvky a svět se změnil v oslepující záblesk bílého světla.

ZÁVĚR

Byli v nějaké místnosti s vysokými, bíle zatřenými okny se skly z tvrzeného drátěného skla. Neměli tušení, kam je dopravili, i když občas bylo slyšet proudové motory, a to napovídalo na leteckou základnu. Nikdo z nich si na výbuch jasně nevzpomínal. Záblesk oslepujícího světla, tlaková vlna neuvěřitelného žáru, první ohlušující náraz.

A pak už nic.

Dokonce ani bolest.

Ta přišla až později, když se probrali. Elena jako první. Danny ji zachránil před nejhoršími následky exploze. Ledničky narazily na pohovku, kterou pak roztříštil zuřivý příval rozbitého skla a cihlové drti. Ale pěnové čalounění je ochránilo, když je spolu s pohovkou mrštil přes místnost.

Naštěstí se dostavilo milosrdné bezvědomí, a když se Elena opět probírala, pomyslela si, že naléhavé hlasy, které slyší, jsou jen sen. Pak ji napadlo, že ji volá její otec. V absolutní tmě slyšela samu sebe, jak slabě mumlá: „Tati… tati… ta –“.

A potom znovu omdlela.

Mohlo to trvat vteřiny nebo minuty. Nevěděla. Když se podruhé probrala, někdo z ní zvedal drtivou váhu a dolů na ni hleděl nějaký zdravotník. Elena viděla jen jeho úsměv.

„Tati?“ zašeptala znovu.

„Nejsem tvůj táta,“ odpověděl usmívající se zdravotník.

„Ale jsem rád, že ses probrala.“

Jak se jí zrak pomalu projasňoval, otočila hlavu a spatřila Dannyho, který ležel vedle ní uprostřed trosek. Dva další zdravotníci se ho pokoušeli přivést k vědomí. Přes zničenou místnost opatrně snášeli po zbytcích schodiště nějaké bezvládné tělo. A tehdy to Eleně došlo. Byl to Fergus. Po schodech nesli Fergusovu mrtvolu.

Pak události dostaly rychlý spád. Elenu s Dannym naložili do temné sanitky a rychle je vezli pryč. Zdálo se jim, že jedou celé hodiny, a oběma za jízdy poskytovali lékařskou první pomoc. Elena byla pořezaná a odřená, připadalo jí, že ji bolí každý kousek těla. Měla ožehlé vlasy a obočí a na jedné ruce bolestivou popáleninu. Nejhůř utrpěl její sluch.

V uších jí zvonilo a sotva slyšela slova, která jí říkali; připadala jí tlumená, skoro jako kdyby byla pod vodou. Danny dopadl hůř. Byl víc pořezaný a odřeniny měl hlubší; se sluchem byl na tom stejně, jako pod hladinou. Ale víc starostí mu dělala prudká bolest v boku. Zjistil, že je pro něj problém i nadechnout se.

Sanitka konečně zastavila a zadní dveře se otevřely přímo do nějaké chodby bez oken. Nešlo o obyčejnou nemocnici; připomínalo to spíš vězení. Dannyho odvezli na nosítkách na rentgen, zatímco Elenu dopravili do pokoje, kde teď byli oba. Nějaká sestra Eleně ošetřila řezné a tržné rány a popáleniny, přitom neřekla ani slovo.

Pak přišel doktor v bílém plášti a prohlédl ji podrobněji. Podíval se jí do očí a do uší, a když pronesl, že podle něj neutrpěla žádné trvalé poškození, Elena zjistila, že se jí sluch pomalu vrací do normálu. Pak osaměla – zmatená, dezorientovaná a vystrašená.

Byla přesvědčená, že je v nějakém vězení a že jí ošetřili zranění jen jako přípravu na výslech, který bude následovat. Za zamčenými dveřmi slyšela přecházet stráž sem a tam po chodbě a její úzkost ještě vzrostla. Fergus byl mrtvý, její otec znovu zmizel, zbyl jí jen Danny. Chtěla, aby tu byl s ní. Za nějakou dobu – Elena to nedokázala odhadnout – v zámku zarachotil klíč a dveře se otevřely. Stál v nich strážný a u pasu mu v pouzdru visela pistole.

Pohlédl na Elenu a pak poodstoupil. Sestra dovnitř vtlačila vozík s Dannym.

Když byl Danny v pokoji, sestra bez jediného slova odešla a strážný opět zavřel dveře a zamkl. Danny měl zavázanou hlavu a na ruce se mu bělal obvaz, stejný jako Eleně na paži. Chvíli jen tak seděli vedle sebe ve stísněném tichu a pak Danny najednou řekl: „Mám zlomený žebra. Doktor povídal, že by se to mělo rychle zahojit.“

Elena přikývla a čekala na otázku, které se tak bála.

„Ale neřekli mi nic o dědovi. Nevíš, co se s ním stalo?“ Elena nevěděla, tedy ovšemže věděla, ale nedokázala to vyslovit. Ne teď. Ale také nechtěla Dannymu lhát.

„Nikdo mi nic neřekl.“

Uhnula pohledem a tvářila se, že zkoumá ztvrdlý ochranný plastový film, který měla nastříkaný na popáleninách na ruce.

„Možná nám o něm řeknou. Už brzo.“

Toužila změnit téma.

„Jak jsi věděl, co máš dělat?“

„To děda; signalizoval mi morseovkou, ať se kryjeme. Věděl jsem, že chce, abysme se schovali za tu pohovku.“

Znovu upadli do mlčení, oba se ve vzpomínkách vrátili k hrozným chvílím okolo exploze.

Na chodbě zazněly kroky a dveře se opět odemkly. Do pokoje vešla Marcie Deverauxová doprovázená strážným. Na krku měla krunýř a kráčela strnule. Výbuch ji pod schody vrhl proti zdi. Černé vlasy měla ožehlé a obočí jí zmizelo. Okolo očí se klikatily řezné rány a měla napuchlý spodní ret.

„Je po všem,“ řekla, když si všimla strachu v Dannyho a Eleniných očích.

„Nemusíte se ničeho bát.“

„Co můj děda?“ zeptal se rychle Danny.

„Kde je?“ Deverauxová se na chvíli odmlčela.

„Tady.“

„Je…? Je v pořádku?“

„Brzy ho uvidíte.“

Elena znala odpověď na otázku, které se Deverauxová tak obratně vyhnula, ale jediné, co mohla dělat, bylo čekat, dokud se Danny nedozví pravdu, a pak mu být nablízku a pomáhat mu. Ale měla i svou vlastní otázku.

„A co můj táta? Jeho jste nenašli?“ Deverauxová odpověděla bez jediné stopy emoce: „Nejspíš se někde schovává.“

Přešla k Dannyho vozíku, uvolnila brzdu a pak pohlédla na Elenu.

„Máme na vás oba pár otázek. Můžeš chodit? Klidně nechám přivézt další vozík.“

„Nepotřebuju vaši pomoc,“ odsekla Elena a namáhavě vstala. „Můžu jít.“

Deverauxová jen pokrčila rameny a rozjela se s Dannyho vozíkem ke dveřím. Nad hlavou jim opět zaburácel tryskový motor, a jak postupovali dlouhou chodbou bez oken, jen se zářivkami u stropu, následoval je i strážný. Ukázalo se, že budova je postavená do čtverce. Na konci chodby zahnuli doleva a pokračovali, dokud nedošli k zavřeným dveřím do kanceláře; Deverauxová na ně jednou zaklepala.

„To je vše. Díky.“

Strážný přikývl, a když otevřela dveře, otočil se a odešel.

Hleděli do překvapivě rozlehlé místnosti. Vpravo seděl za stolem nějaký muž a před sebou měl Elenin otlučený notebook. Byl rozevřený. Muž se usmál.

„Pojďte dál, prosím.“

Deverauxová kývla na Elenu, aby děvče šlo dovnitř, a následovala ji s očima upřenýma na notebook.

„Obávám se, že vám budeme muset asi pořídit nový,“ pronesl muž. Jmenuji se Dudley. Doufám, že se z nás stanou přátelé.“

„Přátelé!“ vztekle opáčil Danny, když ho Deverauxová přivážela dovnitř.

„Po tom, co jste nám udělali? A mýmu dědovi?“

„Ano,“ povzdechl si Dudley.

„Bylo to velice… nešťastné. Ale –“

„Chci ho vidět! Kde je?“

„Jsem tady, Danny,“ ozvalo se za nimi. Danny se ohlédl. Opačný konec místnosti nebyl přímo od dveří vidět. Ležel tam na zvednuté nemocniční posteli napůl vzpřímený Fergus.

„Dědečku!“ vykřikl Danny a pokusil se vstát z vozíku. Ještě nikdy ho tak předtím neoslovil – ne přímo; prostě to nedokázal. Ale nyní z něj to slovo vytrysklo z radosti, že vidí Ferguse živého. Fergus byl živý. Sice v hrozném stavu, ale živý. Měl ovázanou hlavu i obě ruce a vedle lůžka stál stojan s krví a plazmou. Hadičky od lahví mu vedly do levé ruky. Danny zápolil s vozíkem, až Elena popadla držadlo a zavezla ho přes pokoj, takže mohl sedět vedle lůžka.

„Myslel jsem… já myslel, že…“

„Jo, já taky,“ odpověděl slabě Fergus.

„Zachránil mě ten sporák – tyhle staré byly ještě solidní práce.“

„A co Fincham?“ zeptal se opatrně Danny.

„Podařilo se mu uprchnout?“ Dudley vstal ze židle a obešel stůl.

„George Fincham je mrtvý. Výbušné zařízení tvého dědy bylo mimořádně účinné.“

Pohlédl na stejné řezné rány a odřeniny ostatních přítomných.

„Možná až příliš. Ale celá záležitost je nyní uspokojivě uzavřena. Soubor Přísně tajné byl vymazán, a pokud jde o nás, nikdy ani neexistoval.“

„A co ti ostatní, co po nás posledních šest měsíců šli? Co bude s nima?“

„Fran a její tým neměly nejmenší ponětí, že pracují ilegálně jen pro Finchama. Nikdo jim nic nevyčítá.“

„A to je všechno?“ zeptal se Danny.

„Můžeme se prostě sebrat a jít? Jsme volní?“ Dudley se na okamžik odmlčel.

„Měli jsme s tvým dědečkem o tom dlouhý rozhovor.“

Danny a Elena pohlédli na Ferguse, povzbudivě na ně kývl, než Dudley pokračoval s vysvětlováním.

„Podívejte, potřebujeme vaši pomoc.“

„Naši pomoc?“ vyhrkla Elena.

„Prokázali jste v posledních měsících pozoruhodné schopnosti a vynalézavost. Rádi bychom, abyste pro nás pracovali, zatím jen dočasně a na jisté velice specifické operaci.“

Pohlédl přes místnost.

„Tady se slečnou Deverauxovou.“

Danny pohlédl na dědu.

„To myslí vážně? Chtěla nás přece zabít – všechny.“

Deverauxová nevypadala z vyhlídky na spolupráci se svými dřívějšími protivníky o nic šťastnější než oni. Ale byla profesionál.

„Jen v rámci předchozí mise. Ta je nyní uspokojivě uzavřená.“

„Copak je to pro vás takhle snadný?“ Deverauxová nasadila neutrální výraz. Fergus se na lůžku pootočil.

„Prostě si vyslechněte, co vám řekne Dudley, pak vám k tomu něco povím já.“

Dudley spokojeně přikývl na souhlas. Jde o ty mladistvé sebevražedné atentátníky – určitě jste už o nich slyšeli.“

„Ano, slyšeli.“

„Chceme, abyste nám pomohli dopadnout osobu, která ty útoky organizuje,“ navázala Deverauxová.

„Ale proč my? Jak vám můžeme pomoct?“ Dudley se vrátil ke stolu a posadil se na roh s rukou položenou na Elenině notebooku.

„Tak poslyšte, všichni ti tři nešťastní mladíci byli naverbováni přes internet, a jak teď už víme, slečna Omolodonová je přes internet již celkem expert.“

„Takových jako já je spousta,“ namítla Elena. „A dávám přednost tomu, že mě lidi oslovují křestním jménem.“

Dudley se usmál.

„Před každým bombovým útokem ti mladíci vyrvali ze svých počítačů harddisky a zničili je. Ale našim odborníkům se i tak podařilo najít mezi nimi spojitost, když zanalyzovali, co se na monitorech jejich počítačů vypálilo naposled. Celá tato moderní technologie jde mimo mě, ale jsem si jistý, že mi rozumíte, slečno Omo… Eleno.“

„Jo, ale pořád nechápu, proč potřebujete zrovna nás.“

„Nejen já. Sám premiér žádá, abyste nám s touto misí pomohli.“

Danny se rozesmál.

„No jasně. Premiér a potřebuje naši pomoc?“

Ale Dudley se neusmál.

„Celá země potřebuje vaši pomoc, Danny.“

„Žádají od vás skutečně mnoho, Danny,“ vmísil se Fergus.

„Podle mě až příliš mnoho. Ale neporadím ti, co máte dělat. Už jsem ti příliš dlouho řídil život a dělal za tebe rozhodnutí. Teď je to na tobě. Na vás obou.“

Pohlédl na Dudleyho.

„Řekněte jim o těch monitorech.“

„Ano, ovšem. To, co monitory těch hochů zobrazily naposledy a zůstalo do nich slabě vypáleno, je důvodem, proč potřebujeme, abyste nám pomohli zažehnat tuto krizi. Slo jen o dvě slova.“

Danny se podíval na Elenu a pak zpět na Dudleyho.

„Jaký dvě slova?“

„Černá hvězda.“

Byl to malý rodinný hotel kousek za Oxfordem. Atraktivní stavba porostlá břečťanem stála na půvabném, odděleném pozemku, ale když Danny a Elena pomáhali Fergusovi z MPV na vozík, neměli na krásu místa ani pomyšlení. Byli vyčerpaní po tvrdém výcvikovém dni a mysleli jen na to, že do sebe rychle hodí pár soust a co nejdřív zalehnou na kutě. S takovou náloží učení, přijímání a zapamatování si tolika nových věcí jim čas utíkal jako voda.

Fergus trval na tom, že se bude na jejich přípravě podílet i z nemocničního lůžka. Měl o ně starost; museli se naučit příliš mnoho věcí příliš rychle. Nyní byl právě natolik fit, že ho mohli převážet na vozíku, ale když čekali v prostoru recepce, všiml si, jak Danny s Elenou vypadají přepadle. Přinášelo to další starost; únava by mohla znamenat ztrátu koncentrace a zaměření na cíl.

Z místnosti za recepcí se vynořila nějaká usměvavá padesátnice.

„Dobrý večer.“

„Máme tu zamluvené pokoje,“ oznámil jí Fergus.

„Ano, už vás očekáváme. Mohli byste mi vyplnit formuláře, prosím? Každý jeden.“

Podala Dannymu kartičku.

„Děkuji vám, pane.“

Když Danny zvedl jediné pero na pultu a pustil se do vyplňování formuláře, musel se usmívat; nebyl zvyklý, že ho někdo oslovuje „pane“. Žena ho pozorovala a dala se s ním do přátelského klábosení.

„Dnes byl krásný den, že? Doufám, že jste někde neuvázli v provozu; prý si musíme na objezd počkat ještě deset let. Mně tedy trvá celou věčnost, než se dopravím do Oxfordu. Všechny ty náklaďáky a parkování! Je to k zbláznění.“

Danny skončil s vyplňováním, posunul kartičku přes pult a podal pero Eleně, zatímco žena zvedla jeho formulář. Rychle ho přelétla pohledem a pak ho podala Fergusovi.

Už se neusmívala.

„Dost!“ zařval Fergus na Elenu, než se mohla pustit do vyplňování své kartičky.

„Co udělal špatně? A cos právě teď udělala špatně ty?“

„Já… já nevím.“

Fergus popojel na vozíku vpřed a popadl kartičku, kterou vyplnil jeho vnuk.

„Podívej na ten podpis!“ vybafl na Dannyho.

„Podepsal ses Watts! Jak se teď jmenuješ?“

„Wilkins. Danny Wilkins. Ale myslel jsem –“

„Vůbec jsi nemyslel! Prostě jsi popadl pero a začal psát. A zapomněl jsi na všechno, co jsem ti říkal.“

Kývl na ženu za recepčním pultem, která nesouhlasně potřásala hlavou.

„Laura se ani nemusela moc snažit. Jen jsi jí to ulehčil.“

„Ale jsem hrozně utahanej a nemyslel jsem na to,“ odpověděl Danny.

„Dobrá, tak konečně začni myslet. Dokud tohle neskončí, nejsi už Danny Watts. Jsi Danny Wilkins, ať jseš kdekoliv a s kýmkoliv.“

„Hele, je mi to líto.“

„Lítost ti nebude nic platná, jestli uděláš tu samou chybu venku.“

Otočil se k Eleně.

„A co jsem ti říkal o perech?“

„Vždycky je mám brát nebo zvedat levou rukou. Vím, že jsem to neudělala, ale šlo přece o Dannyho a…“ Fergus ale nebyl zvědavý na výmluvy.

„Proč? Proč to máš dělat?“

Elena si povzdechla.

„Protože když si ho pak přendávám do pravé ruky, dává mi to čas na přemýšlení. Je to narážka na to, že už nejsem Elena Omolodonová.“

„Je to jedna z narážek. Šaty, které by sis na sebe normálně nevzala, hodinky na opačném zápěstí – všechno to jsou narážky. Oba dva si prostě musíte připomínat svůj výcvik: je to životně důležité.“

Danny s Elenou si vyměnili pohled. Věděli, že to zvorali, ale než mohli přijít s dalšími chabými výmluvami, vešla hlavními dveřmi dovnitř Marcie Deverauxová a nesla klíčky od MPV. Fergus pohlédl na Dannyho.

„Jak se jmenuje? No, rychle!“

„Marcie Davenportová,“ odpověděl Danny.

Fergus přikývl a obrátil se k Eleně.

„A co je zač?“

„Moje teta. Matčina sestra.“

„Dobře. Zapamatujte si to. A teď se jděte porozhlédnout po tomhle domě a seznamte se s Laurou a jejím manželem. Tohle je váš nový domov, vaše krycí adresa. A už žádné další chyby. Protože ta příští může být poslední, kterou kdy uděláte.“

KONEC

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai