Den osvobození

Andy McNab

BB/art (2004)

Hodnocení:

93%

Štítky:

Romány, Literatura světová, Thrillery

Listopad 2001. U severoafrického pobřeží vyklouzne z ponorky na hladinu člun. Nick Stone a jeho arabští společníci mají zabít alžírského podnikatele Zeraldu, majitele řetězce supermarketů, a poslat na Západ jeho hlavu. Kdyby Nick nepotřeboval získat americké občanství a neměl naději, že začne žít s Carrie, do níž se zamiloval, nikdy by poslední úkol nepřijal. Proto nabídku CIA nemohl odmítnout. Stoneovi však nikdo neřekl, proč musí Zeralda zemřít, a on to ani nechce vědět. Domnívá se, že to nějak souvisí s protiúderem demokratického světa po děsivých událostech 11. září. A uvědomuje si, že jeho úkol vlastně teprve začal. Carrie se k němu otáčí zády a Nick se ocitá až po krk ve špinavé válce. Pohybuje se v nebezpečném podsvětí na jihu Francie, kde al-Kajda vybírá peníze prostřednictvím starobylého bankovního systému hawalla, a má zabránit tomu, aby její členové odvezli balík peněz, jimiž chtějí odškodnit rodiny sebevrahů, z Francie do Alžírska. Splní Nick Stone své dosud nejtěžší poslání? Pochopí Carrie, že nemohl jednat jinak? A jak se vyrovná s nejhorším dilematem, před které byl kdy postaven?

Andy McNab

DEN OSVOBOZENÍ

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Jan Jirák

LIBERATION DAY

Copyright © 2002 by Andy McNab

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2006

Translation © Jan Jirák, 2006

ISBN 80-242-1791-0

Věnováno všem obětem terorismu

/1/

Úterý 6. listopadu 2001, 23:16

Ponorka se vynořila na hladinu asi před deseti minutami a její paluba mi pod nohama pořád ještě klouzala. Pár metrů přede mnou, kde pět členů posádky s horečnatým chvatem připravovalo nafukovací člun, se od černé oceli odráželo tlumené červené světlo baterky. Až budou hotovi, dopraví mne a oba členy mé posádky člun Středozemním mořem o pět kilometrů dál ke břehům severní Afriky.

Jeden z námořníků se obrátil na Lotfiho, který stál vedle mě u průlezu, a něco mu řekl. Neumím arabsky natolik, abych mu rozuměl, ale Lotfi mi to přeložil: „Jsou hotovi, Nicku – můžeme vyrazit.“

Všichni tři jsme se sebrali a vyměnili si místa s lidmi z ponorky. Překročili jsme okraj nafukovacího člunu a stoupli si na jeho protiskluzovou palubu. Lotfi dělal kormidelníka, proto zaujal pozici vpravo od závěsného motoru Yamaha 75 zavěšeného nad vodou. Namačkali jsme se z obou stran motoru co nejblíž k němu. Na sobě jsme měli vlněné čepice a rukavice a přes oblečení jsme si natáhli „suché pytle“ – goretexové obleky s gumovými manžetami a límci, jež nás měly chránit před studenou vodou. Nářadí jsme měli naskládané v obrovských nepromokavých vacích a přivázané k palubě člunu spolu s kanystry na palivo.

Ohlédl jsem se za sebe. Posádka ponorky mezitím zmizela a poklop byl zavřený. Kapitán nás varoval, že se tam nehodlá poflakovat dlouho, rozhodně nemá chuť nechat se načapat ve výsostných vodách jednoho z nejbezohlednějších režimů na světě. A až nás bude vyzvedávat, hodlá riskovat ještě podstatně míň, zvlášť pokud se během našeho pobytu na pevnině něco podělá. Za žádnou cenu nemohl dopustit, aby Alžířané zajali jeho loď a posádku. Egyptské námořnictvo si ze své zoufale zanedbané flotily nemohlo dovolit ztratit ani obyčejnou pramičku a on sám nestál o to, aby jeho lidé přišli o oči, o varlata či o jinou část těla, kterou Alžířané tak rádi odebírají lidem, co je naštvou.

„Držte se, vyrazíme.“ Lotfi už tohle někdy v životě zažil.

To už jsem cítil, jak se pod námi pohybuje ponorka. Vzápětí otevřela vzduchové komory a kolem nás se voda rázem rozvlnila spoustou bublin. Lotfi překlopil yamahu do provozní polohy a nahodil ji, abychom se také vydali za svým cílem. Jenže moře té noci zvedal silný příboj, a tak se motor dotkl vody až ve chvíli, kdy nám vlna zvedla příď a nastavila ji větru. Člun se začal převracet. Honem jsme se oba celou vahou vrhli dopředu, abychom příď zase stlačili na hladinu. Jenže loď měla takovou setrvačnost, že jsem ztratil rovnováhu, zády se rozplácl o bok člunu a dostal od něj pořádnou herdu, která mě hodila zase zpátky. Než mi došlo, co se děje, přeletěl jsem přes okraj paluby.

Jedinou nezakrytou částí mého těla byl obličej, přesto mi chlad vody vyrazil dech, a jak jsem se potopil, pořádně jsem si lokl slané vody. Bylo to Středozemní moře, ale pokud šlo o mé pocity, mohl to docela dobře být severní Atlantik.

Když jsem se vynořil a plácl se do nafouknutého nepromokavého obleku, zjistil jsem, že límec kolem krku trochu nedoléhá. Mořská voda mi začala promáčet levný svetr a bavlněné kalhoty.

„Není ti něco, Nicku?“ To na mě křičel Lotfi.

„Mám se jak nikdy,“ zabručel jsem, a jak mě oba tahali na palubu, těžce jsem hekal. „Udělal jsem si díru do pytle.“

Něco mezi sebou prohodili arabsky a pak se párkrát zahihňali jako školáci. Měli proč: mně by to taky přišlo k smíchu.

Když jsem si ždímal vlněnou čepici a rukavice, rozklepal jsem se zimou, ale ani vlhká vlna neztrácí schopnost zadržovat teplo živého těla a já moc dobře věděl, že v téhle fázi našeho výletu budu její pomoc jaksepatří potřebovat.

Lotfi se ze všech sil pokoušel vést loď tak, aby jela rovně, a já jsem s jeho kolegou ležel vepředu a svorně jsme se snažili, aby nezvedala čumák – tedy příď, jak mi Lotfi neustále připomínal – do vzduchu. Nakonec se mu podařilo dostat člun pod kontrolu a brzy už jsme rozráželi zčeřené hřebeny vln, až mě oči pálily od slaných sprch, které mi narážely na obličej takovou silou, jako by to byly vržené hrsti oblázků. Když nás vlny nadzvedly a zadní okraj člunu nespokojeně zaskřípal, jak se vrtule motoru ocitla nad hladinou, zahlédl jsem světla na pobřeží a rozeznal jsem dokonce slabou záři Oranu, druhého největšího alžírského města. Jeho živému přístavu, ze kterého vyrážely trajekty do Španělska a zase se odtamtud vracely, jsme se ale pečlivě vyhýbali. Měli jsme namířeno asi o deset kilometrů dál na východ, jelikož jsme měli v plánu přistát na určeném místě mezi městem a místem, které se nazývá Cap Ferrat. Když se člověk během instruktáže v Alexandrii podíval na mapu, bylo mu hned jasné, že Francouzi tu po sobě zanechali spoustu památek. Po celém pobřeží byly rozesety tu Cap, tamhle Plage, o kus dál zase Port.

Cap Ferrat se dal snadno rozeznat. Nalevo od záře vycházející z Oranu totiž každých pár vteřin zablikal jeho maják. Měli jsme namířeno k malému kousku země, na němž bylo možné zahlédnout několik shluků mihotavých světýlek, která jsme rozeznávali stále snadněji, jak jsme se blížili k pobřeží.

Jak si příď prorážela cestu vodami, posunul jsem se na lodi víc dozadu, abych se alespoň trochu vyhnul větru a sprškám vody. Štvalo mě, že už jsem promočený a promrzlý, a akce přitom ještě vlastně ani nezačala. Lotfi byl vzadu u závěsného motoru. Podíval jsem se na něj, zrovna když kontroloval satelitní navigační systém a trochu přidal plyn, abychom pluli správným směrem.

Slaná voda mě pálila v očích, ale bylo to mnohem lepší než v ponorce, kterou jsme právě opustili. Postavili ji v šedesátých letech minulého století a její klimatizace měla nejlepší léta za sebou. Tři dny jsme v ní byli zavřeni v kouři z dieselových motorů a čekali na správný okamžik, abychom se mohli vydat na tuhle pouť, takže teď mě náramně těšilo, že jsem konečně na čerstvém vzduchu – i když byl čerstvý až moc. Utěšovalo mě vědomí, že až se příště nadechnu výfukových plynů, budu se pohybovat devadesát metrů pod hladinou Středozemního moře zpátky k Alexandrii, upíjet sladký černý čaj z kouřícího hrnku a oslavovat, že mám za sebou svou úplně poslední akci.

* * *

Světla se přiblížila a my už jsme mohli docela dobře rozeznat obrysy pobřeží. Lotfi už nepotřeboval navigační systém, a tak ho nacpal do pogumované kapsy na přídi. Od pevniny nás dělilo asi čtyři sta metrů vody a já mohl začít vyhlížet místo pro přistání. Vyšší, kamenitý břeh byl zalitý světlem a ve tmě pod ním jsem rozeznával jen útes a pláž, o níž Lotfi prohlašoval, že nám bude na přistání úplně stačit.

Teď jsme se pohybovali pomaleji a motor jen jemně předl, abychom kolem sebe nedělali moc hluku. Když jsme byli asi sto metrů od pláže, Lotfi zavřel přívod benzinu a opřel se o motor, aby ho zvedl z vody a zajistil zase ve vodorovné poloze. Loď ztratila setrvačnost a začala se pohupovat po vlnách. Lotfi hned připojil jeden z kanystrů s palivem, aby byl člun připraven na náš ústup z týlu nepřítele. Kdyby se to vyvinulo podělaným navrch, potřebovali jsme vypadnout rychle a ne tady okounět.

Lotfi nám věnoval široký úsměv a bílé zuby mu ve tmě zazářily. „Tak a teď budeme pádlovat.“

Z toho, jak si ze sebe ti dva, tedy Lotfi a ten druhý, jehož jméno jsem nedokázal vyslovit – ale bylo to něco jako Hubba-Hubba –, neustále utahovali, bylo jasné, že spolu už někdy dřív dělali.

Hubba-Hubba zůstal sedět na přídi a usilovně nořil dřevěné pádlo do vln. Blížili jsme se k pláži. Nebe bylo dokonale čisté a plné hvězd. Zničehonic se rozhostilo naprosté bezvětří. Neslyšel jsem nic jiného než tichounké šplouchání pádel pronikajících do vody, vylepšené čas od času o šoupnutí boty po dřevěné podlaze člunu, jak si někdo z nás o kousek poposedl. Kdyby nic jiného, alespoň jsem se tím pádlováním trochu zahřál.

Lotfi nepřestal ani na okamžik pozorovat pobřeží, aby měl jistotu, že přistaneme přesně na místě, které si vyhlédl, a pochvaloval si pohyb lodi arabským výrazem znamenajícím „dobře“: „Il al jamín, jamín.“ Bylo to zrovna slovo, které jsem znal.

Ti dva byli Egypťané, a to bylo asi tak všechno, co jsem o nich chtěl vědět – i když to tak nakonec nedopadlo. Patřili, stejně jako já, k ilegálům. A na téhle akci bylo vlastně ilegální všechno a každý. Kdyby nás chytili, Spojené státy by prohlásily, že Egypťané se pletou, když tuhle akci připisují jim. Počítám, že tohle byla cena, kterou Egypťané platili za to, že dostávají od USA druhou největší pomoc po Izraeli. Její výše se vyšplhala na nějaké dvě miliardy dolarů ročně. Nikdy nic není zadarmo.

Egypťané by se na oplátku odmítli hlásit k mým dvěma společníkům, a pokud jde o mne, pravděpodobně ani nevěděli, že tam jsem. Bylo mi to jedno. Neměl jsem u sebe žádné krycí dokumenty, a kdyby mě chytili, tak jako tak by mě zašili. Jediné papíry, kterými mě vybavili, byly desetidolarovky a padesátidolarovky v celkové hodnotě čtyř tisíc amerických dolarů na úplatky, jimiž jsem se měl pokusit koupit si odchod ze země, kdybych se dostal do průšvihu, a které jsem si mohl nechat, pokud je nebudu muset použít. Bylo to o poznání lepší než pracovat pro Brity.

Stále jsme pádlovali směrem ke světlům. Vlhko, které jsem cítil na zádech a v podpažních jamkách, bylo teď sice teplé, ale pořád ještě nepříjemné. Podíval jsem se na své dva kolegy a navzájem jsme na sebe kývli, abychom si dodali odvahy. Byli to dobří kumpáni a oba měli stejně zastřižené vlasy – lesklé, úplně černé a nahoře i po stranách velmi krátké – a pečlivě upravené knírky. V duchu jsem doufal, že jsou to rození vítězové a prostě jen vypadají jako outsideři. Na ulici by se na ně nikdo podruhé ani nepodíval. Oběma jim mohlo být tak kolem pětatřiceti, nebyli vysocí ani malí, měli čistou pleť a byli ženatí a dohromady měli dost dětí na to, aby z nich sestavili fotbalovou jedenáctku.

„Čtyři – čtyři – dva,“ vysvětloval mi to jednou Lotfi s úsměvem. „Já dodám čtyři zadáky a brankáře a Hubba-Hubba zálohu a dva útočníky.“ Přišel jsem tehdy na to, že fandí mužstvu Manchester United a o první lize věděl víc než já, což zase nebyl takový kumšt. Vlastně jsem o kopané věděl jen to, že pětasedmdesát procent fanoušků Manchesteru nežije, stejně jako Lotfi, ve Spojeném království a většina z toho zbytku bydlí v Surrey.

Když jsme se na tuhle akci v opuštěném hornickém kempu jen pár hodin cesty od Alexandrie připravovali a plánovali ji, předpokládalo se, že se nebudou bavit o ničem jiném než o tom, co nás čeká, jenže oni si nemohli pomoct. Jakmile jsme si odbyli další zkoušku našeho útočného manévru, seděli jsme kolem ohně a oni si povídali o tom, co všechno zažili v Evropě nebo kdy vyrazí na dovolenou do Spojených států.

Lotfi už dřív prokázal, že je nejen velmi dobře vycvičený profesionál, ale také oddaný muslim, proto se mi ulevilo, když jsme příkaz k zahájení akce dostali podstatně dřív, než začíná ramadan – a taky že k tomu došlo dřív, než měla přijít jedna z nejhorších bouří, které meteorologové pro tuto část světa předpovídali a jež měla udeřit v Alžírsku v příštích dvanácti hodinách. Lotfi už si byl naprosto jist, že se dokážeme vylodit před bouří a budeme mít akci za sebou, než začne ramadan, a to z jediného prostého důvodu – protože Bůh je na naší straně. Dost se kvůli tomu modlil, seděl a vzýval Ho několikrát denně.

Jenže my jsme nemohli nechat všechno jenom na Něm. Hubba-Hubba měl náhrdelník, o němž prohlašoval, že chrání před zlými pohledy, ať už to u něj doma znamenalo cokoliv. Byla to taková malá, modře vykládaná ručička s modrým okem vsazeným doprostřed dlaně. Nosil ji kolem krku přivázanou na kousku šňůry. Odhadoval jsem, že to původně byl nějaký odznak, jelikož na zadní straně to stále ještě mělo malý zavírací špendlík. Takže když jsem si to spočítal, měl jsem dnes s sebou čtyřčlenný tým. Jen mě mrzelo, že ta druhá dvojice nám moc nepomáhala s pádlováním.

Vlastní akce byla docela prostá. Měli jsme tu zabít osmačtyřicetiletého alžírského občana Adela Kadera Zeraldu, otce osmi dětí a majitele řetězce supermarketů podobných Sparu a místní ropné společnosti, to vše se sídlem v Oranu a okolí. Právě jsme měli namířeno do jeho víkendového sídla, kde se – alespoň podle našich instrukcí – věnoval zábavnějším stránkám svého podnikání. Zdržoval se tam podle všeho velmi často, zatímco jeho manželka se v Oranu starala o rodinu. Bylo jasné, že klade důraz na pohostinnost firmy.

Satelitní snímky, které jsme si prohlíželi při instruktáži, nabízely dost nepřitažlivé místo, poznamenané nejvíc tím, že dům byl přímo vedle benzinových nádrží a parkoviště pro nákladní vozy. Budova měla nepravidelný tvar a vypadala jako obydlí, které si vlastníma rukama slepil nějaký dřevorubec, na všechny strany z něj čouhaly nejrůznější kousky a výstupky a obehnaná byla vysokými zdmi, které zvědavcům bránily ve vyhlídce na zástupy východoevropských kurev, které tam pán domu přepravoval, aby trochu potěšily arabský svět.

Neměli jsme ani tušení, proč má zemřít a proč mají všichni ostatní v domě zůstat naživu. Než jsem vyrazil z Bostonu, George mi to neprozradil a velmi jsem pochyboval, že se to vůbec někdy dozvím. Navíc jsem si v téhle práci už tolikrát naběhl na vidle, aby mi stačilo, že dokážu dodržet časový rozvrh, provedu akci a zbytečně se nebudu na nic ptát. Bylo víc než pravděpodobné, že když po celém světě operuje víc než 350 členů al-Kajdy pocházejících z Alžírska, Zeralda do toho bude namočený až po uši. Ale že bych v noci nespal a lámal si s tím hlavu, to ani náhodou. Alžírsko je fakticky už dobře deset let ve stavu virtuální občanské války se skupinami islámských fundamentalistů a za tu dobu přišlo o život přes sto tisíc lidí – což mi připadlo zvláštní, vezmu-li v úvahu, že Alžírsko je islámská země.

Možná Zeralda představuje nějaké jiné ohrožení západních zájmů. Není to jedno? Mně šlo jen o to, abych se pořádně soustředil výhradně na vykonání úkolu, s trochou štěstí se z toho dostal živý, vrátil se do Států a vyzvedl si doklady o občanství. George mi je opatřil. Já nemusel na oplátku udělat nic jiného než vyřídit tuhle akci. Stačí zabít Zeraldu a můžu tuhle část kariéry prohlásit za ukončenou. Nadobro. Než se rozední, budu zpátky v ponorce, americké občanství vonící novotou budu mít v kapse a budu mířit k Bostonu a zářivé budoucnosti.

Byl to divný pocit, plížit se na zapřenou do spřátelené země, jenže prezident Alžírska byl zrovna v tuhle chvíli na návštěvě ve Washingtonu a Mr. Bush nechtěl, aby jeho návštěvu něco pokazilo. Když vezmeme v úvahu sedmihodinový časový posun, Bouteflika a jeho choť se zrovna chystali na večeři s panem a paní Bushovými s pravou Tex Mex kuchyní na stole. Vydal se do Spojených států, jelikož chtěl přimět Američany, aby se na Alžírsko dívali jako na svého severoafrického spojence v téhle nové válce proti terorismu. Byl jsem si ale jist, že politická podpora není jediný bod jejich společného programu. Alžírsko také chtělo, aby je Západ vnímal jako důležitý zdroj uhlovodíku. A nejen ropy, nýbrž i plynu: toho tady měli obrovské zásoby.

Už nám zbývalo pouhých padesát metrů a zásobníky benzinu už jsme jasně viděli nad sebou. Koupaly se ve žlutém světle zářivek přidělaných na plotě a ozařujících celý pozemek. Z Lotfiho průzkumu jsme věděli, že dvě obrovské nádrže po levé straně pozemku jsou plné kerosinu 28, místního topného paliva.

Na druhé straně, stále ještě za plotem a zhruba třicet metrů od nádrží, stálo v řadě asi tucet cisteren, které čekaly, až je ráno začnou rozvážet. Podél mělčiny, z mého pohledu v pravé části pozemku, byly vidět vnější zdi chránící Zeraldovo letní sídlo. Světla z nádrží na ně vrhala stíny.

/2/

Jak jsme se pomalu blížili k pláži a nořili se do stínu, cílová oblast naší akce nám zmizela z dohledu. Jakmile jsme narazili na mělčinu, začalo gumové dno lodi drhnout o písek. Všichni tři jsme vyskočili ze člunu, sevřeli jsme do rukou držadla z provazů a táhli plavidlo na pláž. V nepromokavém obleku a v teniskách mi čvachtala voda.

Když nám Lotfi ukázal, že už jsme dost daleko od vody, tahali a tlačili jsme člun tak dlouho, až byl nasměrován k rychlému vyplutí. Pak jsme začali odvazovat své vybavení. Muselo nám k tomu stačit světlo dopadající sem z pozemku nahoře.

Po silnici táhnoucí se nad námi o nějakých dvě stě metrů dál na opačném konci výběžku se začalo přibližovat nějaké vozidlo. Podíval jsem se na multifunkční hodinky na levém zápěstí. Místo světélkujícího nátěru v nich byl použit plyn, díky němuž byl ciferník hodinek viditelný za všech okolností. Od půlnoci uplynulo už čtyřiadvacet minut. Na tomhle opuštěném kousku pobřeží si řidič mohl dovolit přišlápnout plyn víc k podlaze.

Z ochranného gumového vaku, kde byl uložený jako v bavlnce, jsem vysvobodil ruksak a položil ho do písku. Naše baťohy byly levné a ubohé napodobeniny výrobků od Berghause vyrobené v Indonésii. Lotfimu je vnutili někde na trhu v Káhiře. Pro nás ale byly velmi důležité. Kdyby se do jejich obsahu dostala voda, byli jsme definitivně nahraní.

Moji dva společníci udělali totéž, takže za chvíli jsme všichni tři klečeli ve stínu a každý si kontroloval svou výbavu. V mém případě to znamenalo zjistit, jestli nejsou poškozené nebo nedejbože promočené zápalná šňůra a podomácku vyrobené zápalné pumy ponořené do oleje. Šlo v zásadě o čtyři třiceticentimetrové krychlové krabičky s pružnou ocelovou výztuží, do jejichž dna jsem vyvrtal řadu dírek. Každá obsahovala směs chloridu sodného, železného prachu a azbestu, který je dnes už těžké v Evropě sehnat, ale v Egyptě je k mání na každém rohu. Směs jsem rozdělil na dvoulibrové díly a ty jsem nacpal do krabiček.

Všechny čtyři pumy bylo potřeba spojit do jednoho řetězce zápalnou šňůrou dlouhou asi jeden metr. Byly dost lehké, aby na oleji plavaly, a hořely dost intenzivně, aby společně vytvořily žár, který nakonec zapálí ropu či benzin. Na kvalitě hořlavé tekutiny záleželo, jak dlouho to bude trvat, než vzplane. U petroleje by k tomu došlo téměř okamžitě – na to by stačila jen zápalná šňůra. Jenže u těžších topných olejů může být bod vznícení podstatně vyšší. Vždyť i bod varu nafty je vyšší než bod varu vody, takže když ji chce člověk zapálit, musí vyrobit zatraceně velké horko.

Jenže nejdřív jsme se museli k palivu dostat. Všechny nádrže byly postavené jako „pevnosti“. Měly kolem sebe zdi a příkopy, jejichž výška a síla závisela na tom, kolik vytékajícího paliva by musely pojmout v případě poškození nádrže. Ty, co jsme měli poškodit, byly obehnané dvojitou stěnou z betonových stavebních panelů, asi metr vysokých a rozestavěných čtyři metry od nádrží.

Lotfi a Hubba-Hubba nacvičovali svoje úkoly tak často, že by je dokázali splnit i se zavázanýma očima – což jsme ve skutečnosti během nácviku několikrát opravdu zkoušeli. Nácvik se zavázanýma očima dává člověku jistotu pro případ, že pak musí provádět nějakou akci – například vypořádat se se zaseknutou zbraní – potmě. A kromě toho mu potom jde všechno snáze a rychleji, když na to vidí.

Taktika útoku byla prostá. Začne Lotfi, a to tím, že odstraní kus zdi, asi tak tři panely široký a dva hluboký, otevřený směrem k domu, kam jsme měli namířeno. Už dřív se ukázalo, že Hubba-Hubba je docela machr na výbušniny. Proto umístí na každou nádrž jednu nálož, a to směrem k moři, tedy na druhé straně, než na které připevním já své zápalné pumy.

Jakmile nálože prorazí do nádrží čtvercové díry asi čtyřicet na čtyřicet centimetrů, začne z nich proudit palivo a bude zaplňovat prostor mezi zdmi. Na jeho hladině budou plavat zápalné pumy spojené zápalnou šňůrou a budou se jedna po druhé vzněcovat, takže dostaneme dlouhotrvající vysoký žár a plamen, který nakonec zapálí jezero hořlaviny pod sebou. Věděli jsme, že topný olej kerosin 28, který se bude kolem nádrží hromadit, vzplane, až chytne druhá ze čtveřice zápalných pum. A to nastane v době, kdy hladina paliva dosáhne sotva poloviny výšky ochranných zdí. Jenže nám šlo o víc než jen o to, abychom zapálili topný olej mezi stěnami. Potřebovali jsme mít oheň úplně všude.

Hořící palivo se bude valit na zem proraženými dírami v ochranných stěnách jako láva ze sopky. Půda se trochu svažovala směrem k domu, kam jsme měli namířeno. Hned, jak mi Lotfi ukázal situační náčrtky, které si pořídil při průzkumu terénu, bylo mi jasné, že můžeme dům odříznout od silnice bariérou z plamenů. Musel jsem věřit, že mám pravdu. V kasárnách o pouhé tři kilometry dál směrem k Oranu bydlely dvě stovky policistů. Kdyby je někdo přivolal na scénu, nechtěli jsme se s nimi hned začít bratříčkovat.

Stejně důležité bylo, aby to, co se tu dnes stane, vypadalo, jako že jde o domácí záležitost – o útok jedné z mnoha fundamentalistických skupin, které tady proti sobě vedou válku už dlouhá léta. Právě kvůli tomu jsme si dali záležet, abychom měli veškeré vybavení sestavené podomácku, zbraně ruské výroby a oblečení tuzemské výroby. Pravda, multifunkční hodinky nepatřily k běžné výstroji zdejších islamistů, ale pokud se ke mně někdo dostane tak blízko, aby si všiml, co mám na zápěstí, budu v takovém průšvihu, že už mi to bude jedno. Od téhle chvíle za dvě hodiny bude Zeralda mrtvý a žalující ukazováček bude mířit přímo na zdejší, alžírské islámské extremisty, kteří z tohohle místa stále dělali nejnebezpečnější turistickou destinaci na světě.

Nemají rádi nikoho, kdo k nim nepatří. Doufali jsme, že náš útok bude připsán na vrub GIA, ozbrojené islámské skupině. To byla nejkrvelačnější a nejprohnanější banda, jakou jsem kdy viděl. Tihle chlápci dostali výcvik a nasbírali bojové zkušenosti v místech, jako je Afghánistán, kde bojovali po boku mudžahedínů proti Rusům. Pak se přesunuli do Čečny, potom do Bosny. Táhli prostě všude tam, kde měli pocit, že někdo ubližuje muslimům. Teď byli zpátky v Alžírsku – a tentokrát šlo o osobní záležitost. Chtěli mít islámský stát, jehož ústavu by tvořil Korán, a chtěli ho pokud možno ještě dnes. V očích těchhle lidí byl dokonce i USB (Usáma bin Ládin) měkkota. V roce 1994, jako temnou předzvěst útoků, které měly teprve přijít, unesli v Alžíru letadlo Air France a měli v úmyslu s ním havarovat uprostřed Paříže. Bylo by jim to vyšlo, nebýt toho, že když doplňovali palivo, francouzské antiteroristické oddíly na ně zaútočily a do jednoho je pobily.

Veškerá výbava, kterou jsem měl v baťohu, byla – na rozdíl ode mne – dokonale suchá. Rozepnul jsem si nepromokavé oblečení, a jak se mi vítr opřel do vlhkých šatů, okamžitě mi začala být zima. Byla to bída, už proto, že jsem s tím nemohl nic dělat. Ještě jsem zkontroloval, jestli mám připravenou ruskou pistoli makarov. Abych měl jistotu, o pár milimetrů jsem ji natáhl, během téhle akce snad počtvrté a už jistě naposled, uviděl jsem náboj, jak sedí na svém místě v komoře a je připraven k výstřelu. Podíval jsem se ještě ze strany a ujistil se, že další dva jsou připraveny ho následovat. Nechal jsem horní pohyblivou část pistole zapadnout zpátky na místo a pak jsem palcem zatlačil pojistku a zasunul pistoli do skrytého pouzdra, které jsem měl strčené do přední části kalhot.

Lotfi byl v dobré náladě. „Stříkačka se ti taky namočila?“ zeptal se.

Pomalým přikývnutím jsem ocenil jeho žert, a když jsem si házel baťoh na záda, zašeptal jsem: „Pistole, vždycky říkej pistole nebo zbraň. Nikdy ne bouchačka.“

Usmál se a neodpověděl. Ani nemusel: věděl, že bych mu to stejně vrátil.

Zbývalo zkontrolovat poslední věc: oba zásobníky jsem měl správně uložené ve dvojitém pouzdře na zásobníky na levé hýždi. Trčely vzhůru z tenkých objímek z černé elastické tkaniny, která mi je tiskla k opasku. Náboje byly střelami dopředu. Takhle stačilo, abych za zásobník zatáhl, tím ho uvolnil a rovnou jsem ho měl správně nasměrovaný, abych ho mohl zastrčit do pistole.

Už jsme byli všichni přichystaní vyrazit, ale Lotfi si to pro jistotu ještě zkontroloval – „Připraveni?“ – jako učitel, který při školním výletě na letišti podesáté všechny nutí, aby ukázali, že mají cestovní pasy. Přikývli jsme a Lotfi se vydal v čele naší skupinky vzhůru na pevninu. Já jsem se zařadil hned za něj.

Lotfi nás vedl k cíli z toho důvodu, že jako jediný vystoupil už dřív na břeh a provedl PPT (podrobný průzkum terénu). Navíc to měl celé na povel: já tu byl jako hostující evropský, a brzy už americký, terorista.

Z výběžku poloostrova, kde jsme přistáli, se k naší cílové oblasti zvedal asi čtyřicet metrů dlouhý pozvolný svah. Kličkovali jsme po písku a kamení. Bylo dobře, že jsme se hýbali, alespoň jsem se mohl trochu zahřát.

Zastavili jsme se těsně před rovinkou a čekali, až kolem po silnici projede jakési vozidlo. Lotfi je sledoval. Nemluvili jsme o tom, ale všichni jsme měli strach z toho, že policie má stanoviště tak blízko a že kvůli teroristům neustále hlídkuje v jeho bezprostředním okolí. Vůbec mi nevadilo, že se na chvíli zastavíme a chytíme dech. Z nosu mi začalo trochu téct.

Lotfi se přikrčil pod okraj roviny, zašeptal něco arabsky Hubba-Hubbovi a pak se obrátil ke mně: „Jen obyčejné auto, policie ještě ne.“

Vlhké triko pod svetrem se už nepatrně zahřálo, ale bylo to stejně nepříjemné jako předtím. A co? Nebude dlouho trvat a čeká mě opět černý čaj, kouř z dieselových motorů a – snad poprvé v životě – činorodé promýšlení plánů do budoucna.

Povytáhl jsem si rukáv svetru a podíval se na hodinky. 00:58. Vzpomněl jsem si na pana a paní B. Asi jsou na tom v tuhle chvíli stejně jako Bouteflikovi – myjí se, češou se a nahlas uvažují o tom, o čem se pro všechno na světě budou bavit při pravé Tex Mex kuchyni. Nejspíš to bude vypadat takhle: „Inu, slyšel jsem, že máte ve vaší zemi velké zásoby ropy, je to tak? Vůbec by nám nevadilo, kdybyste nám jí trochu přenechali, místo abyste ji dávali Italům, kteří ji lejou do těch svých fiatů. Jo, mimochodem, až přijdete domů, budete mít na starosti o jednoho Alžířana míň. Ale netrapte se tím, byl to tak trochu padouch.“

Jakmile zvuk motoru ztichl směrem k Oranu, pomalu jsme zvedli hlavy nad okraj rovinky, abychom si pořádně prohlédli kamenitou a písčitou zem před sebou. Nocí se nesl pronikavý cvrkot cvrčků – nebo jak jim tady říkají.

Pozemek se zásobárnami paliva byl žlutá oáza tak jasného světla, že jsem musel chvíli mhouřit oči, než si na to zvykly. Rozkládal se po mé levé ruce šikmo ode mne ve vzdálenosti necelých dvou set metrů. Z mého úhlu pohledu se tyčily zásobníky hezky jeden vedle druhého a byly obehnané bezpečnostními stěnami. Vpravo od nich stála daleko méně vyrovnaná řada cisteren.

Obvod celého pozemku chránil tři metry vysoký drátěný plot, prohnutý v místech, kde do něj po léta nacouvávaly cisterny.

Ve vzdálenějším rohu pozemku, vedle brány vedoucí na silnici, se nacházel domek pro hlídku. V podstatě to nebylo nic jiného než obyčejný zahradní altán. Hlídka zřejmě neměla za úkol nic jiného než sledovat, jestli někde nevznikl požár a v noci navíc ještě dohlížet na cisterny a na to, aby z nich nemizel benzin. Sklad neměl nainstalovaný žádný poplašný systém pro případ výbuchu nebo úniku paliva. Lotfi nám vyložil, že uvnitř sedí jeden chlápek, a kdyby to celé baflo, je zřejmě jeho úkolem chopit se telefonu.

To nám docela hrálo do noty, jelikož to znamenalo, že nebudeme muset zneškodňovat žádné alarmy nebo hasicí systémy. Vrásky na čele nám pořád dělala jen ta policejní kasárna. Jestli nám něco mohlo zkomplikovat život, tak to byl jedině telefonát a tihle chlápci v uniformách posazení pouhé tři kilometry od nás. Kdybychom se nechali chytit, máme na krku pořádný průšvih. Alžírsko neproslulo tím, že by přepečlivě dodržovalo lidská práva, nikdo nám určitě nepřispěchá na pomoc, a ať řekneme co řekneme, v téhle zapomenuté díře mají ve zvyku ubičovat teroristy k smrti.

/3/

Dům, kam jsme měli dorazit, stál napravo od nás a o něco blíž než pozemek se zásobníky. Zeď, která ho obklopovala, byla mohutná, vysoká a kdysi ji někdo postavil do čtverce z červenavých cihel, které natřel krémovou barvou. Byla to architektura zbudovaná v duchu tradičních muslimských představ o soukromí. Hlavní vchod byl obrácený směrem k zásobníkům paliva, ale ze satelitu jsme věděli, že je používán jen velmi zřídka. Z místa, kde jsem stál, jsem ho pořádně neviděl, jelikož světla kolem zásobníků nebyla dost silná. Ze záběrů, které pořídil Lotfi během PPT, jsem zjistil, že vchod je osazený velkými dřevěnými dvoukřídlými dveřmi sbíhajícími se do špičky a ozdobenými tepaným železem. Fotky také zachytily po straně domu moderní žaluziovou bránu vedoucí do garáže obrácené na druhou stranu od nás, směrem k silnici. Od garáže se k ní dalo dojet po prašné cestě.

Za vysokou zdí stálo podlouhlé nízké stavení. Nebylo vysloveně honosné, ale dokazovalo, že ropa a obchod s čajem vynášejí Zeraldovi dost, aby se zmohl na vlastní střechu nad hlavou.

Dvojkřídlé dveře z jednotlivých místností, a bylo jich docela dost, vedly na řadu vydlážděných verand ozdobených rostlinami a fontánkami. Ze satelitních snímků nebylo bohužel možné vyčíst, komu který pokoj patří. Ale ono na tom tak moc nezáleželo. Dům měl jen přízemí a nebyl zase tak velký, takže nám nebude dlouho trvat, než zjistíme, kde si Zeralda zrovna užívá.

Vzdálenější okraj obou pozemků uzavírala štěrkovaná cesta, která tvořila základnu trojúhelníkového poloostrova.

Lotfi se stáhl zpět do krytého prostoru a začal se plížit vlevo do tmy, pod okraj rovinky. Okamžitě jsme ho následovali a vzápětí se po silnici přehnala dvě auta. Řidiči na sebe rytmicky troubili klaksony. Slyšeli jsme je, dokud obě vozidla konečně nezmizela ve tmě. Dočetl jsem se, že v téhle zemi je osmdesát procent mužů pod třicet let bez práce a že inflace tu dosahuje dvojciferných čísel. Vůbec jsem nechápal, jak si tu někdo může dovolit mít rychlý vůz. Já sám jsem se stěží zmohl na vlastní motorku.

Došli jsme na úroveň zásobníků s palivem a posunuli se na rovinu nad námi. Hubba-Hubba shodil z ramen ruksak a vylovil z něj štípačky na drát a čtverec rudé sametové látky na závěsy. My jsme si mezitím vytáhli a uvázali černobílé kostkované šátky, které nám měly zakrývat obličeje, až vrazíme do strážní budky. Já se téhle části akce neměl přímo účastnit kvůli odstínu pokožky a modrým očím. Moje chvíle přijde, až ti dva určí Zeraldovu polohu. Na tom, jestli mě uvidí on, ani trochu nezáleželo.

Když si Hubba-Hubba hodil baťoh zpátky na záda a taky si uvázal šátek kolem hlavy, navzájem jsme se zkontrolovali, načež Lotfi vytáhl pistoli a znovu ji prověřil jako na školním výletě. Krok za krokem jsme ho napodobovali a on po každém pohybu přikývl.

Když si člověk celou operaci pořádně rozdělí do jednotlivých fází, aby lidé přesně věděli, co mají dělat a kdy to mají dělat, ohromně mu to usnadní práci. Tihle dva byli ale skutečně dobří. Já bych nemohl svěřit vlastní život do rukou lidem, které neznám opravdu dobře. A o schopnostech těchhle dvou jsem neměl sebemenší pochybnosti, ti by obstáli všude a bylo úplně jedno, co žádala zrovna tahle konkrétní akce.

Vyrazili jsem za Lotfím podél plotu. Já šel tentokrát jako poslední. Byl to jen takový běh naslepo a snaha vyhnout se pro nejbližších třicet metrů nekrytému prostoru: byli jsme totiž na otevřeném prostranství a světla na plotě nás neosvětlovala, jelikož mířila do vnitřku pozemku a nikoliv ven. Nebude to dlouho trvat a dostaneme se na osvětlený úsek, ale to už bude bezprostředně před útokem na stráž, takže už to bude vlastně jedno a můžeme na to kašlat. A jiný způsob jak překonat otevřený prostor stejně neexistoval.

Takže jsme běželi přikrčení, jak jsme se instinktivně snažili být co nejmenší, a nevyhnutelně nastal okamžik, kdy jsme se ocitli v záři čtyř reflektorů umístěných na vysokých ocelových sloupech v jednotlivých rozích pozemku. Jasné skvrny světla přitahovaly mraky drobných tělíček, která kolem nich s bzukotem poletovala.

Slyšel jsem šustění vlastních kalhot, jak se mi o sebe třely mokré nohy. Měl jsem otevřená ústa, abych tlumil zvuk vlastního dechu. Stejně by nás to neprozradilo, ale když se člověk snaží chovat se co nejtišeji a odvádět pořádnou práci, má z toho lepší pocit. Kromě toho už bylo slyšet jen to, jak tenisky mých kolegů narážejí na kamenitou zem, a nádavkem ještě rytmické vrzání silonových ruksaků přes cvrkot neviditelných cvrčků. Dýchal jsem přes šátek a tváře jsem z toho měl za chvíli vlhké a prochladlé.

Dorazili jsme k plotu za strážním domkem. Na téhle straně neměl žádná okna, viděli jsme asi metr před sebou jen sluncem vybělenou dřevěnou stěnu.

Zaslechl jsem, jak uvnitř někdo nevrle křičí francouzsky: „Oui, oui, d’accord.“ Souběžně se neslo monotónní arabské drmolení z televizoru.

Lotfi přidržel sametovou látku před dolním okrajem plotu a Hubba-Hubba se začal ohánět kleštěmi. Prostřihával plot přes samet a postupoval svisle odspoda nahoru. Lotfi pokaždé látku o kousek posunul. Oba muži pracovali jako dvě mechanické hračky a působili dojmem, že je okolní svět ani trochu nezajímá. To byl ostatně můj úkol, já měl hlídat a naslouchat všem zvukům přicházejícím z domku pro případ, že by jeho obyvatele vyplašilo některé z tlumených „cvak“, která se ozvala pokaždé, když Hubba-Hubba zdolal další kousek plotu.

Telefonní linka se na pozemek plazila z jednoho z betonových sloupů lemujících silnici, která v tuhle chvíli vypadala jako kousek lékořice táhnoucí se nalevo i napravo. Byla tam dopravní značka s nápisem v arabštině i angličtině, aby si lidé dali pozor v zatáčce. Věděl jsem, že kdybych se vydal doprava, dorazím asi po deseti kilometrech do Oranu, a kdybych jel vlevo, minu Cap Ferrat a po čase skončím v Alžíru, hlavním městě země, rozkládajícím se asi o čtyři sta kilometrů dál na východ.

Zatímco z domku se dál linula jednostranná konverzace, Hubba-Hubba a Lotfi dokončili proštípávání svislé díry do plotu a oba její okraje opatrně ohnuli, takže vznikl trojúhelníkový otvor. Protáhl jsem se dovnitř, opatrně, abych někde nezachytil baťohem. Pak jsem se chytil plotu v místě, kde stál Lotfi, zaklesl prsty a držel ho ohnutý, takže Lotfi mohl prolézt za mnou a přidržet plot Hubba-Hubbovi, který mezitím sbalil veškeré nářadí. Když se i on dostal na naši stranu, vrátili jsme ohnuté okraje plotu na místo.

Odložili jsme ruksaky na zem za domek, aby tam dělaly společnost jednotvárnému hlasu arabské televize a starému pánovi, jenž k tomu stále otráveně hudroval francouzsky.

Hlavou se mi mihlo, že nemám sebemenší tušení, co se za poslední týden stalo v Afghánistánu. Stále ještě tam Spojené státy bombardovaly? Nebo už tam vrazily pozemní jednotky a vytáhly členy Talibanu z jejich jeskyní? Nejdřív jsem se v tom hornickém kempu plně soustředil na náš úkol, pak jsem byl zavřený v ponorce a teď nemám ani tušení, jestli je Usáma bin Ládin živý, nebo mrtvý.

Využili jsme světla z lamp, abychom si navzájem naposledy upravili šátky.

Také jsme všichni naposledy prověřili nábojové komory svých zbraní. Oba už na tom začínali být jako já – doháněla je k šílenství představa, že jednoho dne stisknou spoušť a ozve se jen tupé cvaknutí, protože úderník kvůli špatně zasunutému zásobníku nedopadne na zápalku ve dně nábojnice.

Lotfi si sedl na bobek a začal se pohupovat na chodidlech. Nenáviděl čekání a už to prostě chtěl mít za sebou. Hubba-Hubba působil dojmem, že zaklekl do startovních bloků, a kdyby mu v tom nebránil šátek přes obličej, nevědomky by si okusoval nehty na rukou. Jenže nám nezbývalo než čekat, až ten stařík dokončí telefonní hovor. Nemohli jsme tam vletět v polovině konverzace. Naslouchal jsem francouzskému klábosení, televizi, bzučení hmyzu kolem světel i našemu oddechování přes černobílou látku šátků. Nezvedl se ani sebemenší vánek, aby jednotlivé zvuky trochu zamíchal do sebe.

Uběhla sotva minuta a strážný zavěsil. Odložení sluchátka do vidlice doprovodilo staromódní cinknutí zvonku. Lotfi se se zhoupnutím narovnal, podíval se za sebe, aby si ověřil, že ho Hubba-Hubba kryje. Pak se koukl na mě, navzájem jsme na sebe kývli, načež on beze slova zmizel za rohem. Následoval jsem ho, ale držel jsem se mimo dohled, zatímco Lotfi otevřel dveře a řeč televizního komentátora na okamžik přerušil jediný, ostře vykřiknutý rozkaz, načež následovaly přiškrcené prosby, na jaké se člověk zmůže, když se ocitne tváří v tvář dvěma Arabům se zbraněmi v rukou a šátky přes obličej. Byl to asi tak šedesátiletý chlapík ve vytahaných, hodně obnošených kalhotách a potrhané hnědé kostkované bundě. Než padl na kolena a začal prosit o život, vypadla mu z ruky cigareta, kterou žmoulal mezi palcem a ukazováčkem. Oči měl veliké jak lívance a paže zvedal k nebi v naději, že to celé Alláh nějak vyřeší.

Hubba-Hubba přitiskl hlaveň svého makarova k plešatícímu temeni mužovy hlavy a obešel svého zajatce dokola, používaje zbraň jako opěrný bod. Natáhl se pro telefon a vytrhl ho ze zásuvky. Přístroj dopadl na zem a vydal ze sebe ještě jedno, poslední zazvonění. Jeho zvuk se slil se škrábáním plastikových podrážek po zvýšené dřevěné podlaze, jak moji kolegové vlekli strážného ke skládací dřevěné židli.

Uviděl jsem, že chlapík sledoval zpravodajskou stanici al-Džazíru. Měl černobílou televizi a anténa vyrobená z ramínka na šaty nepředstavovala zrovna ukázku technického pokroku, přesto jsem rozeznal rozmazané noční záběry z Kandaháru, kde svítící střely bezcílně létaly do vzduchu, což byly dobré zprávy od amerických vzdušných sil.

Chlapík začínal být trochu hysterický, což vyvolalo spoustu pokřikování a to, že pistole dost často mířily na něj. Odhadoval jsem, že mu radí „Přestaň vyvádět, ty moulo“ nebo tak něco. Netrvalo ale dlouho a byl spoután a omotán instalatérskou páskou tak dobře, že vypadal jako vánoční dárek.

Lotfi a Hubba-Hubba vyšli ven a zavřeli za sebou dveře, načež jsme si opět hodili baťohy na záda. Zatím se to vyvíjelo dobře. „Těžko na cvičišti, lehko na bojišti,“ to mi vtloukali do hlavy od 70. let, kdy jsem sloužil jako nováček u infanterie, a dneska v noci tahle pravda nepochybně platila. Druhou část téhle vojenské mantry – „Lehko na cvičišti, těžko na bojišti, snadno do rakve“ – jsem radši zatlačil nějak hodně dozadu do mysli.

Přešli jsme po krustě ze ztvrdlého písku, stokrát za všechny ty roky prolité naftou, ušlapané podrážkami bagančat a uježděné pneumatikami nákladáků, a zamířili jsme k zásobníkům, které se tyčily slabých padesát metrů před námi. Nalevo ode mne stály tahače, špinavé, rozpadající se kraksny s rozdrásanými rezavými pruhy na bocích cisteren od věčného polévání. Kdyby teď někdo spláchl písek a prach, který je drží pohromadě, nejspíš by se na místě rozpadly.

Přelezl jsem přes ochrannou zeď, a protože jsem měl pocit, že nám nic nehrozí, stáhl jsem si šátek z obličeje. Oba kolegové se zatím věnovali svým úkolům. Já jsem nejdřív vytáhl všechny čtyři zápalné pumy a pak jsem si na dně ruksaku zkontroloval devítipalcový řeznický nůž a pár tlustých gumových rukavic, které mi sahaly až k loktům. Byl to ten typ rukavic, jaké používají veterináři, když potřebují zezadu vyšetřit velká zvířata. Věděl jsem, že tam jsou, ale vždycky si rád tyhle věci ověřím. Vyndal jsem třicet metrů smotané zápalné šňůry. Vypadala trochu jako klubko zelené šňůry na prádlo. Veškeré zařízení, které jsme používali, jsme měřili v desítkové soustavě, jenže já jsem chodil do školy v britském impériu. Když jsem během výcviku měl klukům něco vysvětlit, bylo to k zbláznění.

Lotfi a jeho společník, kristepane, si už začali u ochranné zdi hrát na kameníky, použili kladivo a majzlík na té straně, která byla obrácená k domu ukrytému ve tmě, ve vzdálenosti asi dvě stě metrů. Tohle byla problematická záležitost, jelikož Lotfi přitom nadělal spoustu hluku. Jenže jinak to nešlo, tak k čertu s tím. Jen to musí zvládnout v plánovaném čase. Konečně vypadl první kus, teď už bude podstatně snazší zdivo zdolat. Bylo by jistě rychlejší a bezpečnější a rozhodně tišší prorazit díru do zdi ve stejné chvíli, kdy to bouchne u zásobníků, jenže jsem si nemohl být jist, že odletí dostatečně velký kus stěny, aby tudy stačilo vytéct dost paliva, než ho pumy zapálí.

Položil jsem všechny čtyři zápalné pumy do řady za sebou na zem, zatímco Hubba-Hubba a jeho společník vylovili z ruksaku nálože, sestavili je a prověřili. Byly to velice jednoduché systémy, osm pruhů plastické trhaviny dlouhých dvě stopy a páskou připevněných na osmi kusech dřeva. Hubba-Hubba spojil lepicí páskou dřeva do dvou velkých čtverců a rukama hned konce plastické trhaviny na každém dřevu tak dlouho, až měl jistotu, že jsou navzájem propojené. Pak na protilehlých stranách každého čtverce zapíchl do trhaviny po jedné nebezpečně vypadající ruské rozbušce a přikryl je další vrstvou výbušniny. Obě nálože omotal páskou, takže nakonec to vypadalo jako nějaký povedený předmět z televizního pořadu pro děti. Užívat rozbušky tímhle způsobem rozhodně nebylo správně předpisové, ale tady šlo o technicky nenáročnou operaci, takže na podobných detailech dost málo záleželo. Kdyby nálože nevybuchly, museli bychom je tu nechat, a kdyby byly příliš dobře a neobvykle sestavené, mohlo by to v někom vzbudit podezření, že za celou akcí možná stál někdo jiný než GIA.

Abych měl jistotu, že tenhle závěr nikoho ani nenapadne, použil jsem k odpálení trhavin POZ (provizorní odpalovací zařízení) s časovačem. Bylo neuvěřitelně primitivní, využívalo parkovací časovač, veliké asi jako padesátník a fungovalo na velmi podobném principu jako kuchyňský minutovník. Tyhle věcičky se dělají jako přívěsek na klíče a mají člověku připomenout, kdy mu vyprší parkovací doba. Energii berou z natažené pružiny a jsou spolehlivé dokonce i v mrazu a vlhkém počasí.

Sledoval jsem, jak Hubba-Hubba vzal dřevěné čtverce a zmizel s nimi za zásobníky po straně obrácené k moři. Nechal mě, abych se vypořádal se zápalnými pumami. Zaslechl jsem cvaknutí, jak se magnety první čtvercové nálože chytily stěny zásobníku. Hubba-Hubba je dával těsně nad první svár. Ocelové zásobníky mají v dolní části plášť tlustý asi jeden palec, aby vydržely tlak paliva, které je v nich uskladněno. Nad prvním svárem už je tlak menší, a tak je tu i tenčí ocel – u těchhle starých zásobníků to bude tak čtvrt palce. Čtvercové nálože možná nejsou technicky nejdokonalejší, ale pokud budou k plášti dobře přiléhat, nebude pro ně problém udělat do takhle tenké oceli díru.

Zaslechl jsem druhé cvaknutí magnetů, takže i druhá nálož byla na svém místě. Hubba-Hubba prováděl všechno v chůzi, přesně jako při výcviku. Teď nešlo o to, abychom nedělali hluk a neprozradili se, spíš jsem nechtěl, aby běžel, upadl a nálože nějak poškodil. Nachystali jsme si jen dvě a já rozhodně nestál o to, abych tuhle akci zakončil tím, že budu někde v alžírské cele viset hlavou dolů a moje hlava bude sloužit jako terč stojící v cestě rychle se pohybujícímu konci pořádného trámku.

Položil jsem zelenou zápalnou šňůru vedle pum, které jsem umístil do písku asi metr od sebe. Zápalnice bude mezi jednotlivými náložemi hořet přibližně minutu a půl, úplně stejně, jako když Clint Eastwood zapálí doutníkem dynamitovou patronu. Minuta a půl, to byl jen orientační údaj, mohlo to být o devět vteřin více i méně – a kdyby byl obal šňůry poškozený a plamen se přenášel palivem, místo aby prohořel po zápalnici, mohlo to jít ještě svižněji. To byl také důvod, proč jsem pumy nespojil předem, ale nechával jsem zápalnou šňůru smotanou: kdyby se někde vrstva střelného prachu příliš narušila, plamínek by nemusel přeskočit a my bychom se žádného výbuchu nedočkali.

Jakmile zápalnice zapálí pumy, budou hořet tak dvě a půl minuty. To znamená, že mezi vzplanutím první a druhé uplyne asi minuta a třicet vteřin. Z toho plyne, že první dvě spolu budou hořet tak minutu, a než první zhasne, vzplane třetí. Se čtvrtou to proběhne podobně. Potřeboval jsem, aby hořely vždycky dvě najednou, protože tím vytvoří žár, při kterém palivo zaručeně chytne.

Otevřel jsem víka krabic se zápalnými pumami a protáhl zápalnou šňůru nad zápalnou směsí uloženou v každé krabici. Tím byl večírek připraven a mohli jsme začít.

Hubba-Hubba se pomalu pozpátku blížil ke mně, díval se přes rameno a za chůze odmotával z klubka další zápalnou šňůru. Ta byla přes dvě rozbušky spojena s jednou ze čtvercových náloží. Ale nebyla to stejná šňůra, jakou jsem používal já. Tohle byla „bleskovice“. Když se vzňala, vyšla rána jako z pušky, jelikož plamen postupoval velmi rychle. Je uložená v bužírce, do níž je vytlačená jemná rýha, takže ji člověk od normální zápalnice, jaké používá Clint Eastwood, rozezná i v noci. Hubba-Hubba beze slova odřízl šňůru z klubka a vrátil se, aby udělal totéž i s druhou náloží.

POZ s časovačem okamžitě odpálí zápalnici, která bleskově prohoří ke čtyřcestnému konektoru, zelené umělohmotné krabičce velikosti tak tři palce na tři palce s dírkou v každé stěně. Nevěděl jsem, co znamená název uvedený na omšelé hliníkové tabulce na jejím spodku, jelikož byl v ruštině, ale pod tímhle označením jsem ji znal. Krabička neměla za úkol nic jiného než ve stejný okamžik zapálit další tři zápalné šňůry – dvě bleskovice, které k ní dovedl Hubba-Hubba, a mou klasickou zápalnici, určenou k odpálení zápalných pum.

Hubba-Hubba teď už zase couval ke mně a odmotával bleskovici vedoucí od druhé nálože. Já mezitím vzal zápalnici a odřízl ji od klubka ve vzdálenosti šesti palců od první zápalné pumy. Dával jsem si pozor, aby řez byl čistý a co největší množství prachu bylo vystavené plamenu v konektoru a mohlo pohodlně chytnout. Potom jsem její konec zastrčil do jedné z gumových objímek a pootočil jím, aby se zuby uvnitř objímky zakously do umělohmotného obalu šňůry. Hubba-Hubba položil konce obou bleskovic vedle mne a vydal se na pomoc Lotfimu.

Seřízl jsem jeho šňůry stejným způsobem a pak jsem je také nacpal do konektoru. V tu chvíli jsem měl všechny tři šňůry vedoucí z konektoru bezpečně na místě a mohl jsem uříznout asi metrový kousek bleskovice a vsunout ho do poslední volné dírky. To byl kus, který měl vést k časovači, k tři palce vysoké dřevěné krabičce velikosti běžné pohlednice.

A pak, zrovna, když jsem si lehl na břicho a začal celé zařízení připravovat, ozvalo se na silnici ve směru od Oranu vozidlo.

Jak se blížilo a projíždělo napříč celým poloostrovem, jeho zvuk sílil. Podle toho, jak se namáhal motor a jak kvílely pneumatiky, jsem usoudil, že vůbec nejede po silnici, nýbrž se pohybuje volným terénem.

Krucifix, policie.

Pár metrů od sebe jsem zaslechl příval šeptání v arabštině, jak se moji dva kolegové dohadovali. Upoutal jsem jejich pozornost. „Lotfi, Lotfi! Podívej se, co se děje.“

Zvedl jsem se na kolena a pak pomalu natáhl hlavu. Podvědomě jsem si zkontroloval, že mám svého makarova stále na místě.

Narovnal jsem se a podíval se jim přes hlavy. Šlo o civilní vozidlo, terénní vůz s náhonem na všechny čtyři kola, a mířilo přímo k domu. Dálková světla byla zapnutá, a jak osvětlovala vrata od garáže, házela sebou nahoru dolů. Když se auto přiblížilo k domu, řidič stiskl klakson.

Krucipísek, co se to děje? Podle mých informací neměl dnes v noci nikdo ani přijíždět do domu, ani se z něj vzdalovat. George říkal, že až na dům zaútočíme, Zeralda zcela jistě bude uvnitř. Ujišťoval mě, že jde o velmi spolehlivou zpravodajskou informaci.

Vůz se zastavil a já zaslechl útržky rytmické hry na kytaru, která se drala otevřenými okýnky ven. Udělali zpravodajci chybu? Že by cíl dorazil až teď, a ne už včera? Nebo to byla další parta kamarádů, kteří se přijeli zapojit do mejdanu? Nebo čerstvá várka Češek či Rumunek s blonďatými přelivy, které tam přiváželi, aby byly nachystané na příští večírek? Ať to bylo cokoliv, nechtěl jsem se zdržet v domě déle než půl hodiny a nestál jsem o to, aby mě někdo nachytal, jak si zajišťuju převod pár tisícovek na své konto.

Sledoval jsem, jak se vrata garáže s vrzáním otevřela. Nedokázal jsem určit, jestli jsou ovládaná elektronicky nebo ručně. Pak vozidlo zmizelo uvnitř a vrata se opět zavřela.

Vrátili jsme se ke své práci. S časovacím zařízením v ruce a s ruksakem na zádech jsem přelezl zeď a dopřál si alespoň chvilkový pocit úlevy.

Moji dva společníci už zase znovu dobývali zeď a zdálo se, že Hubba-Hubba začíná ztrácet trpělivost. Chodidlem začal do zdi kopat, aby uvolnil jeden zvlášť nepoddajný kus.

Zvedl jsem víčko, pod nímž se skrývalo časovací zařízení, a ještě jednou je zkontroloval. V podstatě se skládalo z patnáct metrů dlouhého elektrického kabelu se dvěma dráty, který vedl ven z krabičky dírou vyvrtanou v její stěně. K jeho druhému konci byla přidělaná malá rozbuška, malý hliníkový váleček velký asi jako třetina cigarety. Rozbuška byla nasazená na kousek bleskovíce. Aby to celé při převozu drželo pohromadě, smotal jsem kabel do kolečka a obtočil ho elastickým obinadlem. Vedle časovače ležela v krabičce dvanáctivoltová baterie, taková ta malá obdélníková věc s kladným a záporným pólem nahoře, hned vedle sebe. Všechno to bylo přilepené ke dnu krabičky.

Na časovač byl natvrdo přiletovaný malý špendlík jako z nástěnky, vystrčený jako minutová ručička z ciferníku minutovníku. Byl sotva půl palce dlouhý a zdrsněný smirkovým papírem, aby dosáhl dobrého elektrického kontaktu. Dál k tomu byly přiletované dva dráty z kabelu, který vedl do krabičky. Další špendlík, také upravený smirkovým papírem, trčel ze dna krabičky mezi minutovníkem a baterií tak, aby ukazoval na nulu na minutovníku. I na něj byl napojený malý kousek drátu vedoucí k zápornému pólu na baterii. Druhý drát byl napevno připojený ke kladnému pólu.

Minutovník nebyl nastavený, tak jsem na svislý špendlík nasadil kousek kancelářské gumy, abych zabránil případnému kontaktu s druhým špendlíkem. Kdyby došlo k doteku, okruh by se uzavřel a odpálil by rozbušku.

Ležel jsem tam ještě nějakých deset minut a čekal, až ti dva dokončí své úkoly. Bylo by to šlo rychleji, kdybych se zvedl a šel jim pomoct, ale člověk nikdy nesmí spustit z očí odpalovací zařízení, dokud není připraven opustit daný prostor. Chtěl jsem mít jistotu, že každou vteřinu, kterou strávíme v okolí zásobníků, je guma pořád nasazená na hrot špendlíku. Vzduchem se neslo tiché žvatlání al-Džazíry. Sotva jsem se přestal hýbat, cítil jsem, jak se mi na kůži lepí studené, vlhké oblečení.

Byl čas připojit rozbušku a časovač k celému zařízení. Zvedl jsem ruku a ukázal chlapcům dřevěnou krabičku. Věděli, co bude následovat, a tak se zvedli a vydali se k prostřihanému otvoru v plotě. Klekl jsem si vedle bleskovice, abych k ní přidělal rozbušku, ale než jsem nacpal šňůru do malé hliníkové trubičky, prověřil jsem si, že guma je stále ještě na svém místě. Dal jsem si záležet, aby šňůra byla zastrčená do rozbušky tak, že už to dál nešlo, a pak jsem to celé zajistil lepicí páskou. Existují kleště, které by to udělaly daleko lépe, ale potřebovali jsme, aby to vypadalo primitivně.

Začal jsem přelézat zeď a odmotával jsem přitom drát z klubka. Tohle byla velice ošidná chvíle. Propojil jsem odpalovací zařízení s náložemi a teď jsem lezl pryč: kdybych to upustil, šla by celá operace hezky k čertu, jelikož nálože by si poradily nejen se zásobníky, ale i se mnou. Ale co, kašlu na to, pokud šlo o mne, byl tohle jediný způsob, jak to celé zvládnout.

Lehl jsem si do písku a snažil se pokud možno ani trochu nevyčnívat do vzduchu. Dokonce i paty jsem přitlačil k zemi. Dráty vedly přes zeď a mizely za ní, a já konečně zvedl víčko krabičky.

Abych odpalovací zařízení odjistil, nastavil jsem minutovník na třicítku. Pak jsem přidal další dvě minuty, pro všechny případy. Není nad vyspělou techniku.

Pustil jsem minutovník a uslyšel tikání, jak se pružina začala odvíjet. Zkoušel jsem celé zařízení pořád dokola a věděl jsem, že mu to skutečně bude trvat půl hodiny, plus minus pět vteřin. Špendlík připevněný k minutové ručičce musí urazit asi tak půldruhého palce, než se dotkne svého svislého dvojčete.

Teď už mi zbývalo jen odstranit gumu na hrotu špendlíku a vrátit na místo dřevěné víčko krabičky, aby se nějaká špína nedostala mezi oba špendlíky. Přidal jsem se k ostatním. Všechno klapalo dobře, zbytky odpalovacího zařízení potvrdí, že dnešní útok má na svědomí stará a nepolepšitelná parta bývalých mudžahedínů, od nichž se nedá nic dobrého očekávat. Tenhle závěr ještě zdůrazní to, co vypoví strážný.

Když jsme procházeli kolem otevřených dveří strážního domku, hlasatel al-Džazíry se zrovna probíral dalšími černobílými obrázky z nočních událostí v Afghánistánu. Dorazili jsme k prostřihané díře v plotě a Lotfi si ukázal na šátek, aby mi dal najevo, že si mám taky zakrýt obličej. Přetáhl jsem si bavlněnou látku přes ústa a podíval se na strážného. Stále byl omotaný lepicí páskou a ležel v písku. Srdečně si nadělal do vytahaných kalhot, ale tuhle noc zjevně přežije.

Hubba-Hubba k němu přiklekl a rychlou arabštinou ho obšťastnil několika hesly z politického vysílání GIA. Pak Lotfi kývl, a tak jsme ho nechali, ať se huhňavě modlí zalepenými ústy, a všichni tři jsme se rychlým během vydali přímo k domu.

Lotfi vytáhl z ruksaku slitinový jeskyňářský žebřík a rozložil ho na písku. Hubba-Hubba se vydal k dalšímu rohu zdi, odkud bylo vidět k silnici, aby prověřil vrata do garáže. Proč bychom měli lézt přes zeď, když by bylo možné dostat se dovnitř jednodušeji?

Zkusil jsem vzít za kliku na těžkých čelních dveřích zdobených tepaným železem. Pohnula se, ale dveře se neotevřely. Hubba-Hubba se vracel a vrtěl hlavou. Nakonec nám nezbude než použít skládací žebřík. Byl vyrobený ze dvou ocelových drátů spojených slitinovými příčkami, byl asi devět palců široký a patnáct stop dlouhý a určený k tomu, aby se s jeho pomocí jeskyňáři dostali do úzkých děr, nebo kam to vlastně lezou.

Lotfi vytáhl dvě tyče, které jsme koupili v železářství. Byly to takové ty vysouvací držáky, na které se dá přidělat stěrka, když člověk potřebuje umýt okno, na něž nedosáhne. Jako všechno ostatní vybavení, kromě odpalovacího zařízení, chystali jsme se i tyče odnést s sebou. Ale pro případ, že by tu po nás zbyly, měly na sobě nálepku místního obchodu.

Lotfi je páskou spojil k sobě, takže dostal jednu dlouhou tyč, jen o něco málo kratší, než byla výška zdi. Tyč využil k tomu, že s ní zvedl velký ocelový hák, který byl připevněný k jednomu konci žebříku, a dostal ho přes horní okraj zdi.

Znovu jsem si prověřil nábojovou komoru makarova a oba kolegové mě napodobili. Pak jsme si ještě zkontrolovali šátky a mohli jsme jít na věc. Přistoupil jsem k nim blíž: „Pamatujte si, kdybychom tu měli nějakou divočinu – hlavně nestřílejte do hlavy.“ Nesmyslně jsem je tím otravoval spoustu dní, ale byl to hlavní příkaz: Zeraldova hlava musí zůstat nepoškozená. Nevěděl jsem proč, ale začínal jsem si na to dělat poučený – no, tak trochu – názor.

Podíval jsem se na hodinky: s trochou štěstí nám zbývalo asi dvaadvacet minut, než se kolem zásobníků rozpoutá peklo. Poklepal jsem Hubba-Hubbovi na rameno. „Tak do toho, chlapče.“

Začal lézt nahoru a my jsme mu dole přidržovali žebřík, aby sebou moc neházel. Po jeskyňářském žebříku se nedá lézt běžným způsobem. Člověk si ho musí zkroutit o devadesát stupňů, aby ho měl mezi nohama, a nepoužívat špičky chodidel, nýbrž paty. Když jsem se ve výcvikovém táboře díval, jak se tihle dva snaží lézt po žebříku, byly to výjevy jak ze starých grotesek. Mezitím to ale zvládli a teď se dostanou nahoru i dolů hbitě jako šimpanzové.

Hubba-Hubba zmizel za vrcholem zdi a vzápětí jsem uslyšel tiché heknutí, jak přistál na druhé straně. Načež se ozvalo pomalé kovové vrzání, jak opatrně odsouval závory u hlavních dveří, zatímco Lotfi se stáhl, smotal žebřík a nastrkal ho spolu s tyčemi zpátky do ruksaku.

Dveře se otevřely a já vešel na malý dvorek. Zničehonic jsme uslyšeli jemné žbluňkání jedné ze zdobených fontánek. Neviděl jsem ji, ale ze satelitních snímků jsem věděl, že je někde přede mnou.

Lotfi prošel dveřmi v těsném závěsu za mnou. Uvnitř byla pořádná tma, protože na téhle straně domu nesvítila vůbec žádná světla. Nepravidelný tvar budovy způsoboval, že světlo z jedné části domu nemuselo být vůbec vidět. Kdybychom neviděli přijíždět to auto, neměli bychom ani tušení, že je někdo doma.

Stál jsem u stěny, cítil jsem, jak mi na šátek naráží listí, rozhlížel jsem se a naslouchal a obličej mi zase už vlhnul sraženou vodou. Hubba-Hubba za námi zavřel dveře. Pečlivě zasunul petlice, takže kdyby se to někde podělalo a Zeralda byl schopen se dát na útěk, chvíli by mu trvalo, než by se odtud dostal.

Jakmile si kolegové hodili baťohy zpátky na záda, vyrazili jsme a já je vedl. V téhle kleci jsem chtěl mít vlastní osud ve svých rukou. Vytáhl jsem makarova a vydal se podél budovy doprava. Stále ještě jsem nic neviděl, ale ze satelitních snímků jsem věděl, že podlaha dvorku je vydlážděná velkými dlaždicemi vytvářejícími výrazně modrý severoafrický vzor.

Uklidňující zvuk fontánky jsme nechali za sebou, obešli jsme roh a vyrazili kolem řady francouzských oken se zavřenými dřevěnými okenicemi. Asi tak čtyři metry přede mnou dopadalo z další řady dveří světlo na kovový ohýbaný zahradní nábytek se stolkem, jehož desku tvořila vykládaná mozaika. Zastavil jsem se, snažil se ovládnout oddychování a zaslechl jsem před sebou slabý, přerušovaný smích.

Shodil jsem baťoh ze zad a odložil ho na zem. Pak jsem přiklekl a zvedl ruku, abych měl jistotu, že ostatní se ani nehnou.

Připlížil jsem se na vzdálenost několika stop k francouzským oknům, když vtom jsem nečekaně zaslechl kytary a cimbály. Pak jsem rozeznal skupinu Pink Floyd a usmál se.

Ležel jsem a natahoval krk tak dlouho, až jsem uviděl, co se děje za sklem. Sotva se mi to podařilo, zalitoval jsem, že jsem se o to vůbec pokoušel. Celý pokoj byl zahalen do cigaretového kouře. Zeralda byl nahý a trup měl pokrytý potem nebo nějakým olejem, to jsem nedokázal určit. Jeho tlusté, šedivými chlupy porostlé tělo s téměř ženskými prsy se klepalo, jak sebou házel na velké, okrouhlé posteli. V jednom rohu se krčil nesmírně vyděšený chlapec, mohlo mu být sotva čtrnáct, byl ostříhaný na ježka a na sobě měl potrhané tričko.

Celkem byli v místnosti tři kluci, každý v jiné fázi odstrojení, a pak ještě jeden dospělý, mladší než Zeralda, možná něco přes třicet, s mastnými vlasy a stále ještě oblečený do džín a bílé košile, ale již zutý. Podle všeho byl zrovna v roli diváka, seděl na židli, usmíval se, pokuřoval a sledoval jednostranný zápas. Zbylí chlapci vypadali stejně vyděšeně jako jejich kamarád a zjevně jim začínalo docházet, co je tam tak asi čeká.

Odvrátil jsem hlavu, protože jsem si musel promyslet, co jsem právě viděl. Ani ve snu by mě nenapadlo, že Zeralda si užívá také s chlapečky. Vždycky se nám zmiňovali jenom o ženách.

Když jsem byl dost daleko od okna, zvedl jsem se a došel k ostatním. Dali jsme hlavy k sobě a já chvatně koukl na hodinky: zbývalo nějakých jedenáct minut, než odpalovací zařízení sepne. Do té doby se potřebujeme dostat dovnitř a Zeralda musí být mrtvý. Jedině tak se nám podaří celou situaci zvládnout, než se nám tu začnou motat hasičské sbory nebo – což by bylo ještě horší – dvě stovky policistů.

Jak se ke mně nakláněli, abychom si mohli šeptat, nylon jejich ruksaků jemně vrzal. „Je uvnitř ještě s jedním chlápkem a třemi malými kluky,“ oznámil jsem jim.

Hubba-Hubba nevěřícně zvedl dlaně připomínající lopaty. „S kluky? Žádné ženy? Jen kluci? Malí kluci?“

„Jo.“

Ozvalo se společné nesouhlasné mumlání v arabštině. Hubba-Hubbovi dělalo potíže udržet dech pod kontrolou. „Udělám to já. Nech mě, zabiju ho sám.“

/4/

Lotfi nechtěl, aby k něčemu takovému došlo. „Ne,“ bránil se, „my máme své úkoly.“

Jenže Hubba-Hubba stále nemohl překonat pocit hlubokého znechucení. „Kolik jich je?“

„Podle všeho dva muži a tři chlapci. Víc jsem neviděl.“

Lotfi změnil názor. „Tak já zabiju toho druhýho.“

Hubba-Hubba s tím souhlasil. Začalo mi to dělat starosti. „Ne, jen určený cíl. Jenom cíl, jasný? Jsme tu jen kvůli němu. Kvůli nikomu jinému, rozumíte?“ Když člověk začne dělat věci, které překračují hranice zadání, může to vést k úděsným průšvihům, to platí kdekoliv. Neznali jsme celé pozadí, pouze jeho malý kousek. Měl jsem v podstatě stejné pocity jako oni, jenže… „Jenom určený cíl, nikoho jiného.“

Lotfi prohlásil, že půjde první, jelikož barva mých vlasů a pleti by mohla ještě nějaký čas být na obtíž. Chytil jsem ho za rameno. „Poslyš. Kdyby se z toho vyklubala nějaká divočina –“

„Hlavně nestřílet do hlavy,“ dokončil větu za mě.

Poklepal jsem na hodinky. Zbývalo nám necelých šest minut.

Slyšel jsem, jak si Hubba-Hubba pořád ještě pro sebe mumlá něco o tom, co by si Zeralda zasloužil, když vtom se z místnosti ozvala salva smíchu a já si vybavil, že Hubba-Hubba má vlastně syny zhruba ve stejném věku, v jakém byli ti Zeraldovi chlapci uvnitř.

Zastavili jsme se malý kousek ode dveří. Z pokoje bylo slyšet pár vět v arabštině a pak další smích. Potom jsem uslyšel mladý hlas: zcela jistě prosil. Ať už se uvnitř dělo cokoliv, chlapci se to ani trochu nezamlouvalo. Cítil jsem, jak se mě zmocňuje vztek.

Hodinky mi prozradily, že minutovníku zbývají nějaké čtyři minuty. Zvedl jsem horní chlopeň ruksaku, vylovil gumové rukavice a začal si je natahovat. Obě dvě, stejně jako jejich neviditelný obsah, musí mít prsty připravené jednat, jakmile budeme uvnitř: nebudeme totiž mít moc času.

Hubba-Hubba zvedl železnou kroucenou židli a rozmáchl se s ní proti oknu. Třesk rozbíjeného skla následoval vyděšený jekot zevnitř a pak ještě hlasitější útočný řev, jak Lotfi a Hubba-Hubba vytloukali zbytky okna z rámu a drali se dovnitř. Tohle nedokázali překřičet ani Pink Floydi.

Další rozeznatelný zvuk, který jsem zaslechl, bylo naléhavé žebrání o milost. Tentokrát prosili dospělí. Nechtěl jsem vědět, co se uvnitř děje ani jakým způsobem se Lotfi a jeho druh rozhodli dostat situaci pod kontrolu. Zaslechl jsem další třesk rozbíjeného skla a pak rachot posouvaného nábytku.

O zlomek vteřiny později mě hlasitý výbuch odpalovacího zařízení přinutil, abych se instinktivně přikrčil, a oblohu zaplnilo něco jako plochý blesk. Uvnitř proběhla další vlna nepokojů: ještě se chvíli šoupalo nábytkem a ječení se změnilo ve sténání.

Pak zničehonic chlapci přestali vřískat, jako kdyby někdo otočil vypínačem.

Zkontroloval jsem si šátek, vzal baťoh do levé ruky a makarova do pravé a vykoukl jsem jedním okem za roh, abych se podíval, co se děje. Pokojem se vznášel hašišový dým. Z vedlejších dveří se pořád táhly zvuky kapely Pink Floyd.

Oba muži leželi na zemi a Lotfi, jenž byl s nimi v pokoji sám, je tloukl a kopal do nich. Zeralda se zrovna chystal inkasovat ránu botou do zubů.

„Do obličeje ne!“ zakřičel jsem. „Do obličeje ne!“

Lotfi se otočil, velké černé oči měl rozšířené a panenky mu v nich poskakovaly. Proskočil jsem francouzským oknem a pod podrážkami mi zachrastily střepy z rozbitého skla. Odložil jsem ruksak a levou ruku v rukavici jsem Lotfimu položil na rameno. V pravé ruce jsem přitom pevně svíral makarova a palec jsem měl opřený o pojistku pro případ, že by nad sebou úplně ztratil vládu a já ho musel zastavit.

Pevně jsem mu rameno sevřel a odtáhl ho od zakrvácené a naříkající hromady na zemi. Musel jsem mluvit nahlas, abych překřičel hudbu. „No tak, kamaráde, vzpomeň si, kvůli čemu jsme tady…“

Rozuměl jsem mu, bylo mi jasné, co ho tak rozčililo, a měl jsem ho za to rád, ale ne dost, abych mu dovolil ohrozit celou akci. Opřel se o zeď a já se sehnul, abych si prohlédl Zeraldovu hlavu. Zachytil jsem pohled toho druhého chlápka, zadíval se mi přímo do očí. Napadlo mě, že ví, že nejsem Arab a že to celé není útok GIA. Když jsem nepočkal, až Lotfi dokončí svou práci a zavolá mě dovnitř, bylo to z mé strany špatné rozhodnutí. Byl to jeden z těch trablů, do kterých člověk spadne v terénu raz dva. A z jeho strany bylo nadmíru špatné rozhodnutí mít oči a uši: ať už byl důvod, proč nikdo další v tomhle domě nemá přijít o život, jakýkoli, tenhle chlapík dnes bude muset zemřít.

Působil dojmem, že se ovládá, i když jeho obličej nevypadal příliš dobře. Většina krve, kterou měl mít v hlavě, se mu roztékala po přední části košile.

Kopl jsem Zeraldu, abych ho převalil na záda. Jeho obličej na tom nebyl tak zle. Chybělo mu pár zubů a z pusy a nosu mu tekla krev, ale to bylo všechno. Oči měl zavřené a kroutil celým tělem, jak se mi snažil – alespoň jak jsem předpokládal – vysvětlit, proč ho mám nechat naživu.

Udělal jsem krok zpátky, zvedl makarova a dvakrát jsem ho zasáhl do hrudi. Párkrát sebou škubl a pak už se ani nehnul.

Oči Zeraldova kumpána teď lítaly v očnicích podobně jako předtím Lotfimu, ale nebyl v nich ani náznak hrůzy a nesnažil se ani prosit o milost, takže hudba opět nabyla vrchu, přerušovaná jen vzdálenými výkřiky chlapců linoucími se odněkud z hloubi domu.

Hubba-Hubba se vrátil do pokoje.

„Kde jsou kluci?“

„V koupelně.“ Hubba-Hubba ukázal za sebe směrem, odkud právě přišel.

„Odveď je odsud, než nás palivo odřízne. Dej jim auto. Dělej, chlape, prostě je odsud odveď. Tenhle hajzl tu zůstane, chci, aby se díval.“

Lotfi hodil Tlusťocha na postel a tak trochu nadbytečně na něj ječel. Taky pustil ke slovu svou pěst a dovolil jí, aby se důkladně seznámila s Tlusťochovými ústy.

Nechal jsem Tlusťocha, aby si shrnul vlasy ze zakrváceného obličeje, protože jsem chtěl, aby viděl, jak vytahuju z ruksaku řeznický nůž. Začalo mu to docházet. Vykulil hnědé oči a znovu se rozklepal.

Chytil jsem Zeraldu za paži a překulil ho zpátky na břicho. Pak jsem si na něj obkročmo sedl a levou rukou jsem mu zvedl hlavu za chomáč vlasů. Pořádně jsem zatáhl a přiložil ostří nože pod ohryzek.

Podíval jsem se stranou, abych se ještě jednou přesvědčil, že se Tlusťoch dívá, a pak jsem začal řezat. Dlouhé dny jsem se na to připravoval tím, že jsem si opakoval, jak šokující to bude pocit, ale teď nebyla na nějaké šoky chvíle. Měl jsem úkol a ten jsem musel splnit.

Nůž byl ostrý jako břitva, a jakmile pronikl svrchní vrstvou kůže, cítil jsem už jen nepatrný odpor. Táhl jsem hlavu dozadu, aby se mi řezalo co nejlépe. Začala se mi z toho všeho trochu točit hlava. Možná to bylo z toho svinstva, co se vznášelo ve vzduchu, ale pochyboval jsem o tom. Pink Floydi stále ještě hráli ostošest. Zrovna zpívali o nejšťastnějších dnech našich životů.

Tlusťoch zavřel oči, ale Lotfi mu vrazil pistoli do ucha a něco mu zašeptal arabsky. Muž znovu otevřel oči, právě včas, aby viděl, jak z jeho mrtvého přítele vyrazil proud krve na dlažbu a protéká jemu samotnému mezi nohama, které nechal viset z postele dolů. To už na něj bylo moc. Zoufale se snažil zvednout nohy do vzduchu, jako by mu pod nimi hořelo, a přitom pozvracel postel.

Arabštinou tlumenou zvratky volal něco na Lotfiho, pak ale náhle přestal, když oparem nasládlého dýmu, který stále ještě naplňoval místnost, blesklo oslňující světlo.

Pocházelo z prostoru kolem zásobníků. Zápalné pumy vykonaly své. Palivo hořelo, jak se na palivo sluší: viděl jsem, jak se na listí stromů, které byly vyšší než ochranná zeď, odrážejí jasné oranžové plameny.

Soustředil jsem se na to, co jsem měl udělat, a vypořádal jsem se s horním koncem jeho páteře, jako kdybych odsekával volskou oháňku.

Lotfi už měl dost podpůrné role asistenta a začal druhého pedofila zpracovávat pistolí. Pokud to Tlusťoch do té doby nevěděl, teď už mu to muselo dojít: Je v průseru až po uši. Začal prosit o slitování, nohy si přitáhl k hrudi, ruce strkal mezi ně, jak se snažil na posteli nějak chránit, a tím odhaloval červené fleky na krví potřísněných chodidlech. „Prosím, prosím, jsem přítel, jsem přítel…“ nebo něco na ten způsob. Měl docela dobrou angličtinu. Ale pořádně jsem ho neslyšel, protože muzika byla puštěná hrozně nahlas.

„Vypni ten zatracenej řev!“ zaječel jsem na Lotfiho. „Nebo se mi z toho rozskočí hlava!“

Kopanci si zjednal cestu mezi nábytkem, který byl poházený po celém pokoji, a o vteřinu později hudba zmlkla. Zrovna ve chvíli, kdy se Tlusťoch pokusil setřít si zvratky z úst a zjistil, že má ruce celé od krve.

Ve dveřích se objevil Hubba-Hubba a na okamžik jako by ho vyděsilo to, co už jsem měl málem dodělané.

„Co se děje?“

„Brejle,“ odpověděl.

„Cože?“

„Jeden z těch kluků potřebuje brejle.“

Nevěřil jsem vlastním uším. „Ser na něj, prostě se jich zbav. Začínáme se dostávat do skluzu.“

„Nejde to. Opravdu je potřebuje a je těžké je dostat. Tady je vážně drahé si je pořídit.“

Začal hledat kolem sebe, pak zvedl krví nasáklé pokrývky, zatímco já jsem dokončil to, kvůli čemu mě sem poslali.

Chytil jsem za svrchní pokrývku, vytrhl ji zpod Tlusťocha a zabalil do ní Zeraldovu hlavu.

Hubba-Hubba se zastavil nad bezhlavým tělem. „Můžeš ho obrátit?“

„Cože?“

„Otoč ho. Mohly by být pod ním. Máš rukavice.“

Poslechl jsem ho. Ty vzácné brýle měl Zeralda pod nohama, jedno sklíčko bylo prasklé a ušpiněné od krve.

Hubba-Hubba je vzal mezi palec a ukazováček a opatrně je zvedl, jako by držel v ruce škorpiona. „Tak a teď můžeme jet,“ prohlásil. „Nacpu kluky do auta.“

Lotfi se zatím nevrátil, ale bylo mi jasné, co má na práci.

Otřel jsem ostří nože o postel a uložil nůž do ruksaku. Pak jsem vylovil černý pytel na odpadky a hodil do něj odříznutou hlavu.

A bylo to. Ještě nikdy jsem nikomu neuřízl hlavu a ani trochu jsem se na to netěšil. Ale když jsem uviděl Zeraldu s těmi chlapci, dostal jsem podnět, který jsem potřeboval. Když jsem se otočil k Tlusťochovi, cítil jsem se ve skutečnosti velice dobře.

Noc zcela naplnilo burácení hořícího paliva. Plameny šlehaly výše a výše a olizovaly oblohu. Policie tu bude za pár minut.

Tlusťoch se zvedl z postele. „Nemůžete mě zabít, jsem příliš důležitý. Nemá být zabit nikdo jiný, jen Zeralda – to přece víte, ne? Mě zabít nemůžete, takové rozhodnutí není ve vaší pravomoci, vy jste jen nástroje.“

Zadíval jsem se mu přímo do očí, ale nic jsem neřekl. Vyplivl zbytek zvratků a já cítil vztek a ponížení. Pak se na mě téměř usmál. „Odkud by se podle vás vaši lidé dověděli, že ho tu dneska najdete? Mě zabít nemůžete, jsem příliš důležitý. Potřebujete mě. Tak přestaňte vyvádět a zalezte zpátky do stoky, dokud vás zase nebudou na něco potřebovat.“

Po domě se začal ozývat třeskot rozbíjených oken. Pokud jsme chtěli oheň pořádně nakrmit, museli jsme začít tady. Lotfi a Hubba-Hubba sem natahají nábytek. Tohle byla fáze, kterou při výcviku přímo milovali.

Lotfi vylovil z batohu poslední umělohmotnou lahev. Byla do poloviny naplněná vařenou čisticí tekutinou a doplněná petrolejem, to vše řádně promícháno. Trochu pokropil postel a zbytek si nechal na Zeraldu. Stačí jedna zápalka a celé místo se změní v peklo.

Tlusťoch se rozhodl vzít nohy na ramena a Hubba-Hubba vyrazil za ním.

„Nech ho běžet. Nemáme dost času.“

Zazvonil telefon a všichni jsme nadskočili.

Mohl to být kdokoliv – možná policie, možná někdo ze Zeraldovy rodiny, nebo třeba jeden z jeho pedofilních přátel. Ať tak či tak, Hubba-Hubba se otočil a vystříkl na přístroj taky jednu pořádnou dávku.

„Tak jdeme!“ volal jsem na ně. „Je čas vypadnout. Zapálíme to a padáme. Padáme!“

Hodil jsem si ruksak na záda a už jsem slyšel, jak ve vedlejším pokoji začíná hučet hořící kapalina. Kolem mne proběhl Lotfi a vyrazil na dvůr. Vykročil jsem za ním, zatímco Hubba-Hubba změnil místnost v krematorium.

Na další fázi jsme neměli připravený nějaký promyšlený plán – jednoduše doběhnout k lodi a dostat se na moře, aby nás mohli vyzvednout, a pak si dát trochu horkého černého čaje a do nosu nabrat kouř z dieselových motorů.

Když jsem probíhal branou vedoucí z pozemku, viděl jsem, jak hořící palivo vytéká z ochranného valu proraženou průrvou a vydává se po svahu dolů, přesně jak to mělo předepsané ve scénáři. Obloha byla jasně oranžová. Po všech těch zkouškách, po všem tom procvičování to vypadalo prostě nádherně. Stál jsem tam snad celou věčnost, díval se do plamenů a žár mi jemně ožehával kůži. Bylo mi téměř líto, že tam nebudeme, až dojde na nejlepší. Až se plameny doplazí pod cisterny a ty se taky zapojí do oslavy. Což by s trochou štěstí mohlo nastat zrovna ve chvíli, kdy na večírek dorazí policie.

Lotfi mě plácl do zad a naše stíny nás sledovaly až do chvíle, kdy jsme se dostali pod okraj rovinky. Jakmile jsme dorazili na pláž, stačilo jednoduše zahnout doprava a běžet podél vody tak dlouho, dokud nenarazíme na člun.

Jak jsem se hrnul ze svahu dolů, necítil jsem nic jiného než vnitřní rozjařenost. Po dlouhém čekání jsem si konečně zasloužil vlastní pas Spojených států – a právo začít úplně nový život.

/5/

Pátek 16. listopadu, 11:56

Seděl jsem v Téčku, šikovném hliníkovém příměstském vláčku, který mě vezl z Loganova letiště v Bostonu a jímž jsem se měl po krátkém přestupu dostat na sever, k Wonderlandu.

Název Wonderland, Pohádková země, ve mně odjakživa vyvolával představu nějakého nablýskaného obchodního centra. Ve skutečnosti to bylo jen nádražíčko, kde si mohli nechat auto lidé směřující ze severních předměstí do Bostonu. Dnes pro mě tohle místo nemohlo mít lepší jméno. Carrie teď dopoledne přednášela na MIT, takže mě vyzvedne tady,? ne na letišti, pak mě odveze do sídla její matky v Marbleheadu, malém městečku ležícím u pobřeží asi o dvacet mil dál na sever. Její matka nám tam kdysi pronajala takový vejměnek, zatímco sama přebývá v hlavní budově, kde má zařízený penzion. Od té doby, co Luz začala chodit na střední školu v Cambridgi, bydlíme tam s Carrie sami. Já jsem to považoval za domov, což je pocit, který jsem ve vztahu k nějakému místu už hezky dlouho nezažil.

Ostatní pasažéři se na mě dívali, jako bych právě utekl z místního cvokhausu. Po dvou dnech cestování jsem měl pleť celou mastnou, oči mě pálily a z ponožek, podpaží i úst se táhl nepříjemný pach. Vyklonil jsem se z okna a ve snaze alespoň trochu zmírnit následky škod, než se uvidím s Carrie, jsem si vyčistil zuby a spolkl trochu zubní pasty. Brada Pitta při předávání Oscarů to ze mě nevykouzlilo, ale víc jsem dělat nemohl.

Sebral jsem nylonový pytel, který se mi válel u nohou, a položil ho na prázdné sedadlo vedle sebe. Než mě Carrie vyzvedne, potřeboval jsem se ještě jednou přesvědčit, že ve vaku není absolutně nic, co by mě mohlo jakýmkoliv způsobem spojovat s akcí, kterou jsem měl za sebou. Pod rukama jsem ucítil jemné, oblé tvary těžítka, v němž po zatřesení sněžilo na pyramidy. To jsem Carrie koupil na letišti v Káhiře. Hned vedle jsem nahmatal ostré hrany malého alba fotografií, které mi dala s sebou, když budu tolik týdnů pryč. „Pokud se na ně alespoň jednou denně nepodíváš a nevzpomeneš si na něco hezkého, Nicku Stone,“ vyhrožovala mi tehdy, „tak se radši ani nevracej.“

Otevřel jsem je a ucítil, jak se mi obličej roztahuje do úsměvu, což se mi stávalo, kdykoliv jsem Carrie viděl. Stála před Abbot Hall na Washingtonově náměstí v Marbleheadu a bylo to na startu závodu, kterému říkala Úvodní běh americkou minulostí. V Abbot Hall byl k vidění slavný obraz „Duch roku 76“, na němž byla zachycena vojenská kapela s píšťalami a bubny pochodující během občanské války v čele dělostřeleckého oddílu. Carrie trvala na tom, že ten obraz musím vidět, jelikož podle ní vystihuje ducha Ameriky – a pokud se mám jednoho krásného dne stát americkým občanem, je mou povinností ho obdivovat a nechat se jím dojmout. Prohlásil jsem, že mi to připadá spíš jako výjev z komiksu než jako umělecké dílo, a Carrie mě honem vystrkala ven.

Ve chvíli, kdy jsem stiskl spoušť, jí krátké hnědé vlasy zvedaly poryvy větru vanoucího od Atlantiku. V zelených maskovacích kalhotách a vytahaném šedivém svetru připomínala filmovou vojandu Jane. Rozhodně nevypadala na to, že je jí skoro čtyřicet, až na nepatrný náznak smutku v jejím úsměvu a pár drobounkých vrásek v koutcích očí a úst. Snad jen ty mohly bdělému pozorovateli prozradit, že posledních několik let jí dalo docela zabrat. „To není nic, s čím by si PhotoShop neporadil,“ prohlásila. „Jenom to potřebuju naskenovat do počítače.“

Jen velmi vzácně ji člověk mohl vidět s takhle uvolněným výrazem, dokonce ani ve spánku ne. Normálně byla pořád ve střehu, nejčastěji zamračená, vyzvídající, plná podezření, popřípadě registrující poslední nechutnost, které se dopustila Amerika ovládaná velkými korporacemi. Měla dost dobrý důvod dívat se na svět kolem sebe s nedůvěrou. Od té doby, co se s Luz vrátily z Panamy, jedna bez manžela, druhá bez otce, nebyl ani pro jednu život snadný. Od Aaronovy smrti neuběhl snad den, aby se mrtvý neobjevil v Carriině hovoru. Měl jsem tendenci odvádět řeč jinam, ale z Carriina pohledu to bylo jednoduché: Aaron s ní jako manžel žil dlouhých patnáct let a po smrti byl teprve něco přes rok.

Po celý svůj život, který jsem strávil jako příslušník zvláštních jednotek a později jako „K“, tedy agent pracující na nepřiznaných tajných operacích pro zpravodajskou službu, jsem se vždycky snažil nezabývat se vinou, zármutkem a pochybnostmi o sobě samém, což jsou pocity, jež následují po každé akci. Co se stalo, stalo se. Když jsem ale sledoval, jak se s tím Carrie pere, dojímalo mě to víc, než bych si kdy uměl představit.

V září 2000 mě poslali do Panamy, abych tam jednoho místního překupníka drog přiměl ke spolupráci se Západem. Carrie a Aaron představovali můj místní kontakt. Byli badatelé věnující se studiu životního prostředí a vedli výzkumnou stanici poblíž kolumbijských hranic. Na výplatní listině CIA figurovali jako informátoři nižšího stupně. Bydlel jsem u nich, a když se překupníkovi chlapci přišli podívat, jestli jsem doma, Aarona to stálo život.

Od té doby bych na prstech jedné ruky spočítal dny, během nichž jsem nepřemýšlel o tom, jestli jsem pro jeho záchranu mohl udělat něco víc.

Ještě jednu fotografii Carrie jsem měl v albu, stála na ní v matčině kuchyni v Marbleheadu. Vařila polévku ze škeblí. Hned vedle Carrie byla nalepená černobílá fotografie George, jejího otce, pohledného muže s hranatou čelistí, v uniformě, Američana každým coulem. Ten záběr musel pocházet z počátku šedesátých let.

Zadíval jsem se na záběr, na němž Carrie postávala před školou, kde přednáší. Carrie do mě hučela, abych zkusil něco studovat – odjakživa jsem měl rád středověké dějiny a v poslední době jsem toho hodně přečetl o křižáckých výpravách. Vysvětloval jsem jí, že si nejsem jist, nakolik je vhodné, aby se takovýhle přestárlý student, jako jsem já, navíc s mým povoláním, poměřoval s osmnáctiletými nadrženými vlčáky. Nakonec jsem se jí neodvážil přiznat, že moje formální vzdělání skončilo, když mi bylo patnáct, takže vysoká škola by mě stěží přijala jako školníka, natož aby mě nechali zapsat na nějaké přednášky.

Počítám, že toho, co jsem Carrie neřekl, ať už z toho či onoho důvodu, bylo docela dost. Začít můžeme třeba s tímhle výletem do Alžírska. Nešlo o samotnou akci: o té bych jí stejně neprozradil ani slovo. Problém spočíval ve slibu, který jsem jí dal a jímž jsem se zavázal, že už nikdy nevezmu žádnou špinavou práci. Jenže mrkvičce, kterou mi George pověsil před nos, se nedalo odolat: s doklady o americkém občanství v kapse budu moct pracovat, kde budu chtít. Jen jsem tak trochu pochyboval, že by Carrie souhlasila s metodou, která mi k tomu dopomohla.

Tak jsem jí namluvil, že jsem dostal nabídku, abych tři týdny doprovázel skupinu dobrodruhů, kteří se vydávají na výpravu do Egypta. Po útocích 11. září proud turistů valících se jinak na Střední východ prakticky vyschl a těch pár odvážlivců, kteří zbyli, chtělo, aby s nimi jela pečovatelka. Carrie s tím souhlasila, prý je to dobrý nápad vydělat si trochu peněz, než nastoupím dlouhou a strastiplnou cestu získávání občanství. Až do té doby jsem si mohl brát jen příležitostné melouchy, takže peněz nebylo nazbyt. Neměl jsem tušení, jak jí vysvětlím, proč jsem zničehonic přišel k občanství tak rychle, ale tenhle most budu stavět, až k té řece dojdu. Seděl jsem a díval se z okna na pochmurný šedivý den. Ledem pokryté stromy se za oknem míhaly a v dálce bylo vidět osobní auta i náklaďáky, jejichž studené motory za sebou nechávaly hustá mračna výfukových plynů. Nebyl to dobrý začátek do našeho společného života, ale už se stalo. Měl bych se dívat jenom do budoucnosti.

Po dvou dnech mlácení se v hloubce devadesáti metrů pod hladinou Středozemního moře podél severoafrického pobřeží jsme se konečně dokodrcali do Alexandrie. Počasí se přesně podle předpovědi zhoršilo asi deset hodin po tom, co jsme se dostali na palubu, ale o tom jsme už nevěděli, jelikož jsme byli hluboko pod vodou. V doku na nás čekal Chrysler MPV. Ruksak si ode mne někdo vzal a od té doby jsem ho neviděl. Celý další týden jsem v jednom káhirském hotelu čekal, až se potvrdí, že hlava, kterou jsem přivezl, skutečně patří Zeraldovi. Kdyby ne, mohlo se stát, že mě pošlou zpátky, abych opatřil tu správnou.

Pořád jsem nevěděl, proč jsem dostal za úkol přinést Zeraldovu hlavu, a nestaral jsem se o to. Podstatné bylo jen to, že za pár dní dorazí do Bostonu George a přiveze zářivě nový pas Spojených států, číslo sociálního zabezpečení a řidičský průkaz pro Nicka Stonea. Nebude dlouho trvat a začnu opravdu existovat.

Rozhlédl jsem se po vlaku. Většinu spolucestujících přestalo bavit sledovat pošuka, který si čistí zuby a utírá pěnu, co mu stéká po bradě, a ponořili se opět do novin. Titulní stránky byly plné války v Afghánistánu, hlásaly, že všechno se vyvíjí dobře a že nemáme žádné ztráty. Bojovníci Severoatlantské aliance postávali jako siluety proti zapadajícímu slunci a dívali se, jak vojáci z amerických zvláštních jednotek vláčí na zádech tolik vybavení, že by to porazilo osla.

Rozhlédl jsem se kolem sebe a žmoulal přitom mezi zuby kartáček. Po mé pravici, rovnoběžně s pobřežím, se táhla silnice a společně s vlakem roztínala zmrzlá blata. Zrovna jsme předjížděli taxík, jehož boční okénka zdobily symboly národní hrdosti. K dovršení všeho vlála od antény malá vlaječka s pruhy a hvězdami. Neviděl jsem na řidiče, ale bylo mi jasné, že to bude Ind nebo Pákistánec. Tihle lidé nenechávají v těžkých dobách nikdy nic náhodě.

Bažiny skončily a po obou stranách vlaku vyskočily bíle natřené, větrem ošlehané domky, ty pak vystřídala změť obchodů a autobazarů, nad nimiž se též třepotaly hvězdnaté vlajky. Cítil jsem, že se mi nedočkavostí zrychluje tep. Už nikdy nebudu muset pracovat pro Firmu, už nikdy nebudu muset dělat žádnou práci pro George. Uvědomoval jsem si jsem, že jsem znovu na začátku, že si začínám dávat život do pořádku. Byl jsem volný.

/6/

Když vlak zastavil, lidé vstali a začali si nandávat klobouky a oblékat kabáty, strčil jsem zubní kartáček do hnědého nylonového pytle. Automatické dveře se otevřely a ukázaly nápis hlásající, že jsme dorazili na nádraží ve Wonderlandu. Vystoupil jsem z vagonu a hodil si pytel přes rameno. Okamžitě a drsně mi okolí připomnělo, že už nejsem v severní Africe. Teplota tu klesla několik stupňů pod nulu. Když jsem se přidal k davu, který se hrnul k východu z nádraží, zapnul jsem si zip flísové bundy, ale před ostrým větrem mě to moc neochránilo.

Stála u pokladny a na sobě měla zelenou nylonovou péřovou bundu a beránčí ušanku v ruském stylu. Jak na mne mávala a smála se, dech se jí vinul kolem obličeje.

Prošel jsem průchodem v plotu a začal se prodírat mezi lidmi. Sevřel jsem ji do náruče a vtiskl jí obrovský, přehnaný polibek na čelo. Doufal jsem, že pokus se zubní pastou nebude úplně zbytečný. Pak jsem udělal krok zpátky, ona mne jemně pohladila prsty po tváři a oba jsme se na sebe radostně usmáli.

Její veliké zelené oči se několik vteřin dívaly do mých a pak mě pevně objala. „Strašně moc jsi mi chyběl, Stone,“ vydechla.

„Ty mně taky.“ Znovu jsem ji políbil, tentokrát přiměřeným způsobem.

Levou paží se do mne zavěsila a volnou rukou mi přejela po strništi. „Tak jdeme,“ prohlásila. „Musíme toho hodně objet a hodně vyřídit. Matka bude do večera na schůzi farníků, takže se s ní až do večera nemusíš vítat. Budeme mít trochu času pro sebe.“ Když jsme vycházeli z nádraží, položila mi hlavu na rameno. „Ale nepojedeme rovnou domů. Chtěla bych ti cestou ještě něco ukázat.“

Nedokázali jsme spolu srovnat krok: Carrie nepatrně napadala na nohu, kterou si zlomila v Panamě. Usmíval jsem se jako úplný pitomec. „Jsem ti cele k službám.“

Lidé dojíždějící za prací využívali během dne parkoviště u psího závodiště. Listopadový vzduch už předvedl svá kouzla na jednotlivých řadách čelních skel a zmrazil je doběla.

Podíval jsem se Carrie do obličeje, který vykukoval z beránčího kožíšku ušanky. „Jak se vede Luz?“

„Ta je v pohodě. Pozdravuje tě. Možná se tu objeví příští týden – s novým přítelem.“

„Rád bych ji viděl. Kdo je ten šťastlivec?“

„Tuším, že David, ale nevím, jak dál.“ Obrátila se na mě. „Ale nebudeš si dělat –“

„Já vím.“ Zvedl jsem ruku, jako bych skládal přísahu. „Žádné nejapné žertování, neměj obavy, přece bych ji před ním neztrapňoval…“ A kdyby ano, nebylo by to nakonec poprvé.

Dorazili jsme na hlavní ulici a čekali s dalšími asi deseti chodci, kteří také mířili na parkoviště, až nám na přechodu skočí zelená. „Tak jak probíhala ta výprava?“ vyzvídala Carrie. „Zaznamenala jsem, žes mi neposlal pohled s pyramidami, jak jsi mi slíbil.“

„Já vím, já vím. Prostě jsem si na něj vzpomněl, až když jsem byl v Káhiře, takže kdybych ho poslal, byl bych tu dřív než pohled. Zvlášť v tomhle ročním období…“

„Nelam si s tím hlavu. Hlavně že jsi zpátky, to je podstatné.“

Auta se zastavila a pípání na přechodu nám dalo najevo, že se můžeme vydat na druhou stranu.

„Zasáhly vás ty bouře?“

„Byli jsme mnohem dál na jihu.“

„Dělalo mi to starosti.“ V koutcích očí se jí objevily ty drobounké vrásky. „Při povodních v Alžírsku zahynulo šest set lidí…“

Zadíval jsem se přímo před sebe. „Šest set? To jsem nevěděl.“

Procházeli jsme zrovna mezi auty, když se zastavila, zastoupila mi cestu, protáhla mi ruce pod pažemi a objala mě kolem pasu. „Smrdíš jako velbloud, ale stejně je moc dobře, že už jsi zase zpátky.“ Lehce mě políbila na rty a její kůže byla chladná, ale měkká. „A víš co? Chci, abys už nikdy nikam neodjížděl. Líbí se mi, když jsi tady a mám tě na očích.“

Stáli jsme tam zamotaní do sebe a mne se náhle zmocnila touha povědět jí pravdu. Zdravý rozum ale zvítězil. Najde se vhodná chvíle a vhodné místo, kdy to udělám, ale teď ne, ještě ne. Na to je příliš šťastná, a já taky. Chtěl jsem nechat skutečný svět někde za dveřmi.

Uvolnila objetí. „Je čas na kouzelnou, zázračnou pouť.“

Došli jsme k plymouthu její matky. Carrie se od svého návratu nezmohla na to, aby si koupila auto: měla pořád příliš mnoho práce. Musela zařídit převoz Aaronova těla z Panamy do Bostonu, potom zpopelnění a pak se zas vrátit do Panamy a rozházet jeho popel v džungli. Načež jí nezbývalo než dostat Luz na střední školu a najít si nové zaměstnání. A taky si musela znovu zařídit dům – a vzápětí zase převrátit celý život vzhůru nohama, jelikož se na prahu objevil ten ne moc důvěryhodný Brit a prosil, jestli by se pro něj nenašel volný pokoj.

U auta jsme se rozdělili, protože Carrie se vydala k místu pro řidiče a cestou nahmátla v kabelce klíče od vozu a stiskla tlačítko na přívěsku. Auto se s pípnutím a se zablikáním světel odemklo. Otevřel jsem dveře, hodil pytel na zadní sedadlo a nasedl. To už Carrie zavírala dveře a připínala si pás. Už se zase trochu mračila a bylo to takové to mračení, které doprovází zvednuté obočí a hlava mírně nakloněná do strany.

Motor naskočil a my jsme vyjeli z parkovacího místa. Carrie si odkašlala. „Zatímco jsi byl pryč, přemýšlela jsem o spoustě věcí,“ začala. „A potřebuju ti říct něco moc důležitýho.“

Zatímco vedla plymouth po asfaltu plném děr, natáhl jsem ruku, sundal jí ušanku a prsty jí pomalu vjel do vlasů. Dorazili jsme na hlavní ulici a zahnuli doleva na sever, do směru, který nás po nějakých deseti mílích dovede do Marbleheadu.

„Důležitýho pozitivně, nebo důležitýho negativně?“

Zavrtěla hlavou. „Teď ještě ne. Bude se mi to snáze vysvětlovat, až budeme na místě.“

Pomalu jsem přikývl. „Dobře. Tak mi zatím povídej o něčem jiném.“

Luz se prý líbí v nové škole, prohlásila, a našla si tam pár opravdu milých kamarádů; u jednoho z nich se právě rozhodla zůstat do konce týdne, abychom měli nějaký čas jen pro sebe. Dál mi Carrie sdělila, že matčin penzion se od září trochu vzpamatoval. Jo, a taky že by podle jejího názoru pro mne možná mohlo být od září místo barmana v místním jachtařském klubu. Chtěl jsem jí říct, že si nepotřebuju přivydělávat tím, že budu čepovat pinty Samuela Adamse víkendovým bojovníkům s vodou. Počkej do středy, a bude ze mne počestný občan řádně vyvěšující vlaječky; nedám na Spojené státy dopustit a tak podobně.

Starobylé centrum Marbleheadu připomínalo kulisy do filmu: jásavě natřené dřevěné domky s upravenými malými předními zahrádkami lemujícími kroutící se ulice. Cornwallští rybáři se tu usadili někdy v sedmnáctém století, možná proto, že jim skalnaté pobřeží připomínalo domov. Jediní rybáři, kteří tu působili dnes, nahazovali pruty ze zádi svých třímilionových jachet v Bostonském jachtařském klubu.

Dnešní Marblehead bylo místo, kde se staré bostonské peníze potkávaly s novými bostonskými penězi. Carriina matka se tu narodila a osud jí požehnal hojností starých peněz. Vrátila se sem před nějakými deseti roky, když se rozvedla s Georgem, a hosty si do penzionu brala proto, že měla ráda společnost.

Carrie několikrát zahnula, díky tomu jsme se dostali pryč z hlavní ulice a nakonec jsme zastavili na úzké silničce vedoucí podél vody. Tuckers Wharf se to místo jmenovalo, vybíhalo trochu do moře náznakem přístavní hráze a po obou stranách bylo lemované starými, větrem ošlehanými domy, z nichž se dnes staly restaurace a obchody se starožitnostmi. „To je ono,“ oznámila mi Carrie, „jsme tady.“

Vystoupili jsme, zapnuli se, aby nám nebyla zima, Carrie mě vzala za ruku a společně jsme se vydali ke dřevěné lavičce. Posadili jsme se a rozhlíželi se po zátoce a velkých domech po obou stranách.

„Máma mě sem vodila, když jsem byla malá,“ ozvala se Carrie. „Říkala o tom, že je to marbleheadská brána do světa. Desetileté holce to připadalo docela kouzelné, to ti teda řeknu. Myslela jsem si, že moje rodné město je středem celého vesmíru.“

I mně to připadalo docela kouzelné, dokonce ještě dnes. Místo, kde jsem vyrůstal já, bylo středem kupky hnoje.

„Vykládala i nejrůznější příběhy o rybářských lodích, které se odtud vydaly až do Nebeských doků, a o posádkách, které se tu daly dohromady, aby se zapojily do války za nezávislost nebo do války v roce 1812.“ Usmála se. „Nejsi jediný fanoušek historie široko daleko. Doufám, že to na tebe udělalo dojem.“ A úsměv jí na tváři pomalu vyhasl, jak se v myšlenkách posunula zase o kousek dál. Zadívala se mi do očí a pak se podívala stranou, daleko přes vodu. „Nicku, já opravdu nevím, odkud s tím mám začít.“

Pohladil jsem ji po vlasech. Netušil jsem, o co tu půjde, ale odhadoval jsem, že to bude mít něco společného s Aaronem. Náhle jsem si ho jasně vybavil, jak sedí v tom skladišti v Panamě, stráže ho hlídají a on kouří. Z nosu mu tekla krev, jedno oko měl oteklé, ale usmíval se. Možná měl sám ze sebe radost, že nám ostatním pomohl k útěku do džungle, a tak si užíval svou poslední cigaretu.

Neměl jsem sebemenší tušení, jak bych ho odtamtud mohl dostat. Byl jsem neozbrojený; Šance na úspěch byla prakticky nulová. Pak to on sám rozhodl za mne. Dveře se rozletěly a Aaron vyrazil do noci.

Sotva zmizel ve tmě, z domu se ozvala dlouhá série střel z automatické zbraně. Potom hlídka došla ke dveřím, a zasáhla cíl krátkou, ostrou dávkou.

Zaslechl jsem bolestivé vyjeknutí a pak dětsky znějící, táhlý jekot. Následovalo ticho, podle něhož jsem neklamně poznal, že Aaron je mrtvý.

„Dovedla jsem ho sem, víš, krátce poté, co jsme se poznali. Přijeli jsme poprvé z Panamy na dovolenou. Věděla jsem, že moji rodiče to budou považovat za skandální. Ukázalo se, že mají úplně jiné starosti. George měl plné ruce práce s tím, aby potíral ty, kteří byli zrovna ten rok prohlášeni za padouchy, a tak stěží zaznamenal, že jsem vůbec přijela. To mě ovšem nemohlo překvapit. Nevzpomněl si dokonce ani na matčiny narozeniny. Tak jsme se vrátili do Panamy, abychom tam trochu pokročili s výzkumem, a čekali, až se naši rozvedou.“ Zamyšleně se usmála. „Safra, přivolala jsem na sebe všechny ty trable, abych završila svoje odbojná léta tím, že se nechám obdělat vlastním učitelem, a moji úzkoprsí rodiče byli tak zaujatí tím, že se snažili co nejvíc rozvrtat svůj vztah, že si toho ani nevšimli… Kruci,“ vydechla a zakroutila očima. „Možná bych tě neměla do té školy tak tlačit.“

Pevně jsem ji sevřel. „Já strávil odbojná léta tím, že jsem krad auta, a když jsem se do nějakého nemoh dostat, alespoň jsem ho rozmlátil. Ale myslím, že tohle už mám za sebou.“

Náhle se ke mně přitiskla. „Vadilo mi, že jsi pryč, Nicku. Děsilo mě to. Ale asi jsem si díky tomu uvědomila, jak jsem si zvykla, že jsi nablízku. Když Aaron umřel, řekla jsem si, že musím být na pozoru, abych se tomuhle typu bolesti propříště pokud možno nevystavovala.“

Zvedl jsem ruku k jejímu obličeji a utřel jí z tváře slzu.

„Měla jsem strach z toho, že se s tebou sblížím, Nicku. Spolehlivost není zrovna silná stránka tvého životopisu.“

Věnoval jsem svému životopisu, jak tomu říkala, krátkou úvahu. Vloni touhle dobou jsem bydlel v rozklepané chýši v Camdenu, neměl ani vindru a musel chodit do fronty na jídlo, které rozdávali stoupenci Hare Krišna z dodávky. Všichni moji přátelé byli mrtví, až na jednoho, a ten mě měl plné zuby. Vedle oblečení, co jsem měl na sobě, když jsem dorazil do Panamy, byl veškerý můj majetek ve vaku v úschovně zavazadel na jednom londýnském nádraží. Carrie měla docela pravdu.

„A sotva jsme se tu usadili, ty jsi pro jistotu hned honem vypadl. To není něco, co by dcerka mohla matce s nadšením představit, že?“ Odmlčela se. „A pak je tu Kelly. Co když spolu nebudeme vycházet? Co když si nepadnou do oka s Luz?“

Byl jsem Kellyin poručník: byla to další žena v mém životě, kterou jsem se ze všech sil snažil zklamat. Bylo jí třináct, nebyla ještě moc dospělá, ale velmi upřímně si to o sobě myslela. Vždycky na Vánoce jsem za ní jezdil do Marylandu. Ne přímo na Štědrý den, protože ten trávila s Joshem a jeho dětmi, což byla její nová rodina, ale potom večer už jsem byl u ní. „Carrie, já –“

Položila mi prst na rty. „Pššt…“ Otočila se a zadívala se mi zpříma do očí. „Dělalo mi to starosti, ale už se toho nebojím. Kašlu na minulost. Ať teď děláš průvodce, nebo barmana, cokoliv – je mi to jedno, pokud to budeš dělat dobře. Několik posledních týdnů se mi docela dobře vedlo. Měla jsem dost času na přemýšlení a leccos mi došlo. Konečně můžu myslet i na to, co je přede mnou. Jako bych celý uplynulý rok jen šlapala vodu, jako by život neměl zařazenou žádnou rychlost.

A jsme u toho, co ti chci říct, Nicku. Chci, abychom my dva byli spolu – doopravdy spolu.“ Sklopila pohled a pak ho znovu zvedla a zadívala se mi do očí. „Nová Carrie, nový Nick, nový život. Proto jsem tě chtěla odvézt sem. Tuckers Wharf, brána do světa. Brána do budoucnosti.

Měl jsi se mnou hodně trpělivosti, pokud jde o Aarona. Vím, že se s ním v sobě nikdy nevyrovnám, ale jsem připravená se o to pokusit, a to je hodně důležité. Chci, aby se budoucnost týkala nás dvou.“

„Nevím, co na to mám říct.“

„Tak nic neříkej. Nemusíš přece nic říkat.“

Vstali jsme, vzali se za ruce a asi deset minut se procházeli, až jsme narazili na malý, chráněný záliv.

„Malý přístav,“ vysvětlila mi a mávla rukou přes celou zátoku. „Máma o něm vždycky říkala, že je to místo, kde to všechno začalo. Tady se v roce 1629 usadili otcové zakladatelé, a někteří z nich patřili do jejího rodu. Osadníci vykáceli les, aby si mohli postavit drobné domky s doškovými střechami a rybářské bárky. Dodnes slyším, jak matka vykládá: ‚Odtud vyráželi odvážní mužové, aby lovili v nezmapovaných vodách.‘ Milovala jsem její vyprávění o rodinách prvních osadníků. Byla vzrušující, dobrodružná, protože v nich bylo hledání osobní svobody, kousku vlastní země, svého místa u moře…“

„Prostě dávala smysl.“ Až mě samotného překvapilo, že jsem něco takového řekl nahlas. „Marblehead totiž taky odpovídá mým představám, abys věděla.“ Když jsem chodil za školu v Peckhamu, neměl jsem ani tušení, že místa, jako je tohle, vůbec existují.

„Tuckers Wharf bylo místo odjezdů, Nicku. Pro nás je místem příjezdů. Je to náš nový začátek. Cítím, že stojíme na začátku něčeho nového, a chtěla jsem tě sem přivést, abych ti to řekla tady. Nikoho jiného jsem sem nikdy nepřivedla, dokonce ani Aarona ne.“ Znovu se usmála. „Máš ještě sílu na trochu historie? Naše lodi obchodovaly s veškerým známým světem, měnily sušené ryby za látky, nástroje, zlato a stříbro. Všichni se z toho měli dobře a v novinách se objevily dvě nové zprávy – válka s Francouzem a piráti. Ti obtěžovali pobřeží celá desetiletí.“

Na okamžik zaváhala, jako by byla v rozpacích. „Něco jsem ti přinesla.“ Sáhla pod bundu a vylovila pečlivě zabalený dárek, převázaný jásavě modrou stuhou. Rozzářila se. „No tak, rozbal to. Nekousne tě to.“

Odstranil jsem stuhu, jak to šlo nejšetrněji.

Obecné dějiny loupeží a vražd spáchaných nejslavnějšími piráty od kapitána Charlese Johnsona.

Když jsem se probíral stránkami a zastavil se u každé ilustrace, stěží skrývala uspokojení.

„Poprvé to vyšlo v roce 1724,“ vykládala k tomu. „Tohle vydání se mi podařilo sehnat v jednom malém knihkupectví v New Yorku. Vím, že to rení ze středověku, ale je tam spousta povídání o lodích z Nové Anglie, které byly přepadeny cestou do Londýna. Bylo mi jasné, že se ti to bude líbit. A navíc ti to bude připomínat všechno, čím jsem tě právě teď otravovala.“

Zavřel jsem knihu. „Vůbec jsi mě neotravovala. Každé slovo, které jsi pronesla, se mi nadmíru zamlouvalo.“

Vrátili jsme se k autu a odjeli do Gregory Street. Rodina vlastnila dům dlouhá léta. Byl postaven v roce 1824 a šlo původně o rybářskou chýši s vyhlídkou na moře. V průběhu let prodělal řadu přestaveb a rozšíření a nejspíš v oněch Zlatých časech, o nichž mi Carrie vykládala, se z něj stalo rozlehlé rodinné sídlo. Nad hlavním vchodem byl přibitý dřevěný ananas na znamení, že tu panuje pohostinnost. V téhle části světa na ně narazíte prakticky všude. Když se před pár stoletími námořníci vraceli z dalekých cest, pokládali ananas vedle dveří, aby dali najevo, že jsou zpátky doma a že všechny zvou, aby je přišli navštívit. Normálně bych si kolem toho neodpustil nějaký žertík, ale tentokrát jsem si to rozmyslel.

Zahnula s vozem na štěrkovou příjezdovou cestu a vyrazila k bílému taurusu zaparkovanému před přístavkem, hned vedle mé přikryté motorky Yamaha 600.

Carrii to nijak zvlášť nevyvedlo z míry. „Měla jsem dojem, že máma až do soboty nikoho nečeká,“ poznamenala. „No dobře, tak se jdu kouknout, jestli nezapomněla nachystat kafe a zákusky. O hosty je třeba se starat!“

Když jsme dojeli blíž, všiml jsem si, že auto má poznávací značky státu Massachusetts. Vozidlo bylo tak čisté a neosobní, že muselo být pronajaté.

Zaparkovala vedle něj a oba jsme vystoupili. Hodila mi přes střechu klíče. „Víš co – budu hned zpátky a ty by ses mezitím mohl osprchovat. A nezapomeň se taky oholit. Ještě spolu musíme pár věcí dohnat.“ Na závěr se usmála a pak kývla hlavou směrem k přístavku. „Tak běž.“

S elánem seběhla po cestě k hlavnímu vchodu do domu, zatímco já jsem se vydal do přístavku. Byl rozlehlý, mnohem větší než dům, v němž jsem naposledy bydlel, a vkusně vybavený nábytkem z tmavého dřeva, který se v Carriině rodině dědil po celé generace. Vždycky jsem tam měl pocit, že se každým okamžikem objeví fotograf z časopisu Dům a zahrada, aby si mě vyfotil, jak sedím uvelebený u krbu. Ale nikdy jsem se tam moc neroztahoval. Taky jsem neměl téměř nic, s čím bych se mohl roztahovat.

Carrie se na můj příjezd jaksepatří připravila. Byly tu květiny a na polici nad krbem stála nachystaná lahev šampaňského. Byla o ni opřená prostá bílá kartička, na níž stálo Carriiným výrazným, velkým, úpravným rukopisem „Vítej doma“.

Pytel jsem hodil na zem v ložnici, zašel jsem do koupelny a pustil sprchu, aby trochu odtekla, a svlékl se. Horká voda mi stékala po těle a já udělal něco, co jsem nezkusil už dlouhá léta. Začal jsem vážně přemýšlet o budoucnosti.

Pak jsem se pořádně vydrhnul mýdlem, zapracoval na sobě žiletkou a vykročil ze sprchy, abych se vysušil měkkými bílými ručníky.

Zaslechl jsem, jak někdo zavírá dveře. „Jsem tady…,“ dal jsem o sobě vědět.

Dveře koupelny se otevřely a Carrie v nich zůstala stát a slzy jí stékaly po zarudlých tvářích.

Zmocnil se mě divný pocit a měl něco společného s tím taurusem s massachusettskými poznávacími značkami, který stál na příjezdové cestě. „Carrie?“

Když jsem k ní vykročil, abych ji utěšil, její zelené oči, v tu chvíli červené stejně jako její tváře, se na mne upřely.

„Je tady George. Řekni, že to, co mi pověděl, není pravda, Nicku.“ Její oči se pátravě zadívaly do mých a já musel uhnout pohledem.

„A co ti pověděl?“

„Že jsi dělal nějakou práci pro něj.“

„Carrie, pojď sem a posaď se –“

„Nechci se posadit.“

„Musím ti něco říct.“

„Tak to mi teda pověz, než se z toho zblázním,“ vybídla mě a já slyšel, že se přestává ovládat. „Co mi tak asi chceš říct? Proč mi prostě neřekneš, že mi můj vlastní otec lže?“

„Protože to není tak jednoduché,“ odpověděl jsem.

„Ale je to jednoduchý! Je to k podělání jednoduchý!“ Dál už nedokázala potlačovat paniku v hlase. „Říká, že pro něj pracuješ. Ale to přece není pravda, viď, Nicku? Viď? Byl jsi přece v Egyptě jako turistický průvodce, nebo ne? Kristepane, Nicku, copak si tady lžeme do očí?“

Pokrčil jsem rameny. Nevěděl jsem, co mám říct.

Carrie se na mě podívala, jako bych jí vrazil nůž do těla. „Ty hajzle!“ vydechla. „Ty zatracenej hajzle!“

„Nebylo nutný, abys o téhle hovadině věděla,“ zkusil jsem to. „Už jsem s prací pro něj skončil. Udělal jsem pro něj jen jednu věc. A udělal jsem to jen proto, abych dostal občanství. George mi přivezl americký pas. Můžeme –“

„My nic nemůžeme,“ skočila mi do řeči. „My už neexistujeme.“

„Ale –“

„Copak vůbec nechápeš, co jsi mi provedl?“

Několik vteřin uplynulo, jako bychom byli ve zpomaleném filmu. Carrie couvala ke dveřím a ve zkřivené tváři se jí svářely smutek a hněv. Potom se zastavila a dlouze se na mne zadívala, jako by chtěla něco říct, ale nemohla najít správná slova. A pak byla najednou pryč.

Nehýbal jsem se. Říkal jsem si, že jí musím dopřát trochu času. Popravdě řečeno, neměl jsem odvahu se za ní vydat.

Nakonec se to rozhodlo bez mého přičinění. Zaburácel motor plymouthu a vůz vyrazil po příjezdové cestě pryč.

/7/

Když jsem běžel k hlavnímu vchodu do domu, nad hlavou se mi přehnala tlupa mořských racků a nějakých čtyřicet metrů ode mne slétla do vody.

Moře bylo vzedmuté; vál ostrý vítr a nutil jachty v zátoce, aby v kotvištích neklidně poskakovaly. Jejich skřípání mi připadalo, jako by se o sebe třely stovky klecí.

Otevřel jsem lehké dveře se sítí proti hmyzu, a sotva jsem prošel těžkými dřevěnými dveřmi hlavního vchodu, udeřilo mě nesnesitelné horko. Carriina matka udržovala ve dne v noci teplotu na srdečných devadesáti stupních fahrenheita.

Ze zadní části domu se ozval George: „Jsem v kuchyni.“

Prošel jsem kolem hlasitě tikajících hodin po dědečkovi a moje boty značky Timberland zavrzaly po podlaze haly z tmavého tvrdého dřeva.

George seděl, hezky zpříma, u starého obdélníkového stolu z borovice. Na korkové nástěnce za ním viselo přišpendlených snad tucet fotografií lodí a on sám se díval na zarámovaný obrázek, který držel v rukou. Na každé volné plošce byly vystavené ubrousky a voňavé kousky cukroví.

„Víš, co se říká o lidech z Nové Anglie a zimě, Nicku?“

Zavrtěl jsme hlavou.

„Když teplota klesne na nulu, všichni obyvatelé Miami umřou. Obyvatel Nové Anglie prostě jen zavře okno. Počítám, že moje bývalá manželka představuje výjimku.“

Kdyby ke mně teď přátelsky napřáhl ruku, nestiskl bych mu ji.

Stejně jako na té staré fotografii, s hranatou čelistí a svalnatý, vypadal George i dnes trochu jako postava na náborovém plakátu lákajícím mladíky do armády. Jediný rozdíl byl v tom, že teď měl kratičkého ježka na temeni i na skráních prošedivělého. Ve tváři měl chladný a neústupný výraz. Pojetí rodinného domácího tepla v podání Nové Anglie mi zřejmě ani trochu nesedlo.

„Co tady krucifix děláš, Georgi? Měli jsme se setkat ve středu dole ve městě, vzpomínáš si?“

„Naše plány se změnily, Nicku. Nebavíme se tu o zamluvené dovolené.“

Sevřel rty a z velšského prádelníku zvedl zarámovanou fotografii. Viděl jsem, že jsou na ní všichni tři. Carrie, oblečené do modrých kostkovaných školních šatů na léto, muselo být tak deset. On měl na sobě medailemi a stužkami ověšenou vojenskou uniformu a třímal nějaký diplom, jeho choť stála pyšně po jeho boku. Když jsem to viděl poprvé, řekl jsem Carrie, že vypadají jako dokonalá rodina. Rozesmála se. „Tak pozdrav… představuju ti lživý fotoaparát.“

„Měl jsi sem někoho poslat. Neměl jsi chodit osobně. Víš přece, že jsem ji z toho chtěl vynechat.“

Díval jsem se na něj a on neodpovídal. Patřil k lidem, jejichž moc a úspěch se nikdy neprojeví na jejich oblečení. Na sobě měl svou civilní uniformu, hnědé manšestrové sportovní sako s hnědými koženými záplatami na loktech, bílou košili a hnědou kravatu. Po 11. září k tomu přibyla jedna drobnost: na pravé klopě saka začal nosit špendlík s pruhy a hvězdami.

Konečně zvedl pohled. „Nedala ti ani čas, aby sis vysušil vlasy.“ Při představě, jak se mnou jeho dcera vymetla, se lehounce pousmál a opatrně postavil zarámovanou fotografii na stůl. „Prokázal jsem ti službu, synu. Potřebuje trochu času, aby se s tím srovnala. A kromě toho si shodou okolností myslím, že si zaslouží, aby o tom věděla.“ Sehnul se a zvedl tenkou koženou aktovku, kterou měl postavenou mezi nohama. „Možná ti tohle spraví náladu. Pozdrav od vlády Spojených států.“

Vstal a nalil si z kávovaru trochu kávy, zatímco já jsem si sedl k protější straně stolu a rozepnul jsem zip aktovky. „Vždyť jsi neudělal nic špatného, nemáš se přece za co stydět.“ Otočil se a ukázal na hrnek, který držel v ruce. Přijal jsem nabídku nabručeným přikývnutím. Carriina matka by vyletěla z kůže, kdyby se na dřevěném stole objevil otisk dna, tak jsem vzal z úhledné hromádky uprostřed stolu dva ubrousky s motivem ananasu. George pokračoval ve výkladu, už zase otočený zády ke mně: „Tohle není válka, pro kterou bychom se rozhodli, jako Vietnam nebo Kosovo. Tahle válka se vede z nutnosti. A máš ji doma na dvorku, Nicku. Carrie by na tebe měla být hrdá.“

Nakoukl jsem do aktovky a uviděl pas, řidičský průkaz a další doklady. „Tohle mohlo počkat, Georgi.“

„To, co jsi tam dole pro nás udělal, Nicku, to se prostě udělat muselo. Teď není doba na to, abychom světu předváděli, jací jsme hodní hoši. Takové ty přehnané akce, jako že každý muslimský školák dostane svého kamaráda na dopisování, nedávají smysl. Teď není čas na objímání, teď je třeba nahánět strach.“

Prolistoval jsem pas a něco na něm nebylo v pořádku, něco na něm bylo zatraceně špatně. To nebyly doklady Nicka Stonea; patřily někomu, kdo se jmenuje Nick Scott a kdo má stejný obličej jako já. Prudce jsem vzhlédl. George stále ještě naléval smetanu. „Nechtěl jsem nové jméno,“ upozornil jsem ho. „Chci to svoje zpátky.“

Vrátil se ke stolu se dvěma hrnky v rukou a posadil se. Jeden hrnek přisunul přede mne a mávnutím odbyl moje poslední slova. Druhý hrnek držel ve veliké levé ruce a na prsteníku mu zářil onyxový prsten válečného veterána. Opatrně se napil. Nápoj byl příliš horký – a tak hrnek putoval na ubrousek. „Víš, že před dvěma dny zemřelo při povodních v Alžírsku šest set lidí? Měl jsi kliku, že jsi se do země vypravil před těmi bouřemi.“

Sevřel jsem dlaně kolem hrnku a cítil jeho sálavé horko. „Něco jsem o tom zaslechl.“

„Víš, proč k tomu došlo? Protože odtokové kanály byly ucpané, aby teroristi nemohli dál dávat nálože pod ulice a zabíjet lidi. Ironie osudu, co?“

Nevěděl jsem, kam míří, ale neměl jsem z toho ani trochu dobrý pocit. Chtěl jsem vypadnout z domu a najít Carrii.

„Víš, co mám dneska na práci, Nicku? Zajistit, abychom nemuseli ucpávat kanály. Ty jsi mi s tím pomohl, takže teď ti za to ze všeho nejdřív děkuju.“

To už mi opravdu začalo dělat starosti. Zvedl jsem hrnek s odpudivě vypadající tekutinou a zjevným nedostatkem smetany a napil se.

„Dlouhá léta jsme tuhle válku vedli se svázanýma rukama. A teď lidé hledají, na koho by to svedli, protože Amerika se už dnes necítí bezpečná. Amerika říká: ‚Vláda to měla vědět, CIA to měla vědět, armáda to měla vědět. Třicet miliard dolarů z našich daní jde na zpravodajské služby, tak proč nikdo nic neví?‘“ Odmlčel se a zvedl hrnek. „No, řekněme si to na rovinu. Jedenáctého září měla Amerika přesně takovou ochranu, jakou si byla ochotná zaplatit. Už kolik let jsme vykládali vládě, že potřebujeme víc peněz, abychom se s touhle záležitostí mohli vypořádat. Říkali jsme jim, že k něčemu takovému jednou dojde, ale Kongres nám nezvedl rozpočet. Copak se nikdo nedívá na zpravodajství z kongresu C-Span, aby viděl, co jeho vláda provádí? Asi nemá nikdo čas, protože sleduje Jerryho Springera. Co myslíš?“

Pokrčil jsem rameny. Nevěděl jsem, kam těmi řečmi míří, a bylo mi to jedno. Jen jsem cítil, že místo, ke kterému se společně blížíme, nepatří k místům, kde bych chtěl být.

„Viděl někdo z těch nespokojenců, jak šéfové zpravodajských služeb mluví o novém terorismu? Neustále vtloukáme do hlavy Kongresu, v živých televizních přenosech, že není dost peněz na vybudování zpravodajských sítí v oblastech, kde tenhle póvl operuje – a že nám musí rozvázat ruce, abychom se mohli se vzniklou situací nějak vypořádat. Už roky jim vysvětlujeme, že tohle je jasné a reálné nebezpečí nacházející se uvnitř hranic Spojených států a že je potřeba se mu postavit a potlačit ho, a jak myslíš, že to dopadlo? Hádej! Kongres právě řekl ne, protože kouká, kde by ušetřil každý niklák.“

Dlouze, otráveně se nadechl a pokračoval: „Tak proč Amerika nevyžaduje od svých kongresmanů víc ochrany? Protože se všichni dívají na jeden ze svých dvou stovek televizních programů a nesledují zprávy. Nesledují, jak nám Kongres oznamuje, že nepotřebujeme další kapacity. Jak nám vykládá, že se jen snažíme nahradit studenou válku něčím jiným. Víš, proč to Kongres udělal? Protože si myslí, že lidi si to takhle přejí, a nechce si lidi naštvat. Proč si je nechce naštvat? Aby nepřišel o hlasy. Jenže teď je najednou všechno jinak. Teď máme dost hřebíků, abychom zatloukli dveře do maštale, jenže koně už nám mezitím zdrhli.“

Potřásl hlavou. „Krucifix, Nicku, proč se to nezměnilo po teroristickém útoku na americkou loď Cole? Sedmnáct amerických námořníků se vrátilo v pytlích na mrtvá těla – proč to nikomu neotevřelo oči? A co bombardování letecké základny v Saudské Arábii? Co útoky na americké ambasády v Africe? Co naši vojáci, povraždění a vláčení ulicemi Somálska? Proč nám nikdo nedovolil, abychom s tím něco udělali?“

Odmlčel se. „Protože ti chlápci nahoře v Kongresu,“ pokračoval vzápětí, „se mohou usoužit péčí o lidská práva pro pedofily a násilníky a zajímají je víc poplatky při nákupu na kreditní karty, které jejich voliči používají, aby si koupili širokoúhlé digitální televizory a měli pocit, že život je vlastně krásný. Vypadá to, že tahle domácí kina vůbec nejsou schopna přijímat CSpan. Nikdo neví, co se děje, a to je stav, který Kongresu náramně vyhovuje. A nakonec mají tu drzost, že se nás zeptají: ‚Proč útočí na nevinné lidi? Proč nejdou po armádě?‘ Na to se dá odpovědět jedině tím, že takhle to chodí, ale nikdo tě stejně nebude poslouchat.“

Zvedl hrnek a ve tváři měl upřímně smutný výraz, snad poprvé od chvíle, kdy jsem ho poznal. Zdálo se, že se na chvíli pohroužil do vlastního světa, ale pak jsem ho z něj vytrhl. „No a co bude dál?“

„Dál?“ Hrnek se ocitl zpátky na stole. „Dostali jsme peníze. Miliardu dolarů na útratu. Problém je v tom, jak s těmihle lidmi bojovat. Oni nemají nic, co by museli bránit. To není jako studená válka ani jako jakákoliv jiná válka, kterou jsme doteď zažili. Nemají žádnou půdu, o kterou by bojovali, a zastrašování na tyhle chlápky taky neplatí. Nedá se tu vyjednat žádná dohoda, nelze dosáhnout kontroly zbrojení, jež by nám zaručila bezpečnost. Jediný způsob, jak se s nimi dá jednat, je zasadit jim pořádný úder a srazit je do kolen. Víš, je to k zbláznění – ještě před pár měsíci nám řekli, že sto milionů pro námořnictvo je příliš…“

Zmlkl a zamyslel se. Nebyl jsem si tak úplně jist, jestli tohle všechno není jen součást představení: George byl možná sklíčený, ale přece jen tu byl pracovně. „No jo, co se stalo, nedá se vzít zpátky, Nicku. Přijel jsem sem, protože chci, abys pro mě pracoval. Pro nás. Nick Scott bude tvoje krycí jméno.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Dohodli jsme se na jedné akci. Ty jsi s tím souhlasil.“

„V posledních několika dnech se události začaly vyvíjet dost vážným směrem, Nicku.“ Hlas měl ocelově chladný a díval se na mě zpříma. „Al-Kajda zvýšila sázky. Ti chlapi jsou snad naprogramovaný na to, aby dělali potíže. Dokud si neplácneme, nemůžu ti říct, co se děje. Ale můžu ti prozradit, že to je celá titulní strana hlášení o možných rizicích, která si prezident čte každý den. Žijeme v děsivé době, Nicku. Včera mělo to hlášení třicet stran.“ Klopil pohled a opsal hrnkem po stole osmičku. „Víš co? V tuhle chvíli si připadám jako slepý hodinář – prostě sypu jednotlivé součástky do krabice a čekám, jestli to bude fungovat.“

Nezvedl jsem oči, protože jsem věděl, že na to čeká a že se jeho zrak okamžitě zabodne do mého.

„Potřebuju tvou pomoc, Nicku.“ Byla to výzva, ne naléhavá prosba.

„S Carrie nám to tady docela dobře klape.“

„Myslíš?“ Přidal přehnaně stažené obočí. „Nemám pocit, že jí to tak moc vyhovuje. Je jako její matka.“

Ten hajzl. Rozděl a panuj. Udělal to schválně. Silou vůle jsem se musel nutit, abych zůstal klidný. „Neřekl jsi jí všechno, viď?“ zeptal jsem se.

„Synu, všechno neříkám ani Bohu. Něco si nechávám, až se s ním potkám osobně. Ale teď zrovna se snažím dosáhnout toho, aby tam přede mnou ve frontě čekala pořádně početná parta fešáků z al-Kajdy.“

Vstal, a když pokládal zarámovaný obrázek zpátky na prádelník, obrátil se ke mně zády. Možná nechtěl, abych si všiml, že je pyšný na to, jak dobře se mu podařilo mi to naservírovat. „Tajemství boje s terorismem je jednoduché – nenechat se terorizovat. Zachovat si chladnou hlavu a vrátit jim to stejným způsobem. To je jediný způsob, jak tuhle válku můžeme vyhrát – nebo ji alespoň zvládnout, udržet pokličku na hrnci. Ale dokážeme to jedině v případě, že se vrhneme do boje, a to všemi prostředky, které máme k dispozici. A to je chvíle, kdy přicházíš na řadu ty, Nicku. Potřebuju, aby někdo bránil ucpávání kanálů – a to rychle. Chceš o tom vědět víc, Nicku, nebo tady jenom marním čas?“

Zadíval jsem se na něj a dopřál si další hlt kávy. „Rád bych věděl, co se stalo se Zeraldovou hlavou.“

Nepatrně se pousmál. „Dorazila sem a jeho bratranec ji v Los Angeles dostal naservírovanou na stříbrné míse. Podle všech informací, co mám, ho to pořádně rozrušilo.“

„A co ten tlusťoch, který tam byl s ním? Byl to zdroj? Kvůli němu neměl být nikdo jiný zabit?“

„Tlusťoch?“ Dokázal vykouzlit úsměv. „To se mi líbí. Jo, byl a je to náš zdroj, a to dobrý zdroj – příliš dobrý na to, abychom si mohli dovolit ho ztratit.“ Úsměv zmizel. „Nicku, slyšel jsi někdy slovo hawalla?“

Strávil jsem na Středním východě dost času, abych ho znal, a když jsem jako malý kluk vyrůstal v Londýně, všechny pákistánské a indické rodiny posílaly peníze domů pomocí hawally. „Je to jako banka Western Union, ale nepoužívá rychlé připojení k internetu, je to tak?“

Přikývl. „Dobře, takže tu máme několik století starý systém převádění peněz. Původně bylo jeho smyslem vyhnout se daním a loupežníkům číhajícím podél Hedvábné stezky, dnes pomáhá vyhnout se zákonům postihujícím praní špinavých peněz. Nějaký chlápek v San Francisku chce poslat peníze, řekněme, své mámě v Dillí. Tak zajde za jedním z bankéřů hawally, může to být třeba majitel místního konzumu, ale může taky pracovat přímo na peněžním trhu v San Francisku. Bankéř, jinak hawallada, si vezme peníze a řekne chlápkovi heslo. Pak hawallada nafaxuje, zavolá nebo emailem napíše svému partnerovi v Dillí a sdělí mu to heslo a obnos, který inkasoval. Chlápkova matka zajde do příslušné restaurace v Dillí, udá heslo a dostane peníze. A je po všem – trvá to sotva třicet minut a je takhle možné posílat po světě obrovské částky peněz a nám po nich nezbude ani stopa.“ George pokýval hlavou.

„Tihle pánové z hawally si vyřizují pohledávky a poplatky mezi sebou. V Pákistánu je to obrovský byznys. Jen ze států kolem Zálivu pošlou každý rok dělníci, kteří se stěhují za prací, domů pět, možná šest miliard dolarů. Ale jenom jedna miliarda projde normálními bankovními kanály. Všechno ostatní projde rukama hawalladas. Tihle chlápci pracují na základě naprosté vzájemné důvěry, stačí jim podání ruky nebo kousek papíru. Už to takhle provozují celá století, je to snad druhé nejstarší řemeslo na světě. Je o něm dokonce zmínka v Novém zákoně.“ Nabídl mi úsměv zkřivený ironií. „Carriina matka je velice zbožná žena. Znáš příběh o Ananisovi a Safii?“

Ani náhodou. Zavrtěl jsem hlavou.

„Tak si ho někdy přečti. Tihle chlápci z hawally schovávali peníze, které měli odevzdat Petrovi, a tak se z nich stali zavržení hříšníci. A když jim předvedli jejich provinění, prostě padli na zem a bylo po nich.“ Odmlčel se. „A to je to, co jsi udělal pro nás, Nicku: zařídil jsi, že Zeralda padl na zem a bylo po něm. Síť hawally slouží k tomu, že dodává peníze teroristickým skupinám v údolí Kašmíru. Užívá se taky v obchodování s heroinem, který pochází z Afghánistánu. A teď je tady, ve Spojených státech.“

Nadechl se. „To není ani trochu dobře, Nicku. Zeralda byl hawallada a my odhadujeme, že za poslední čtyři roky dostal do téhle země na podporu terorismu něco mezi čtyřmi a pěti miliony dolarů. To si piš, že banky po celém světě dnes dělají, co je v jejich silách, aby odhalily a zmařily každý pokus o praní peněz, jenže hawalle nemůžeme kontrolovat účty a sledovat její elektronické přesuny financí.“ Potřásl hlavou.

„No, musíme jim nějak zavřít krám. Al-Kajda se stahuje a přeskupuje svoje zásoby, pokud jde o lidskou sílu i hotovost. Musíme jim zavřít kohoutek, Nicku, než se al-Kajdě podaří přesunout všechny peníze na bezpečná místa. Peníze jsou kyslík jejich existence v téhle zemi – tvé nové vlasti. Tak se tě znova ptám, marním tady zbytečně čas, Nicku?“

Doopravdy jsem potřeboval trochu prostoru na přemýšlení. „Co se stalo s tím bratrancem v Los Angeles?“

„Řeknu ti to takhle: když se rozhodl skočit do prvního letadla, kterým se mohl dostat ze Států, nebránili jsme mu v tom. Zbylo tu po něm jen několik obleků, pár kožených motocyklových rukavic, Korán a asi šedesát stránek arabského textu z internetu. Všechny účty má zablokované, ale my nejdeme po jeho penězích. Chceme, aby všude vykládal o tom, co se stalo s druhou stranou těchhle finančních operací. Je zpátky v Alžírsku, má v kalhotách a pro nás je takhle daleko užitečnější, než kdyby seděl ve věznici.“

Káva už byla téměř studená. Znovu jsem se napil, abych získal ještě trochu času na přemýšlení.

„Vidíš, Nicku, tys byl spínač. Spínač, který nastartoval sílu strachu. Když jsi přivezl tu hlavu, ukázali jsme těmhle chlápkům, že pro nás nic není nemožné. Dali jsme jim na vědomí, že po nich jdeme, že by nikde neměli začít číst příliš dlouhou knihu. Víš, jak to myslím?“

To přirovnání se mu samotnému zjevně líbilo, a tak se taky napil. „Jak řekl Rumsfeld světu, Nicku, v budoucnu budou probíhat tajné operace a tajný zůstane dokonce i jejich úspěch.“

„Věděli jste předem, že Zeralda je na chlapečky? My jsme dostali informaci, že půjde o prostitutky.“

„Jak jsem řekl, ani Bůh neví všechno, co vím já. Chtěl jsem mít jistotu, že tu akci dotáhnete do konce. Když na to člověk není duševně připraven a pak vidí něco tak odporného, je pro něj najednou celá věc… mám říct méně matoucí? Prostě mě napadlo, že si budete říkat, že by to mohly být vaše vlastní děti. Měl jsem pravdu?“

Přikývl jsem. Výraz, který měli ti chlapci v očích, mi připomněl, jak se dívala Kelly, když přišla o oba rodiče.

„Nicku, vím, co v tuhle chvíli chceš od života, jenže od září se pro nás všechny hodně věcí změnilo a v posledních čtyřiadvaceti hodinách to dostalo ještě větší spád. Můj dědeček tu byl sotva rok a už musel jít za tuhle zemi bojovat do první světové války. Otec udělal totéž ve druhé světové, jelikož chtěl, aby tahle země zůstala svobodná. Já dělám totéž celý život a jedenáctého září jsem se dokonce přistihl, že brečím – a to se mi tedy nestává moc často.“ Povzdechl si.

„Udělej pro mě ještě tuhle operaci a já ti zaručuju, že dostaneš pas Nicka Stonea. Nemusíš dělat nic jiného než složit přísahu, to je všechno. Staneš se jedním ze sedmi tisíc nových Američanů, kteří mezi nás letos přibudou.“ Nasadil takový ten výraz, který člověk normálně vidí jen v barevných oknech katedrál. „Jsi přece jedním z nás, Nicku. Všichni lidé, které máš rád, žijí tady. Vzpomeň si na Kelly. Jak chceš, aby vypadal svět, do kterého vyrůstá? Chceš, aby to byl svět, v němž budeš strachy bez sebe, kdykoliv tě poletí navštívit? A kdoví – bude to chvíli trvat, ale Carrie to pochopí. Přemýšlej o tom, Nicku, jen přemýšlej.“

Už jsem to měl rozmyšlené. Slyšel jsem všechno, co jsem potřeboval slyšet.

Vstal jsem a podal mu prázdný hrnek. „Ne. Já svůj díl splnil. Měli jsme dohodu a já mám teď za úkol nějak to urovnat s Carií.“

/8/

Vyběhl jsem na ulici. Nemusel jsem být Oprah Winfrieyová ani Dr. Phil, abych uhádl, kam šla – no přece, kam by se člověk vydal, kdyby někomu přinesl srdce na dlani a dotyčný se obrátil na patě a odvděčil se parádním podrazem?

Objevil jsem plymouth a seběhl do Malého přístavu. Seděla na lavičce a zírala na domy na druhé straně zátoky. Jak jsem se blížil, moje kroky vrzaly po ledu.

„Carrie, strašně mě to mrzí…“

Velice pomalu ke mně otočila obličej. „Jak jsi to mohl udělat?“ Hlas měla unavený, poraženecký, nezněla v něm dokonce ani hořkost, kterou jsem očekával a kterou jsem si, obávám se, i zasloužil. „Jak myslíš, že se teď cítím? Věřila jsem ti.“

„Nedělám pro tvého tátu. Bylo to jen pro jednou. Jedna akce. Teď už je po všem.“

„Ze všech lidí na světě zrovna… Zavinil Aaronovu smrt, vzpomínáš si? Stejný člověk, který se chystal vyhodit do vzduchu americkou turistickou loď, aby dal Bílému domu záminku k tomu vrazit zpátky do Panamy. Copak pro tebe to nic neznamená?“

Nesnášel jsem, když se na mě dívala tímhle pohledem. Vypadalo to, jako kdyby viděla až do mého nitra, a to nebyl pohled, který bych měl kdovíjak rád.

„Je mi z toho moc smutno, Nicku. Mám pocit, jako by ze mě pořád znova a znova dělal vdovu. Připadám si jako naprostý trouba. Měla jsem pocit, že my dva tu prožíváme něco opravdu hezkého.“

Posadil jsem se vedle ní. „Podívej, je mi líto, že jsem ti to neřekl, ale co jsem měl říct, aby to znělo správně?“

„Pravdu, to je všechno, co jsem od tebe kdy chtěla a co od tebe chci. Pravdu, kterou můžu zvládnout, pravdu, se kterou se můžu vypořádat, ale tohle…“ Odvrátila se a slzy jí tekly po tvářích proudem.

Vzpomněl jsem si na Zeraldovu hlavu a svou vlastní jsem zavrtěl. „Carrie, vzpomínáš si přece, jak to vypadalo v Panamě. Víš, jak to v téhle branži chodí. Jsou pravdy, které člověk ve skutečnosti nechce vědět…“

„Přesně tohle patřilo k mému životu taky, Nicku. Nemůžu riskovat, že do toho zase spadnu. Vím, že je to ode mne sobecké, ale mám dojem, že už bych to podruhé nezvládla. Ten člověk má na svědomí hodně trápení, které mě v životě potkalo. Obětoval mě i mámu tím, že sám sebe zasvětil světu, kde se hraje na obě strany. A přestože to tak bylo, nechala jsem se do toho vtáhnout a kvůli tomu zemřel můj manžel. Namlouvám si, že za Aaronovu smrt může George, ale víš, jak to ve skutečnosti je? Ve skutečnosti si myslím, že za to můžu já. Dovolila jsem vlastnímu otci, aby mě využíval stejným způsobem, jakým využívá všechny ostatní.“ Polkla slzy.

„Věděl, že se v Panamě zoufale snažím sehnat pas pro Luz, abychom se všichni mohli dostat zpátky do Států,“ pokračovala vzápětí. „Jenže od něj jsem nikdy nedostala nic zadarmo. Už jako malá holka jsem si vždycky všechno musela zasloužit.“

Sledoval jsem ji, jak se její oči soustředily na vodu, ale myšlenkami putovala někde úplně jinde. „Aaron měl celou dobu pravdu. Řekl mi, že jakmile to začne a George bude vědět, že se ze všech sil pokoušíme získat pas, nikdy to nepřestane, protože George to nedovolí. A víš, jak to dopadlo? Aaron měl pravdu, jelikož teď v tom už zase lítáme. Jak jsem si mohla dovolit se s tebou vůbec sblížit, dokud jsem si nebyla úplně jistá, že už v tamtom světě nevězíš ani malíčkem?“

Povzdechla si. „Udělala jsem chybu, že jsem na tobě začala být závislá. Že mi začalo záležet na tom, abys byl u mne, když ráno vstávám. A co horšího, Luz si začala zvykat na to, že jsi s námi. Nehodlám riskovat to, že jí jednoho dne budu muset říct, že další člověk, kterého měla ráda, na kterého spoléhala, leží někde v příkopě s kulkou v hlavě…“

Natáhl jsem ruku, abych se jí dotkl, ale ztuhla a odtáhla se.

„Mohl jsi požádat o občanství. Mohl jsi jít zpátky do školy, mohl jsi mít domov, mohl jsi mít mě. Copak to pro tebe nic neznamená?“

Hned jsem jí neodpověděl. „Neumím si představit nic, co by se mi víc zamlouvalo. Pro mě to zní jako dokonalá pohádka.“ Nevím, jak to dělá, ale vždycky, když s ní mluvím, zjistím, že říkám nahlas věci, o nichž jsem si myslel, že je mám v sobě dobře pohřbené. „Celý problém možná spočívá v tom, že já ve skutečnosti nikdy tak úplně neuvěřil, že mám v tvém dokonalém světě místo. Vzpomínáš si, co jsem ti tehdy řekl v té džungli. Můj svět možná vypadá jako hromada sraček –“

„– ale máš alespoň něco, na co si můžeš sednout…“

Podíval jsem se na ni v naději, že ji to přiměje alespoň k náznaku úsměvu, ale ani ji to nenapadlo.

„O to tady přece nejde,“ namítla. Hlas měla pořád smutný a unavený. „Tys mi lhal, Nicku, tím to začíná i končí. Nic se nezměnilo. Zradil jsi to, o čem jsem se domnívala, že máme. Ach bože, když si vzpomenu, co jsem ti dnes vykládala, připadám si tak trapně.“

Seděl jsem vedle ní, srdce mi bušilo a snažil jsem se přijít na to, co bych měl říct. „Potřebujeme jenom trochu času, Carrie. Potřebujeme prostě čas…“

Zavrtěla hlavou. Slzy už jí teď kapaly z tváří dolů, padaly na péřovou bundu a vytvářely na nylonu tmavozelené skvrny. „Už radši běž. Oba o tom musíme hodně přemýšlet. A já mám dojem, že to v tuhle chvíli nedokážu. Až si budeš jist, že se ke mně dokážeš vrátit a zařídit se podle mých představ, Nicku, dej mi vědět.“

Nadechla se a pokračovala: „A do té doby, jestli máš dělat pro mého otce špinavou práci zrovna ty, Nicku, tak ji tedy dělej. Asi to tak musí být. Nikdy ti nezapomenu, co jsi pro nás udělal v Panamě. Celý život tě budu obdivovat takového, jaký jsi, a celý život tě budu milovat takového, jaký bys mohl být. Ale nečekej, že ti s Luz budeme chodit dávat kytky na hrob…“

/9/

V šeru blikala navigační světla a proudový letoun společnosti American Airways vyrazil po rozjezdové ploše, vznesl se do vzduchu a rychle zmizel v hustých, nízkých mračnech. Odvrátil jsem se od okna a zadíval se na George. Prst zabodával do otevřeného výtisku Boston Globe, abych se podíval na fotografie z titulní strany a viděl na nich mrtvé příslušníky Talibanu rozeseté po celém Afghánistánu.

„Ze všeho nejnebezpečnější je raněné zvíře, Nicku. Zcela jistě znovu zaútočí: jen je otázka kdy a kde.“ Zabodl do mne tak pronikavý pohled, až mi začalo docházet, že se mám do celé hry zapojit spíš dřív než později. „V minulých dnech jsme dostali prvotřídní zpravodajskou informaci, podle níž něco připravují na Vánoce. Jenže nemáme ani tušení, co by jim mohlo posloužit za cíl – a to je chvíle, kdy se do toho vložíš ty.“

Z Loganova letiště jsme jeli přímo do Hiltonu, a když jsme tam dorazili, byla už tma. George zamluvil pokoj s notným předstihem. Ten prevít věděl naprosto přesně, jak Carrie zareaguje, až uslyší pravdu, takže když jsem se vrátil do domu, pořád ještě seděl v kuchyni a čekal na mě. Ani mi nemusel moc kroutit ruku, aby mě přesvědčil, že pro něj mám zase pracovat. Už když jsem se vracel do Gregory Street, byl jsem rozhodnutý – tedy lépe řečeno, bylo rozhodnuto za mne. Vždyť jsem ve skutečnosti neměl kam jít. Tak co jsem měl tak asi dělat? Ubytovat se v motelu dole u cesty, pár následujících měsíců se to s Carrie snažit nějak urovnat a ve volných chvílích do sebe v jachtařském klubu obracet jedno pivo za druhým? Vrátit se do Velké Británie? Tam mě nečekalo nic jiného než spousta potíží – to už si George pohlídal. Ne, jestli chci zůstat ve Spojených státech a mít možnost navštěvovat Kelly, a dokonce možná si tu zařídit skutečný život, nezbývá mi než hrát podle Georgeových pravidel. Mým bezprostředním cílem musí být získání skutečného pasu, a až budu mít tuhle akci za sebou, můžu se rozhlídnout, odkud zrovna fouká vítr. Takže, až sem mě ta hodinka a půl přemýšlení dovedla a v tu chvíli mi to docela dávalo smysl.

„Musíš se sám sebe zeptat, Nicku, co člověka víc děsí: ticho, nebo hluk? Dokonce i před jedenáctým zářím jsme věděli, že tu má al-Kajda aktivní složky. A ty se rozhodně nevypařily.“ Seděl u psacího stolu vlevo od televizoru a minibaru. Židle byla otočená k posteli, na níž jsem ležel a opíral se hlavou o její čelo.

„Máte na ně něco?“

„Kéž by…“ Znovu zabodl prst do novin. „Všeobecně se říká, že mají všichni vousy a šílené pohledy – ale není to tak. Na téhle straně Atlantiku jsou to prostě obyčejní, úctyhodní lidé. Počítačoví technici, účetní, obchodníci s realitami. Někteří se tu dokonce narodili a vyrostli tady.“ Rozhlédl se po pokoji. „A živí se i jako recepční v hotelech. Mnozí se oženili, mají dvě celé čtyři desetiny potomka, před domem jim stojí minivan a splácejí hypotéku.“

Nick pokýval hlavou. „Tihle lidé se nemusejí schovávat v žádných etnických ghettech, Nicku. Žijí vedle nás, nakupují v našich obchodních centrech, nosí oblečení značky Gap a dokonce pijou colu, na to vezmi jed.“ Vstal, vylovil z minibaru plechovku a trhnutím si ji otevřel. „Mají dobré vystupování a jsou to inteligentní opory společnosti. Přijdou sem jako děti, nevystrkují moc hlavy, vmísí se do davu, čekají na svou chvíli – klasičtí spící agenti. Navíc to ani nemusí být cizinci. V našich vlastních vězeních konvertují chlapi k islámu po stovkách a nejde jim o to, aby v Alláhovi našli odpověď na křesťanského věrozvěsta Billyho Grahama…“

Znovu se usadil a plechovku si položil na koleno. „Nemáme ani tušení, kolik jich je v sebevražedných jednotkách. Jediné, co víme, je, že tihle hajzlové jsou připravení a čekají jen na to, až budou moct čtyřiadvacátého prosince stisknout tlačítko.“

Vytáhl ze své kovové aktovky nějaké papíry a hrst letenek na jméno Nick Scott.

„Tohle jsou kopie věcí, které našly zvláštní jednotky v Afghánistánu. Jsou tam přepisy taktických výslechů zajatců a pár podrobnějších informací o al-Kajdě získané v Pákistánu.“ Zatímco jsem se probíral několika prvními stránkami, znovu se posadil. „Potvrzuje to tři věci. Zaprvé, al-Kajda je schopná sestrojit radioaktivní bomby. Zadruhé, podařilo se jí dostat se ve Spojených státech k docela významnému množství radioaktivního materiálu. A zatřetí, plánuje jeho použití na čtyřiadvacátého prosince. Špinavé bomby – víš, o čem mluvím, viď?“

Věděl jsem, o čem mluví. Tyhle hračičky mají radioaktivní materiál uložený kolem konvenčních výbušnin. Když to vybouchne, bezprostřední exploze způsobí zhruba stejné škody jako běžná zbraň, ale navíc rozptýlí do okolní atmosféry radiaci. Oblast velikosti Manhattanu – nebo větší, když bude vát vítr – bude třeba oddělit sanitárním kordonem, srovnat se zemí budovy, odstranit asfalt, vybagrovat kontaminovanou zeminu. A spoustu let budou před každou nemocnicí stát fronty lidí stižených rakovinou. Špinavá bomba je dokonalá teroristická zbraň: nejenže vybuchne, ale ještě zasáhne národ do srdce.

George mi četl myšlenky: „Mluvíme o Černobylu, Nicku. O Černobylu u nás za domem…“ Odmlčel se a zvedl ruce, jako by se snažil vlastní slova zadržet. „A pokud k tomu dojde, tak vyhráli. Už bude jedno, co se stane potom. Jen si představ, co se bude dít, když náklaďák s nějakými čtyřmi tisíci librami podomácku vyrobených trhavin a radioaktivního odpadu na korbě prorazí devadesátkou plot před Bílým domem, vjede rovnou na trávník a možná do samotné budovy. A teď si představ, že další takový vůz míří na Rockefeller Plaza, na náměstí, kde se kvůli lidem nakupujícím vánoční dárky nemůžeš ani otočit, a ještě jeden řekněme na Wall Street. Anebo možná nepůjde o náklaďáky, můžeme uvažovat i o nějakých dvaceti lidech jdoucích pěšky do nákupních center po celém Bostonu a nesoucích dvě, tři, čtyři libry kontaminované výbušniny v nákupní tašce nebo na provázkách pod zimákem. Představ si, že by to všichni odpálili ve stejnou chvíli. Představ si to, Nicku. Já si to představuju a už kolik týdnů z toho nespím.“

Zmačkal prázdnou plechovku od coly, jako by se z ní snažil vymáčknout život, a tentokrát to nebyla součást představení. „Podle těchhle dokumentů jejich lidé už dva roky kradou a ukládají izotopy – materiál, který se používá v nemocnicích a v průmyslu. Bavíme se o zásobách, které by stačily na spoustu malých pum nebo na nějakých pět až šest Oklahom – a můžeme uvažovat jak o útocích náklaďáky, tak o chodcích.“

Naklonil se dopředu a opřel se lokty o kolena. „Máme jediné stéblo, kterého se můžeme chytit. Tihle chlápci jsou sice odhodláni skončit sebevraždou, ale –“ zvedl ukazováček pravé ruky, „ale – neudělají to do té doby, dokud si nebudou naprosto jisti, že o jejich rodiny je postaráno.“

„Chceš tím říct, že tihle tvoji členové sebevražedných jednotek nic neprovedou, dokud jejich taťka nedostane nový teréňák s veškerou výbavou?“

„Přesně tak. Jsou to možná šílenci, ale nejsou hlupáci. Proto uvažuju následovně. Peníze potřebné na tyhle útoky přicházely do Spojených států po tři roky a všechny byly na místě před útokem na Světové obchodní centrum, protože jim bylo jasné, že hned po něm se zavřou všechny přepážky. Od Zeraldova kontaktu víme, že al-Kajda dopravuje peníze pro své sebevrahy prostřednictvím tří hawalladas, kteří sídlí v jižní Francii. Stejní chlápci také dopraví prostřednictvím svých společníků v Alžírsku odškodné rodinám sebevrahů.“

Poprvé od chvíle, kdy jsme vešli do pokoje, se usmál. „Jenže k tomu teď nedojde, jelikož ty sis zahrál se Zeraldou na Jana Křtitele. Všechny aktivity hawalladas v Alžírsku se zastavily a ostatní mezkové dopravující peníze al-Kajdy je následovali. Takže to vypadá, že tihle francouzští hawalladas mají u sebe obrovskou hotovost – takové tři miliony dolarů – a tu musí ještě nějak dodat příslušným rodinám. Když to nezvládnou, žádný útok nebude.“ George se unaveně nadechl.

„Od našeho zdroje ve Francii víme,“ pokračoval, „že tým al-Kajdy je už na cestě tam – hodlají ty peníze doslova sbalit a převézt je přímo do Alžírska.“ Odmlčel se, aby měl jistotu, že mi to dochází. „Tvůj úkol, Nicku, bude spočívat v tom, že nedovolíš, aby k tomu došlo.“

Řečeno Georgeovým slovníkem jsem je měl „zajistit“. V mém jazyce to znamenalo všechny tři hawalladas identifikovat, což bude možné s pomocí informací od místního zdroje, který budu kontaktovat, jakmile dorazím do Francie, pak je přepadnout, omámit a nechat na MP (čili „místě předání“). Tam si je vyzvednou a přestěhují je na palubu nějaké americké vojenské lodi, která bude kotvit poblíž Nice na přátelské návštěvě. Jakmile budou na palubě, vezme si je bez prodlení do parády tým vyšetřovatelů, aby z nich dostal, kdo jsou jejich partneři v USA. Na to, aby je převezli do Spojených států, nebude čas, takže se to bude muset zvládnout na místě. Těm třem by se určitě taky nelíbilo, kdyby tam dorazili v břiše vojenské lodi. Inkvizice bude dělat, co je v jejích silách, aby si doma chránila svoje lidi – teď jde o víc než o nějaký vzdálený kousek pouště nebo džungle. A to se počítá. Jakmile budou hawalladas vysáti dosucha, třeba taky skončí někde bez hlavy. Nechtěl jsem to vědět a bylo mi to jedno.

„FBI a CIA dělají, co můžou, aby ty sebevražedné jednotky vypátraly,“ vykládal dál George, „ale pokud jde o mne, považuju tyhle hawalladas za cestu, která nás nejrychleji dovede k chlapíkům, kteří sedí hezky doma někde v New Jersey nebo kde a zrovna přivazují celý náklad cesia k doma smíchané výbušnině.“

„Co když zdroj nepřijde s potřebnými informacemi?“

George jen zamítavě mávl rukou. „Všechno je v pohybu. Prostě tam odjeď, seznam se s dalšími dvěma maníky, kteří tvoří tvůj tým, a počkej, až ti dám vědět, že se máš setkat se zdrojem.“

Zadíval se mi zpříma do očí. „Na tobě teď opravdu hodně záleží, Nicku. Když se ti to povede, ani jeden z těch pacholků se nedožije čtrnáctého prosince, natož čtyřiadvacátého. Ať se stane cokoliv, ty peníze se prostě nesmějí do Alžírska dostat.“

Znovu se opřel do opěradla židle a napřáhl ruce před sebe. „Nemusím snad zdůrazňovat, že Francouzi nesmějí mít o celé záležitosti ani tušení. Prodírat se všemi záležitostmi kolem lidských práv a náležitými postupy stojí moc času – a čas je to, co nemáme.“

„A musíme se postarat o to, aby ti zajištění hawalladas měli hlavu hezky na krku, protože tvoji lidé si s nimi chtějí poklábosit, je to tak?“

George si dopřál další colu. Ani jsem si nevšiml, že by mi taky nabídl. „To ti snad nemusím říkat, Nicku. Když tě někdo praští a pak ti vyhrožuje, že tě praští ještě jednou, musíš mu v tom nějak zabránit. Tečka.“

Plechovka se odporoučela do koše a George začal skládat věci rozházené po posteli a dávat si je zpátky do aktovky. Instruktáž byla u konce. „Odlétáš ráno,“ oznámil mi. „Užij si let – slyšel jsem, že Air France servíruje vynikající vína.“

Vstal, urovnal si kravatu a zapnul si sako. „Jestli tuhle válku chceme vyhrát, musíme zatraceně přidat na tempu, Nicku, a ty jsi součást našeho zrychlení.“

Otočil se, a když byl na půli cesty ke dveřím, dodal: „Pokud tě ovšem nezabijou, nebo pokud si nenajdu někoho lepšího.“

Věnoval mi široký úsměv, ale nebyl jsem si jist, že to myslel jako vtip.

/10/

Středa 21. listopadu, 10:37

Seděl jsem v laverii na bulváru Carnot a sledoval jsem, jak se povlečení z mé postele převrací v mýdlové vodě. Ani rachocení všech praček v prádelně nedokázalo přehlušit neustálý lomoz aut z ulice. Čekal jsem na setkání se zdrojem. K setkání mělo dojít v jedenáct hodin na druhé straně živého bulváru v brasserii Le Natale, a to buď uvnitř, nebo u jednoho ze stolků na chodníku, podle toho, kde se zdroj rozhodne posadit. Na tom zdroj trval a mně se tahle podmínka ani trochu nezamlouvala.

Dopolední teplota vyšplhala kousek nad patnáct stupňů. Nejtenčí oblečení, které jsem si přivezl z Bostonu, bylo to, co jsem měl teď na sobě, džíny a modré triko značky Timberland, ale soudě podle jednoho či dvou kolemjdoucích bych se tu daleko lépe vyjímal v zimní bundě.

Le Natale byla ve skutečnosti café-tabac, kde si člověk mohl koupit los do loterie a vyhrát celé bohatství, vsadit celou výhru na koně, dát si oběd a dívat se při něm na dostihy, nebo si jen lít do krku kávu, pak si ještě pořídit dálniční známku a cestou ven si přibrat i aršík známek.

Jako krycí činnost jsem si vybral návštěvu prádelny. Povlečení jsem koupil včera po obhlídce prostoru. Když někde jste, vždycky musíte mít důvod, proč tam jste.

George mi před třemi dny řekl, že mi zdroj dodá podrobnosti o výletní lodi, která už brzy zakotví někde poblíž pobřeží. Na palubě bude tým al-Kajdy, zatím v nezjištěném počtu osob, který vyzvedne peníze od tří různých hawalladas a vybrané částky dopraví do Alžírska. Naším úkolem je sledovat výběrčí, zjistit, od koho si peníze vyzvedli, a téhož dne splnit úkol. Času není nazbyt. George je chtěl mít na té válečné lodi, jak to půjde nejdřív.

Nepočítám-li starou paní, která měla na starosti obsluhu zákazníků, byl jsem v laverii sám. Vždycky po několika minutách si přes sebe hodila ošoupaný hnědý kabát a na nohách obutých do trepek se přešourala po podlaze pokryté prochozenými čtverci linolea k sušičkám, aby zjistila, jestli je prádlo ještě vlhké. Přikládala si je k tváři a podle všeho si pokaždé pro sebe hudrovala, že sušičky nemají dostatečný výkon. Pak zavřela dveře, zamumlala ještě něco směrem ke mně a já se na ni usmál a přikývl. To už jsem se ale pohledem vracel k cíli na druhé straně výlohy z polopropustného zrcadlového skla, tedy vlastně k tomu, co jsem z cílové oblasti mohl vidět přes plakáty z časopisu Playboy a nápisy ujišťující jak „super économique“ zdejší pračky jsou.

Byl jsem na jihu Francie už čtyři dny. Z Bostonu jsem odletěl prvním letem do Amsterdamu, odtamtud do Paříže a sem jsem šťastně dorazil osmnáctého. Pokoj jsem sehnal v hotelu ve staré čtvrti Cannes, za synagogou a tržištěm s ovocem a levným oblečením.

A dnešek se měl stát dnem, kdy by měl tajný tříčlenný tým, kterému jsem velel, vyhlásit válku al-Kajdě.

Moje pračka ždímala jako smyslů zbavená a ze dveří brasserie se hrnuly zástupy lidí, kteří si tam šli koupit lehké camelky nebo winstonky a k tomu noviny, a život se valil kolem oběma směry.

Peníze, které jsme měli hawalladas vzít, pocházely odtud, z Evropy. Al-Kajda a Taliban společně kontrolovaly téměř sedmdesát procent světového obchodu s heroinem. Systém hawally byl velice úspěšně používán k tomu, aby převáděl hotovost do Spojených států, kde se s její pomocí daly financovat sebevražedné jednotky.

Stařenka znovu zvedla unavené tělo a s mumláním se vydala na obchůzku, zatímco já usilovně předstíral, že mě zajímá muž na mopedu, který se šikovně proplétal mezi auty a řídítka přitom držel jen jednou rukou. V druhé svíral hrnek s kávou. Řemínky od helmy mu poletovaly po obou stranách hlavy, jak se snažil napít a současně předjet citroen.

Tohle byla dobrá pozice, ze které člověk mohl pozorovat místo setkání dřív, než dojde ke kontaktu, a přitom zůstat skrytý před průmyslovou kamerou přidělanou venku na vysokém ocelovém sloupu. Kamera podle všeho sledovala neuvěřitelně čilý provoz na čtyřproudém bulváru, jenž spojuje dálnici s pláží, ale jeden nikdy neví, třeba se s ní dá otáčet. Rozhodně nenechávám nic náhodě. Tady si člověk nemusí dávat pozor jen na al-Kajdu a hawalladas, ale taky na francouzskou policii a výzvědné služby.

Jelikož v tomhle případě šlo o akci prováděnou na zapřenou, bylo třeba přijmout veškerá bezpečnostní opatření, která mohla zajistit bezpečnost našeho týmu. Francouzi mají v boji s islámskými fundamentalisty bohaté zkušenosti. V severní Africe si vybudovali vynikající zpravodajskou síť a kdykoliv mohli odhalit, že tajně operujeme na Riviéře. A bylo vcelku jedno, kdy a jak se to mohlo provalit: Francouzi mohli monitorovat pohyb peněz al-Kajdy a my jsme mohli uvíznout mezi oběma stranami. V tu chvíli bychom byli opravdu v pytli a nikdo by nám nepřišel na pomoc. Ve skutečnosti by George nejspíš pomohl Francouzům, aby nás odsoudili jako teroristy, čímž by si chránil vlastní záda. Pozdě v noci jsem se často sám sebe ptal, proč vlastně tuhle práci dělám. A nejenže ji dělám, ještě mě přitom podrážejí lidé, kterým bych měl věřit ze všech lidí na světě nejvíc! Sypalo to docela slušné peníze – tedy až teď, když pracuju pro George. Ale stejně jsem nenašel na svou otázku uspokojivou odpověď, a tak jsem včera v noci raději sáhl po mantře, kterou si vždycky mumlám, když se snažím přimět mozek, aby přestal o něčem přemýšlet: „Ser na to.“

Tohle setkání se zdrojem bylo první z řady vysoce riskantních akcí, které měl můj tým v několika nejbližších dnech podniknout. Neměl jsem ani tušení, kdo vlastně přijde, prý nějaká žena, ale nevěděl jsem, kdo to je. Pokud šlo o mne, mohli po ní jít Francouzi, nebo dokonce al-Kajda, a mně se mohlo stát, že se dostanu do pěkně podělaného závaru hned první den.

Kavárna byla rozlehlá, výlohy měla čisté, nezakrývaly je plakáty ani okenice – a to byla další věc, která se mi valně nezamlouvala. Pro kohokoliv bylo náramně snadné podívat se, co se děje uvnitř, zvláště pro někoho s dobrým teleobjektivem. Některé stolky na chodníku chránila před sluncem rudá plátěná markýza. Teď tam seděli dva zákazníci, každý u jednoho stolku, a četli si noviny. Procházející se dvojice žen si podle všeho porovnávala módní zástřihy svých vyfoukaných pudlů. Každodenní život Riviéry se prostě loudal svým dopoledním tempem.

Ty dvě ženské musely být Italky. Ve svých norkových kožiších spíš jen klouzaly, než procházely, ale třeba se tak jen snažily vyhnout psím hovínkům. Snad každý v Cannes vlastní jednoho pořádně vyčesaného velkovýrobce hovínek a courá se s ním kolem na dlouhém drahém vodítku nebo se na něj zamilovaně dívá, jak bobánek vyrábí další hromádku uprostřed chodníku. Od příjezdu už jsem musel třikrát čistit podrážku svých pevných bot a mezitím jsem se stal tak trochu odborníkem na Rallye Cannes, tedy na kličkování a vyhýbání se při chůzi.

Napravo ode mne bulvár nepatrně stoupal do kopce. Po dvou až třech kilometrech autobazarů a nevzhledných činžáků začalo být stoupání příkřejší a pak cesta ústila na dálnici 8, po níž se člověk dostal buď do Nice a Itálie, nebo asi tak po hodině jízdy do Marseille a odtud na španělské hranice.

Asi tak pět minut chůze z kopce nalevo ode mne stálo zdejší nádraží a hlavní pasti na turisty, které Cannes mělo. Ale jediná část města, která mne dnes zajímala, byla zde, na místě, kde jsem právě stál. Za zhruba patnáct minut by se zdroj měl ukázat a na sobě by měl mít červený vlněný svetr a džíny. Ta žena si měla sednout ke stolku a začíst se do měsíc starého vydání Paris-Match, toho, kde je na titulní straně Julia Robertsová.

Místo vybrané pro tohle setkání se mi ani trochu nelíbilo. Když jsem ho obhlížel, dal jsem si uvnitř v kavárně kávu a croissant a zjistil jsem, že odtamtud nevede žádná úniková cesta. Prostě to nevypadalo dobře: obrovská, nezakrytá okna, kterými může celý svět sledovat, co se děje uvnitř, a venku naprosto nekrytý chodník. Kdyby se po mně někdo začal hrnout hlavními dveřmi, nemohl jsem vyrazit ven nouzovým východem ani odejít na záchod a vylézt ven oknem. Musel bych naslepo zamířit do kuchyně, což by pro mě byla země nepoznaná. Neměl jsem ale na vybranou: se zdrojem jsem se musel kontaktovat.

Dveře pračky se otevřely a nabídly pohled na hromadu povlečení s nápadným květinovým vzorem. Přenesl jsem váhu na levou nohu a otevřel ledvinku, která mi visela přes poklopec džín a ukrývala pas a peněženku. Ledvinku jsem nikdy ani na okamžik neodepínal, a abych měl jistotu, že mě sama neopustí, pojistil jsem si ji drátem připevněným k opasku. Kapesní zloději pohybující se venku v davu používají kapesní nože, aby přeřezávali opasky a popruhy, ale se mnou by měli v tomto ohledu hodně práce.

Stařenka si stále ještě pro sebe něco mumlala, pak zvedla hlas a zadívala se na mne. Zřejmě se domáhala souhlasu s tím, že stroje v prádelně jsou opravdu v bídném stavu. Otočil jsem se a zhostil se své úlohy. „Oui, oui“ přitakal jsem, přidal úsměv a obrátil se zpátky k cílové oblasti.

Vepředu jsem měl v džínách za pasem zastrčený otřískaný browning 9 mm z 80. let minulého století se zásobníkem na třináct ran. Pocházel z francouzského černého trhu a obstaral mi ho, stejně jako všechny ostatní zbraně pro náš tým, kontakt, s nímž jsem se ještě nesetkal a kterému jsem určil přezdívku Thackery. Jak říkám, ještě jsem ho neviděl, ale v duchu jsem si ho představoval jako hladce vyholeného třicátníka s krátkými černými vlasy. Výrobní číslo zbraně bylo vybroušené, a kdybych musel browning použít, balistická zkouška navede policii mezi místní italské gangy. Hranice je hodně blízko, a tak se jich tady pohybuje nepočítaně. A taky jsem si pochopitelně pořídil nářaďový nůž značky Leatherman. Ten jsem taky nosil všude s sebou.

Jak jsem se tak rozhlížel nahoru a dolů ulicí, docela to kolem mne a mé nové přítelkyně z prádelny hučelo. Na skútrech se bulvárem proháněla školní mládež, někteří měli na hlavách helmy, jiní ne, přesně jako policisté na BMW. Oběma směry se řítily malé vozy řízené jako balistické střely. Nad bulvárem povlávala vánoční výzdoba. Letos patřila k nejpopulárnějším číslům bílá světla ve tvaru hvězd a zapálené svíčky.

Napadlo mě, co všechno se přihodilo od chvíle, kdy jsem stál na Loganově letišti.

„Všichni lidé, na kterých ti záleží, žijou tady.“ George přesně věděl, co dělá, ještě než mě poslal pro Zeraldovu hlavu. Prý slepý hodinář, hajzl jeden.

Snad posté jsem bulvár pohledem po celé jeho délce prozkoumal a hledal někoho, kdo by na sobě měl červenou a modrou. Navíc jsem sledoval, jestli tam náhodou někdo nepostává a nečeká, aby po mně skočil, jakmile se zdrojem navážu kontakt.

Pro případ, že by se vyskytly nějaké potíže ještě před setkáním, jsem měl v zásobě záložní nouzový plán. Moje ústupová cesta vedla ven z laverie služebním vchodem, protože ten byl otevřený. Lemovaly ho pytle s nevyzvednutým prádlem a zapomenutými ponožkami a spodky a vedl na malý dvorek v zadní uličce. Na konci stála nízká zídka, oddělující zadní dvůr prodejny parfumerie, jež byla na bulváru po mé levici. Odtamtud bych vklouzl do přilehlého bloku obytných domů a schoval se v podzemní garáži, dokud by se vzduch nevyčistil.

Podíval jsem se na hodinky. Do jedenácti zbývaly čtyři minuty. Vlevo jsem koutkem oka zahlédl mezi chodci na chodníku něco červeného. Čekalo to na přechodu, po němž se lze dostat ke kavárně. Předtím jsem ji tam neviděl. Musela vyjít z některého obchodu nebo z dalšího tabacu někde víc dole pod kopcem. Nejspíš tam seděla, upíjela kávu a dělala v zásadě totéž, čemu jsem se věnoval já. Jestli je to tak, jde o dobré znamení: holka je alespoň v obraze. Periferním viděním jsem dál sledoval červenou skvrnu. Nesnažil jsem se podívat ženě do obličeje, aby nedošlo ke kontaktu očí.

V proudu vozidel vznikla mezera a červený svetr se dal do pohybu. Byl to muž. V pravé ruce svíral srolovaný časopis a v levé malou hnědou porte-monnaie – tak někteří moji noví krajané říkají náprsní tašce. Brzy se dozvím, jestli jsem nekápl na správného člověka.

Jakmile se dostal na druhou stranu ulice, došel k prázdnému stolku na chodníku a posadil se. Jak je příznačné pro francouzské kavárny, všechny židle byly obráceny směrem do ulice, aby se zákazníci mohli věnovat pozorování lidí. Muž se posadil a časopis rozložil před sebe na stůl. Dál jsem přes čilý dopravní ruch sledoval, co se bude dít. Dostavil se číšník ve vestičce a vyslechl objednávku, zatímco muž vylovil z náprsní tašky balíček cigaret.

Do obličeje jsem mu kvůli vzdálenosti a hustému provozu, který nás odděloval, moc neviděl, ale oči mu kryly sluneční brýle a buď měl tmavou pleť, nebo byl hodně opálený. To zjistím později. Už jsem se na něj ani nepodíval. Pohledem jsem bloudil všude kolem: měl jsem teď na práci důležitější věci, které jsem si musel ověřit. Je bezpečné se k němu přiblížit? Nečeká tam někde někdo, kdo by mi chtěl zkazit radost z dnešního dne?

Ještě jednou jsem si v hlavě probral připravený plán: půjdu tam, sednu si nedaleko od něj, objednám si kávu, a když tam bude bezpečno, vytasím se se svým heslem: „Hezká, co?“ On by měl odpovědět: „Ano, hezká, ale Katharine Hepburnová byla hezčí, nemyslíte?“ Načež bych měl vstát, dojít k němu, posadit se a začít si s ním povídat o Katharine. To je naše krycí legenda: náhodou jsme se potkali a začali se bavit o filmových hvězdách, protože on měl zrovna jednu na obálce časopisu. Já neznám jeho jméno, on nezná moje, nikdy předtím jsme se neviděli, prostě si jen tak klábosíme v kavárně. Člověk vždycky musí mít nějaký důvod, proč je tam, kde zrovna je.

Stejně jsem z toho pořád měl nepříjemný pocit. Ono by bylo dost nepříjemné, kdybychom se setkali uvnitř v kavárně, odkud se nedá utéct, ale venku na chodníku to bylo ještě horší. Vystavoval mě riziku, že si mě někdo vyfotí teleobjektivem nebo z projíždějícího vozu a snímek pak proti mně použije. Neznal jsem toho člověka a neměl jsem ani tušení, o co mu jde. Bylo mi jasné jen to, že ke schůzce musí dojít, ať už mě venku čeká cokoliv. Když půjde všechno podle plánu, budu odcházet s informací, kterou potřebujeme.

Vstal jsem, upravil si triko a ledvinku a kývl na stařenku. Když jsem vycházel a obrátil se dolů ke středu města, skládala jakési džíny a pořád si k tomu něco mumlala. Kráčel jsem z kopce. S mužem ve svetru jsem si nemusel dělat starosti. Měl na setkání se mnou třicetiminutové okno, takže tam bude sedět do jedenácti třiceti.

Když jsem procházel kolem parfumerie, zdálo se, že je všechno v pořádku. Ženy si tam přičichávaly ke vzorkům z předražených lahviček a mladí pánové aspirující zevnějškem na Tintina balili nákupy do draze vypadajících krabic. Tabaco kus dál nebyl tak zoufale přecpaný. Pár chlapíků tam popíjelo malá piva a kupovalo losy do loterie. Neviděl jsem nic, co by vybočovalo z normálu.

Asi o padesát metrů dál jsem dorazil k přechodu, vydal se na druhou stranu bulváru, kde mělo dojít ke schůzce, a pak zpátky nahoru kolem stánku s novinami a pâtisserie k červenému svetru. Jedině ve Francii si na sebe může mužský něco takového obléct a počítat s tím, že nebude nikomu stát ani za druhý pohled.

Když jsem se k němu blížil, zachytil jsem jeho tvář z profilu. Upíjel kávu, pokuřoval a svět proudící kolem něj si prohlížel přece jen až příliš soustředěně. Měl jsem pocit, že už jsem ten kulatý, tmavý obličej a ulízané vlasy, trochu řídnoucí na temeni, někde viděl. Udělal jsem ještě pár kroků, než jsem ho poznal, a pak jsem málem zůstal stát jako solný sloup. Byl to ten tlusťoch z Alžírska.

/11/

Vklouzl jsem do prvních dveří nalevo ode mne a ze všech sil se snažil předstírat zájem o předměty vyložené ve skleněných vitrínách a současně se nutil urovnat si myšlenky. Starší prodavač se na mne usmál a věnoval mi žoviální „Bonjour“.

„Bonjour, parlez-vous anglais?“

„Ano.“

„Jen se tak rozhlížím, děkuji.“

Nechal mě být, abych si prohlížel výstavku dřevěných a umělohmotných dýmek a všech těch serepetiček, které člověk potřebuje ke kouření. Zvedl jsem zápěstí a podíval se na hodinky: 11:04. Tlusťoch měl pořád ještě čekat dvacet šest minut, než se okno na setkání zavře, takže jsem neměl kam spěchat. Tak jsem nespěchal. Potřeboval jsem přemýšlet.

Ať to byl zdroj nebo ne, nechtěl jsem se s ním setkat, hlavně ne venku, zvlášť proto, že to byl známý obličej. Z profesionálního hlediska to nebylo dobré: potřeboval jsem zůstat šedý, nenápadný člověk.

Otočil jsem se ke dveřím, věnoval starému pánovi jedno „Au revoir“ jak z konverzační příručky a v duchu si nadával, že jsem z času, který jsem strávil ve škole, nedával pozor alespoň při hodinách francouzštiny.

Aniž jsem pohledem zavadil o místo setkání, vyšel jsem zase na ulici, zahnul doprava směrem k přechodu pro chodce, vydal se na druhou stranu ulice a ramenem se opřel do dveří tabacu. Bylo to ponuré místo, tmavou dřevěnou podlahu doplňovaly stěny pokryté tmavě hnědým kobercem. Seděl tam jen jakýsi stařík, kouřil snad půl tuctu gauloisek najednou, čímž přidával k pošmournosti místa spoustu kouře. Posadil jsem se kousek od okna, abych mohl Tlusťocha sledovat, a poručil jsem si kávu.

Stařík si zapálil další cigaretu. Balíček měl položený na stole, hned vedle své porte-monnaie, a na něm zapalovač. Ještě si něco poručil, a když se číšník otočil zády, aby zašel do kavárny pro objednávku, využil jsem toho, vzal do ruky papírový ubrousek a přes něj sevřel do dlaně šálek, abych mohl ochutnat espresso. Tlusťoch začal být už trochu neklidný. Během patnácti minut se popatnácté podíval na hodinky. Do jedenácti třiceti zbývaly ještě tři minuty a on se znovu a znovu díval oknem do kavárny, aby se ujistil, jestli tam někdo nesedí sám u stolku. Pak se vždycky zase narovnal a ujistil se, že časopis leží před ním na stole a každý ho může snadno zahlédnout.

Z malé hnědé peněženky na drobné jsem vysypal mince a nechal na stole jedenáct franků, jež s bručením sesbíral starý pán, kterému to tu zřejmě celé patřilo.

Tlusťoch se ještě jednou podíval na hodinky, pak se naklonil, aby se zeptal servírky leštící vedlejší stůl, kolik je hodin. Její odpověď mu zřejmě potvrdila to, čeho se obával, protože se zvedl, znovu se rozhlédl nahoru i dolů po bulváru, jako by věděl, po čem pátrá. Bylo jedenáct třicet, když si sbalil cigarety a konečně se vydal nahoru do svahu.

Naposledy jsem pozvedl šálek, a než jsem ho i s ubrouskem odložil, hbitě jsem otřel okraj a pak jsem vstal a vydal se po své straně ulice za Tlusťochem, zatímco nákladní vozy a dodávky mi na něj každou chvíli na zlomek vteřiny zakryly výhled. Potřeboval jsem si udržovat jen malý odstup, abych k němu mohl přistoupit, kdyby se chystal nasednout do auta. V takovém případě bych ho musel zastavit, než se rozjede. Tak jako tak ho budu muset oslovit, ale teď ještě ne. Ze všeho nejdřív se potřebuju ujistit, že ho nikdo nesleduje – a mě taky ne.

Nikde jsem neviděl nic podezřelého: nikoho, kdo by si povídal sám pro sebe s očima upřenýma na Tlusťochova záda, nikoho, kdo by vyskakoval z auta v zoufalé snaze dostat se za něj, nikoho, kdo by se tak soustředil na to, aby ho neztratil v davu, že uklouzl po psím hovínku nebo vrazil do kandelábru.

S nasazením života jsem přešel přes ulici a pak jsem se soustředil na jeho hnědé semišové mokasíny, které se dokonale hodily k portmonce. Měl holé, chlupaté kotníky. A byl bez ponožek: to je pro francouzský jih typické. Julii držel v pravé ruce a náprsní tašku v levé.

Nechtěl jsem riskovat, že se otočí a dojde ke kontaktu očí, protože bylo dost nepravděpodobné, že by mě nepoznal. A vezmeme-li v úvahu okolnosti našeho posledního setkání, nedalo se vyloučit, že by ho to přece jen trochu znervóznilo.

Průběžně jsem si pohledem vlevo ověřoval, kde jsou vchody do obchodů a do domů, abych měl kam zahnout, kdyby se zastavil. Tohle není zrovna snadná součást našeho řemesla, jelikož ve chvíli, kdy se cíl otočí a podívá za sebe, musíte stát klidně, ať jste vidět nebo schovaní – to druhé je pochopitelně lepší. A celou dobu si nemůžete dovolit na sebe upozorňovat.

Zahnul doleva, pryč od hlavní třídy, a zmizel mi z dohledu. Zrychlil jsem krok, abych se dostal na roh, dopřál si kousek Rallye Cannes a přešel ulici. Za žádných okolností bych nevstoupil rovnou na neznámou půdu, aniž bych si ověřil, co mne tam čeká.

Když jsem přecházel, rozhlížel jsem se nalevo i napravo kvůli autům, a díky tomu jsem cíl znovu zahlédl. Pořád šel po levé straně ulice a vůbec si nekontroloval, co se děje za ním. Kráčel velmi cílevědomě, evidentně měl někam namířeno.

Jakmile jsem se dostal na protější chodník, zahnul jsem doleva a vydal se za ním. Měl teď trochu větší náskok, ale to vůbec nevadilo, jelikož ulice byla o poznání užší, prostě normální ulička s řadou domů po obou stranách. Taky tu nebylo moc lidí, takže větší odstup byl zcela na místě.

Díval jsem se přímo před sebe a sledoval rudou skvrnu jen periferním viděním. Na straně ulice jsem před sebou viděl obrovský modrý neon oznamující, že je tam samoobsluha U Eddieho. Zabírala celé přízemí jednoho činžáku a patřila do obchodního řetězce E. Leclerc. Ve skutečnosti jsem nevěděl, co to „E“ v názvu znamená, ale ty čtyři dny, co jsem tu prožil, byly opravdu nudné, a tak jsem si to jméno vymyslel, stejně jako Thackeryho.

U obrubníku stál malý náklaďáček rotisserie se spuštěnou postranicí a majitel přímo z korby prodával čerstvě opečená kuřata a králíky. Hejno autíček se snažilo nacpat do nejnemožnějších skulin na parkování, popřípadě zastavit před obchodem ve druhé řadě. Narážela nejen do obrubníku, ale i do sebe navzájem. V téhle části světa lidem zřejmě moc nezáleží na laku.

Tlusťoch přešel ulici směrem k obchodu a zmizel v uličce, která ústila hned vedle. Přidal jsem do kroku. Když jsem došel na křižovatku, snadno jsem ho zahlédl přes záplavu obchodníků, jak stoupá uličkou do kopce. Byla velmi úzká, jen s jedním jízdním pruhem, a protože už jsme byli hodně vysoko na kopci, byla také dost příkrá. Neměla chodníky, jen železné ploty a kamenné stěny po obou stranách. Některé domy byly docela nové a jiným by neškodilo, kdyby je někdo přetřel barvou, ale všechny měly jednu věc společnou, a to množství tepaného železa, které zakrývalo vše, co připomínalo vchod.

Tlusťoch se držel vlevo. Sledoval jsem ho, a jak se ulička klikatila do kopce, dovolil jsem mu, aby mi chvílemi mizel z dohledu, to pro případ, že by se někde za zátočinou zastavil. Pohybovali jsme se v téhle části uličky sami dva a já nechtěl, aby moje přítomnost byla příliš nápadná. Kdyby se mi za nějakou zatáčkou ztratil, námaha spojená s jeho najitím by byla zdlouhavá, pracná a nudná, ale neměl jsem na vybranou. Musel bych si vyhlídnout nějaký úkryt a čekat v něm, až se cíl zase objeví. Kdybych měl smůlu, musel bych se spojit s Georgem a tuhle smutnou zprávu mu zvěstovat. Pochopitelně bych mu zalhal a prohlásil, že jsem kolem místa setkání zahlédl něco podezřelého. Musel by sebou pořádně hodit a udělat, co je v jeho silách, aby dojednal další schůzku.

Už jsem se nebál toho, že měl můj cíl namířeno k autu, protože by určitě neparkoval takhle daleko od místa setkání. Napadlo mě, že mě zaregistroval a že teď trochu kličkuje po městě, aby se ujistil, že ho doopravdy sleduju. Neměl jsem tušení, co by to pro mne znamenalo – možná konfrontaci za nejbližším rohem. Ale skutečně jsem neměl na vybranou. Musel jsem ho sledovat a na nějakém bezpečnějším a méně nápadném místě ho kontaktovat.

Po obou stranách uličky nade mnou vyčuhovaly přečnívající okraje starých terakotových střech, které tam byly odnepaměti a teprve v šedesátých letech je zastínily tupé smetanově bílé činžáky, jež tu vyrostly na každém kousku volné země. Dosahovaly maximálně do výšky pěti až šesti pater a na většině balkonků visely ručníky, deky nebo vyprané prádlo. Na jednom či dvou balkonech si lidé grilovali jídlo. Zprava ke mně doléhal halas hlavní třídy.

Tlusťoch si svlékl svetr a odhalil modrou kostkovanou košili. Nebyl jediný, komu začínalo být horko. Jak jsem šlapal do kopce, pot mi už stékal nejen po tvářích, ale i vzadu po páteři. Minuli jsme dalších pár obytných domů, tyhle vypadaly ještě o poznání neutěšeněji, a Tlusťoch se zastavil, aby se kolem něj mohlo protáhnout auto. Pak začal štrachat v náprsní tašce. Stál proti nepříliš vábně vyhlížejícímu činžáku, před nímž byla kolmo k domu zaparkovaná řad aut.

Rázně jsem k němu vykročil s hlavou skloněnou a snažil se vyhnout přímému pohledu. Třeba mě právě zaznamenal a teď na mě čeká, aby mě prozradil. Ke mně vyrazil vůz a já se musel zastavit, aby mohl projet. Tlusťoch zrovna zmizel v krytém, mozaikou z dlaždiček ozdobeném vchodě.

Teď nebyl čas na útlocitný postup. Další příležitost už mít nebudu. Vystartoval jsem a doběhl k němu, zrovna když otáčel klíčem ve dveřích se skleněnými tabulkami vsazenými do mosazi.

„Hezká, co?“

Prudce se otočil a klíče nechal v zámku. Vykulil oči, paže mu bezvládně klesly podél těla, udělal krok vzad a opřel se o skleněné dveře. Levou rukou jsem se chytil za okraj trička, připravený vytáhnout ho nahoru a tasit browning. Sledoval jsem ho pohledem. Měl úplně jasnou představu, o co tady jde. Několik chvil na mne jen v hrůze zíral a pak hlesl: „Vy? Vy!“

Nepřekvapilo mě, že mě poznal. Některé zážitky v člověku zůstanou po celý život.

I na těch několik kroků jsem cítil jeho pronikavou vodu po holení smíchanou s těžkou vůní silně napomádovaných vlasů. Znovu jsem řekl „Hezká, co?“ a kývl směrem k časopisu, který svíral v ruce. Odpověď nepřicházela.

„Odpovězte přece. Hezká, co?“

Konečně jsem z něj něco dostal. „To jo, ale Katharine Hepburnová… co?“ Zkřivil obličej. Uvědomil si, že to zkazil. „Ano, hezká, ale Katharine Hepburnová byla hezčí, nemyslíte?“

To už bylo lepší. „Kam máte namířeno?“ zeptal jsem se ho.

Pootočil se a ukázal dovnitř. Ráno se jistě holil, ale už měl na tváři tmavý stín.

„Je tam u tebe ještě někdo?“

„Non.“

„Tak jdeme dál. Hni sebou.“

„Ale…“

Strčil jsem do něj, až prolétl dveřmi do tmavé chodby. Gumové podrážky mých bot zapískaly na šedivé podlaze z umělého mramoru. V některém z přízemních bytů plakalo dítě, a když jsme vykročili k výtahu, ucítil jsem pach smaženého jídla. Tlusťoch se s novou situací pořád ještě pral. Červený svetr žmoulal v rukou a k tomu jsem před sebou slyšel těžké nepravidelné oddechování. Mohl jsem mu dát najevo, jaké mám úmysly, ale proč bych se namáhal, kašlu na to. Vyhovovalo mi, že má nahnáno.

Přijel malý výtah připomínající krabici a nastoupili jsme. Pach se změnil. Tady to vonělo spíš jako v tabacu. Můj společník stiskl tlačítko čtvrtého poschodí a celá ta bedna začala šplhat vzhůru. Stál jsem za Tlusťochem a viděl jsem, jak mu z vlasů na límec košile kape pot. Poklepal jsem mu na rameno: „Ukaž mi, co máš v té šrajtofli,“ vyzval jsem ho. Mohl se přetrhnout, jen aby mi vyhověl, a honem portmonku rozevřel a ukazoval mi její obsah přes rameno. Nebylo tam nic, co už bych neviděl předtím: balíček lehkých camelek, zlatý zapalovač a malý kožený váček na peníze. Klíče třímal pořád ještě v ruce.

Výtah stoupal tak pomalu, že se nedalo s jistotou říct, jestli se vůbec pohybuje. Podíval jsem se na muže zezadu a uviděl jsem, že má džíny kolem zadku trochu moc napjaté. Poutka na pásek trčela do stran pod košilí, jak se samotný pás kalhot napínal a ohýbal kolem těla. Na levém zápěstí nad pečlivě pěstěnou rukou měl zlaté rolexky a pár tenkých zlatých náramků. Stejné náramky zdobily i pravé zápěstí a na malíčku se blýskal pečetní prsten. Sečteno a podtrženo, vypadal jako gigolo za zenitem, který si neuvědomuje, že už mu není jednadvacet.

Zapnul náprsní tašku a utřel si pot ze zátylku. „Nikdo tady není,“ ujišťoval mě. „Přísahám.“

Dveře výtahu se otevřely a já ho vystrčil do tmavé chodby. „Dobře. Co je to za číslo?“

„Tudy. Čtyřicet devět.“

Když strkal klíč do patentního zámku v tmavě hnědých lakovaných dveřích, krčil jsem se za ním a pravou rukou jsem byl opět připraven vytáhnout svou devítimilimetrovou přítelkyni. Dveře vedly do malé místnůstky, tak třikrát tři metry. Slunce se ze všech sil snažilo proniknout háčkovanými záclonami zakrývajícími posuvné dveře na balkon a moc se mu to nedařilo. Vešel dovnitř, zatímco já čekal venku s dlaní na rukojeti pistole. Otočil se ke mně a rukama ukázal kolem sebe. „Tak vidíte, všechno je tady v pořádku.“

To byl jeho názor. Venku na bulvárech mohl být světák jak Valentino, ale tohle místo byla děsná díra. Po levé ruce jsem měl dveře do kuchyně. Byla vybavená vybledlým modrobílým laciným nábytkem ze sedmdesátých let. Místy byl ošoupaný až na překližku. Z koše na odpadky čouhala napůl snědená bageta. Dřez byl plný špinavých kastrolů a talířů.

Vešel jsem, kotníkem jsem za sebou zabouchl dveře a hlavou jsem mu pokynul. „Zajisti je.“

Poslechl, a tak jsem mu uhnul. Těžce oddychoval.

Vlevo jsem uviděl další dveře. „Kam vedou?“

„Do ložnice a do koupelny.“

Vykročil k nim ve snaze mi vyhovět. „Hned tam půjdu a ukážu vám –“

„Stůj. Zůstaň stát, kde jsi. Chci vidět každý pohyb, který uděláš. Je ti to jasný?“

Šel jsem pár kroků za ním a jeho mokasíny vrzaly na světle šedivém falešném mramoru. Obě další místnosti byly ve stejném stavu. V ložnici stála všehovšudy jedna postel. Zbytek podlahy pokrývaly noviny, špinavé prádlo a pár tenisových pytlů značky Slazenger nacpaných do nákupní tašky z obchodu se sportovními potřebami Decathlon. Tlusťoch nebyl zrovna tenisový typ. V jeho stylu ovšem bylo, že na pytlích ležely dvě použité injekční stříkačky. Pokusil se je zakopnout pod postel, abych je neviděl. Zjevně vcelku nezanedbatelně přispíval na zisky, které al-Kajdě plynuly z obchodu s heroinem.

Dvojice šatníků byla nacpaná jásavě zbarveným oblečením a botami, všechno vypadalo nově. Ložnice páchla vodou po holení a cigaretami, ale ne tak děsivě jako maličká koupelna. Bylo v ní zašlé žluté umyvadlo, záchod a typická francouzská vana kombinovaná se sprchovým koutem. Všechny rovné plochy byly pokryté šampony, kolínskými a barvami na vlasy. Ve vaně bylo kolem odtoku tolik chlupů z ohanbí, že by se z toho dala vycpat matrace.

„Tak vidíte, že je tu všechno v pořádku. Je to tu bezpečné.“

Když jsem se vracel do obýváku, ani jsem se nenamáhal zjišťovat, jestli mu není trochu trapně. Protáhl jsem se kolem nábytku a došel k vysokému oknu vedoucímu na balkon nad uličkou, kterou jsme zrovna přišli. O zábradlí tam stály opřené dvě tenisové rakety a na balustrádě visel párek zmačkaných plážových ručníků.

To už Tlusťoch nervózně poposedával na zelené pohovce, kterou sem nejspíš dodali v době, kdy se zařizovala kuchyň. Stála u zdi vlevo, proti špinavé obytné stěně, které dominoval obrovský televizor a video. Všechno bylo pokryté tak tlustou vrstvou prachu, že jsem kolem tlačítek dokonce viděl jeho otisky prstů. Po poličkách byly poházené videokazety a podobné věci. Na polici nad televizorem stál CD přehrávač obklopený cédéčky vytahanými z obalů. Videonahrávky nebyly nijak popsané, ale uměl jsem si představit, co na nich tak asi může být k vidění.

Uprostřed místnosti stál čtverhranný konferenční stolek z leštěného borovicového dřeva vyzdobený další dávkou starých novin, napůl prázdnou lahví červeného vína a talířem, který současně sloužil i jako popelník. Začal jsem si ve společnosti toho chlápka připadat umaštěný a neumytý.

Tak jsem šel rovnou k věci, abych s ním už nemusel trávit moc času. „Kdy tu ta loď bude?“ zeptal jsem se.

Zjevně pochopil, že mu nehodlám uříznout hlavu, a přece jen se mu ulevilo. Hodil si nohu přes nohu a kolena objal oběma rukama. „Zítra večer, v Beaulieusur-Mer, to je směrem na Monako.“

„Napiš mi to.“ Věděl jsem, kde to je, ale chtěl jsem mít jistotu, že jsem na správném místě. Předklonil se, v čurbesu na stole našel pero a napsal mi to na okraj novin. Škrábal, že by mu to mohl každý doktor závidět.

„Je to přístav. Není to daleko. Ta loď se jmenuje Devátý květen. Je bílá a dost velká. Má dorazit zítra večer.“ Utrhl kousek papíru – „Nate“ – a podal mi ho.

Podíval jsem se z okna a dole jsem na druhé straně uviděl zahradu jednoho z původních domů. Jakýsi starý pán tam pracoval na záhonku se zeleninou. Zrovna přidělával proužky stříbrného papíru na bambusové tyčky. Pozoroval jsem ho. „Kolik lidí bude na palubě?“ zeptal jsem se.

„Celkem tři. Jeden bude zůstávat na lodi, druzí dva budou vyrážet vybírat peníze. Začnou v pátek, to se uskuteční první ze tří výběrů. Udělají jeden denně a v neděli vyrazí s penězi do Alžírska. Snaží se tady ve Francii zavřít všechna konta – než to někdo udělá za ně, ne?“

Otočil jsem se k Tlusťochovi. Hrábl do portmonky a vytáhl camelku. Ozvalo se cvaknutí elegantního zapalovače, muž se uvelebil na pohovce a vyfoukl kouř nosem. Opět překřížil nohy a levou paži si položil na opěradlo pohovky, jako by hrál ve filmu. Začínal být trochu moc sebejistý. „A kde si ty prachy budou předávat, Tlusťochu,“ nedal jsem mu pokoj.

Zakuckal se a kouř se z něj nezvladatelně valil nosem i ústy. „Tlusťochu?“ ohradil se. Pak se vzpamatoval a znovu potáhl z cigarety: tentokrát vypouštěl dým pomalu a usmíval se nad svým novým jménem. „Kde? To ještě nevím a nebudu to vědět dřív než zítra večer,“ odpověděl. „Nejsem si tím ani moc jist. Ale zato vím, že budou používat jen veřejnou dopravu, autobusy a tak. Je to bezpečnější než půjčovny aut, jako je Hertz. Průvodčí v autobusech si nevedou záznamy.“

Tomu jsem rozuměl. „Víš, o kolik půjde peněz?“

„Něco mezi dvěma a půl a třemi miliony amerických dolarů.“

Znovu nasál kouř a já se pohledem vrátil ke staříkovi, jenž okopával zeleninový záhonek. Uvažoval jsem o všech rodinách sebevrahů s bombami na těle, které budou mít dost peněz na terénní vozy a patřičné vybavení domácnosti.

„Ty peníze budou přebírat od hawalladas?“

„No jistě, jak jinak. Tihle pánové na pobřeží, ti, co jim budou peníze předávat, ti jsou z hawally.“

Odhrnul jsem jednu z háčkovaných záclon, abych měl lepší výhled.

„V kolik hodin má ta loď dorazit?“

„Věděl jste, že peníze určené na útok na americké velvyslanectví v Paříži byly taky vyzvednuté tady?“ Dopřál si další dávku kouře a říkal to, jako by na to byl téměř hrdý. „Umíte si představit, jak by to dopadlo, kdyby se jim to tentokrát zase podařilo?“

„Ta loď – kdy připluje?“

Ozvalo se vrzání, jak se snažil lépe usadit na pohovce. „Někdy večer, kdy přesně, to nevím.“ Odmlčel se a já slyšel, jak zhasíná cigaretu v popelníku a vytahuje si z krabičky další. Když si ji zapaloval, otočil jsem se a podíval se na cédéčka pohozená na poličce. Tlusťoch byl zjevně velký ctitel Pink Floyd.

„Zeralda měl rád, když jsem mu při každé cestě přivezl novou nahrávku. Ale já ty kluky pochopitelně sbírám taky.“ Naklonil hlavu ke straně, aby viděl, jak budu reagovat. „Viděl jste mě tehdy v noci, jak se vracím zpátky do domu?“ zeptal se. „Doufal jsem, že tou dobou už budete s tou prací hotovi. Jenže on mi pořád volal na mobil. Strašně nerad čekal…“

Ten hajzl se usmíval. Utahoval si ze mě.

Přes manžetu trička jsem dlaní odsunul skleněné křídlo posuvných dveří, abych dovnitř pustil trochu vzduchu. Uvítal mě ruch dopravy doléhající sem z hlavní třídy a stařík pečující o své hospodářství. Potlačil jsem nutkání přistoupit k Tlusťochovi a dát mu jednu pořádnou do zubů a místo toho jsem se radši znovu zadíval ven. „Takže vy dva jste měli rádi nejen stejnou muziku, ale i stejné chlapečky?“ zeptal jsem se nevinně.

Než odpověděl, vyfoukl další dávku dýmu. „Vám to připadá nechutný – ale chcete mi říct, že je to horší než uříznout někomu hlavu? A když to potřebujete, tak vám nevadí využívat lidi, jako jsem já, co?“

Pokrčil jsem rameny a stále sledoval starého pána. „Jsem tady, protože je to moje práce, to mi věř,“ odsekl jsem mu. „A slovo nechutné je příliš slabé, aby vystihlo, co si o tobě myslím.“

Zaslechl jsem něco jako posměšné odfrknutí a otočil se, abych mu viděl do tváře.

„Nohy na zem, příteli,“ poučil mě. „Můžeš mě mít plný zuby, ale stejně jsi za mnou přišel, ne?“

Měl pravdu, ale to neznamenalo, že se s ním budu dělit o zubní kartáček. „Máš pro mě ještě něco?“

„To je všechno, co jsem se zatím dověděl. Jak ti mám ale dát vědět o inkasování těch peněz?“

„Přijdu sem dnes večer v jedenáct. Tak koukej, ať jsi tady a ať tu není nikdo jiný. Máš dole u dveří zvonek?“ Přikývl a vysál z camelky poslední dávku. „Dobře,“ pokynul jsem mu, „tak otevři dveře.“

Vydal jsem se k východu. Došel jsem ke konferenčnímu stolku a vzal si nejen jméno přístavu, ale i zbytek novin. Beaulieu-sur-Mer. Znal jsem to místo a dověděl by se ho každý, kdo by ty noviny našel. Na spodních stranách bylo jeho jméno čitelně vytlačené. Jak jsem se ohýbal nad stolkem, otevřel se mi výhled na spodní police obývací stěny a zahlédl jsem pár snímků pořízených polaroidem. Už jsem věděl, že Tlusťoch má rád rock, ale tohle bylo trochu něco jiného. Stál v baru a popíjel s jedním z kytaristů od Queenů. Nebo s někým, kdo se mu podobal. Ať to byl kdokoliv, měl stejné bláznivě kudrnaté vlasy.

Tlusťoch otevíral dveře a snažil se přijít na to, co mě tak mohlo zaujmout. „Ti lidé na lodi…,“ začal. „Hodláte s nimi udělat totéž, co jste udělal se Zeraldou?“

Když otevíral dveře a vykukoval ven, zkontroloval jsem si, že mám devítku pořádně ukrytou. Už jsem se ani neobtěžoval se na něj podívat. „Tak v jedenáct,“ utrousil jsem. „Pokud to do té doby nebudeš vědět, vrátím se zase ráno.“ Protáhl jsem se kolem něj, moje levá ruka byla připravená zvednout triko.

Když jsem docházel k výtahu, všiml jsem si schodiště a rozhodl se, že ho použiju, abych z toho patra vypadl co nejrychleji. Jak jsem míjel vypínač, loktem jsem si rozsvítil. Seběhl jsem pár pater a ocitl se ve tmě. Chvíli jsem počkal a stiskl další vypínač.

Dorazil jsem do přízemí a vydal se k hlavnímu vchodu, kde zrovna nějaká mladá žena v červených teplákách a pulovru cpala řvoucí dítě do kočárku.

Když jsem venku hledal, kde má byt číslo čtyřicet devět zvonek, musel jsem kvůli sálajícímu slunci mhouřit oči. U zvonku nebylo žádné jméno, ale kdo by chtěl vykřikovat do světa, že bydlí v místě, jako je tohle? Odcházel jsem a přemítal, jak Lotfimu a Hubba-Hubbovi sdělím tu úžasnou novinu, že naším slavným zdrojem je zrovna Tlusťoch.

/12/

Když jsem rázoval zpátky po bulváru Carnot, uvědomoval jsem si, že se budu muset vystěhovat z hotelu. Byl příliš blízko Tlusťochova bytu a já rozhodně nestál o to, aby mě tu zahlédl, natož aby zjistil, kde bydlím.

Zastavil jsem se v prádelně a vyzvedl si vyprané povlečení. Leželo nahoře na pračce a pořád ještě bylo vlhké. Když jsem si je cpal do černého pytle na odpadky, stařenka mi spílala, že jsem je nechal v pračce, přestože tam asi čtyři lidé čekali, až přijdou na řadu. Bylo zřejmé, že jsem zásadním způsobem porušil diplomatický protokol laverie, a tak jsem se jen na všechny omluvně usmíval, honem jsem po sobě prádlo sklidil a vypadl.

Vydal jsem se dolů ze svahu k pláži. Musel jsem se spojit s Georgem a podat mu zprávu o operativní situaci, což znamenalo zajít do Mondega, zdejší internetové kavárny, a připojit se k síti. Potřeboval vědět, kde inkasisté zakotví s lodí, a později taky, kam půjdou inkasovat hotovost. Jak jsem kráčel, moje okolí se rychle vylepšovalo. Pobřežní cestu La Croisette lemovaly luxusní hotely, vypadající jako obrovité svatební dorty, Gucciho obchody prodávaly všechno od kožichů po baseballové čapky pro psy. Nacpal jsem vyprané povlečení do koše na odpadky, přičemž jsem se dotýkal jen plastikového pytle. Kráčel jsem dál a prolistovával přitom noviny, které jsem sebral v Tlusťochově příbytku.

Tohle možná byla lepší část celého města, ale všechno, co trčelo z chodníku, jako parkovací automat nebo strom, bylo ozdobené čerstvou psí močí a několika hnědými hroudami.

Všechna možná i nemožná místa byla zacpaná novými auty, motorkami a mopedy a jejich majitelé, tedy zákazníci posedávající v kavárnách, vypadali mimořádně skvěle a elegantně ve svých slunečních brýlích, v nichž pokuřovali, popíjeli nebo prostě jen posedávali všude kolem.

Taky se tam potloukalo poměrně dost bezdomovců. Abych jim nekřivdil: kdybych byl bezdomovec, taky bych radši spal na teplém místě, kde se pohybuje spousta dobře vypadajících lidí, zvlášť pokud to jsou lidé, kteří jsou ochotni pustit chlup. Na lavičkách podél ulice sedělo pět feťáků a s nimi špinavý starý voříšek s červeným šátkem s bílými puntíky uvázaným kolem krku. Jeden z chlápků měl v kapse zastrčenou otevřenou plechovku piva, a jak se sehnul, aby psa poplácal, obsah plechovky začal téct na zem. Jeho kumpáni z mokré čtvrti nad tou ztrátou evidentně trnuli hrůzou.

Nikdy jsem k napojení na síť nepoužil tuhle kavárnu: normálně jsem vždycky jel do Cap 3000, což je centre commercial na předměstí Nice. Když člověk dodržoval předepsanou rychlost, a na tom jsem si dával záležet, dojel tam za pouhých pětačtyřicet minut a vždycky tam bylo narváno. Jenže tentokrát jsem potřeboval Georgeovi sdělit, co jsem zjistil, okamžitě. A budu teď tak jako tak opouštět Cannes a nebudu se do tohohle podniku už nikdy muset vrátit.

Uvnitř to vypadalo, že je docela plno, což bylo dobře. Poblíž svých motorek a skútrů nebo na nablýskaných hliníkových židličkách okolo posedávala mládež kolem dvacítky navlečená do značkových kožených kalhot a z malých sklenic popíjela pivo. Většina z nich měla na stole před sebou marlbora nebo winstonky a k tomu zapalovač a mobilní telefon, který každých pár vteřin zvedali, aby se přesvědčili, že neprošvihli nějakou zprávu.

Probojoval jsem si cestu tímhle chrámem dokonalosti, protáhl se podél stěn lemovaných únavně šedivými počítači a dorazil k řadám třpytivých lahví s nápoji a ke kouřícímu přístroji na výrobu cappuccina stojícímu na černém barovém pultu pokrytém mramorem.

Ukázal jsem na nejbližší počítač a pokusil jsem se dosáhnout toho, aby mě přes beatovou muziku bylo slyšet: „Potřeboval bych se připojit… É, parlez-vous anglais?“

Mladík za pultem cpal nádobí do myčky a ani nezvedl hlavu. „Jasně, přiloguj se, platit můžeš potom,“ odpověděl anglicky. „Chceš něco pít?“ Byl celý v černém a měl trochu skandinávský přízvuk.

„Café crème.“

„Tak si jdi sednout.“

Zamířil jsem k neobsazenému počítači, vysoukal se na velmi vysokou stoličku a připojil se na internet. Všechny informace na obrazovce byly francouzsky, ale už jsem věděl, co si mám počít, a tak jsem se dostal rovnou na Hotmail. George mi tam zřídil adresu, která byla registrovaná v Polsku. Uživatelské jméno bylo BB8642. George měl jméno BB97531, což byla řada čísel, jakou jsem ani já nemohl zapomenout. George byl stejný paranoik jako já, a tak si dal hodně záležet, aby nebylo možné naši korespondenci vystopovat. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby sehnal samotného Billa Gatese, aby každý náš dopis osobně vymazal, jakmile si ho přečteme.

Přihlásil jsem se, ujistil jsem se, že mám nastavenou nejmenší možnou velikost písma, aby mi nikdo nemohl číst přes rameno, a zkontroloval jsem si, co mám ve schránce s došlou poštou. George nedostával informace o téhle akci od nikoho jiného. Chtěl je jen ode mne. Já byl jeho jediné spojení, pokud jde o informace: cokoliv jiného už by bylo příliš nebezpečné. Také nebylo možné navázat kontakt jakýmkoliv jiným způsobem: neměl jsem na něj žádné telefonní číslo dokonce ani v době, kdy jsem chodil s Carrie, a nikdy jsem se nedověděl, kde bydlí. Ostatně si vůbec nejsem jist, že to ví Carrie.

George se mne v emailu ptal, jestli jsem dostal jeho dárek, a kladl mi na srdce, že ho smím otevřít až o Vánocích. Měl tím na mysli výbavu, kterou mi nechali v mrtvé schránce, a drogy, jež jsme měli použít, aby se hawalladas snáze přepravovali na válečnou loď.

Při psaní odpovědi jsem používal pouze ukazováčky.

Ahoj, díky za dárek, ale nejsem si jistý, ze dokážu čekat až do Vánoc. Víš, co se stalo? Zrovna jsem potkal Jenny a řekla mi, že Susanna přijíždí zítra služebně do města a že dorazí zítra večer. Bude ve městě do neděle a má tu během té doby tři jednání, první hned v pátek. Jenny zjistí podrobnosti a zkusí zařídit, abychom se všichni sešli a vyzkoušeli ten podnik, co o něm vždycky mluvíš, ten, kde podávají velké Bílé medvědy. Mám pro tebe spoustu novinek. Měl jsi pravdu, Susanna dělá na kšeftu v hodnotě 2,5 až 3 mil. To není zlý! Radši se do toho pořádně opřu, než mi zabere místo nějaký studentík. Vím, že se jí líbíš! Zítra budu poblíž, nechceš se sejít na sklenici třeba v jednu odpoledne?

Dorazil číšník s kávou, tak jsem se trochu napil, aniž jsem šálek zvedl z pultu. Tohle byl druhý email, který jsem Georgeovi poslal od chvíle, kdy jsem vstoupil do země. Při každém kontaktu bylo třeba pro ověření pravosti použít nějakou barvu. První byla červená, dnes je to bílá, při přímém kontaktu zítra v jednu to bude pro změnu modrá. Pak začne sled barev znovu od začátku. Tak jako na vlajce USA, tohle je pro George typické, tyhle věci mají být jednoduché, jinak je člověk může zapomenout. Tedy alespoň já určitě.

George tedy teď ví, že jsem se setkal se zdrojem, že loď dorazí ve čtvrtek večer a že žádám přímý kontakt na zítra, abych mohl dodat podrobnosti. Věci tohoto typu jsou příliš citlivé, než aby je člověk mohl posílat otevřenými kanály, a to dokonce i v případě, že má Billa Gatese ve svém družstvu.

Zakončil jsem dopis slovy „Hezký den“. Je to hodně americké, ale co na tom, jsem už přece skoro Američan.

Odhlásil jsem se z Hotmailu a otevřel si adresu, kterou používám pro kontaktování Lotfiho a Hubba-Hubby.

Kdyby si někdo přihlášeného prověřoval, zjistil by, že žije v Kanadě.

Od téhle dvojice jsem ve schránce žádný vzkaz neměl, což byla dobrá zpráva. Byli na tom stejně jako já, čekali na chvíli, kdy bude potřeba se sejít a dát se do práce.

Pozval jsem je oba na dnešek na čtvrtou hodinu na kávu. Budou si schránku prohlížet někdy kolem jedné, takže dostanou pozvání zcela jistě včas.

Zabalil jsem šálek do ubrousku, napil se a přemítal, co bych měl podniknout dál. Budu se muset odhlásit z hotelu, potom odjet do Beaulieu-sur-Mer a ještě před připlutím lodi udělat obhlídku terénu. A ještě před setkáním s Lotfím a Hubba-Hubbou ve čtyři v bezpečném domě se budu muset poohlédnout po nějakém použitelném útočišti.

Dopřál jsem si další dlouhý doušek. Tohle je na delší dobu poslední klidná chvilka, než začnu lítat kolem jak vzteklý pes.

Napadlo mě, co tak asi v tuhle chvíli dělá Carrie. Pak jsem několik minut zíral na klávesnici a snažil se z hlavy vyhnat poslední okamžik, kdy jsem ji viděl, setkání tam dole v přístavu. Nakonec jsem se prostě jen odhlásil a ubrouskem jsem otřel klávesy i okraj šálku.

* * *

Můj hotel stál hned vedle synagogy a nad obchodem, kde prodávali přes ulici košer pizzy a který se jmenoval Pizza Jacob. Byl to ideální hotel – nejen proto, že byl levný, ale taky proto, že jeho stárnoucí ředitel přijímal platby v hotovosti. Spolu se mnou tam přebývala banda protřele vypadajících obchodních cestujících nižšího ranku, kteří se snažili ušetřit peníze tím, že bydleli v pokojích bez televizorů a s velmi tenkými pokrývkami.

Odhlásil jsem se a hodil vak s věcmi do kufru tmavomodrého Renaultu Mégane. Pytel na odpadky, v němž se válely kousky Tlusťochových novin, které jsem ještě nestačil sežvýkat a polknout, se přidal ke dvěma papírovým pohárkům, třem plechovkám od coly a papírovým ubrouskům uskladněným v odkládacím prostoru před spolujezdcem. Pak jsem se šedesátkrát rozjel a zase zacouval, až jsem se konečně vysoukal z malého a přeplněného parkoviště vzadu za hotelem. Než jsem vyjel na ulici, nasadil jsem si sluneční brýle a tmavomodrou baseballovou čepici. Slunce svítilo ze všech sil, ale před ním jsem se nechránil. Všude po pobřeží byly průmyslové kamery.

Pokud budu mít čas a budu-li to potřebovat, najdu si nový hotel.

/13/

Dorazil jsem k pobřežní cestě, zahnul na východ a vydal se podél moře a železniční trati směrem k Nice. Asi kilometr za Cannes jsem zabrzdil, vyhoupl se půlkou auta na obrubník a zaparkoval na konci řady vozů, které patřily bandě rybářů s pruty potulující se dole na pláži. Špatné parkování je tu natolik rozšířeným jevem, že nikomu nestojí ani za zavrtění hlavou, což znamenalo, že jsem se mohl v klidu podívat, jestli jsem na sebe za posledních čtyřiadvacet hodin nenabalil nějaké sledovací zařízení.

Ve skutečnosti jsem nic takového neočekával, ale opatrnosti není nikdy dost. Hned po příletu jsem si koupil malou lahvičku stříbrné emailové barvy pro modeláře a štěteček a na nárazníku a poznávací značce jsem přetřel všechny hlavičky šroubů. Kdyby se je někdo pokusil uvolnit, poškodil by nátěr.

Podíval jsem se do podběhů kol a prohlédl si spodek vozu. Pak jsem zvedl kapotu a prozkoumal motor a jeho okolí.

Kdybych tam nějaké sledovací zařízení našel, prostě bych od auta odešel a to by byl, pokud jde o mne, konec celé akce. Museli by v ní pokračovat zbývající dva členové týmu.

Všechno ale bylo v pořádku. Sedl jsem si zpátky za volant a pokračoval v jízdě po pobřežní cestě. Cestou jsem míjel rozličná místa, o nichž jsem slyšel zpívat v nejrůznějších písničkách.

Moře bylo téměř dokonale klidné a třpytilo se ve slunci. Vypadalo to přesně tak, jak má jih Francie vypadat, až na to, že písek na pláži byl nahrnutý do obrovských hromad. Dovážejí ho tam ze severní Afriky a teď zřejmě bylo roční období, kdy se pláž upravuje před začátkem nové sezony.

Nikdo se neopaloval, ale poměrně dost lidí si vyšlo zaběhat, na procházku se psem nebo prostě si jen tak užívat toho, že jsou venku. Když jsem se blížil k hranicím Nice, začala opět kamenitá pláž. Projel jsem kolem letiště a Cap 3000, mého internetového centra a místa, kde se zítra odehraje přímý kontakt.

Letiště se rozkládá na samém okraji města a doslova na pláži. Zrovna tam staví novou odbavovací halu a velké malované nápisy mi oznamovaly, jak skvělé to bude pro budoucnost celé oblasti.

Vjel jsem do města po široké dvouproudové příjezdové třídě lemované vzrostlými palmami. Podél celého středu města zdobil automatický zavlažovací systém otevřené plochy malými neklidnými duhami. Doprava mezi hotely ze skla a oceli a dalšími staveništi houstla. Vozidel bylo stále víc a víc, až se to všechno zvrhlo v závod bez pravidel, v němž účastníci brzdí a vyrážejí vpřed jako šílenci, kličkují z pruhu do pruhu a v jednom kuse se opírají o klakson.

Naladil jsem si anglicky mluvící stanici Rádio Riviéra a uslyšel jsem někoho, kdo se snažil mluvit jako Alan Partridge, jak ze sebe souká přemostění mezi unyle barovým kvílením připomínajícím Barbru Streisandovou a reklamami na finanční a jachtařské služby. Netrvalo dlouho a i já jsem věděl cenu barelu ropy typu brent a co se děje na Nasdaqu. Bylo naprosto zřejmé, který typ britských vystěhovalců se snaží oslovit: jen ty nejbohatší. Přesto jsem tuhle stanici vždycky poslouchal, jelikož odpoledne nabízeli přehled amerického tisku a každou hodinu vysílali zprávy BBC World Service.

Dorazil jsem na Promenade des Anglais, hlavní tah městem vedoucí podél pobřeží, třídu lemovanou palmami a vypulírovanými starosvětskými hotely. Dokonce i autobusy působily neposkvrněným dojmem: vypadaly, jako by je vždycky někdo pořádně naleštil, než je vypustí do města. Jel jsem dál kolem přístavu, který byl plný výletních lodí a trajektů převážejících cestující na Korsiku a zpátky, a přede mnou se začaly objevovat nápisy signalizující, že se blížím k Beaulieu-sur-Mer.

Silnice se klikatila nahoru do kopce na samém okraji útesu a od moře ji dělil třicetimetrový sráz. Jak jsem stoupal vzhůru, otevíral se mi pohled na pás vnitrozemských hor, který působil dojmem, že se táhne donekonečna. Počítám, že Rádio Riviéra má pravdu, když prohlašuje, že tady člověk může dopoledne ležet na pláži a odpoledne lyžovat v horách.

Nice mi zmizela za zády a silnice se dál vinula po útesu. Měl jsem pocit, jako bych se ocitl v nějakém černobílém filmu, jaké dávají v neděli odpoledne. Čekal jsem, že v příštím okamžiku vjedu do zatáčky a proti mně se vynoří David Niven v Austinu Healey.

Projel jsem příkrou levotočivou vlásenku a přímo pode mnou se otevřel pohled na Villefranche a jeho hlubokou zátoku. Tohle je jeden z největších přírodních přístavů na světě, a než se Francie rozhodla stáhnout svá vojska z NATO, měla tu domovskou adresu americká Šestá flotila. Americké a britské válečné lodě tu ještě občas kotvily, když byly na zdvořilostní návštěvě – nebo když unášely pryč hluboce omámené hawalladas.

Dominantu zátoky tvořila tupě šedivá válečná loď s obrovským registračním číslem namalovaným bílou barvou na zádi. Měla víc věží a antén než hvězdný koráb Enterprise a vzadu tak obrovskou plochu pro přistávání vrtulníků, že by se na ni vešel jumbo jet.

Posádka nebude mít ani tušení, co se vlastně děje. Budou nanejvýš tušit, že jsou v pásmu mezinárodních vod a že na palubě pobývají nějací významní hosté. Jen kapitán a pár důstojníků se dozví, o čem tahle přátelská návštěva ve skutečnosti je. Hosté nejspíš zrovna v tuhle chvíli poslouchají Georgeovu zprávu o operativní situaci, v níž jim předhazuje informace, které jsem mu před chvílí poslal. Jsou napjatí a připravují poslední detaily celé akce v nějaké malé, ocelové kajutě, daleko od hlučící posádky. Opravdu doufám, že to zvládneme tak, aby jejich úsilí stálo za to.

Za válečnou lodí byl Cap Ferrat. Překypoval zelení a hojností, jeho rozlehlé doky obklopovaly stromy a vysoké ploty. Projel jsem kolem zátoky, přes celou Villefranche a minul jsem odbočku doleva, která se kroutila nahoru do kopců. Kdyby člověk jel po téhle cestě nějakých šest kilometrů, narazil by na jednom místě ve svahu, naproti hrstce malých vesniček, na místo předání. Byla to nelegální skládka, plná zrezivělých mrazniček a domovního odpadu. Vypadalo to tam, jako by se tu konal největší výprodej planety, což bylo přesně to, co jsem potřeboval.

Za pár minut jsem dorazil do Beaulieu-sur-Mer. Nádraží se nacházelo na opačném konci města, tak jsem prostě sledoval šipky s nápisem gare. Byla to malá, krémovou barvou natřená budova s vyhrazeným místem pro taxíky a s tak pečlivě upravenými záhony, až to vypadalo, že mají osobního aranžéra. Několikrát jsem to objel kolem dokola, až jsem konečně našel místo k parkování a zastavil. Vystoupil jsem a z vaku jsem vylovil digitální fotoaparát.

Tenhle mégane byl na tuhle práci naprosto ideální auto: měl tmavou barvu, všem je povědomý a od chvíle, kdy jsem strhl nálepku prodejce, od něhož jsem vůz koupil, byl i zcela nepopsatelný. Současně byl dost malý, aby s ním člověk všude zaparkoval, ale také dost velký, aby se do kufru vešlo lidské tělo. Z tohoto důvodu jsem také měl v kufru nachystané nejen náčiní od George, ale také dvě cívky stříbrné instalatérské pásky. Lotfi a Hubba-Hubba je měli u sebe taky. Chtěli jsme mít jistotu, že jakmile dostaneme tělo do auta, taky nám tam zůstane.

Všechna tři vozidla jsme upravili tak, aby bylo možné vypnout brzdová světla a světla zpátečky. Byl to zcela jednoduchý výkon: přeřízli jsme prostě příslušný vodič a přidali do obvodu obyčejný vypínač. Až budeme hawalladas převážet s vypnutými světly na místo předání, rozhodně nebudeme stát o to, aby zničehonic zazářila do tmy brzdová světla nebo reflektor zpátečky a všem okolo ukázal, co tam vyvádíme. Ze stejného důvodu jsme odstranili i žárovky vnitřního osvětlení. Až budeme auta vracet v Alamu, nebo kde moji dva kolegové získali svoje vozidla, budou muset být ve stejném stavu, v jakém jsme je dostali, ale vrátit všechno do původního stavu nebude rozhodně trvat víc než tak hodinku.

Potloukal jsem se mezi poštou a nádražím a snažil se vypadat jako turista, takže jsem pořizoval podivné záběry, zatímco taxikáři postávali kolem svých mercedesů a dávali přednost klábosení před získáváním zákazníků.

Zdejší gare bylo vyprtěné, jak už francouzská nádraží bývají. Podíval jsem se na jízdní řád – pravidelné spojení v obou směrech podél pobřeží, a to buď zpátky do Nice a Cannes, nebo na druhou stranu do Marseille, Monaka a Itálie.

Z automatu jsem si za devět franků koupil kávu, která má cestujícím pomoct přežít čekání, a snažil jsem se příliš nerozdovádět tři bílé chlupaté psíky přivázané za vodítka ke kiosku s novinami po mé levici. Dívali se na mě, jako by měli pocit, že je čas krmení. Obešel jsem je a šel se podívat na otočný stojan s pohlednicemi. Pro lidi, jako jsem já, jsou pohledy opravdu dobrý zdroj informací, jelikož obvykle nabízejí záběry dané lokality z úhlu, do něhož není snadné se dostat. Pro většinu zpravodajců je naprosto běžnou součástí jejich standardní operativní činnosti, že při svých cestách po světě sbírají pohlednice, jelikož centrály je chtějí mít po ruce. Když pak dojde k nějakému incidentu, řekněme na letišti v nějakém Zapadákově, prostě jen sáhnou do archivu a hned mají před sebou sbírku záběrů, s nimiž mohou pracovat, dokud se nepodaří získat další informace.

Vybral jsem si pár pohlednic Beaulieu-sur-Mer, na nichž byl z různých úhlů a výšek zachycen přístav. Všechny záběry byly úžasně zalité sluncem a vyskytovaly se na nich krásné ženy a urostlí pánové procházející se mezi loděmi. Hned vedle stojanu byly vystavené mapy města, tak jsem si tři různé vybral. Prodavač měl velký kulatý obličej a otravně šťastný úsměv. Věnoval jsem mu jedno „Merci, au revoir“ a odkráčel s drobnými, které vám Francouzi snad nikdy nevtisknou do dlaně, nýbrž vždycky vysázejí na pult, asi pro případ, že byste měli nějakou chorobu.

Vrátil jsem se k autu.

Přístav byl podstatně rozlehlejší, než jsem na základě pohlednic očekával. Ve slunci se tam blýskaly a pohupovaly tak dvě nebo tři stovky naleštěných stěžňů.

Těsně než jsem prošel vchodem, zahlédl jsem po obou stranách ulice autobusové zastávky a skleněnou telefonní budku. Ať už bude na té lodi kdokoliv, vybral si tohle místo dobře: má tu k dispozici autobusy jak do Monaka, tak do Nice, a vlakové nádraží je vzdálené jen deset minut chůze. Telefonní budka je pro změnu zcela jistě bonus pro nás.

Obrovská modrá cedule mě vítala, děkovala mi za návštěvu, těšila se, že mě zase uvidí, a nabízela mi seznam dostupných obchodů a služeb. Na příjezdové cestě jsem zahnul doprava na krátkou cestu lemovanou po obou stranách pečlivě přistřiženými živými ploty. Přede mnou bylo rozcestí s miniaturním kruhovým objezdem a za ním největší světové zásoby prožitků pro volný čas. Zahnul jsem doleva k parkovišti.

/14/

Přízemní budova s plochou střechou ukrývala přehlídku obchodů a kaváren, které se táhly od rozcestí na obě strany do vzdálenosti snad jednoho sta metrů. Pomalu jsem se protáhl kolem řady pospávajících policistů a minul pár nóbl restaurací s lesknoucími se sklenkami na lněných ubrusech oslňujících člověka svou bělostí. Prostě tu byli připraveni na podávání oběda. Bylo krátce po poledni, takže už záhy tu budou mít natřískáno, jelikož brzy se zákazníci vyhrnou z obchodů s oblečením a potáhnou tašky nacpané polokošilemi a svetříky značky Lacoste.

Návštěvníci kaváren seděli u malých stolků a popíjeli kávu jen pár metrů od břehu a nejspíš toužili vysedávat na palubě některé z těch krásných štíhlých lodí, které kotvily téměř na dosah ruky vpravo ode mne. Vypadalo to, že všechna plavidla mají anglická jména jako Suntreader nebo Kathy’s Dreams a že teď je ta pravá chvíle, kdy se sluší, aby se majitel lodi vyskytoval na palubě, dopřával si aperitiv a užíval si, jak mu okolí závidí.

Došel jsem na místo, kde se promenáda dotýkala řady správních budov, které lemovaly parkoviště pro auta. Dostal jsem se až k opuštěné pláži ozdobené nápisem „Petite Afrique“, nejspíš ji tak pojmenovali na počest místa, odkud pocházel písek. Stál jsem najednou poblíž malého hřiště, které zrovna prodělávalo menší kosmetickou operaci.

Díky pohlednicím a tomu, co jsem doposud viděl, jsem si mohl udělat docela slušnou představu, jak jsou lodi v přístavu rozestavěné. Od rozcestí vybíhalo hlavní molo přímo doprostřed otevřeného prostoru a od něj v pravém úhlu trčela na každou stranu do vody čtyři menší mola. Další tři mola vedla přímo od hráze u obchodů a ještě jedna trojice z protilehlé strany. Celý prostor byl nacpaný nekonečnými řadami lodí a jejich stěžně, ověšené vším možným, co se na ně dá pověsit, trčely k obloze. Nedokázal jsem si představit, jak tu Devátý květen najde místo k zakotvení: vypadalo to, že tu není jediný volný kousek hladiny.

Mým hlavním úkolem v tuhle chvíli bylo najít si vhodnou pozorovatelnu, z níž bych měl pod kontrolou celou oblast, takže ať loď zakotví kdekoliv, budu ji mít pod dohledem a uvidím výběrčí peněz, až se vydají vybrat hotovost. Pokud takové místo nenajdu, budu si muset vybrat několik různých pozorovatelen.

Už dříve jsem zaznamenal dvě cesty vedoucí z přístavu směrem od moře. První byla příjezdová silnice, kterou jsem se sem dostal, druhou cesta pro pěší vpravo od obchodů vedoucí nahoru k zahradě na terasách.

Nechal jsem mégane stát, jen jsem stiskl tlačítko zamykání, a vydal se zpátky kolem obchodů k rozcestí a hlavnímu molu. Motal jsem se kolem dokola s fotoaparátem u oka a zvlášť obdivnou pozornost jsem věnoval zahradě na terasách. Byla skoro stejně dlouhá jako promenáda a rostla na ní spousta menších palem a exotických, napůl tropických rostlin usazených v lehké, suché půdě – to přece stálo za pár záběrů. Vzadu byla ohraničená jásavě zeleným živým plotem, který běžel po celé její délce a odděloval ji od silnice. Teď jsem ale zaznamenal, že přes zahradu zřejmě vede pěšina, jelikož jsem zahlédl muže se psem stoupajícího po cestě vzhůru, jak vyšel pár schodů a zmizel v zahradě.

Měl jsem dojem, že většina plavidel má na zádi vyvěšenou červenou vlajku. Řada z nich byla registrovaná na Kajmanských ostrovech. Všiml jsem si skupinky Britů rozvalujících se na zádi úctyhodně velké motorové lodi. Dopřávali si pivo a poslouchali k tomu vysílání Rádia Riviéra. Na palubě bylo docela živo a nešlo jen o cinkání sklínek. Uklízelo se tam, drhlo a pucovalo a chromové součástky bylo potřeba naleštit tak, aby se v nich člověk viděl i se svými slunečními brýlemi od Gucciho.

Jak jsem se potuloval okolo, dělal fotky a hrál si na turistu, všude kolem neustále znělo cink cink cink ocelových součástek a z lodí visely předměty, které jsem znal i já, totiž odrazové radarové balony. Když jsem dorazil na rozcestí, uviděl jsem i ostatní obchody. Byl tam pneuservis, několik obchodníků se svíčkami a moderní suchý dok s jachtami zvednutými na mohutné podstavce a pevně zabalenými v bílé plastické fólii, jako by je právě někdo přinesl z regálu v supermarketu. Navíc tam byly další kamenné schody vedoucí přímo na silnici.

Na rozcestí jsem zahnul doleva na hlavní molo postavené z šedivých betonových kvádrů. Když jsem došel k první sadě bočních mol, podíval jsem se podél řady zakotvených lodí. Po každých dvou nebo třech parkovacích místech stála společná servisní skříňka s hadicemi a kabely napojenými na záď plavidla a zásobujícími ho elektřinou, vodou a televizním signálem. Semtam jsem na palubě zahlédl navíc vlastní satelitní anténu zatíženou pytli s pískem a betonovými tvárnicemi. To aby majitel mohl sledovat zpravodajství Bloombergovy agentury a kontrolovat si, jestli si trhy počínají dost sebevědomě, aby si mohl koupit další pořádnou várku stoupajících akcií.

Už jachty pohupující se nejblíže promenády byly natolik velké, že by mohly bez potíží hostit většinu týmů Amerického poháru, ale čím dál jsem kráčel po hlavním molu, tím víc jsem se dostával k opravdu velkým kouskům, až jsem se nakonec ocitl mezi plavidly, jejichž radarové kopule byly veliké jak hlavice jaderných raket, a kdyby je někdo trochu pokřtil šedivou barvou, bylo by možné snadno si je splést s válečnými loděmi. Na jedné z nich dokonce stála dvoumístná helikoptéra. Ani trochu jsem nepochyboval, jestli jsem si vybral ten správný způsob obživy a jestli si mě vzala do opatrování ta správná rodina. Odjakživa si umiňuju, že bych měl zjistit, kdo vlastně byli moji praví rodiče, a teď jsem si uvědomil, že nastala ta pravá chvíle, abych se o to doopravdy pokusil.

Z konce hlavního mola jsem si znovu prohlédl zahradu nad přístavem a zaobíral se představou, že kdybych z místa, kde zrovna stojím, uviděl nějakou vhodnou skrýš, je pravděpodobné, že bych z ní pak mohl sledovat, co se děje dole. Udělal jsem ještě pár obrázků. Jediné stanoviště, které vypadalo, že by mohlo sloužit jako pozorovatelna, z níž by člověk měl pod dohledem celý prostor, se nacházelo na pravém okraji přístavu, nad plochou střechou správní budovy a mezi keři zhruba na úrovni parkoviště. Začal jsem se loudat zpátky, předstíral zájem o lodě, ale ve skutečnosti se díval pod přístaviště, abych zjistil, jak jsou postavená. Z vody se zvedaly mohutné betonové pilíře zakončené vodorovnými patkami, na nichž ležely betonové bloky.

Vodu za záděmi lodí pokrýval jemný film mastnoty, pableskující ve slunci bezpočtem odstínů modré a oranžové. Průzračnou vodou jsem mohl docela snadno sledovat hejna drobných rybek kroužících kolem pilířů. Ještě jsem nevěděl, jak to provedu, ale bylo mi jasné, že se budu muset dostat na palubu Devátého května a umístit tam zařízení, které lodi zabrání, aby se s penězi dostala do Alžírska. Možná nezbude, než abych se přitom namočil.

Když jsem kráčel zpátky k parkovišti, slyšel jsem britské, francouzské a americké hlasy, jak se svolávají k obědu. Kolem poletovali číšníci a servírky s draze vypadajícími lahvemi plnými vody a vína a s košíky, v nichž si hověly čerstvě nakrájené bagety. Začínal se mě trochu zmocňovat hlad.

Zastavil jsem se v jednom tabacu, zakousl se do obří tyčinky Snickers a současně si prohlížel další otočný stojan s pohlednicemi. Chvíli jsem poslouchal skupinku asi dvacetiletých Američanů, kteří popíjeli u stolu před obchodem pivo. Soudě podle množství prázdných sklenic a obsahu jejich konverzace muselo toho piva být už hodně. A soudě podle krátkého zástřihu, tetování a těsných polokošil to museli být členové posádky z válečné lodi kotvící ve Villefranche na vycházce.

„Ani náhodou, kamaráde, povídám, že bysme je měli vojet atomovkou, a to ještě dneska odpoledne!“

Další mládenec začal skandovat „USA, USA, USA“ a vykřikoval to stále hlasitěji a hlasitěji. Ostatní halasně vyjadřovali svůj souhlas a obrátili do sebe dalších pár kronenbourgů. Musela to být nuda k ukousání, být zašitý ve Středozemním moři, místo aby se člověk houpal nahoru dolů v Indickém oceáně a pokoušel se trefit bojovými raketami afghánské hory.

Otočil jsem stojanem. Tyhle pohlednice nebyly tak dobré jako ty na nádraží, ale ve vitríně jsem zahlédl něco, o čem mi bylo hned jasné, že to udělá Lotfimu radost – baseballovou čepici, z níž nahoře trčela ruka svírající kladivo. Když člověk zatáhl za takový provázek, kladivo udeřilo do kšiltu. Nedokázal jsem si to odříct: tohle ho úplně odrovná. Vešel jsem dovnitř a podal prodavačce sto franků. Bylo to pěkně předražené, ale ona vám tam tehdy v těch větrných dnech prodávala šátky po několika tisících za kus, takže jsem z toho, počítám, vyšel docela levně. Není divu, že všechny obchody tu mají nad vchody oranžová výstražná blikající světla od alarmů.

Když jsem vycházel, námořníci pořád ještě vyřvávali. „Chlapi, proč se sakra kopeme do prdele tady? Měli bysme zrovna v tuhle chvíli někde jinde kopat do prdele bin Ládina!“

Podíval jsem se zpátky přes celé hlavní molo a honem jsem zase ustoupil do vchodu. Zrovna tam zastavily dvě bílé dodávky s rampami modrých světel na střeše a s pletivem proti demonstrantům před okny a chrlily ze sebe těžkooděnce v modrých kombinézách vyskakující na hráz.

Zničehonic mě náramně zajímal poslední výtisk Paris-Match, když vtom vedle dodávek zastavil osobní vůz, také s rampou modrých světel na střeše. Přes dveře se táhl dlouhý nápis „Gendarmerie“.

Zůstal jsem ponořený do obsahu časopisu, a aniž bych se zatím chystal jednat, zkontroloval jsem si nábojovou komoru. Pokud tu byli kvůli mně, ještě nevěděli, kde jsem: proč by se jinak scházeli k poradě za zadky vozidel?

Sledoval jsem, jak Američané pod vlajkou pivovaru v Kronenbourgu spřádají pivní plány na porážku bin Ládina a nemají ani tušení, co se děje za rozcestím.

Tohle nemohlo mít se mnou nic společného. Přesto jsem se pro všechny případy vydal po chodníku pryč, zahnul doleva a začal stoupat po schodech, jež mě dovedou k zahradám na terasách.

Americké bouchání do stolu pomalu sláblo a mizelo z doslechu. Jestli Georgeovi vyjde jeho plán na zasažení cíle, tihle kluci se nejspíš nikdy nedozvědí, jak moc přispěli k tomu, že bin Ládin dostal pořádně přes prdel.

Na konci plošinky jsem našel další schody, které vedly k vyvýšeným místům. Byly hodně prošlapané a nikde jsem neviděl ceduli ohlašující, že bych byl na soukromém pozemku. Pokud mě někdo zastaví, budu jednoduše hrát tupého turistu.

Schody mě dovedly na střechu, jež byla pokrytá červeným asfaltem a upravená jako balkon. Bylo tam dokonce i zábradlí, které mělo lidem bránit, aby někomu za větrného dne nespadli do polévky. Rozcestí jsem teď měl v mrtvém úhlu, což bylo dobře: já nemůžu vidět je, oni nemůžou vidět mě. Po celé délce cesty stála kamenná zeď a u ní byly v desetimetrových rozestupech rozestavěny betonové lavičky obrácené směrem k přístavu, které nabízely hezký výhled pro chvíle oddechu. Poblíž silnice dával nějaký starší pán s kolečkem co proto bujícímu plevelu.

Za živým plotem se nade mnou přiblížila a mihla kolem špinavě bílá střecha krytého náklaďáku mířícího do Nice. Zatím to vypadalo dobře: jakmile zalezu do keřů rostoucích pár metrů nade mnou, nejenže uvidím celý přístav, ale můžu být na druhé straně plotu a na hlavní silnici, než bys řekl švec.

Přímo před keři, kde si nejspíš zřídím pozorovatelnu, stála lavička. Někdo na její opěradlo sprejem nastříkal modrý anglický výkřik „Jebu na holky!“. Po dopoledni stráveném s Tlusťochem to byl závan čerstvého vzduchu.

Podíval jsem se nejprve nahoru na zahradníka a pak dolů směrem k gendarmerii, ale obojí jsem měl mimo dohled. Vyhoupl jsem se na lavičku a pak na kamennou plošinku nad ní.

Za normálních okolností bych se nikdy nesnažil dostat do možné pozorovatelny přímo zepředu: tím člověk nutně nechává stopy na místě, na něž chce upozornit ze všeho nejmíň. Tady na tom ale nezáleželo. Všude byla tak jako tak spousta stop po přítomnosti lidí i psů.

Vyškrábal jsem se na svah, zalezl do keřů a usadil se za vzrostlým palmovým keřem, jehož větvě tvořily zhruba ve výši hlavy dokonalé písmeno V. Výhled jsem neměl špatný. Viděl jsem celý přístav a dalekohled mě dopraví přímo na Devátý květen, ať bude kotvit kdekoliv. Navíc jsem viděl na všechny tři východy.

Vozidla u rozcestí byla teď opuštěná, kombinézy se rozdělily do dvou skupin a každá s sebou vedla na vodítku jednoho hyperaktivního křepeláka. Sledoval jsem, jak se psi ženou podél mola jako smyslů zbavení, jak se točí, zastavují a zvedají čumáky směrem k zádím lodí. Tohle se muselo týkat drog: buď to byla náhodná prohlídka místa, nebo šli po nějaké zásilce, která se sem měla dostat. Seděl jsem za keři a uvažoval o třech milionech amerických dolarů, jež mají namířeno na Devátý květen, obrovské množství peněz pošpiněných zbytky drog – ostatně jako většina americké hotovosti. Kdyby někdo svázal dohromady bankovky v hodnotě deseti tisíc, dostane z toho i hodně unuděný čichací pes psotník.

Po čem tak asi v tuhle chvíli zrovna šli? Prověřovali hotové peníze? Ne, to je nesmysl. To by byli daleko aktivnější a měli podstatně větší podporu. Tohle vypadalo jako rutinní akce.

Tak jsem je nechal, ať dělají, co umí, vstal jsem a podíval se přes sto padesát centimetrů vysoký plot. Uviděl jsem asfaltový chodníček, za ním na rovině úzký pruh další zahrady těsně vedle silnice a kousek dál, snad nějakých patnáct metrů z kopce, asi deset míst, kde se dalo parkovat předkem ke krajnici. A ještě dál, po takových stech metrech, se otevíral hlavní vjezd do přístavu.

Sundal jsem si sluneční brýle, usadil se ve své pozorovatelně, pořídil pár snímků cílové oblasti a pak se kouknul na hodinky. Do setkání v bezpečném domě zbývala ještě spousta času, takže jsem se nemusel nikam hýbat a mohl se pořádně věnovat tomuhle místu. Tak třeba kdyby šel někdo po chodníčku za plotem nade mnou nebo po cestě přede mnou, mohl by mne zahlédnout?

Poslouchal jsem projíždějící auta, jezdila pořád, ale nebylo jich mnoho, a představoval jsem si, co budu chtít od těch dvou, až zaznamenám, že inkasisté opustili loď.

Zadíval jsem se dolů, jak se tam kombinézy a psi postupně propracovávají celým přístavem, a napadlo mě, jestli francouzská zpravodajská služba o inkasistech také ví. Když v polovině 80. let zakotvila loď Greenpeace Rainbow Warrior na noc v Aucklandu na Novém Zélandě, aby protestovala proti francouzským jaderným zkouškám v Pacifiku, jejich Služba vnější bezpečnosti se do toho vůbec nemíchala. Operační divize DGSE použila potápěče ze své plavecké bojové jednotky a jednoduše loď vyhodila do povětří, jaképak sraní s mladou paní. Byl jsem rád, že tihle lidé nemají povolení operovat na francouzské půdě – jenže když se to tak vezme, to my nemáme taky a tohle jsou divné časy.

/15/

Dál jsem si hrál s tím, jakými způsoby se můžeme zavěsit na inkasisty, ať se vydají vyzvednout peníze kterýmkoliv směrem. Potřeboval jsem nějaký ucházející plán, který bych mohl nabídnout těm dvěma schovaným v našem úkrytu. Museli jsme to mít strukturované, potřebovali jsme rozkazy, které by daly dohromady schéma celé operace. To by se změnilo, jakmile bychom získali další informace nebo jakmile by inkasisté udělali něco, co jsme neočekávali, ale potřebovali jsme alespoň něco, čím bychom se mohli řídit.

Za mnou prošla skupinka starších žen, byly na procházce se psy a rozmlouvaly spolu rychlou, pisklavou francouzštinou zdravotních sester. Když mne míjely, slyšel jsem, jak psí drápy drhnou o asfalt.

Seděl jsem tam skoro hodinu a policejní psi celou dobu pobíhali po přístavu, vrtěli ocasy a čenichali jako zběsilí. Starý pán se stále věnoval okopávání plevele a vzruch, který byl k vidění dole pod srázem, ho nijak nevyváděl z míry. Nedělal jsem si s ním starosti: nemůže mě vidět, a i kdyby mohl, co z toho? Prostě bych předstíral, že tu močím, a doufal, že nemá v úmyslu se v nejbližších třech dnech do téhle části zahrady vrátit.

Když jsem se opět podíval na hodinky, byla jedna čtyřicet sedm. K bezpečnému domu jsem to měl stěží hodinku cesty, tak jsem tu zůstal ještě o chvíli déle. Provést pořádnou rekognoskaci terénu je málokdy ztráta času.

Zvedl se trochu živější vítr a lodě v přístavu se teď viditelně pohupovaly ze strany na stranu. Křik mořského racka mě rázem přenesl přímo do jachtařského klubu v Bostonu a vnutil mi myšlenku, že jsem tam zrovna teď mohl pracovat, nosit pinty Samuela Adamse a pokládat je na místa, kam nemají psi povoleno kadit. A nemusel bych trávit celý den za keřem.

Chviličku po druhé hodině, to už byly kombinézy pryč, jsem se rozhodl, že je načase hnout se z místa. Jen mne mrzelo, že se zahradník nepropracoval až ke mně, to by byla dobrá zkouška kvality vybraného místa.

Protože jsem nechtěl hned za sebou zničit porost, který mě chránil od silnice, popošel jsem podél plotu o čtyři až pět metrů doprava, podíval se na druhou stranu a potom teprve přelezl. Pak jsem si stáhl kšilt čepice víc do čela, opět si nasadil sluneční brýle a vyrazil po chodníku zpátky ke vchodu do přístavu. Když jsem dorazil na rozcestí, dal jsem se doleva a cestou k autu míjel obchody a kavárny. Jako vždy jsem hrál turistu, zajímal se o lodě, rozplýval se nad tím, jak jsou nádherné, rozhlížel se kolem a měl radost ze života, zatímco z tabacu pořád ještě znělo bojové nadšení Kronenbourgů. Chlapci si ale budou muset ještě nějaký čas počkat, než budou moct nakopat pár lidem z al-Kajdy jaksepatří řiť.

Rozjel jsem se zpátky k Nice. Hubba-Hubba a Lotfi si zkontrolovali emaily kolem jedné hodiny a už budou na cestě do bezpečného domu. Stejně jako při té alžírské akci neměl ani jeden z nás tušení, kde další dva členové přebývají a ani jaká krycí jména používají.

Dorazili jsme do Francie každý v jinou dobu, ale poslední čtyři dny už operujeme jako tým. Já jediný vím, jak kontaktovat George. Neřeknu jim nic, co nepotřebují vědět, prostě pro případ, že by skončili někde zavěšeni hlavou dolů a nějaký dobrák jim z horoskopu četl, co je čeká, a mlátil je k tomu prknem přes nahá chodidla.

Přestože jsem ty dva vlastně sotva znal, musím přiznat, že se mi oba docela zamlouvali. Bylo nabíledni, že se navzájem dobře znají, a navíc ve mně vzbuzovali dojem, že mne jakýmsi zvláštním způsobem adoptovali. Jenže bezpečnost operací je něco, čemu jsme všichni tři dobře rozuměli, takže ať se mi to líbí nebo ne, po neděli už je nikdy neuvidím, což není dobré východisko pro uzavírání přátelství na celý život.

Při přípravě téhle akce jsem rozdělil OTO (oblast taktické odpovědnosti) do tří podoblastí a každému z nás jsem jednu přidělil, aby se s ní zevrubně seznámil – tedy alespoň tak, jak to nedostatek času dovoloval. Pak jsme si určili den, který vždycky jeden z nás stráví v oblasti přidělené někomu jinému. Hubba-Hubba dostal na starost rekognoskaci prostoru od Monaka k západnímu okraji Nice, až po letiště. Mně připadla navazující část odtud k západnímu okraji Cannes a Lotfi si vzal prostor od Cannes do St-Raphaël, tedy nějakých dvacet kilometrů pobřeží. Doteď jsme o naší OTO pročetli tolik průvodců a cestovatelských informací, že bychom si mohli od hodiny otevřít vlastní cestovní kancelář. Ale neměli jsme na vybranou. Od okamžiku, kdy ta loď připluje, budeme se tu muset umět pohybovat, jako bychom na tomhle kousku světa žili dlouhá léta. Kdybychom tu mohli strávit několik týdnů, jistě by se nám podařilo lépe zapustit kořeny, ale jako obvykle jsme byli oběťmi dvou největších hajzlů, kteří kazí lidem život: nedostatku času a nedostatku informací.

Museli jsme se naučit, jak v celé oblasti fungují autobusy a vlaky, od linek až po jízdné. Pokud má Tlusťoch pravdu, je vysoce pravděpodobné, že nám nezbude než sledovat naše cíle veřejnou dopravou. Až na to dojde, potřebujeme mít u sebe připravených dost drobných nebo lístků, abychom na sebe zbytečně neupoutávali pozornost.

Má-li takový tým, jako je ten náš, spolehlivě fungovat, musí si zajistit tři věci. Za prvé si musí vybudovat spolehlivý a výkonný způsob komunikace a předávání informací uvnitř celé jednotky a vedle toho mezi jejím velitelem a nadřízenou složkou.

Za druhé musí minimalizovat riziko, že tým odhalí někdo zvenku, což znamená snížit množství navázaných spojení mezi jeho členy. Takže nepoužívat telefon, nesetkávat se jinde než v bezpečném domě a i to podnikat jen v případě, že je to z operačního hlediska nevyhnutelné. V zásadě se nesmí použít jiný způsob komunikace než ten, že oba členy kontaktuju pomocí jejich individuálních emailových adres. Rozhodně nepadají v úvahu nějaké mapy s vyznačenými místy, vlastně nepadá v úvahu nic na papíře. Ve všem se musí spoléhat výhradně na paměť. Čím méně stop po sobě necháme, tím větší máme naději na přežití.

Za třetí to musí tým zařídit tak, aby snížil na minimum škody, které by mohly vzniknout v případě, že by jeden člen týmu byl odhalen a odstraněn ze sestavy. To představovalo hlavně dosáhnout co nejmenšího počtu přímých vazeb mezi členy a sdílení informací výlučně na principu „každý ví jen to, co potřebuje vědět“. Proto jsme se rozdělili a každý z nás zatím postupoval samostatně: kdyby jednoho z nás sebrali, neměl by ani tušení, kde jsou druzí dva, neznal by jejich celá jména, nevěděl by nic kromě mé kanadské emailové adresy.

Pracovat za těchto omezujících podmínek znamenalo, že jsme museli obětovat rychlost v komunikaci a sběr a vyhodnocování zpravodajských informací, ale zase nás to udržovalo naživu. Když se teď celá akce začala rozbíhat, neměli jsme dál na vybranou a museli jsme začít operovat otevřeněji jako tým, což povede k větší efektivitě, ale také to zvýší naši zranitelnost a riziko odhalení.

Silnice mne dovedla zpátky do Nice a rovnou na Promenade des Anglais. Dorazil jsem do centra, zahnul doprava pryč od pláže a vydal se na sever. Zapnul jsem si Rádio Riviéra a získal společnost stejného nudného hlasu, který jsem slyšel už v přístavu. Prodíral se špatně napsanou reklamou na snadno instalovatelné bezpečnostní okenice pro domov i kancelář. Následoval přehled z amerického tisku. Bylo to ponuré a bezútěšné a lidé tam umírali na antrax. Asi posté mě od chvíle, kdy jsem odletěl, napadlo, že jediné, co můžu udělat, je doufat, že to nezasáhlo nikoho, koho znám.

Netrvalo dlouho a oblast pětihvězdičkových hotelů a obchodů a vzrostlých palem vyklidila pole nákladovým plochám, skladištím pokrytým špínou a špinavě bílým hranatým obytným blokům postaveným v šedesátých nebo sedmdesátých letech příliš blízko u sebe.

Pokračoval jsem dál, projel ostrou levotočivou zatáčku, překonal železniční trať a vzápětí se ocitl ve spleti rychlostních silnic přivádějících motoristy k dálnici. Jel jsem dál podél řeky. V tomhle ročním období to byl ve skutečnosti jen sto metrů široký pruh pískovcové skály a odpadků, jehož středem si razil cestu k moři nepatrný pramínek vody.

Nádherné domy z devatenáctého století, jež kdysi lemovaly břehy řeky, dnes zastiňovaly vysoké stavby skladovacích prostor diskontních obchodů. Zcela jistě tu nerostly žádné palmy. A taky tu nejezdily nablýskané autobusy, na to vemte jed.

Přejel jsem řeku a přede mnou se vynořila dálnice. Autoroute 8. Vedla po viaduktu vysokém několik set stop, který tuhle část města přemosťoval, a pak mizela v tunelu směrem na Monako.

Bylo by pro nás pochopitelně daleko rychlejší, kdybychom si dovolili používat dálnici, ale to by mohlo nastat jedině v případě, že bychom se už opravdu beznadějně topili ve sračkách. U budek, kde se vybírá mýtné, visí kamery a navíc se na těchto místech rádi zdržují policisté a kontrolují, jestli mají lidé zaplacené poplatky za auto a pojištění. Dokonce jsme nemohli vyloučit, že u budek je zařízení na určování totožnosti pomocí kamer.

Všichni tři jsme se museli snažit nenechávat po sobě stopy. Proto jsme si pečlivě vybírali kavárny a obchody s automaticky se otevírajícími dveřmi nebo takové, kde stačilo do dveří strčit ramenem. I obyčejné vypití kávy se měnilo v náročný úkol, jelikož po sobě člověk nesměl nechat otisky prstů. Navíc bylo třeba podniknout vše pro to, aby po nás nezbyly pokud možno žádné vzorky DNA. Tahle opatření se ani tak netýkala bezprostřední situace, kterou jsme zrovna teď řešili, šlo nám o to, co všechno by se tu o nás dalo zjistit později: tyhle informace dnes zůstávají v počítačích navěky.

Vzpomínám si na jednu akci, kterou jsem absolvoval s jednotkou v Severním Irsku. Snažili jsme se tehdy získat otisky prstů jednoho podezřelého, abychom ho mohli spojit se sérií bombových útoků. Ten chlápek byl vážně dobrý, většinu času nosil rukavice, a když to nešlo, pečlivě po sobě utřel všechny otisky.

Na konci jsme už riskovali úplně všechno, sledovali jsme ho a prostě jen čekali, až šlápne vedle. Několikrát zašel do kavárny, dal si kávu, ale pokaždé před odchodem šálek i lžičku otřel. Pokud to byl papírový kelímek, vzal si ho s sebou domů. A ne že by tam takovou věc prostě hodil do odpadků, hezky je pálil na zahradě.

Trvalo nám to celé týdny, ale nakonec jsme ho dostali. Jednoho dne vzal lžičku, zamíchal si kávu, odložil ji a zapomněl ji utřít. Jakmile vyšel ven, náš tým se vřítil dovnitř.

Nepadalo v úvahu, že bych udělal stejnou chybu. Všechno, čeho jsem se dotkl, jsem utřel, a když to utřít nešlo, vzal jsem to s sebou a později zničil. Dokonce i vybírání peněz z bankomatu bylo utrpení. A protože jsme všechno platili hotově, vybírali jsme všichni tři ostošest. Vybírali jsme peníze vždycky ve stejné oblasti, aby se z našeho pohybu nedala vyčíst nějaká pravidelnost – já vybíral v Cannes. Nikdy jsem nepoužil stejný bankomat dvakrát: nemohl jsem nikomu poskytnout představu o svém pohybu, aby si tam na mě počkal a sebral mě. Jediná pravidelnost, kterou jsem dodržoval, bylo to, že jsem peníze vždycky vybíral v noci, ale měnil jsem čas, nasazoval si čepici a stál na vzdálenost paže stranou od bankomatu, aby mě nezabírala kamera. I tak jsem si dával pozor, aby tam po mně nezbyly žádné otisky. Stejně jsem postupoval, když jsem si něco kupoval v obchodě nebo kavárně – bylo životně důležité nikdy nejít dvakrát do stejného podniku. Bylo to všechno k podělání otravné, ale pro případ, že by kolem nás vznikl nějaký rozruch, chtěl jsem francouzské policii nechat z naší skládačky co nejméně dílků. Moc dobře jsem věděl, že navštěvování lidí ve věznicích nepatří k Georgeovým oblíbeným činnostem.

Podjel jsem viadukt a minul mohutný betonový komín, z něhož se valil dým z městské spalovny. Tím jsem se ocitl v LAriane a velmi blízko bezpečného domu.

Oblastem, jako je tahle, vysvětlil mi Hubba-Hubba, se říká banlieues, předměstí. Tohle slovo mám vždycky spojené s představou úhledných řadových třípokojových domků s ploty z ptačího zobu a nedalekým nádražím příměstské dopravy. Tady to ale znamenalo ghetto. Vysoké, na sebe namačkané věžáky, v nichž nacházejí útulek les immigrés, převážně ze severní Afriky. LAriane mělo pověst jednoho z nejzničenějších a nejnásilnějších banlieues v celé Francii, hned po těch, které obepínají Paříž. Hubba-Hubba mi vyprávěl spoustu hrůzostrašných příhod, které znal od své tety. Byla to oblast, kam úřady nepáchly, kam se dokonce báli vyjet i záchranáři se sanitkou nebo hasiči, kteří by se sem bez policejní ochrany neodvážili ani vkročit – a přitom to byla oblast, kde stačilo zahlédnout gendarmerie, a pouliční bouře byly na světě. Lepší místo pro náš konspirační byt bych si nevymyslel.

Projel jsem kolem spáleného auta, které tu před třemi dny ještě nebylo. Jinak vypadalo všechno stejně jako dřív – odpuzující, krysami zamořené, odpadky zavalené bludiště satelitních antén a betonu pokrytého nastříkanými graffiti.

Zahnul jsem při první příležitosti doleva na prázdný pozemek a zaparkoval před občerstvením slibujícím kebab a kombinovaným s čistírnou, pekárnou a prádelnou. Okamžitě jsem vystoupil z vozu, aby bylo vidět, že jsem člověk, který sem patří – což nakonec odpovídalo skutečnosti, ale to jsem nehodlal nikomu vykládat. Trochu jsem si dělal péči o mégana: ulice tu sice byly plné aut, ale to moje bylo o čtyři až pět let mladší než ostatní a pořád ještě mělo na kolech plastikové ozdobné disky.

Zatím jsem sem zavítal jen dvakrát: když jsme se sešli dvacátého, abychom si udělali plán průzkumu a rozdělili si oblasti, a pak znovu dneska dopoledne, abych si tu uložil pomůcky, které jsem si vyzvedl na místě převzetí.

/16/

Zastrčil jsem si pistoli za přední okraj džín. Dělalo mi starosti, že mám s sebou jen jeden zásobník, ale na druhou stranu, pokud budu potřebovat víc než třináct ran, není mi pomoci a měl jsem nejspíš čepovat pivo v jachtařském klubu.

Když jsem zavíral dveře auta, objevila se jakási mladá muslimská žena, oči měla utopené ve stínu šátku, ramena jí klesala pod tíhou dvou umělohmotných nákupních tašek plných plechovek a lupínků k snídani. Splývala se zdejším prostředím o poznání líp než já.

Došel jsem ke kufru, vytáhl tašku, zamkl a bez váhání vyrazil ke vchodu do nejbližšího činžáku na mé straně ulice. Mozaika z dlaždiček, jež kdysi zdobila přední stěnu budovy, byla už dávno opadaná. Betonový podklad, který se tím odhalil, pokrývaly francouzské a arabské graffiti, jimž jsem ani trochu nerozuměl.

Bezpečnostní zámky a domácí telefon někdo vyrval už před mnoha léty. Vstupní hala smrděla močí, podlaha byla posetá nedopalky cigaret. Z patra nade mnou se ozýval křik a dunění hlasitého francouzského rapu. Alespoň jsem ale nebyl všem na očích jako na ulici. Pokud by mě někdo sledoval, mohl by dojít k závěru, že jdu do domu někoho navštívit, a protože jsem bílý a nepatřím sem, že jsem nejspíš přijel kvůli drogám. A protože jsem byl sám a neměl jsem za sebou nikoho se zbraní, kdo by mě kryl, určitě nejsem policajt.

Zadními dveřmi jsem opět vyšel ven a ocitl se na čtvercovém náměstí obehnaném čtyřmi stejnými bloky. Když bylo na architektově modelu plné nablýskaných dětských autíček, nejspíš vypadalo nádherně. Pořád ještě jsem mohl rozeznat, kde měla být jednotlivá parkovací místa, ale jinak to vypadalo víc jako skladovací plocha pro nedalekou spalovnu odpadků než jako místo, kde si podávají dveře prodejci Citroenu. Plocha byla pokrytá vypálenými vraky aut a hnijícími zbytky jídla, které zřejmě létaly přímo z oken ve vyšších patrech. Odpadky nahnal vítr ke zdem domů a navršil z nich u každého bloku táhlé závěje. Z nějakého důvodu, kterému jsem nedokázal přijít na kloub, se všude váleli mrtví holubi. Možná je někdo střílel z okna vzduchovkou. Anebo se odvážili ochutnat povalující se zbytky jídla. Od mrtvolky k mrtvolce pobíhaly nepřehlédnutelně drzé krysy.

Cílevědomě jsem vykročil přes náměstí, abych vykonal bezpečnostní okruh, který mi měl zajistit, že mě nikdo nesleduje.

Vešel jsem do dalšího domu a ocitl se ve víru muziky a dětského povyku linoucího se shora. Ve vzduchu visel silný pach vařeného jídla. V chodbě jsem narazil na dva chlápky, kteří vypadali, jako by je tu právě vyklopil autobus přijíždějící z Kosova. Kolem nich se nahrnulo hejno děcek s vlněnými čepicemi a v plandavých džínách. Děcka zrovna platila za něco, co jim ti chlápci podle všeho přišli prodat. Když jsem vešel, ztuhli s igelitovými sáčky v rukou, zírali na mě a čekali, co udělám. Dětem to bylo srdečně jedno, nezajímalo je nic jiného než ty pytlíky.

Vracet se nemělo smysl. Tak jsem si počínal, jako bych sem patřil, prostě jsem kašlal na to, co se tu děje, a prošel okolo. Ve chvíli, kdy jim došlo, že je mi všechno jedno, vrátili se k obchodování. Opřel jsem se do dveří a opět vyšel ven.

Pomalu jsem postupoval spletí uliček. Na každém rohu okouněli muži s prázdnými pohledy. Postávali navlečeni do vojenských blůz a džín, pokuřovali a občas kopli klukům, kteří vypadali jako zmenšené kopie otců, zpátky zakutálený míč. Tihle lidé nemají práci, nemají vyhlídky, nemají budoucnost. A je úplně jedno, jakou barvu má jejich kůže, v téhle části města je každý vyhořelý jako vraky aut.

Vykročil jsem k poslednímu bloku. Při své první návštěvě jsem měl dojem, že tenhle dům je určený k demolici. Z každého okna se táhly čmouhy očouzené stěny. V dolních patrech byla okna zaslepená škvárovými tvárnicemi. Tohle bylo poslední stanoviště, jímž musím projít, než se vydám na místo setkání. Byl jsem čistý, nikdo za mnou nešel a všechno vypadalo normálně – tedy přiměřeně normálně těmto místům. Na balkon nade mnou vyšla muslimská žena a rozmáchlými pohyby pořádně protřepala rodinnou duchnu.

Přešel jsem ulici pokrytou odpadky a zamířil k místu schůzky – k jednomu ze tří zemědělských domků, které se krčily ve stínu činžáků. Představoval jsem si, jak tu jejich majitelé před padesáti lety seděli, hleděli si svého a sledovali drůbež a ovce, jak se chodí k řece napít. A než se vzpamatovali, město je pohltilo, předvedlo jim krásný nový svět výškových budov a už bydleli zničehonic uprostřed odpadní jámy tohohle chudinského sídliště. Nejvzdálenější dům patřil tetě Hubba-Hubby. Zaplatil jí a jejímu manželovi na dva měsíce cestu do severní Afriky, aby se setkali s příbuznými, než umřou, a tak jsme na tu dobu měli dům pro sebe.

Zkontroloval jsem si, že je browning na místě. Byl bych si moc rád vyzkoušel i závěr, ale nešlo to. Na místech, jako je tohle, jsou oči opravdu všude.

Prošel jsem kolem pruhu vysušených chuchvalců, což kdysi možná byla tráva. Všechny domky někdo natřel tmavě béžovou barvou, ale bylo to už dávno. Vybledlé zelené okenice na nejvzdálenějším obydlí byly zavřené, okna chránily kovové mříže. Odpadky, které sem vítr přihnal z ulice, se navršily podél spodní strany zrezivělého, zprohýbaného drátěného plotu, jenž domky obklopoval. Za ním byla vidět betonová cestička a polorozpadlý kurník, který naposledy viděl vajíčko tak v padesátých letech.

Z bytů za sebou jsem slyšel rychlou, bojovnou výměnu názorů ve francouzštině. Žena, co vyklepávala duchnu, tam někomu přednášela jakési zásadní státoprávní ohrazení. Ověřil jsem si, že první smluvený signál je na svém místě. Šlo o nový černý pytel na odpadky do poloviny zaplněný novinami a postavený vedle branky za plotem. To znamenalo, že Hubba-Hubba je v domě a snad doplňuje v místě našich schůzek zásoby. Pohled na hodinky mi prozradil, že do čtvrté zbývají čtyři minuty. Jestli všechno klape, Lotfi už bude taky na místě.

Když Hubba-Hubba dorazil, jeho prvním úkolem bylo dát ven pytel s odpadky, abychom ho já a Lotfi viděli, až budeme přicházet. Hubba-Hubba tam měl dorazit kolem třetí. Lotfi o nějakých třicet minut později.

Pokud by tam pytel nebyl, prostě bych šel pořád dál a sešli bychom se o čtyřiadvacet hodin později na nouzovém místě – v Cannes v místním McDonaldu, čili McDo, jak tomu tady říkají. Podnik byl v jednom kuse plný školáků a úředníků, k velké nelibosti francouzské potravní policie. Kdyby se tam někdo z nás neukázal, byli bychom v pěkném průšvihu, ale akce by běžela dál. Neměli jsme na vybranou: na to bylo v sázce příliš mnoho.

Prošel jsem brankou s pytlem hozeným přes levé rameno a pravou rukou uvolněnou, abych mohl případně sáhnout po browningu, a vydal jsem se po cestičce.

Když jsem docházel k nejvzdálenějšímu domku, sundal jsem si sluneční brýle, abych se podíval na druhý signál, který mi měl zaručit, že nestrkám hlavu do pasti. Díval jsem se po dvou hlavičkách od sirek, které by měly koukat pode dveřmi. Měly by být umístěné tak, abych je při příchodu viděl, aniž bych musel naklánět hlavu: nechtěl jsem, aby bylo na dálku patrné, že se po něčem rozhlížím.

Byly přesně tam, kde měly být, jedna čouhala asi na palec ven pod pravým rohem dveří a druhá byla těsně u rámu dveří vlevo. To mi dávalo najevo, že Hubba-Hubba i Lotfi už jsou uvnitř – dveře se nedaly otevřít a zase zavřít bez toho, aby se sirky pohnuly.

Zaklepal jsem na dveře a rozhlížel se. Po několika vteřinách kukátko ve dveřích potemnělo. Sklopil jsem oči, ale nepohnul hlavou, abych dal najevo, že je všechno v pořádku, že mimo dohled u stěny nikdo nečíhá s pistolí, která by mi mířila na hlavu. Oči jsou dobrý nástroj na předávání signálů: z dálky do nich není vidět, takže nikdo nedokáže určit, co se vlastně děje.

Sirky zmizely z dohledu, ozvalo se cvakání čtyř otevíraných petlic a klika se pohnula. Dveře se pootevřely a objevily se tři prsty v gumové rukavici, které je vzaly za okraj a otevřely dokořán. Bez pozdravu jsem vstoupil a dveře se za mnou zavřely. Petlice se vrátily na původní místo.

Dvěma kroky jsem překonal dřevěnou podlahu zašlé chodby a vstoupil na prošlapaný koberec v perském stylu. Vydal jsem se za vůní čerstvě uvařené kávy do matně osvětleného obýváku, kolem nábytku pokrytého dečkami a černobílých fotografií dětí s neohrabanými úsměvy přechovávaných v levných chromových rámečcích a postavených na příborníku. Lotfi stál u pohovky s dřevěnými opěradly, jež byla součástí třídílné soupravy s květinovým vzorem. Byla přikrytá čistým igelitovým přehozem, který odrážel těch několik málo slunečních paprsků, jimž se podařilo prodrat se okenicí za Lotfim. Káva stála na nízkém stolku před pohovkou.

Lotfi měl na sobě džíny a lacinou pruhovanou bavlněnou košili, takový ten typ, co jeho barvy po pár vypráních vyblednou – ale to by mi ještě úsměv na tváři nevyvolalo. Přes své gelem bohatě ošetřené vlasy měl totiž naraženou koupací čepici s vymalovanými delfínky. Hubba-Hubba moc dobře věděl, že ten kluk bere otázku osobní bezpečnosti velice vážně, přesto mu při našem posledním setkání nemilosrdně vynadal, co se do něj vešlo.

Položil jsem pytel na koberec a vytáhl vlastní rukavice, čisté plastikové rukavice, které jsem vzal u jedné benzinové pumpy.

Lotfi mě sledoval, jak si je navlékám, a tlumeným hlasem zamumlal: „Bonjour.“ Věděl jsem, že čeká, až se začnu smát.

Rozepnul jsem pytel, odložil čepici značky Nike a nahradil ji baseballovou čapkou s kladivem, kterou jsem koupil v přístavu. Pak jsem se narovnal, aby si mě mohli prohlédnout, ze všech sil se snažil tvářit vážně a zatáhl za provázek.

Lotfi s nezúčastněným výrazem sledoval, jak se kladivo pohybuje nahoru dolů a klove do kšiltu. Slyšel jsem, jak se Hubba-Hubba u dveří snaží nevyprsknout. „Tohle je vážná věc,“ upozornil mě Lotfi a ukázal na mě. „Tak se, prosím, podle toho chovej.“

Otočil jsem se. Hubba-Hubba měl přes obličej plastikovou masku komika Groucha Marxe s velikým nosem, knírem a brýlemi. Oba jsme vybuchli smíchy jak malé děti. Nemohli jsme si pomoct. Byly to opravdu nudné čtyři dny a já byl vlastně svým způsobem moc rád, že je zase vidím.

Hubba-Hubba ještě zvedl ruce, abych mohl patřičně ocenit, že má na rukou gumové rukavice s úchvatným květinovým vzorem, čímž mě v podstatě dorazil.

Pod maskováním měli oba velice pečlivě upravené vlasy a knírky. Hubba-Hubba se několik dní neholil a měl už trochu strniště. Jak jsme si užívali našich pár chvil praštěného veselí, zuby mu v tlumeném světle zářily a Lotfi se snažil dělat, že neví, co je tady tak k smíchu.

Po chvíli jsem dospěl k závěru, že budeme muset tu mateřskou školku rozpustit. Měli jsme přece jen hodně práce. „Úniková cesta je volná?“ zeptal jsem se.

Hubba-Hubba přikývl a maska Groucha Marxe mu sjela po nose. To mě znovu srazilo do kolen a tentokrát se přidal i Lotfi.

Úniková cesta vedla přes kuchyň do sklepa a sklepem do vedlejšího domku. Na padací dveře byl přilepený koberec, takže když se zavřely, nebylo je vidět. Nepochybně šlo o památku na hnutí odporu za druhé světové války.

Posadili jsme se kolem stolku s kávou. Igelit, který Hubba-Hubba koupil v obchodě, pod námi hlasitě vrzal. Nemohli jsme si dovolit nechat po sobě vlasy nebo nitě z oděvu, prostě nic, co by se proti nám dalo použít. Přikrytý nábytek a věci, které jsme měli na sobě, nám neposkytovaly stoprocentní ochranu, ale člověk musí dělat, co je v jeho silách.

„Bojím se, že se nám tu možná rýsují menší obtíže,“ oznámil mi Lotfi a s vážným výrazem ve tváři kývl směrem k Hubba-Hubbovi. „Začínám o něj mít obavy. Mění se v divokého fousáče.“

„V co že se mění?“

„Divokého fousáče – však víš, v talibance. Stává se z něj přívrženec Talibanu.“

Hubba-Hubba si sundal obrovský nos a brýle, zavrtěl hlavou a nalil do tří šálků s květinovým vzorem kávu. „Budeme na to muset brát ohled, Nicku. On se v těchhle dnech moc ven nedostane.“ A teatrálně na mne mrkl.

Napil jsem se. Tohle nebylo rozpustné kafe z plechovky, to byla pořádná, horká, sladká arabská káva. Vždycky jsem u ní měl pocit, že piju parfém, ale současně mi chutnala. Slyšel jsem, jak venku na ulici pobíhají děti a s drnčením kolem projíždějí mopedy, jejichž motory burácely jak šicí stroje s turbodmychadly.

„Od zítřka rozjíždíme akci,“ oznámil jsem jim. „Někdy zítra večer zaparkuje ta loď v Beaulieu-sur-Mer. Nevím ještě, kde dojde k předávce peněz ani kdy to přesně bude, ale už vím, že předání budou celkem tři – počínaje pátkem každý den jedno. Mám dnes večer další schůzku s informátorem, tak snad dostanu adresy, kde se to bude odehrávat.“

Lotfi chvíli mlčel a snažil se mou informaci zpracovat. Pak konečně promluvil. „Zakotví, Nicku,“ opravil mě s úsměvem. „Lodi kotví.“

Úsměv jsem mu oplatil.

„Jasně, zakotví. Zkusím si to pamatovat.“

„Protože to není parkoviště,“ přidal se Hubba-Hubba, „ale kotviště.“

/17/

Sledoval jsem ty dva, jak si házejí do kávy tolik kostek, že by v ní lžička mohla zůstat stát. Sám jsem se rozhodl, že zůstanu u jedné. Pak jsem vylovil z pytle fotoaparát, pohlednice a mapy a taky pár kabelů. Kývl jsem na Hubba-Hubbu. „Tak dobře, fešáku,“ vybídl jsem ho, „podíváme se, jestli naší tetičce funguje telka…“

Vstal a stiskl tlačítko. Asi tak po minutě se ozvalo elektrické mlasknutí a objevil se obraz: nějaká divoká italská soutěž, v níž se neustále všichni ze všech stran hlásili. Vypadali, že kdokoliv z nich by mohl každou chvíli vyhrát hlavní cenu. Obešel jsem přístroj a zastrčil jsem do něj spojovací kabely, abychom se mohli v klidu dívat na záběry, které jsem pořídil, a nemuseli se mačkat kolem digitálního displeje na zadní straně fotoaparátu jako kluci, co si prohlížejí výtisk časopisu Mayfair.

Napil jsem se kávy a rovnal si u toho myšlenky. „Tak jo, dáme se do toho,“ začal jsem nakonec. „Máme rozkaz vzít si pod dohled Beaulieu-sur-Mer a sledovat výběrčí z lodi Devátý květen, kteří půjdou za hawalladas, potom hawalladas sebrat a nechat na určeném místě. Takže – přístavu Beaulieu-sur-Mer budeme odteďka říkat jen BSM, jasný?“

Oba přikývli, nejspíš potěšeni, že se tím vyhnou mé úděsné výslovnosti. Jejich francouzština byla pochopitelně dokonalá.

Podal jsem prázdný šálek Hubba-Hubbovi, který se věnoval dolévání. „Tak, teď si projdeme terén…“ Soustředil jsem se na knoflíky na zadní straně fotoaparátu, abych dostal na obrazovku snímek bez záběrů přístavu. „BSM – vím, že jste se tam zajeli kouknout, ale budu formulovat instrukce, jako byste tam nikdy nebyli, abychom všichni neustále věděli, kde se zrovna nacházíme.“ A vysvětlil jsem jim rozvržení města, polohu hlavní pobřežní silnice a kde jsou železniční trať, autobusové zastávky a telefonní budka.

Lotfi si vytáhl svůj růženec a začal korálky jeden po druhém propouštět mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky. Znělo to jako tikání hodin.

„Než budu pokračovat,“ nadechl jsem se, „musím vám říct, že náš zdroj je ten chlápek, co jsme ho v Alžírsku nechali běžet. Ten, co utekl z domu. Tlusťoch.“

Podívali se na sebe a obličeje se jim protáhly.

„Takže teď už je jasné, proč jsme na nikoho jiného v domě nesměli ani sáhnout.“ Odmlčel jsem se. Věděl jsem naprosto přesně, co se jim táhne hlavou. „Měl jsem pocit, že byste to měli slyšet, to je všechno,“ dokončil jsem tu část instruktáže.

Docela se mi ulevilo, že jsem ze sebe trochu Tlusťochovy slizkosti setřásl, když jsem se o tuhle ohavnost podělil s ostatními.

Znovu si vyměnili pohledy a já vycítil, že už si taky připadají jaksi pošpinění.

„Jak už jsem řekl,“ vrátil jsem se k akci, „neznám čas ani místo těch předpokládaných výběrů, ale mám dnes mít s Tlusťochem další schůzku, tak pak už to snad budeme vědět.“ Nadechl jsem se.

„Tak, teď se podíváme na cílovou oblast podrobněji,“ pokračoval jsem. „Tohle je přístav, tedy lodní parkoviště, nebo jak tomu chcete říkat.“ Mrkl jsem na Lotfiho. Dokázal vyloudit na tváři úsměv. Najel jsem na ikonu „potvrď“ a ukázal jim obrázky, které jsem pořídil, mola, obchody a místo, kde je pozorovatelna. „Bude vám to o poznání jasnější, až se tam znovu vypravíte a prohlídnete si to rovnou na místě. Nějaké otázky?“

Žádné neměli. Anebo jim možná hlavou táhly jiné záležitosti, na hony vzdálené Lotfiho koupací čepici, jak tam tak seděli, na igelitovém prostírání si prohlíželi mapy a pohlednice a snažili se uchopit malé šálky s kávou rukama navlečenýma do gumových rukavic.

„Dobře, tak si to shrneme: Devátý květen má dorazit zítra večer, tedy ve čtvrtek. Nevím nic jiného, než že je to bílá výletní loď a je dost velká.“

Přikývli, tak jsem pokračoval: „Na palubě budou nejspíš tři muži: jeden vždycky zůstane na lodi a dva vyrazí inkasovat. Mají naplánovaný jeden výběr denně po tři dny, počínaje pátkem, a pak se v neděli někdy po posledním inkasu chystají vyrazit s penězi do Alžírska. Takže my bychom odtud měli vypadnout v pondělí a do té doby už by z pátečního hawallady měli vytáhnout všechno, co ví. Takže až budeme odlítat do pondělního západu slunce, prvnímu sebevrahovi by měla FBI rozkopávat dveře, zrovna když bude sedět u televize a dívat se na Jerryho Springera.“

Lotfi zvedl hlavu k nebesům. „In’ša’alláh.“

Věděl jsem, co to znamená, a tak jsem se usmál a přikývl: „Když pánbůh dá.“

Lotfi odvrátil pohled od nebe a zadíval se na mě, jako bych měl odpovědět něco jiného, a tak jsem se pokusil ještě o jeden nepovedený výstup v arabštině: „As-salam alejkum.“

Nebyl jsem si jist, že je to správná odpověď, ale vynesla mi na oplátku úsměv a jedno úhledné „Wa alejkum as-salam“. Načež se Lotfi obrátil na Hubba-Hubbu. Podíval jsem se na něj také a přistihl ho, jak se usmívá.

„Heleďte, mám dojem, že mi v poslední době začíná arabština docela jít. Co vy na to?“

Hubba-Hubba pomalu přikývl. „Už je lepší než tvoje angličtina.“

Zasmáli se a zavdali si ze šálků s kávou. Následoval jsem je a v duchu si říkal, že mají nejspíš pravdu. Vrátil jsem se k instrukcím, než od nich vyfasuju další dávku ironických šťouchanců. „Výběrčí budou používat veřejnou dopravu – vlaky a autobusy. Možná i taxíky, ale spíš ne. Nějaké otázky?“ Podíval jsem se na ně, jestli něco řeknou, ale zůstali naprosto zticha. „Takže teď nepřátelské síly – jako obvykle k nim patří každý a všechno. Když jsem tam dneska byl na obhlídce, přijela do přístavu policie se psy a podnikli něco, co vypadalo jako šťára zaměřená na drogy. Nebyla soustředěná na nějaké konkrétní lodě, ale je to cosi, s čím musíme počítat.“ Přitakali.

„Spřátelené síly – to jsme v zásadě jenom my,“ pokračoval jsem. „Na té válečné lodi bude pravděpodobně pár lidí, kteří budou vědět, co se děje, ale dobře víte, že nám nepomůžou. Když vletíme do nějakého průseru, nemůžeme od nikoho čekat jakoukoliv pomoc.“

Podívali se na sebe a přikývli, že je jim to jasné.

„Náš úkol.“ Odmlčel jsem se. „Náš úkol má dvě části. První je identifikovat hawalladas a doručit je na místo předání. Druhý je zajistit, aby se ty prachy za žádnou cenu nedostaly do Alžírska.“ Úkol je potřeba vždycky vyložit víckrát, aby byla jistota, že je to všem jasné – i když u těchhle dvou jsem měl pocit, že je jim to jasnější než mně. „Náš úkol,“ zopakoval jsem to přesto. „Za prvé identifikovat hawalladas a doručit je na místo předání. Za druhé zajistit, aby se ty prachy za žádnou cenu nedostaly do Alžírska.“

Z výrazu Lotfiho tváře jsem pochopil, že jsem něco řekl špatně.

„Co jsem zvoral?“

„Množné číslo je hawallada, ne hawalladas. Je to totiž nepočitatelné podstatné jméno, takže se na konec nedává ‚s‘,“ utřel mě krátkou jazykovědnou přednáškou.

Hubba-Hubba souhlasně přikývl.

„Tak dobře, budou to hawallada. Ale lodi budou pořád parkovat, platí?“

Zřejmě jim připadalo, že je to docela slušná výměna.

„Takže teď se podíváme na to, jak to provedeme,“ vrátil jsem se k instruktáži a zadíval se jim oběma do očí: pochopili, že je konec legrace. „Já to vidím tak, že se to odehraje v pěti fázích. Fáze jedna: pozorování Devátého května z pozorovatelny. Fáze dvě: umístění zařízení. Fáze tři: sledování výběrčích k hawalladům. Fáze čtyři: útok a převezení na místo předání. Fáze pět: příprava na další den. Otázky?“

Na několik vteřin jsem se odmlčel, aby se to v nich usadilo. Popíjeli k tomu další dávku kávy.

„Fáze jedna – pozorovatelna,“ přešel jsem k podrobnějšímu popisu. Hubba-Hubba dolil šálky a Lotfi se vrátil ke svému růženci. Ukázal jsem jim fotky místa, kde budu mít za živým plotem zaparkované auto. Až dnes provedou obhlídku terénu, měli by si najít nějaké místo, které bude v dosahu vysílaček. „Od tebe chci, Lotfi, abys zaujal pozici v té části přístavu, co je blíž k městu. A podívej se, kdy mají tyhle obchody otevírací dobu.“

Přikývl.

„Hubba-Hubbo, po tobě budu chtít, abys zjistil, jak mají otevřeno obchody na druhé straně, a našel si nějaké místo směrem na Monako. Až se zítra sejdeme, abychom si potvrdili, že všechno platí, budu od vás ty otevírací doby chtít.“

Když jsem byl v přístavu, bylo pro mne důležitější najít si pozorovací stanoviště než pročítat cedule na obchodech.

Probral jsem s nimi, jak si představuju, že zítra prověříme pozorovatelnu, a pak pochopitelně i to, co podnikneme v případě, že se někde něco podělá. „Otázky?“

Dopřál jsem si pár loků kávy, zatímco Lotfimu cvakaly korálky v ruce a Hubba-Hubbův šálek se jemně dotkl desky stolu. Oba svorně zavrtěli hlavami.

„Fáze dvě – umístění zařízení na loď. Budu se na ni muset nejspíš dostat zpod mola, nebo na ni jednoduše přímo nastoupit, ale o tom se rozhodnu, až uvidím, jak ta loď přesně vypadá a kde bude zaparkovaná. Když se mi to tam nepodaří umístit zítra, budu se o to snažit tak dlouho, dokud se to nepovede.“

Kývl jsem na Hubba-Hubbu. „Až skončíme, budeš mě muset s tím zařízením pořádně seznámit.“

Lotfi se ušklíbl. „Ty máš teda pro strach uděláno, Nicku. Myslíš, že je to dobrý nápad nechat ho, aby si hrál s výbušninami? Vždyť si umí sotva zavázat tkaničky. A i to jsem ho musel naučit já.“ Plácl Hubba-Hubbu doprostřed čela. „Báááác!“

„Jasně,“ pokračoval jsem. „Fáze tři – sledování výběrčích, kterým budeme říkat Romeo jedna a Romeo dva, k hawalladům. Přinejmenším do pátku do šesti ráno by se nemělo nic dít. Stejně do té doby nejezdí moc vlaků ani autobusů. Pokud se tu Romeové chtějí potulovat, určitě se budou snažit zamíchat mezi běžné chodce, a těch nebude před šestou ráno příliš mnoho k dispozici.“

Vysvětlil jsem jim, jak budeme Romea jedna a dva sledovat v autobuse, ve vlaku a v taxíku, a dokonce i v pronajatém autě – pro případ, že se Tlusťoch mýlí. Zatímco jsem mluvil, Hubba-Hubba nakoukl do konvice. „Jak už jsem řekl, je dost nepravděpodobné, že by použili taxi, takže musíme především probrat veškerou rutinu týkající se sledování v autobusu a vlaku. Hlavně si dejte pozor, ať máte správné drobné. Zjistěte si, jak se kupují lístky a jak to tady všechno probíhá.“

Na tváři se jim objevil zklamaný výraz a já pochopil, že nám došla káva.

„Je úplně jedno, jak se na Romey nalepíme, ale až se potkají s hawalladou, alespoň jeden z nás u toho musí být. Jinak se nám nepodaří hawalladu sebrat a celá akce půjde k čertu. Nějaké otázky?“ Všechno jim bylo jasné.

„Dobře,“ pokračoval jsem, „tak teď si probereme, jak provedeme sebrání hawalladů. Nevíme, jakým jazykem mluví, nevíme, jestli jsou mladí nebo staří, nevíme ani, kde se nám podaří po nich skočit. Všechno to budeme muset řešit za chodu. Když bude mít příležitost sebrat hawalladu jenom jeden z nás, bude to docela drsná chvilka. A pamatujte si, že ještě několik minut po vpíchnutí injekce budou schopni kolem sebe kopat.“

Všichni tři jsme se nad tím zamysleli.

Venku se ozval klakson auta a několik dalších se k němu přidalo. Jak se vozidla blížila ulicí k nám, hluk sílil.

Vyskočili jsme a začali ze sebe stahovat plastikové kusy oblečení. Okamžitě jsem začal mazat obrázky z fotoaparátu. „Co je sakra tohle?“

Lotfi posbíral kávovou soupravu a vyrazil k nouzovému východu. Hubba-Hubba stál u okenic a já se nahnul za televizor a vyrval kabely. Hubba-Hubba zvedl ruku v gumové rukavici. „Je to v pohodě, je to v pohodě… Klid.“

Lotfi se vrátil do pokoje a společně jsme přistoupili k oknu. Po ulici pomalu projížděl zástup tak šest až sedm let starých mercedesů a renaultů vyzdobených stužkami a kyticemi. Lotfi se rozchechtal. „Svatba.“

Nevěstu ani ženicha jsem nikde neviděl, ale potěšilo mě, že v téhle zapomenuté díře umí mít někdo radost ze života.

Vrátili jsme se na pohovku a dál se věnovali své práci. „Jakmile bude hawallada dopraven na místo předání, je potřeba správně umístit signál, že je tam – to je nám všem jasné?“ Další přikyvování. Hubba-Hubba roztáhl igelit po opěradle pohovky a pohodlněji se usadil. Lotfi si jen dál hrál s korálky.

„Dobře. Fáze pět. Jakmile bude první hawallada na místě předání, rozdělíme se, doplníme benzin, najíme se a vrátíme se na místa, abychom čekali na další inkaso. Načasovat si to musíme podle toho, kdy se nám podaří hawalladu dopravit na místo předání. Měli bychom se snažit zvládnout to co nejdřív po setmění, abychom měli víc času na přípravu na další den. Ale kdoví? Můžeme strávit celou noc tím, že se ho budeme pokoušet ulovit, a když se nám to nepovede, rozhodneme se, jestli s ním zůstaneme i další den, nebo jestli se vrátíme k lodi a budeme sledovat Romey k druhému hawalladovi. Tím bychom dokázali zjistit totožnost dvou hawalladů, a ne jen jednoho. Otázky?“

Zavrtěli hlavami.

„Fajn. A teď vybavení. Vysílačky?“ Ukázal jsem na Hubba-Hubbu.

„Jasně, všechno jsem to vybalil, aby sis to mohl zkontrolovat, a ještě jsem přidal další baterie. Teď máme tolik baterií, že bysme na ně mohli jezdit.“

Lotfi se uchechtl. „Tolik baterií, že bysme na ně mohli jezdit…“ Obrátil se ke mně a zvedl obočí. „Vidíš, Nicku? Ten kluk potřebuje pomoc.“

Pokynul jsem Hubba-Hubbovi. „Dík, kamaráde. Až skončíme, sejdu dolů a naposledy zařízení zkontroluju. Ale mezitím – ještě si pamatujete to telefonní číslo? Začínám – nula čtyři.“

„Devadesát tři, čtyřicet pět,“ navázal Hubba-Hubba a Lotfi vzápětí doplnil poslední čtyři čísla.

„Výborně. Telefonní karty?“ Sáhl jsem do ledvinky, vytáhl peněženku a vylovil z ní telefonní kartu. Moji společníci ukázali své karty. Telefonní budky tu fungovaly na karty, které člověk mohl koupit doslova všude. Ty naše měly hodnotu sto franků.

„Tak jo, a poslední věc, inzulínové injekce?“

Hubba-Hubba přikývl. „Dole.“

„Dobře. Až tady skončíme, chci, abyste se oba sebrali a provedli obhlídku BSM. Hubba-Hubbo, postarej se, ať jsi hotov do zítřka do deseti ráno. Lotfi, ty tam vyraž mezi půl dvanáctou a půl druhou, protože chci, abychom odtamtud všichni vypadli, než tam připluje ta loď. Pokud se neozvu po internetu zítra do šestnácti hodin a nesdělím vám jiné instrukce, sejdeme se tu zítra v devatenáct nula nula přesně. Dokážete si ve vhodnou dobu vyzvednout email?“

Přikývli. Lotfi ožil. „Než vyrazíme, pomodlím se,“ vyhrkl. „Asi to bude pro nejbližších pár dnů naposled. A možná navždycky. Kdo jiný to ví než Bůh?“

Sledoval jsem ho, jak stěhuje kávový stolek vedle pohovky. Hubba-Hubba se mezitím odebral do kuchyně, aby se dal do mytí nádobí.

Opřel jsem se o stěnu a sledoval Lotfiho, jak se připravuje. Zrovna si zouval tenisky. „Ramadán začal šestnáctého listopadu, že je to tak?“ oslovil jsem ho. „Tak jak je možné, že pracuješ, jíš a piješ – od člověka, jako jsi ty, bych čekal, že všeho nechá.“

Úhledně srovnal tenisky vedle sebe. „Muslim má nejvyšší povinnost zachránit lidský život. Když nemá dost sil, aby přežil bez jídla, tak mu nezbývá než porušit svátek. A my tady přece zachraňujeme životy, nebo ne? To si myslíš, že muslimští lékaři přestanou léčit?“

To mi dávalo smysl. „Kdyby to udělali, většinu nemocnic po celé Evropě by bylo možné zavřít.“

Začal si upravovat koupací čepici.

„Mimochodem,“ pokračoval jsem, „přečetl jsem si ten článek v Tribune, co jsi mi o něm říkal. To jsem nevěděl, že v Koránu je o Panně Marii víc zmínek než v bibli.“

Zasunul pod čepici dva neposlušné prameny vlasů. „I Ježíš je v Koránu uctíván,“ poznamenal.

„Sám jsem mu nikdy moc času nevěnoval. V neděli bylo odjakživa těžké mě vykopat z postele.“

Ocenil mou povrchnost tichým úsměvem. „A z čeho čerpáš své přesvědčení, morálku, jak naplňuješ život?“ zeptal se.

Nesnáším, když mi takovéhle otázky kladou lidé, kterým je všechno jasné. „Počítám, že prostě žiju ze dne na den. Však víš, jak to chodí…“ odpověděl jsem.

„Ne, nevím. To je strašně smutné, Nicku. Je mi tě líto. O hodně v životě přicházíš.“ Upřel na mě tak pronikavý pohled, že jsem proti své vůli uhnul očima a raději se podíval, co za mnou provádí Hubba-Hubba. „Musí to strašně bolet, když je někdo uvnitř tak prázdný…,“ slyšel jsem konec Lotfiho úvahy.

„Vyhovuje mi, když nejsou věci moc složité, prostě mi to připadá lepší,“ prohlásil jsem, ale už jak jsem to říkal, mrzelo mě, že jsem vůbec otvíral ústa.

„Jednoduchost je správná, Nicku. Prázdnota ne.“ Výraz v jeho tváři ztratil tvrdost. „Ale nikdy není pozdě na to tohle zvládnout, naučit se naplnit si život. Víš, jak bible, tak Korán sledují společný počátek člověka u Abraháma a Adama. Z obou knih je možné se hodně naučit. Měl by sis je někdy přečíst, člověk bez toho není celý.“

Usmál jsem se. Opětoval úsměv a věděl, že je daleko pravděpodobnější, že mě skolí blesk.

Obrátil se ke mně zády, aby byl otočený tváří k východu, takže se vlastně díval na televizi. Když si klekal, neodolal jsem a položil mu ještě jednu otázku: „A proto je svět tak plný spravedlnosti, milosti a soucitu?“

„Koukám, žes ten článek přečetl opravdu pečlivě, viď?“

Neotočil se na mne, ale viděl jsem rozmazaný odraz jeho tváře v televizní obrazovce. „Spravedlnost, milost a soucit, to by bylo dokonalé, nemyslíš? Jenže když si vzpomenu na lidi, jako jsou ti sebevrahové v Americe, kteří používají moje náboženství jako nástroj vlastního sobeckého hněvu, vidím, že žádná spravedlnost není, a těžko v sobě hledám milost a soucit. Ale bůh mi pomáhá tyhle věci překonávat. Vidíš, a tihle lidé, tihle cvičení sebevrazi, o sobě tvrdí, že jsou muslimové. Ale ve skutečnosti to není pravda. Když spojují svoje jednání s vůlí boží, dopouštějí se tím širku. A to je největší ze všech neodpustitelných hříchů. Takže je mou povinností jako opravdového muslima, tedy někoho, kdo se doopravdy oddal bohu, poslat ty, kdo hřeší v jeho jménu, před jeho anděly, aby tam byla zvážena kniha jejich osudu.“

Napadlo mě, že by se Lotfi měl někdy sejít nad kávou s Georgem. Ti dva by si měli hodně o čem povídat.

„A v tu chvíli bůh rozhodne, co se s nimi stane. On totiž rozhoduje o všem, o všech našich osudech.“

„To je kismet, že?“

Otočil se na mě, zrovna když se kolem domu prořídlo auto s hodně nepovedeným výfukem. „Co ty vlastně víš o kismetu, Nicku?“

„Moc ne.“ Ušklíbl jsem se. „Když jsem byl malý kluk, viděl jsem takový film. Spousta vašich lidí tam lítala na kouzelných kobercích a tak podobně.“

„Když potřebuješ něco zakrýt, začneš si dělat legraci, viď?“

Pokrčil jsem rameny a polkl další připitomělou poznámku.

„Kismet, spravedlnost, milost, soucit. Od té doby, co jsme spolu naposledy mluvili, jsi toho prostudoval trochu víc než jen ten článek, je to tak? Tak já ti ještě něco přidám, abys měl o čem přemýšlet.“ Otočil se k televizoru, posadil se na paty a chvíli se lehce kolébal ze strany za stranu, aby se pořádně usadil. V té koupací čepici vypadal naprosto komicky, ale mluvil tak důstojně, až jsem se přistihl, že hltám každé jeho slovo. „Súra 28:88, tam se v Koránu praví: ‚A vzývat nebudeš žádného jiného boha kromě Alláha, neboť není žádného boha nad něj.‘“

Nadechl se. „A teď mi řekni, kde už jsme jenom tyhle slova slyšeli? Vždyť říkáme totéž a jsme stejní, a to v mnoha ohledech, až na to, že bible vypráví příběhy o Bohu napsané mnoha lidmi, často i o několik století později, zatímco Korán obsahuje každé slovo boží přesně tak, jak je Bůh pronesl k Prorokovi. A proto je každý pátý člověk na téhle planetě muslim, Nicku. Cítíme, že máme k bohu blíž.“

Odlepil jsem se od stěny. „Tak ho požádej, ať na nás přes víkend trochu dohlídne, ano? Možná budeme potřebovat pomoc.“

„No jistě. Sám ale víš, že opravdoví věřící nakonec vždycky zvítězí nad bezvěrci. Třeba budeš jednoho dne schopen pronést takovou žádost sám.“

/18/

Vešel jsem do kuchyně. Hubba-Hubba měl ruce v gumových rukavicích ponořené do vody s mýdlovými bublinkami a vymýval kávovar.

„Přijď za mnou dolů,“ vyzval jsem ho.

Přikývl a dál drhnul nepoddajnou kávovou skvrnu. Tetička by na něj byla hrdá. Když jsem zvedal padací dveře a slézal po dřevěném žebříku do zatuchlého chladu sklepa, doléhaly ke mně z obývacího pokoje Lotfiho modlitby. Sklep nebyl velký, tak třikrát tři metry, ale dost vysoký, aby se tam člověk mohl narovnat. V koutě byla roztažená deka a na ní leželo pečlivě nachystané v rovných řadách veškeré naše vybavení.

Hubba-Hubba měl opravdu rád pořádek. Vysílačky, dalekohledy a balíčky s drogami, které budeme potřebovat na uzemnění hawalladů, to všechno dokonale zařezávalo s okrajem deky.

Klekl jsem si do prachu kamenné podlahy a zkontroloval nejprve vysílačky. Byla to malá žlutá amatérská zařízení značky Sony, jaká si kupují rodiče, když chtějí mít děti pod dohledem na sjezdovce nebo v nákupním centru. Každý jsme měli mít dva kousky, jeden u sebe a druhý jako zálohu v kufru vozu. Kdyby se někomu s jeho vysílačkou něco stalo, mohl si buď vzít náhradní ze svého auta, nebo se vydat k vozidlu jiného člena týmu, vzít si náhradní klíče schované za zadní poznávací značkou a obsloužit se.

Sony měly dosah tak asi kilometr a půl, čili doslova na dohled. Bylo by pro nás jistě výhodnější mít zařízení s větším dosahem pro případ, že bychom se během sledování rozdělili, ale takhle jsme alespoň měli jistotu, že nás mimo daný okruh nemůže nikdo odposlouchávat. Ke spodní části každé vysílačky bylo lepicí páskou přichyceno osm tužkových baterií: dvě úplné záložní sady. Do zdířky každé vysílačky bylo zastrčené handsfree zařízení od mobilního telefonu s umělohmotným sluchátkem. Konektor byl pevně přelepený páskou, aby si ho člověk nevytrhl, jelikož zákon naschválu praví, že šňůra vypadne zrovna ve chvíli, kdy vám někdo předává důležitou informaci, tím se zapne reproduktor a celý svět se rázem v živém přenosu dozví, po čem jdete.

Řada tří čtvercových šedivých, plastikových krabiček, dlouhých asi sedm palců a širokých tak tři, obsahovala tolik anestetika, že by to uspalo slona. Bylo maskované jako zařízení na vstříknutí inzulinu. Jednu krabičku jsem otevřel a prohlédl si tenkou, zelenou injekční pistoli zapasovanou do tvrdého umělohmotného držáku. Jehla i náplň byly už na místě. Vedle ležely v umělé hmotě další tři jehly, které člověk prostě jen zasunul do pistole, a další tři náplně. Jakmile člověk přitiskl pistoli cílovému objektu ke kůži, stačilo stisknout spoušť, pružina vymrštila injekci a natlačila do ní předmětnou látku, což v tomto případě nebyl inzulin, nýbrž ketamin. Hned vedle ležel karton, do něhož bylo zapíchaných šest silných špendlíků s velkými růžovými umělohmotnými hlavičkami. S jejich barvou si hawalladové nemuseli lámat hlavu: špendlíky byly určené na přichycení jazyka, aby jim nezapadl do krku a neudusil je. Vedlejší účinek použité látky byla snížená ventilace, takže dýchací cesty musí být po celou dobu volné.

Začal jsem prohlížet i další dvě krabičky a u každé se ujistil, že obsahuje také poškrábanou a obnošenou ocelovou destičku, což bylo naše krytí, neboť by se z ní každý, koho by to zajímalo natolik, aby se podíval dovnitř, dověděl, že jsme, světe div se, cukrovkáři.

Ketamin hydrochlorid – na ulici se mu říká „káčko speciál“ nebo jen „káčko“ – se dodnes používá jako obecné anestetikum pro děti nebo lidi s podlomeným zdravím a pro zvířata. Je to navíc „disociativní anestetikum“, jelikož odděluje vnímání od prožívání. Vyšší dávky, tedy takové, jakou jsme hodlali použít my, mají halucinogenní efekt. Můžou způsobit, že si ten, komu je anestetikum podáno, připadá, že se dostal velmi daleko od vlastního těla. Dostane se na místo, kterému někteří lidé říkají „káčková díra“ a přirovnávají to ke stavům blízkým umírání: člověk má pocit, že se vznesl nad vlastní tělo, a dělá mu potíže se hýbat. Sám mám tenhle pocit skoro každé ráno, ale dávka, kterou hodláme vnutit hawalladům, je tak veliká, že budou sami na sebe mávat okénkem kosmické lodi.

V práškové podobě vypadá ketamin trochu jako kokain: uživatelé z ulice ho šňupou, míchají si ho do nápojů nebo ho kouří s marihuanou. Naši hawalladové ho dostanou v tekuté formě, vrazíme jim ho do svaloviny zadnice, kde je jen malé nebezpečí, že narazíme na žílu a způsobíme trvalé poškození.

Tři soupravy zelených dalekohledů byly malé x8, takové ty, co se vejdou do kapsy kabátu. Budeme je potřebovat v případě, že se nám nepodaří dostat se dost blízko k lodi, abychom se mohli na cíl zavěsit, a budeme ho muset pozorovat na dálku.

Všechny tyhle pomůcky byly důležité, ale nejdůležitější ze všech byl tmavomodrý plastikový válec, který ležel uprostřed deky. Byl asi osmnáct palců dlouhý, v průměru měl asi tři palce, a když jím člověk uprostřed pootočil, rozdělil se na dvě části. Malou dírkou, kterou jsme do něj hned u spoje vypálili rozžhaveným šroubovákem, byl protažený rybářský vlasec. Před zapadnutím zpátky ho chránil kousek izolepy, kterým byl přichycený k válci. Izolepa byla na jednom konci zahnutá a přilepená sama k sobě, aby se dala snadno odtrhnout.

Válec vypadal, jako bychom si ho pořídili v malířských potřebách. Však se také normálně používal na skladování srolovaných výkresů. Teď byl ale plný vysoce účinné exotické výbušniny pocházející ze zásilky vyrobené v Iránu a poslané islamistické skupině GIA do Alžírska, ale po cestě zabavené Egypťany. Když jsem poprvé dorazil do země, vyzvedl jsem si výbušninu na dohodnutém místě spolu s inzulinovými balíčky.

Jako všechno ostatní při téhle akci patřily i součástky, z nichž byla válcová bomba sestavená, k běžným předmětům denní spotřeby, které si člověk může kdekoliv levně koupit a nevyvolá to ani zvednutí obočí. Hubba-Hubba pořídil všechno, co jsme potřebovali, v obchodních domech: dřevěné kolíčky na prádlo, smirkový papír, napínáčky, malou páječku, drát, lepidlo a izolepu. Poslední věc na seznamu nákupů koupil v obchodě s telefony.

Měl jsem trochu špatné svědomí, že jsem tuhle práci nechal na Hubba-Hubbovi a neudělal to sám. Naprosto jsem těmhle dvěma důvěřoval, ale když jsem je nechal, aby nakoupili všechny věci a pumu sestavili, přece jen to znamenalo, že jsem ohrozil jejich bezpečnost. Ale jinak to nešlo: jako velitel týmu jsem se nesměl do ničeho zaplést, pokud to nebylo zcela nevyhnutelné, a oni věděli, jak to chodí.

Nahoře se dál linuly modlitby, když vtom jsem uslyšel kroky a nad sebou jsem uviděl Hubba-Hubbovy tenisky, jak sestupují po žebříku dolů. Stále měl na rukou rukavice a ohrnuté manžety košile nad nimi byly promáčené. Přistoupil blíž a klekl si vedle mě.

„Neber to osobně,“ požádal jsem ho a ukazováčkem jsem poklepal na jednu z vysílaček, „ale jistě chápeš, že musím všechno zkontrolovat.“

Přikývl. Byl profesionál a znal naši mantru – prověřovat a kontrolovat, prověřovat a kontrolovat, prověřovat a kontrolovat. „Tak se nejdřív podívej na tohle,“ vyzval mě. „Počítám, že je to jedna z mých nejlepších.“

Opatrně zakroutil válcem a rozdělil ho uprostřed na dvě poloviny. Vevnitř bylo napěchováno osm liber účinné trhaviny v barvě hořčice, jen uprostřed byl ponechaný prostor, kam se vejde pager a odpalovací zařízení, přilepené na čtverhrannou podložku vyrobenou z krabice od kukuřičných lupínků. Pager byl nalepený displejem dolů, takže když se oddělal horní díl válce, člověk měl rovnou přístup ke dvěma tužkovým bateriím a ke střevům celého zařízení. Hubba-Hubba položil obě části pumy zpátky na deku.

Do nosu mě udeřil nasládlý, téměř nezdravě vtíravý pach výbušniny. „Kde jsi to dal dohromady?“

Hubba-Hubba odvrátil hlavu ve snaze vyhnout se zápachu. „V motelu Formule 1, přímo u dálnice. Každý tam jen přespí a hned jede dál, takže to byla dobrá volba. Sestavoval jsem to celé jen dvě hodiny, ale pak jsem zbytek noci větral, abych vyhnal z pokoje ten smrad!“

Úsměv mu dlouho nevydržel. „Nicku… ten zdroj, Tlusťoch,“ zvážněl. „Nelíbí se mi to, proč používáme takového člověka? Možná bychom ho potom měli –“

„Je na čase, abys tyhle úvahy vyhnal z hlavy. Mám z toho stejný pocit jako ty, ale smutným faktem zůstává, že má větší cenu živý než mrtvý. Jen si uvědom, kolik informací nám už poskytl. To on nás dovede k hawalladům. A kvůli tomu jsme přece tady, ne?“

Zadíval se dolů na naše pomůcky, očima přeskakoval od jednoho předmětu ke druhému a v neochotném souhlasu přikyvoval.

„Hele – hajzlem, jako je tenhle týpek, nemá cenu se zabývat. Jsem si jist, že jakmile nám přestane být užitečný, odebere se na věčnost. Protože zájemců, kteří ho tam budou chtít poslat, bude už pěkná řádka.“

Hubba-Hubba svraštil obočí. „Máš děti, Nicku?“

Vyhnul jsem se odpovědi. „Rozumím ti, věř mi. Jeho den určitě přijde.“ Prstem zastrčeným v plastiku jsem ukázal na pager. „Tak do toho, vylož mi, jak to celé funguje.“

Vysvětlil mi, že impulz, který nálož odpálí, vyjde z pageru ve chvíli, kdy pípnutí oznámí majiteli, že má zprávu. Tu pošleme, doufejme, my. „Tenhle pager buď pípne, nebo zavibruje, záleží na tom, co si člověk zvolí. Trochu jsem si pohrál s kontakty, takže elektřina, která by normálně vyvolala pípnutí nebo vibraci, vyrazí k detonátoru a odpálí ho.“

Vůbec to nemusel být pager, použít se dá cokoliv, co je schopné vytvořit dost silný elektrický impulz, aby to odpálilo detonátor. Kapesní diáře to zvládnou dokonale, zvlášť když člověk zná přesné datum a hodinu, kdy chce nálož odpálit – například když má někdo příští měsíc, nebo dokonce příští rok, někde projev. Pak stačí jen nastavit příslušný den a čas a požádat přístroj o upomínku. Celé zařízení se nechá na místě a člověk může klidně odejít. Když diář uloženou upomínku připomene, udělá to báááác, jak by řekl Lotfi.

Viděl jsem, že z pageru vedou dva dráty. Jeden z nich mizel ve výbušnině, kde do ní byl vmáčknutý detonátor. Druhý byl přilepený k horní čelisti dřevěného kolíčku, na prádlo, který byl na oplátku sám přilepen k podložce hned vedle pageru. Věděl jsem, jak to má fungovat, ale čekal jsem, až mi to Hubba-Hubba vyloží. Byl to přece jeho ohňostroj.

„Čtyři kila trhaviny, to je hodně velká dávka, Nicku, ale z té lodi to neudělá ohnivou kouli jak v americkém filmu – leda bys to umístil tak, aby to zapálilo nádrž s palivem, pochopitelně.“

Měl pravdu. Všechno bude záležet na tom, kam tu věc dám.

„Ten kolíček na prádlo, Nicku, přerušuje okruh, je to tvoje pojistka. Brání tomu, aby ti to nedalo pohlavek.“

Kontroloval jsem tužkové baterie a nemohl se ubránit úsměvu nad tím, jak jemně Hubba-Hubba popsal můj možný osud. Mezi horním kontaktem jedné baterky a pagerem byl zasunutý kousek umělé hmoty z obalu, v němž byl pager uložený, to bylo pro případ, že by někdo vytočil špatné číslo v době, kdy budu mít nálož strčenou za tričkem. Umělá hmota odtamtud zmizí těsně předtím, než se vydám uložit pumu na správné místo. Až budu na lodi, nehodlám ztrácet čas tím, že bych válec rozdělával a vytahoval z něj nějaké kousky: chci se dostat na loď, někde tam tuhle věc schovat, odjistit ji, to vše, jak to půjde nejrychleji.

Hubba-Hubba zvedl dřevěnou třísku, aby mi s její pomocí mohl ukázat, kudy vede elektrický obvod. Začal u drátu, který vedl od detonátoru ke kolíčku a podél kolíčku pod jeho horní čelist.

„Omotal jsem dráty kolem napínáčků a přiletoval jsem je. Tím jsme získali dokonalý kontakt.“

Drát vedoucí od napínáčků v dolní čelisti kolíčku mizel ve výbušnině.

V tuhle chvíli byly oba napínáčky oddělené dalším kouskem umělé hmoty, k němuž Hubba-Hubba přidělal druhý konec rybářského vlasce. Dal mi pár vteřin čas, abych mohl celé dílo patřičně obdivovat. „Dobré, ne?“ domáhal se pochvaly.

Přikývl jsem. „Ošmirgloval jsi hlavičky napínáčků?“

Zvedl ruce, jako by nevěřil vlastním uším. „No jasně! Jak jsem říkal, získali jsme dokonalý kontakt. Než se vydáš na loď, vyndáš pojistku u baterie a zavřeš to, ano? Předtím si ale ověříš, že tahle bezpečnostní pojistka je na místě, to dá rozum.“

„Samozřejmě.“

„A jakmile uložíš celé zařízení na vhodné místo, prostě jen jemně zatáhneš za vlasec. Jakmile se hlavičky napínáčků dotknou, okruh se uzavře a to bude znamenat, že je nejvyšší čas, abys z té lodě co nejrychleji vypadl!“

Kdokoliv z nás tří mohl strčit telefonní kartu do automatu, zavolat pager a pak vyťukat desetimístné číslo. Jakmile bude vzkaz předán, ozve se „Message bien reçu“, což je podle mne francouzsky „báááác“. A tím to bude vyřízené: loď, lidé, peníze, všechno bude pryč. Jen jsem doufal, že v té telefonní budce vedle autobusové zastávky před přístavem budu já a budu se dívat, jak loď odplouvá. Nálož odpálím, jakmile bude Devátý květen spolehlivě na otevřeném moři, a jestli mi bude štěstí přát, třeba mi vlny vyplaví pár milionů k nohám na břeh.

Ještě visela ve vzduchu jedna otázka, na niž jsme dosud neznali odpověď: jak daleko na moři bude pager fungovat?

Hubba-Hubba ještě jednou prozkoumal své mistrovské dílko. „Tak a teď už je to tvoje,“ prohlásil na závěr.

Zavřel jsem válec stejně opatrně, jako ho on předtím rozdělal, a odložil jsem ho na deku. Lotfi se nahoře stále ještě trhavě modlil. Hubba-Hubba se naklonil nad deku, aby jednotlivé předměty hezky vyrovnal do řady, a já si prohlédl zbytek vybavení.

„Pořád ještě tě to oko hlídá před vším zlým?“ Ukázal jsem na přívěsek, který se mu komíhal pod bradou: na malou ručičku vykládanou korálky s nemrkajícím modrým okem v dlani.

„No jistě. Mám ho od dětství. V Egyptě má hodně děcek připnuté nějaké kouzlo na kabátě jako ochranu. Víš, vy na Západě jste zvyklí říkat o dětech takové věci jako ‚ten nám ale vyrost‘ nebo ‚že ale vypadá zdravě, co?‘, ale tam, odkud pocházím, jsou takové věty tabu. To proto, že takové ďábelské oko může na dítě přivolat chorobu. Proto můžeme chválit jen věci, které se týkají povahy a které se nedají tak snadno zjistit. A i v tom případě se to smí jen tehdy, když je jasné, že v tom není žádný zlý úmysl.“

„Takže to ďábelské oko nemůže slyšet, je to tak?“

„Něco v tom smyslu. Například by mě dneska večer mohl někdo vidět řídit auto a závidět mi to. Kdyby měl ďábelské oko, mohl by způsobit, že bych se vyboural, a možná dokonce zabil. Ale tohle,“ poklepal si na hruď, „tohle mě před podobnými věcmi chrání už víc než třicet let. Taky by sis to měl opatřit. V tomhle světě je to užitečnější než třeba, než…“ Zvedl pohled nahoru ke stropu, odkud k nám podlahou pronikalo Lotfího drmolivé modlení.

Vstal jsem. „Připouštím,“ poznamenal jsem a oprášil si kalhoty, „že při téhle akci budeme potřebovat veškerou pomoc, kterou můžeme dostat.“

Lotfi zrovna končil poslední slova, jimiž se dorozumíval s bohem, když jsem zvedl pytel z podlahy a Hubba-Hubba došel ke dveřím a podíval se kukátkem ven. Slyšel jsem odsouvání petlice, stáhl jsem si rukavice a hodil je do pytle. „Tak dobře, zatím se tu mějte,“ rozloučil jsem se s nimi.

Hubba-Hubba přikývl. „Au revoir,“ prohlásil a ještě jednou vykoukl špehýrkou ven. Zvedl palec na znamení, že je vše v pořádku, a já vyšel do tmy. Odněkud z balkonu jsem slyšel psí štěkot.

Zpátky jsem šel stejnou cestou jako sem. Pytel jsem měl hozený přes levé rameno a pravou ruku volnou pro případ, že bych musel sáhnout pro browning. V téhle čtvrti nebylo žádné pouliční osvětlení, a tak jediné světlo nabízela okna nade mnou. Za nimi na sebe křičeli dospělí i děti, řvala muzika a štěkali další psi.

Došel jsem ke dveřím posledního činžáku, ale ani jsem se nepokusil zastavit a rozhlédnout. Nechtěl jsem na sebe upoutávat pozornost. Šel jsem pořád dál, s hlavou skloněnou a očima zvednutýma, za chůze jsem stiskl tlačítko na klíčku od auta a mégane odpověděl blikáním směrníků. Zamkl jsem se ve voze a okamžitě vyrazil pryč, což by udělal v téhle části města každý.

Dvě po sobě následující zahnutí doprava mě vrátila na hlavní silnici. S opatřeními proti sledování jsem si nelámal hlavu, protože tady mě nikdo sledovat nebude. Čekali by u výjezdů z pozemku.

Jakmile jsem byl na hlavní silnici, nabral jsem běžnou rychlost a zamířil do středu města, směrem k pobřeží a Promenade des Anglais. Měl jsem před sebou ještě spoustu práce. Potřeboval jsem něco sníst, vrátit se k Tlusťochovi, bude-li mi štěstí přát, dostat od něj adresy a pak se jet podívat, kde to přesně je.

Když jsem se blížil ke středu města, uviděl jsem jasně žlutá světla čerpací stanice Shell a zajel jsem ke stojanu. Kdykoliv má člověk možnost dočerpat benzin, musí to udělat bez ohledu na to, kolik paliva má v nádrži. Díval jsem se po projíždějících vozidlech a k tankování jsem použil plastikovou rukavici – pochopitelně proto, že jsem nechtěl, aby má jemná pokožka odporně páchla benzinem. Zápasil jsem s uzávěrem a přitom se snažil zapamatovat si auta jedoucí okolo, jejich poznávací značky, barvu i typ a počet cestujících a současně doufal, že už je nikdy neuvidím. Francouzské poznávací značky se skládají ze skupiny čísel, pak následují dvě nebo tři písmena a potom další skupina čísel. Nejsnazší způsob, jak se je pokoušet udržet v paměti, bylo snažit se pochytit písmena a k nim druhou sadu číslic.

Bezolovnatý benzin prýštil do nádrže a já se rozhlížel kolem dokola, jestli někde neuvidím auta, která by parkovala s posádkou uvnitř a čekala na mne, až vyjedu od pumpy. Ale byl naprosto běžný večerní provoz lidí vracejících se z práce a snažících se dostat co nejrychleji domů a k tomu, co Francouzi dělají večer – tedy z toho, co jsem zatím zjistil, zřejmě výhradně jedí.

Doplnění paliva mě vyšlo přesně na padesát franků, což jsem v čepici a s hlavou sklopenou kvůli bezpečnostním kamerám zaplatil v hotovosti a ani nemusel čekat na vrácení drobných. Pak jsem dojel ke stojanům se vzduchem a vodou a v novém páru rukavic zkontroloval, jestli mi na autě nepřibylo nějaké sledovací zařízení, zatímco jsem pobýval se svým týmem v domě.

Dorazil jsem k silnici vedoucí podél pobřeží do Cannes, a jak jsem jel po Promenade des Anglais, málem mě oslepily reflektory protijedoucích vozů a blikající neony. Poblíž letiště jsem zahlédl první prostitutku, která nastoupila do první směny, navlečená do kožené letecké bundy, blýskavých stříbrných vypasovaných kalhot a bílých kozaček s nejvyššími podpatky na světě. Že jsou nejvyšší na světě, jsem si myslel jen do té chvíle, než jsem zahlédl jednu z jejích kolegyň. Opírala se o zeď v dlouhém černém kabátě a obrovských černých vinylových holínkách. Zrovna si s někým povídala mobilem, možná si ji objednával někdo v jednom z těch hotelů pro podnikatele obklopujících letiště. Před několika dny Rádio Riviéra vysílalo reportáž o tom, jak si francouzská děvčata stěžují policii, že jim holky z východní Evropy berou kšefty, a přitom nemají víza a nemají právo tady být. Policie reagovala tím, že udělala razii a sebrala všechny, a jakýsi komisař k tomu podotkl, že je mu jako Francouzovi trapné, když musí prohlásit, že dívky z východní Evropy vypadají podstatně líp než jejich francouzské protějšky a že to je nejspíš pravý důvod oněch stížností.

Letiště jsem nechal za sebou a na Cap 3000 narazil na ještě větší dávku neonů. Pokračoval jsem podél pobřeží směrem k Juan-les-Pins a rozhodl se, že tam zastavím a na cestu do Cannes si koupím pizzu. Bylo to takové sezonní přímořské letovisko, které žilo ze slávy šedesátých a sedmdesátých let, kdy sem Brigitte Bardotová a mezinárodní smetánka jezdívali na cappuccino a o víkendech tu pózovali. Ještě tu byly ty slavné časy znát, ale tři čtvrtiny obchodů byly na zimu zavřené a neotevřou dřív než o Velikonocích, nebo kdy vlastně začíná sezona. Restaurace dostávají nový nábytek a bary je potřeba alespoň vymalovat.

/19/

Pomalu jsem projížděl ospalým městem. Přes ulice byly natažené řetězy vánočních světel, ale nikdo nebyl doma, aby je obdivoval. V několika málo barech a kavárnách obsluhovali vcelku zanedbatelný počet zákazníků, ale většina hotelů působila zcela mrtvým dojmem. Několik obchodů mělo zabílená okna, jako by to byly obvazy zakrývající plastické operace na příští sezonu.

Projížděl jsem po tříproudové hlavní třídě a rozhlížel se po nějaké pizzerii, kde by prodávali jídlo i přes ulici. Přitom jsem dvakrát zavadil pohledem o dvojici mužů, kteří kráčeli směrem ke mně. Na okamžik jsem měl pocit, že mám halucinace, ale o tom, kdo je ten chlap v dlouhém koženém kabátě, pokuřující a mluvící za chůze, nebylo pochyb.

Instinktivně jsem sklonil hlavu, aby mi kšilt čepice zakryl obličej. Nevěděl jsem, jestli mě Tlusťoch zahlédl, ale nehodlal jsem si to ověřovat. Nebyl sebemenší důvod, proč by si mě měl všimnout: přední reflektory mého vozu ho tak jako tak musely na chvíli oslnit.

Při nejbližší příležitosti jsem zahnul doprava, vyhoupl se s méganem na obrubník a co nejrychleji se pěšky vrátil na roh hlavní třídy. Podíval jsem se doleva a zjistil, že mám dvojici stále ještě v dohledu. Kráčeli směrem ode mne. Kromě mě to byli jediní lidé široko daleko a cigaretový dým se za nimi vznášel jako mrak. Tlusťochův společník byl vyšší než Tlusťoch, možná o nějakých šest stop, a na hlavě měl změť tmavých, kudrnatých vlasů, zastřižených těsně nad rameny. Oblečený byl do tmavého tříčtvrtečního kabátu, zpod něhož koukalo něco jako džíny. Moc jsem z něj takhle zezadu neviděl, ale vsadil bych si docela slušnou částku na to, že je to fešák, kterého jsem zahlédl na snímku z polaroidu v Tlusťochově bytě. Jak vedle sebe šli, mluvili spolu tiše a upřímně.

Zastavili se a Tlusťoch se otočil k obrubníku. Viděl jsem žhavý konec jeho cigarety. Naposledy do sebe vtáhl dým, na něco svému společníkovi kývl a zahodil nedopalek do kanálu. Ten druhý byl zcela jistě Kudrnáč z polaroidu. Vytáhl něco z kapsy kabátu a přitom se obezřetně rozhlížel kolem sebe. Muselo to být hodně malé, jelikož jsem to vůbec nezahlédl. Než se rozešli, potřásli si rukama a krátce se objali. Ať to bylo cokoliv, zcela jistě došlo k předání. Možná tohle byl zdroj, který dodával Tlusťochovi informace. Kudrnáč okamžitě zahnul doleva a vydal se pryč boční ulicí, zatímco Tlusťoch ještě chvíli pokračoval po hlavní třídě, načež zmizel ve dveřích něčeho, co vypadalo jako bar nebo restaurace. Venku na zdi visel vývěsní štít, ale nebyl osvětlený.

Přešel jsem ulici, abych si to místo lépe prohlédl a abych se podíval na ulici, do níž zapadl Kudrnáč. Když jsem se přiblížil, uviděl jsem ceduli nabízející břišní tanečnici se závojem a velmi sporým horním dílem bikin. Po Kudrnáčovi nebylo nikde ani stopy a Tlusťoch se podle všeho zrovna nechával bavit „Snoubenkou pouště“.

Budova zvenku vypadala, jako by si někdo objednal náklaďák malty a tu pak házel rukama proti zdi, aby to působilo patřičně domorodým dojmem. Dvě malá okna po obou stranách vchodu chránily kroucené mříže, přes něž jsem zahlédl jenom stíny pohybující se v přítmí.

Se skloněnou hlavou jsem se vrátil na druhou stranu ulice. Opatrně jsem se přitom díval nalevo i napravo. Provoz tu nebyl žádný, jen záplava na sebe namačkaných parkujících aut. Snažil jsem se zjistit, co se děje v podniku, ale malé čtvercové okno mi moc nepomohlo. Tlusťocha jsem nikde neviděl.

Přešel jsem kolem masivních dřevěných dveří a nahlédl dovnitř druhým oknem. Snažil jsem se chovat co nejnenuceněji, jak to jen šlo. Ale stejně jsem neviděl nic než tlumené světlo a ubrusy na stolech.

Vypadalo to, že pizzu budu muset na pár hodin odložit k ledu. Došel jsem na konec ulice a zastavil se u jednoho vchodu do domu na protější straně. Kolem se s řevem prořídly tři skútry s motory vytočenými do nejvyšších obrátek. Řidičům mohlo být tak čtrnáct.

Pouliční osvětlení a výzdoba vytvářely společně neuspořádanou síť stínů, takže bylo snadné najít roh, za který se člověk může schovat. Tentokrát šlo o vstup do obchodu s prádlem. V téhle zemi to pravděpodobně byla nejlepší možná skrýš, kde člověk nevzbudí sebemenší pozornost; když se tu mohl Tlusťoch pohybovat v červeném dámském svetříku, mohl bych si já asi klidně navléct tohle prádýlko a nestál bych nikomu za pohled.

Hosté v podniku dojídali večeři. Skupinky i dvojice se loučily polibky a smíchem a pak šel každý svou cestou. Po Tlusťochovi ale pořád ani stopy.

Po dvou hodinách už se ze mne stal docela odborník na živůtky a podvazky. Na ulici teď nebyl nikdo kromě dvou starých lidí, kteří vyrazili naposledy vyvenčit psy, než se uloží k spánku. Jen ojediněle projelo z jedné či druhé strany osamělé auto.

Z mého pohledu zleva se na hlavní třídě objevil lexus a zastavil před restaurací. Lité disky a všechny chromované části karoserie byly tak naleštěné, že se v nich odrážela vánoční výzdoba města. Řidič nechal běžet motor, zatímco jeho spolucestující dokončoval telefonní hovor. Když konečně vystoupil, uviděl jsem něco jako snědší verzi George Michaela s kozí bradkou a krátkými, rovnými vlasy. Sotva vklouzl do restaurace, vůz popojel o kus dál a tam zastavil. Řidič, také snědý, měl vyholenou hlavu, která se leskla stejně majestátně jako vypulírovaný lexus. Bylo mi jasné, že už teď má čekání plné zuby.

* * *

O patnáct minut později se otevřely dveře a do záře vánoční výzdoby vešel Tlusťoch. Otočil se směrem ke mně a já zacouval do stínu. Kdyby se dostal až na mou úroveň, musel bych si sednout na zem, schovat hlavu a dělat, že jsem ožralý na hadry. Ale tak jako tak by pro něj bylo obtížné zahlédnout mě z druhé strany ulice přes zaparkovaná auta.

Nechal jsem ho projít a pak jsem vyšel na chodník a vydal se za ním. Lexus stál na svém místě a pořád čekal na George Michaela, až se přestane uvnitř cpát. Řidič měl v kabině rozsvíceno a snažil se číst noviny. Tohle zřejmě nebyla jeho představa, jak má vypadat ideální večer, když se člověk rozhodne vypadnout z domova. Tlusťoch zahnul doleva a vydal se ke stanovišti taxíků před vlakovým nádražím.

Sledoval jsem ho, jak do jednoho taxi nasedá a jak jedou na hlavní třídu a vydávají se směrem ke Cannes. Podíval jsem se na hodinky: devět třicet sedm, do naší schůzky už moc času nezbývalo. Takže určitě jede domů. Nemělo smysl teď honem letět k autu, jelikož jsem měl dost dobrou představu, kde ho v jedenáct najdu. Navíc jsem se nehodlal za ním řítit po dvou kolech a nechat se chytit policií, jak projíždím někde na červenou.

Vydal jsem se zpátky k Snoubence pouště.

V deset čtyřicet pět, to už se mi konečně podařilo sehnat něco k jídlu, jsem zahnul s méganem na bulvár Carnot a zamířil k domu, kde měl Tlusťoch byt.

Než jsem zaparkoval před obchodem Leclerca, co jsem mu říkal Eddie, několikrát jsem zahnul a pečlivě sledoval, jestli někde neuvidím stát auto s posádkou uvnitř nebo někoho postávat ve stínu a hlídat.

Zabočil jsem do uličky za obchodem a podíval se, jestli mě někdo nebude cestou do kopce sledovat. Zastavil jsem se mezi dvěma obrovskými drátěnými klecemi plnými lepenkových krabic, dělal jsem, že močím, a jen tak jsem nechal uplynout deset minut.

Když jsem kráčel do svahu, doléhal ke mně zvuk aut projíždějících po hlavní ulici, ale v tuhle noční dobu už to nebyl souvislý hukot. Místo toho jsem čas od času zaslechl úryvek hudby z televizoru nebo psí štěkot.

V několika bytech na patře, kde bydlel Tlusťoch, se svítilo. Podíval jsem se na hodinky. Byl jsem tu o pár minut dřív, ale na tom ani trochu nezáleželo. Přetáhl jsem si přes palec rukáv trička a zazvonil. Ozvalo se praskání a pak trochu zadýchaný hlas: „Ano? Ano?“

Přiblížil jsem obličej k malé mřížce a prohlásil: „To jsem já, je jedenáct.“

Ode dveří se ozval bzučák. Opřel jsem se do nich nohou, aby se otevřely, a znovu zmáčkl zvonek. Bzučák znovu zadrnčel a v mřížce prasklo. „Strč do dveří,“ vyzval mě hlas.

Zalomcoval jsem klikou, ale dveřmi nehýbal. „Nejde to,“ oznámil jsem mřížce. „Přijď pro mě, čekám dole.“

Na okamžik zaváhal a pak vyhrkl: „Jo, tak jo.“

Vklouzl jsem do haly, opatrně za sebou zavřel dveře a pak přešel vedle výtahu ke dveřím vedoucím na schodiště. Sáhl jsem po browningu, jelikož jsem věděl, že budu mít lepší pocit, když si zkontroluju závěr, než ho zase nacpu za pás džín.

Výtah třaslavě stoupal šachtou vzhůru. Pootevřel jsem dveře ke schodům a loktem praštil do vypínače, čistě pro případ, že by Tlusťoch měl kamarády, kteří by tam čekali v záloze, až se vydám nahoru do bytu.

Schodiště bylo prázdné. Jakmile světlo zhaslo, zavřel jsem dveře a čekal, až zdviž dorazí zase zpátky dolů. Zastavila se a vyšel Tlusťoch, který čekal, že mě uvidí za hlavními dveřmi. V ruce nedržel klíče. Jak si představoval, že se dostane zpátky do bytu?

Přikrčil jsem se do střehu a zašeptal: „Tady jsem.“

Tlusťoch se hbitě otočil. Viděl, že mám u boku zbraň, a oči mu zatékaly rozčilením.

„Kde máš klíče?“ zeptal jsem se.

Na okamžik na mě zůstal zmateně koukat, pak se usmál. „Dveře jsou otevřené. Spěchal jsem pro tebe.“ Díval se a mluvil dostatečně věrohodně.

„Je s tebou někdo?“

„Ne, non.“ Mávl rukou. „Vždyť vidíš.“

„Ne. Je s tebou někdo nahoře?“

„Jsem sám.“

„Tak jo, jdeme.“ Zatlačil jsem ho do výtahu a hned jsem, stejně jako předtím, stál v oparu vody po holení a alkoholu. Byl oblečený stejně jako při našem prvním setkání, jen na sobě neměl ten svetr. Zato si ještě nesvlékl kožený kabát. Nervózně si otřel ústa. „Mám ty – mám ty –“

„Mlč. Počkej, až budeme uvnitř.“

Výtah se zastavil a já muže vystrčil ven. „Tak pokračuj. Víš, co máš dělat.“ Vydal se k bytu 49 a já ho následoval s odstupem tří kroků a se zbraní připravenou u stehna.

/20/

Nelhal: dveře byly stále otevřené. Jemně jsem se pistolí dotkl jeho paže. „Půjdeš dovnitř a nebudeš nic dělat,“ poučil jsem ho. Poslechl mě, a dokonce otevřel dveře do koupelny a do ložnice, aby mi dokázal, že uvnitř skutečně nikdo není.

Vešel jsem do bytu a hned mi bylo jasné, že žádná zázračná uklízecí víla tu od rána nevykonala nečekanou návštěvu. Zhasl jsem lustr svítící na mě a na hlaveň browningu a potom jsem otočil západkou petlice, kterou si Tlusťoch pojistil, aby se mu dveře nezabouchly. Konečně jsem mohl zavřít, tak jsem za sebou zaklapl dveře kotníkem. Zvedl jsem browning a byl připraven vejít do místnosti.

Jakmile dveře zaklaply, opět jsem západkou otočil. Nestál jsem o to, aby si někdo odemkl klíčem a dostal se dovnitř, zatímco budu prohlížet byt.

Tlusťoch stál u stolu. „Mám ty adresy…“ Nacpal si ruku do kapsy napjatých džín, které měly co dělat, aby udržely jeho zadek pohromadě.

„Zhasni.“

Na okamžik se zatvářil nechápavě, ale pak mu to došlo. Než sáhl po vypínači, natáhl se pro krabičku camelek. Vzápětí jsme se ponořili do tmy. Od zdi kolem zahrádky starého pána na druhé straně ulice se odráželo světlo pouliční lampy. Tlusťoch byl nervózní; když se snažil přiblížit zapalovač ke konci cigarety, plamínek se nepokojně třásl. Jak se mu po obličeji míhaly stíny, vypadal ještě víc než obvykle jako něco, co právě uteklo z Domu hrůzy na pouti.

Nestál jsem o tmu kvůli nějakému dramatickému účinku. Prostě jsem jen nechtěl, aby někdo přes síťové záclony zahlédl siluetu postavy, která mává pistolí.

„A teď zatáhni žaluzie na tom okně na balkon.“

Sledoval jsem pohyb rudého oharku v jeho ústech, jak se sehnul k úzkým pruhům látky, jimiž se ovládaly dřevěné lamelové žaluzie, a začal je stahovat přes okno. „Vážně mám ty…“ drmolil k tomu.

„Počkej, počkej.“

Jakmile byly žaluzie dole, sledoval jsem zář hořícího popela, jak míří zpátky k pohovce, a slyšel Tlusťocha, jak se sípavě pokouší dýchat nosem, jelikož má ústa plná cigarety. Vrazil do stolku a já čekal, až uslyším, že dosedl.

„Teď můžeš světlo zase rozsvítit.“

Vstal a prošel kolem mě k vypínači.

Začal jsem prohlížet byt a Tlusťocha jsem přitom hnal před sebou jako poprvé. Mrkl jsem se na obývací stěnu, abych se ještě jednou podíval na Kudrnáče. Snímky z polaroidu tam nebyly. Když jsme vcházeli do ložnice, někde nad námi na balkoně štěkal pes, že se z toho mohl pominout. V místnosti to vypadalo, že se Tlusťoch nakonec rozhodl tenis zavrhnout. Tašky i s injekčními stříkačkami zmizely zpod postele. Byt byl čistý: nikdo kromě nás tu nebyl.

Když jsem se vrátil do obýváku, zastrčil jsem si browning do džín a postavil se vedle dveří. Tlusťoch se zhroutil na pohovku a odklepl popel na beztak již plný talíř.

„Máš ty adresy?“

Přikývl, poposedl na okraj sedačky a natáhl se přes kávový stolek pro pero. „Tak loď bude kotvit u mola devět, přístaviště čtyřicet sedm. Všechno ti to napíšu. Měl jsem pravdu. Výběry budou tři a začne se v pátek v Monaku –“

Zvedl jsem ruku. „Počkej. Ty adresy máš v kapse?“

„Jo, ale-ale… jsou napsané špatným inkoustem. Radši ti je napíšu znova.“

„Ne. Jednoduše mi ukaž, co máš v kapsách.“ Ta výmluva byla pronesena příliš omluvně, než aby mohla být pravdivá.

Dokázal nacpat ruku do džín a vyprostit odtamtud linkovaný list papíru A5, vytržený z bloku a třikrát nebo čtyřikrát přeložený. „Na,“ naklonil se ke mně s papírem v ruce, ale já ukázal na stůl. „Jen to tady rozlož, ať si to můžu přečíst.“

Rozložil list na včerejším výtisku Nice Matin a otočil ho ke mně. Nebylo to jeho písmo – leda by od dnešního rána stačil absolvovat kurz krasopisu. Tohle písmo bylo velice pravidelné a vzpřímené, takové, jaké holky u nás ve škole dokázaly cvičit do sešitu celé hodiny. A patřilo Britovi nebo Američanovi. První adresa obsahovala číslo 617 a jednička nevypadala jako sedmička a sedmička nebyla přeškrtnutá.

U Monaka byla poznámka „pát“. K Nice bylo připsáno „sob“. A ke Cannes někdo přidal „ned“. „Kdo ti tohle všechno dal?“

Pokrčil rameny, zjevně měl na sebe vztek a nejspíš byl i trochu otřesený, jelikož věděl, že to podělal, když hned zkraje ztratil hlavu a příliš horlivě se mi snažil adresy vnutit, aby se mě zbavil. „Nikdo, to je moje –“

„To není tvůj rukopis. Tak kdo ti je dal?“

„Nemůžu… To by bylo –“

„Dobře, dobře, nechci to vědět. Vždyť je to jedno, ne?“ Vůbec to jedno nebylo, ale zrovna v tuhle chvíli byly na pořadu dne důležitější věci, a navíc jsem měl pocit, že stejně vím, od koho je má. „Znáš jména těch výběrčích – nebo hawalladů?“

Zavrtěl hlavou a zdálo se, že lapá po dechu, nejspíš kvůli obrovskému množství nikotinu, který vdechoval. Nemohlo mu být ještě ani čtyřicet, ale určitě umře na rakovinu plic dávno předtím, než oslaví šedesátku.

„A co doba výběru?“

„Tohle je všechno, co jsem dokázal zjistit.“

„Jak můžu vědět, že jsou to správné informace?“

„Můžu se za ně zaručit. Jsou to moc dobré informace.“

Přešel jsem do výhružnější polohy. „To doufám, protože kdyby ne, víš, co s tebou provedu, ne?“

Opřel se v pohovce a zadíval se mi do obličeje. Teď nepanikařil, což mě překvapilo. Usmál se. „K tomu ale ve skutečnosti nesmí dojít, viď? Vím, jak to chodí. Proč myslíš, že jsem přežil tak dlouho?“

Měl naprostou pravdu. A já s tím nemohl udělat vůbec nic. Lidé, jako je on, vám mohli kálet na hlavu, jak se jim zlíbilo. Pokud dodávali zpravodajsky vysoce hodnotné informace, nic se jim nemohlo stát, dokud lidé jako George nechtěli, aby se jim něco stalo. Jenže takovéhle zdroje nejsou často schopné pochopit, že mají cenu právě a jedině, dokud dodávají užitečné informace. Jak s tím skončí, pes po nich neštěkne. Zajímat budou jen Hubba-Hubbu a Lotfiho. Byl jsem si jist, že tihle se pánovi na pohovce budou věnovat s náramnou péčí.

Dlouze si mne prohlížel a pak znovu natáhl úctyhodné množství kouře z cigarety. Když promluvil, dým mu unikal z nosu i z úst: „Víš, co to je nabouraný?“

Přikývl jsem. Setkal jsem se s tím výrazem v Africe.

„Tak to jsem já – nabouraný. HIV pozitivní. Samotná nemoc AIDS se mi ještě pořádně nerozjela. Cpu do sebe antiretroviraly, abych se snažil zabránit tomu, co je tak jako tak nevyhnutelné, a ono to jednoho dne přijde, pokud… Takže má mi záležet na tom, co se mnou provedeš? Ale svého času jsem si kladl otázku, jak je to se Zeraldou. Uvažoval jsem, jestli náhodou taky není nabouraný…“ Pokoušel se potlačit úsměv, ale nedokázal poručit koutkům úst, aby se nezvedaly. „Kdoví? Možná byl, možná nebyl. Nabouraný lidi se těžko poznávají. Prostě to do tebe vleze.“ Vztekle odklepl popel na talíř. „Asi by ses měl nechat vyšetřit. Tehdy tam přece bylo hodně krve, viď?“

Nabral si nikotin do plic, usadil se a hodil si nohu přes nohu. Moc dobře se bavil.

Neprozradil jsem mu, že mi na těle moc Zeraldovy stříkající krve neulpělo. Věděl jsem jedno: riziko, že jsem se tou nemocí nakazil, je zhruba stejně velké jako možnost, že do mě udeří blesk v den, kdy vyhraju v loterii.

Zadíval jsem se na něj. „Když ti nevadí umírání, proč jsi byl v Alžírsku tak vyděšený? A proč jsi byl tak vyplašený i dneska?“

Začal pokuřovat jako Oscar Wilde, když zrovna neměl svůj den. „Až to tady budu jednou opouštět, přítelíčku, mám v plánu to zabalit – jak to u vás říkáte? – s pořádnou parádou. Něco ti totiž řeknu, přítelíčku.“ Naklonil se dopředu a zamáčkl už druhý nedopalek. „Vím, že nemám žádnou naději. Ale mám v plánu skončit vlastní život způsobem, pro jaký se sám rozhodnu, a to určitě nebude ve chvíli, kdy by se to zamlouvalo tobě. Než mě ta choroba dostane, než se opravdu probourá dovnitř, chci si ještě trochu užít života – a pak skončit s plnou parádou!“ Tleskl dlaněmi o sebe. „Jedna pilulka a je po všem. Nechci přijít o figuru – jak vidíš, ještě pořád jsem nejhezčí chlapec na pláži.“

Sáhl jsem po novinách a složil je na list papíru z bloku, ujistil se, že na něm úhledně leží, a pak noviny pěkně sroloval, jako bych s nimi měl jít do rachoty na stavbu. „Jestli jsi mi s těmi adresami lhal, dostanu zelenou na to, abych ti mohl hodně ublížit, to mi věř.“

Zavrtěl hlavou a vytáhl další cigaretu. „Ani náhodou. Mám pro tvoje šéfy moc velkou cenu. Ale ty, ty mi děláš starosti, už jsi přece jen příliš dlouho z nory venku.“ Namířil na mě ukazováček zahnědlý od nikotinu. „Udělal bys to totiž o své vlastní vůli. Tehdy v Alžírsku jsem to vycítil.“ Ozvalo se jedno jediné cvaknutí zapalovače a ucítil jsem vůni tabáku. „Vím, že se ti nezamlouvám, a dokonce tomu docela rozumím. Ale každý z nás má jiné touhy a jiné věci mu dělají potěšení. A vlastním touhám přece nedokážeme odolat, nebo jo?“

Přešel jsem tu otázku, otevřel dveře a Tlusťoch vstal. Vyšel jsem ven s novinami v ruce. Tak moc jsem toužil z toho místa co nejrychleji vypadnout, že jsem si dokonce odřekl to potěšení, abych s ním praštil o zeď.

/21/

Hodil jsem noviny, stále ještě s tím popsaným papírem uvnitř, na zem u sedadla spolujezdce a z přihrádky v palubní desce vytáhl další pár plastikových rukavic a nasadil si je. Pak jsem se ohnul pod sedadlo, vysvobodil list papíru z novin, vzal ho za jeden růžek mezi prsty a adresy si znovu přečetl.

První byla kancelář číslo 617 v paláci de la Scala na náměstí du Beaumarchais v Monaku. Zaznamenal jsem tu budovu během obhlídky terénu. Byla hned vedle kasina a bankovní čtvrti, ale to moc neznamená: celé Monako je jedna velká bankovní čtvrť. Palác de la Scala byl monacký způsob řešení obchodního centra, s pilíři z opravdového mramoru a s lahvemi značkového šampaňského, které se daly pořídit za cenu menšího automobilu. Stál také vedle hotelu Hermitage, útočiště rockových hvězd a průmyslových hlavounů.

Adresa v Nice byla na bulváru Jana XIII. Rychlý pohled do autoatlasu mi napověděl, že bulvár se nachází ve čtvrti zvané La Roque, poblíž spalovny odpadků, kterou jsem míjel, když jsem jel na schůzku se svým týmem, a kousek od Roquierova nádraží, ve vzdálenosti nějakých sedmi set metrů. Poslední adresu jsem znal velmi dobře. Byla na Croisette v Cannes, jen kousek od té sázkárny křížené s obchodem, kavárnou, vinárnou a barem, s výhledem na moře a prosycené Chanelem a Guccim. Ženy v norkových kožiších tam posedávaly s obstarožními Italy, jejichž ruce mizely pod kožešinou jak fretky, přestože pánové k tomu ještě stačili sázet na koníčky, usrkávat šampaňské a v zásadě si užívat života tak dlouho, dokud nepřijde chvíle, aby byli přepraveni zpátky do hotelů. Jediný rozdíl mezi ženami v norkových kožiších a ženami pracujícími na cestě poblíž letiště byl v ceně.

Byl jsem v pokušení vydat se do Monaka na obhlídku paláce de la Scala, ale bylo už příliš pozdě. Kromě toho bude obchodní centrum touhle dobou zcela jistě zavřené, ale to nebyl hlavní důvod. Monako má nejvyšší příjem per capita, a tomu odpovídají i tamní bezpečnostní opatření. Mají tam jednoho policistu na každých šedesát obyvatel a pouliční kriminalita a loupežná přepadení tam jednoduše neexistují. Kdybych se do Monaka vydal v tuhle noční hodinu na průzkum, zcela jistě by mě našly a zaznamenaly průmyslové kamery, a možná by mě policajti dokonce fyzicky zastavili při silniční kontrole. Stačí, když projedete během jednoho dne třikrát Monakem tam a zpátky, a máte velkou naději, že vás policie zastaví a zeptá se vás, proč to děláte. Všechno to mají zařízené tak, aby se tam obyvatelé cítili pod ochranou a jako v bavlnce – a to nejen závodní jezdci a tenisové hvězdy, které tam žijí, aby se vyhnuli daním. Mezi obyvateli je také spousta těch, kteří si nadělali peníze z působení ve velké trojce: v podvodech, korupci a atentátech.

Rozhodl jsem se, že průzkum nechám na ráno a že se cestou do BSM, kde jsem hodlal strávit zbytek noci, podívám alespoň na adresu v Nice. To znamenalo najít si nějaké místo na parkování, kde se dá stát přes noc, a ráno se vnořit do zácpy aut posunujících se k hlavnímu městu, ale bylo to spojené s daleko menší mírou rizika. Složil jsem list papíru s adresami, zasunul ho do další rukavice a pak ho zastrčil pod sedadlem co nejdál do čalounění.

Vyjel jsem na pobřežní cestu. Teď tam nebyl velký provoz; jen jeden nebo dva osamělé harleye se s řevem prohnaly kolem, jak si jejich řidiči užívali výhod opuštěného asfaltu.

Když jsem se blížil k Nice, zdálo se, že celé pobřeží je ponořené do světel neonů. Připomnělo mi to Spojené státy, ten nekonečný proud šokujícího odstínu růžové a elektricky modré.

Provoz byl teď v obou směrech po Promenade des Anglais hustší a prostitutkám se s chodci na chodníku evidentně obstojně točily obchody. Pro nespavce bylo ještě otevřeno docela dost barů.

Zahnul jsem do vnitrozemí po stejné trase, kterou jsem použil, když jsem jel do úkrytu na setkání s týmem, a zamířil na východní okraj města, do La Roque. Vyklubala se z toho jenom rozlehlá změť obytných domů, sídliště hodně podobné tomu, kde jsme měli úkryt, jen čistší a bezpečnější. Nad okny jsem nikde neviděl stopy po požáru, žádný dům neměl zazděná okna, nikde nestály ohořelé vraky aut. Podle toho, jak vypadaly bedny plné zkaženého ovoce a zeleniny nahromaděné podél hlavní ulice, tu dokonce měli i supermarkety a pouliční obchůdky. Po ulici se ploužil vůz na odpadky, házel kolem sebe přerušované oranžové světlo a popeláři ve fluoreskujících bezpečnostních vestách se pohybovali s nádobami na odpadky mezi hnijícími zbytky.

Zastavil jsem, abych se podíval do mapy. Bulvár Jana XIII. byl druhá odbočka doprava, tak jsem předjel vůz na odpadky a zahnul doprava. Po obou stranách jsem kolem sebe uviděl obchody s lacinými botami, obchody s levným zbožím a potravinami. Možná že právě tady nakoupili Lotfi a Hubba-Hubba veškeré své oblečení. Několik krámků prodávajících pizzy přes ulici bylo ještě otevřených a obklopených mopedy s krabicemi na nosičích připravenými vyrazit k činžákům s velkou quatre fromages a se zvláštní porcí kuřecích kostí jako prémií.

Ukázalo se, že adresa nepatří obytnému domu, nýbrž obchodu, jehož vchod a výloha byly dokonale zakryty staženou roletou ozdobenou graffiti. K chodníku přidržoval roletu obrovský visací zámek.

Na nejbližší křižovatce jsem zahnul opět doprava, projel kolem dvou obchodů, potom hned znovu doprava, abych se mohl na obchod alespoň zběžně podívat zezadu. Uviděl jsem hrubý, rozpraskaný asfalt, rozšlapané plechovky od koly a stovky cedulí, které podle všeho hlásaly: „Odpal odtud, neparkuj mi tady, tohle je jen pro majitele obchodu.“ Dlouhá zeď, která lemovala zadní trakty obchodů, byla obložená velkými kusy papíru na vykládání beden.

Projel jsem po celé délce zadní ulice. Nebyl sebemenší důvod tady parkovat a rozhodně nemělo smysl zbytečně okounět v obchodní části města v tuhle noční hodinu. Mohlo by to přitahovat pozornost lidí, a možná dokonce přilákat pár policejních vozů. Alespoň jsem věděl, kde to je. A pořádný průzkum terénu udělám večer před samotnou akcí.

Po nějakých sto metrech jsem znovu zahnul doprava a byl jsem zpátky na bulváru. Zabočil jsem doleva, do směru, z něhož jsem přijel, a vydal se k moři a k BSM. Přístav v Nice byl les světel a stěžňů. Když jsem projížděl okolo, všiml jsem si indické restaurace, první, kterou jsem ve Francii zaznamenal. Napadlo mě: jestlipak je plná krajanů, kteří do sebe házejí sklenice belgického piva Stella a předkrmy z garnátů, zatímco kuchař přidává trochu algipanu do vindaloo, aby dostalo správný říz.

* * *

K přístavu v BSM jsem se dostal těsně po půl druhé a hned jsem zajel na parkoviště mezi přístavem a hrází. Svět ukrytý na zakotvených lodích měl hlubokou půlnoc s výjimkou několika světel linoucích se z kabin jemně se pohupujících v lehkém větříku. Z vysokých stožárů lemujících celý přístav a připomínajících pouliční osvětlení padalo tupě nevýrazné světlo. Tyhle lampy byly o něco vznešenější než ty obyčejné na ulici, nahoře se větvily do dvou částí a na každé visela lucerna. Některé žárovky už ale měly nejlepší léta života za sebou a jen mihotavě blikaly. Naštěstí pro mne nebyly zařízené na to, aby dávaly příliš mnoho světla, jelikož to by pod nimi nikdo nedokázal usnout.

Jedinou společnost mi na parkovišti dělaly dvě auta a motorka připoutaná řetězem ke dvě stopy vysokému ocelovému zábradlí zapuštěnému do země, jehož posláním bylo bránit vozidlům, aby vjela do květinového záhonu.

Vypnul jsem motor, stáhl okénko a naslouchal. Bylo ticho, rušené jen jemným chrastěním v ráhnoví. Sáhl jsem pod sedadlo pro složený papír a nacpal si ho do ledvinky. Pak jsem vystoupil, trochu si upravil browning, aby mě netlačil, a vydal jsem se po promenádě směrem ke správním budovám přístavu. Rychle jsem vyběhl po betonových schodech, dostal se až k nápisu „Jebu na holky!“, vyhoupl se nahoru do pozorovatelny a začal se tam na zbytek noci zařizovat. Nejprve jsem zahrabal adresy do země u kořenů palmy. Nemohl jsem to mít u sebe pro případ, že by mě zahlédl nějaký pořádkumilovný zástupce veřejnosti a nechal mě sebrat místní policií za braní drog na veřejném místě.

Vydržet tady nahoře následujících sedm hodin bude k zbláznění, ale jinak se to nedalo zařídit. Kdyby mě někdo sledoval, bude pro něj automobil přirozeným bodem, o nějž se bude zajímat, proto jsem v něm nechtěl spát. Navíc bych odtud viděl, kdyby na něm někdo něco montoval.

Odklidil jsem zpod sebe pár kamínků a pak jsem se opřel o kmen palmy a chvíli sledoval auto, chvílemi pozoroval přístav.

Adresy jsem měl tou dobou už bezpečně uložené v paměti, takže v písemné podobě jsem je nepotřeboval. Ten list papíru byl určen Georgeovi. Rukopis, otisky prstů, dokonce i samotný papír, to všechno se mu mohlo hodit, ať už hned nebo později. Vždyť tohle přece bude dlouhá válka.

* * *

Někdy kolem čtvrté hodiny začalo být lezavé chladno. Čas od času jsem si na pár minut zdříml, baseballovou čepici jsem přitom měl staženou hluboko do čela, jak to jen nejvíc šlo, a pažemi jsem si objímal trup ve snaze udržovat se alespoň trochu v teple.

/22/

Čtvrtek 22. listopadu, 07:27

Oči mě čím dál tím víc pálily a na obličej mi byla pořád větší zima, což mě nutilo neustále se dívat na hodinky. Stále ještě byla tma. Vyhrabal jsem adresy ze skrýše, kousek postupoval podél plotu a pak ho teprve přeskočil. Nato jsem došel po silnici ke vchodu, sestoupil dolů na kruhový objezd a vydal se kolem obchodů a kaváren. Všude bylo stále ještě zavřeno. Na několika menších lodích problikávalo sem tam mezi okenicemi světlo, jak si jejich obyvatelé stavěli konvici na první ranní dávku kávy.

Z auta jsem si vzal věci na umytí. Na druhé straně parkoviště, hned u pláže, byla sprcha se sladkou vodou. Umyl jsem si vlasy a hbitě se vypořádal s čištěním zubů. Strávil jsem třetinu dospělého života v poli a spal jsem, kde se dalo, ale dneska jsem si nemohl dovolit vypadat jako feťák. To bych v Monaku nevydržel ani prvních pět minut. Taky se tam člověk nesmí nikde jinde než na pláži courat v plavkách nebo do pasu svlečený. A kempinkové vozy tam rovněž neradi vidí.

Ještě jsem si učesal vlasy a vykartáčoval džíny a byl jsem hotov. Vrátil jsem se k méganu a najel na silnici. Topení jsem si pustil na maximum, aby mi vysušilo vlasy. Když bude slušný provoz, dorazím do Monaka za nějakých dvaadvacet minut.

Zapnul jsem Rádio Riviéra právě včas, abych si mohl poslechnout zprávy v osm. Taliban prchal před bombardováním, cena ropy Brent klesla o dva dolary za barel a den bude slunný a teplý. A teď jednu hezkou starou od Doobie Brothers…

Zmizel jsem v několika horských tunelech, holou skálu jsem měl jen pár stop od těla, a když jsem se vynořil v pomalu se rozjasňujícím dni, nasadil jsem si zase na hlavu čepici a dal si záležet, abych ji měl na cestu do hlavního města pořádně staženou do čela. První živí lidé, které jsem uviděl, byli policisté. V bílých přilbách s kšiltem a dlouhých modrých kabátech sahajících až ke kolenům vypadali, jako by zrovna vylezli z dětské počítačové střílečky.

Silnice už se poměrně dost zaplnila a byl na ní k vidění roztodivný mišmaš poznávacích značek. Mnoho aut pocházelo z Francie a Itálie, ale bylo tam i docela hodně místních značek s červenobílým kostkovaným kosočtvercem.

Když jsem jen pár set metrů za koncem tunelu dorazil k malému kruhovému objezdu, musel jsem projet kordonem policistů na motocyklech zaparkovaných po obou stranách cesty. Tři z nich, ve vysokých kožených botách pod kolena a tmavomodrých jezdeckých kalhotách, prověřovali auta vjíždějící do města i vyjíždějící ven. Kontrolovali, jestli mají na čelním skle vyvěšené potvrzení o zaplacení daně a pojistného, a vysílačky na strojích BMW jim k tomu vesele švitořily.

Silnice se kroutila dolů k přístavu a míjela tři nebo čtyři průmyslové kamery. Byly prostě všude, tyhle hranaté slitinové krabice otáčející se jako robot škubavě rozhrnující oponu.

Jak jsem klesal na úroveň hladiny moře, od čisté vody v přístavu se začalo odrážet sluneční světlo a utápělo lodi v záplavě mihotajícího se jasu. Některé jachty dosahovaly velikosti zaoceánských lodí a na palubě měly zaparkované vrtulníky a auta Range Rover, aby se jejich majitelé nemuseli po zakotvení trápit s tím, že by volali do půjčovny aut.

Vysoko na druhé straně přístavu se rozkládalo Monte Carlo, kde se na sebe tlačí všechna ta kasina, grandhotely a sídla velkých zvířat. Jel jsem ulicí vinoucí se kolem přístavu a nedokázal jsem odolat a představoval si, že jsem jeden z jezdců Formule 1, kteří se po tomhle pruhu asfaltu rok co rok prohánějí, vydělají miliony a pak se sem vrátí a usadí se tady, aby měli jistotu, že jim nic z jejich prachů neodteče do daňové soustavy. Když člověk tuhle práci dostane, je to docela terno.

Monako na mě neudělalo dojem kdovíjak přitažlivého místa. Je plné těžko popsatelných činžáků, jež utlačují velkolepé budovy, které tu vyrostly v době, než se sem začaly cpát zástupy lidí ve snaze ušetřit nějaké peníze. Banky tu mají v hotovosti rezervu pětadvacet miliard dolarů, což není na třicet tisíc obyvatel vůbec špatný poměr. Celý stát by se vešel do newyorského Central Parku a ještě by zbylo trochu volné trávy. Peníze se z ústavů řinou rovnou do ulic, kde vás veřejné eskalátory svezou pod pobřežní útesy, jež se tu zvedají do výše sotva sto metrů od okraje vody. Tohle místo si rozhodně nemůže stěžovat na nedostatek bohatých lidí, kteří by tu chtěli žít, a jediný způsob, jak je ubytovat, je roztahovat se do výšky. Když jsem tu tuhle byl na obhlídce, šel jsem kolem základní školy umístěné v přízemí jednoho bytového komplexu. Terasa školy byla rozšířená a pokrytá zeleným plstěným povrchem, aby tak vzniklo dětské hřiště.

Byla tu taky záplava chundelatých psíků ve vestičkách a pudlů s baseballovými čepičkami, ale nikdo tu nemusel provozovat Rallye Cannes. Dokonce i chodníky byly součástí té pohádky.

Jel jsem do vrchu směrem ke kasinu a vzdaloval se od přístavu. Naproti mně, na protějším svahu, se rozkládal palác, kde bydlí princ a celá jeho parta. Z každé věže a střílny visela vlajka. Tuhle architekturu musel navrhovat Walt Disney.

Dorazil jsem k dokonale zastřiženým trávníkům kasina. Dokonce i o obrovité fíkovníky tu pozorně pečovali – zabalili je do vrstvy jakéhosi vosku, aby jim snad neuškodil případný nečekaný mráz. Policista, který také vypadal, jako by vypadl z pohádky, mi ukázal, abych uhnul z cesty jakémusi ferrari, s nímž zrovna nějaký poskok couval z vyhrazeného parkoviště, aby jeho zazobaný majitel nemusel tu čtvrt míle, co ho dělí od jachty, absolvovat pěšky, až si večer užije v herně.

Zahnul jsem doleva, projel kolem obchodu Christiana Diora a Van Cleefova klenotnictví a minul další pečlivě zabalené rostliny. Přes křižovatku jsem proti sobě měl Place du Beaumarchais, rozlehlé travnaté náměstí s cestičkami a stromy. Po pravici jsem uviděl Palais de la Scala, impozantní šestipatrovou budovu postavenou ve starém francouzském stylu, se starobylou světle krémovou barvou a okenicemi na oknech.

Jel jsem podél okraje náměstí a zahnul hned vedle vchodu do la Scaly doprava do podzemního parkoviště, kde jsem se nacpal na prázdné místo vedle uhlazeného, naleštěného sporťáku acura s poznávacími značkami z New Jersey. Neměl jsem tušení, jak se tam mohl dostat; možná ho sem převezli na jedné z těch jachet.

Když jsem se ocitl zpátky na ulici, vydal jsem se k obchodnímu centru. Slunce zrovna vystoupalo nad vrcholky budov a já si nasadil sluneční brýle, aby pomohly čepici, až budu procházet kolem bezpečnostních kamer.

Ramenem jsem se opřel do dveří, vešel dovnitř a okamžitě mě do nosu udeřila vůně peněz a politury. Sundal jsem si brýle. Obě strany mramorem vykládaného vestibulu lemovaly malé koncesované obchůdky, prodávající šampaňské a kaviár. První vchod po levé straně byly skleněné dveře vedoucí na hlavní poštu, jejíž vnitřek připomínal dobře zavedenou soukromou banku. Vestibul se přede mnou táhl nějakých čtyřicet metrů, pak zahýbal doleva a jeho pokračování mizelo za rohem. Těsně před ohybem stálo před kavárnou pár stolků a židliček. Na jídelním lístku zřejmě dnes nabízeli velké hrnky s kávou bez kofeinu a výtisky Wall Street Journal. S jasným cvakáním podpatků se tu pohybovali lidé, jejichž moc signalizovalo už oblečení.

Asi v polovině vestibulu po pravé straně jsem uviděl mramorový sloup a dveře v antickém stylu. Tabule oznamovala, že je to přijímací hala pro kanceláře, které sídlily v pěti patrech nad námi.

Vydal jsem se směrem ke kavárně a cestou se podíval na velkou světelnou tabuli, která kolemjdoucím nabízela podrobnosti o tom, kdo si pronajal nebo vlastní kancelářské prostory nahoře. Jediný pohled mi prozradil, že všechny firmy začínají slovem Monacký – Monacká společnost finančních služeb, Monacké tohle, Monacké tamhleto. Všechny tu byly vystavené, u všech stálo, kdo sídlí ve kterém patře, ale šel jsem příliš rychle a můj mozek pracoval příliš pomalu, než abych zaznamenal, kdo obývá číslo 617.

Pokračoval jsem dál kolem hejna mosazných tabulek. Do přijímací haly vedly dvojité skleněné dveře. V recepci pracovala bezvadně oblečená tmavovláska. Zrovna mluvila do telefonu a na stěně za ní se otáčela kamera.

Posadil jsem se k jednomu volnému stolku před kavárnou a zadíval se zpátky k recepci. Okamžitě se u mne zjevil číšník, a tak jsem si objednal crème. Můj pokus o francouzštinu na něj neudělal valný dojem. „Malou, nebo velkou?“ zeptal se anglicky.

„Velkou a dva croissanty, prosím.“

Pohlédl na mne, jako bych po takové dávce mohl vybuchnout, a zacouval zpátky do kavárny.

Podíval jsem se doprava, abych zjistil, co je k vidění za rohem vestibulu. Nějaké zvlášť nadutě vypadající příštipkářství tam prodávalo nablýskané pásky a další kožené zboží a chemická čistírna tam vystavovala řadu plesových rób. Proti čistírně byl obchod s čínským porcelánem. Tahle část vestibulu byla jen asi patnáct metrů dlouhá a zakončovaly ji další skleněné dveře. Přes ně jsem viděl, jak se venku od čelních skel vozů odráží sluneční paprsky.

Číšník dorazil s mou objednávkou zrovna ve chvíli, kdy dobře oblečení lidé u ostatních stolků dopili kávu a dojedli briošky a mohli se vydat do práce. Z toho, co jsem mohl slyšet, se tu nejvíc prosazoval jeden hlas z rodného anglického venkova. Jakási žena kolem čtyřicítky s mohutným účesem rozmlouvala se svou starší společnicí. Dohromady na sobě měly tolik make-upu, že by to zaplnilo kráter po bombě. „Ach, drahoušku, to je vážně příšerné… V Londýně prostě nemůžu sehnat dost dlouhé kalhoty, aby byly na moje nohy. Dneska kvůli tomu člověk vážně musí vyrazit do Švédska, jinde to nedostane. No co myslíš, není to úděsné?“

Ostatní mluvili tiše, téměř pokradmu, do mobilních telefonů a zněla tu francouzština, italština, angličtina, a to i americká. Všichni, kdo mluvili anglicky, používali v hovoru stejná slova: „dohoda“, „uzavřít“, „kontrakt“. A bez ohledu na národnost všichni končili telefonáty slovy „Ciao, ciao“.

/23/

Zrovna jsem dopíjel kávu s mlékem, když se před tabulí zakrytou plexisklem zastavily dva obleky, něco na ní hledaly a pak stiskly bzučák. Jeden sklonil hlavu k domácímu telefonu, načež oba pánové bez prodlení zmizeli ve dveřích vlevo vedle přijímací haly.

Viděl už jsem téměř všechno, co jsem potřeboval vidět. Sáhl jsem po ubrousku, utřel si ruce, vyleštil šálek – a to přesto, že jsem se dotýkal jenom jeho ouška. Nechal jsem na stole ležet úděsných šestašedesát franků a spropitné a vydal jsem se zpátky směrem, odkud jsem přišel.

Tentokrát jsem pohledem našel šesté patro a běžel očima po řadě malých tabulek: v čísle 617 zjevně sídlila Monacká vzdělávací poradna, což mohlo znamenat cokoliv. Kráčel jsem dál a opustil budovu.

Slunce už zalévalo náměstí jasným světlem, a tak jsem si nasadil brýle a stáhl čepici do čela. Náměstí bylo do posledního volného místečka nacpané auty, mopedy a skútry, tlačily se na sebe všude jak sardinky. Zahradníci prořezávali keře a pár chlápků v overalech se zrovna chystalo použít motorovou pilu na některé větve vysokého stromu bez listí. Rozstřikovače lehce kropily trávu a kolem nich proplouvaly ženy oblečené do kožichů a se psy, kteří na sobě měli oblečky hodící se k módním doplňkům jejich majitelek. Došel jsem k Pradu, dal se doprava a zrovna, když jsem zahýbal za roh budovy, rozeřvala se za mnou motorová pila. Chtěl jsem vědět, kde ústí východ, který jsem viděl za čistírnou.

Úzká ulička podél téhle strany budovy byla asi šedesát metrů dlouhá a bylo v ní jen pár obchůdků, kde vyvolávali filmy nebo prodávali obrázky. Znovu jsem zabočil doleva a vydal se podél zadní strany la Scaly, až jsem se dostal do míst, kde mělo obchodní centrum své administrativní zázemí. Některé rolety byly zvednuté, jiné zůstávaly pořád ještě dole. Za nimi byla k vidění soukromá místa k parkování a skladové prostory pro jednotlivé obchody. Většinu prostoru zabírala nakládací rampa pošty. Byla velmi čistá a pečlivě uklizená, poštovní úředníci na sobě měli elegantní, skvěle vyžehlené modré uniformy a bílé ponožky. Měl jsem pocit, že jsem zabloudil do Legolandu.

Vchod k čistírně byl hned vedle rampy. Nakoukl jsem skleněnými dveřmi a uviděl celý vestibul až ke kavárně a za ním místo, kde cesta zahýbá k přijímací hale.

Za čistírnou, na dalším rohu Palais de la Scala a asi dvacet stop nad zemí, byla přimontovaná kamera. V tuhle chvíli se zrovna nedívala směrem ke mně, protože se musela věnovat sledování křižovatky pod sebou. Doufal jsem, že ji to nepřejde. K méganu jsem došel stejnou cestou, kterou jsem se dostal sem.

Protáhl jsem se kolem acury, zajel se podívat na vlakové nádraží a pak se vydal směrem k Nice a Cap 3000. Bylo načase nachystat se na přímý kontakt s mým novým kamarádem Thackerym, o nějž jsem včera emailem požádal George.

* * *

Na krátkodobé parkoviště u letiště jsem dorazil těsně po půl jedenácté. Navlékl jsem si neodmyslitelné rukavice, zpod sedadla vylovil adresy a zbavil list papíru ochranného obalu. Než jsem seznam rozbalil, ještě jednou jsem si v duchu adresy zopakoval, jen abych měl jistotu – vždyť teď to bude naposledy, kdy je uvidím. Podíval jsem se na ně, znovu je složil a složené pevně sroloval, aby bylo možné nacpat je do špičky palce rukavice. Zbytek rukavice jsem utrhl a balíček nacpal do kapsy džín.

Vystoupil jsem a zamkl dveře vozu zrovna ve chvíli, kdy se pár set metrů ode mne dotklo přistávací dráhy letadlo. Na okamžik se zdálo, jako by se chystalo přistávat na pláži.

Větší část celého komplexu okupoval obchodní řetězec Lafayette s obrovským obchodním domem a s oddělením lahůdek. Zbývající prostory zabraly obchody prodávající všechno možné od vonících svíček po mobilní telefony.

Když jsem procházel automatickými skleněnými dveřmi, reproduktor nade mnou zrovna nabízel jako kulisu nějakou směsku hudby. Moc Santa Clausů tu nebylo, zato světýlek a stánků s vánočním zbožím požehnaně. V jednom prodávali mnohobarevné sametové pokrývky hlavy od cylindrů po šaškovské čepice s rolničkami. Eskalátory vozily z jednoho patra do druhého hordy nakupujících s obludně velikými plastikovými taškami praskajícími ve švech. Tohle bylo jediné místo, které jsem použil více než jedenkrát. Bylo rozlehlé, živé a já to považoval za přijatelné riziko. Potřeboval jsem se dostat na internet a v kavárně bylo příliš důvěrné prostředí. Zatím jsem ještě nikdy nepoužil kartu ani bankomat, tak by snad tohle místo mělo být v pořádku.

V atriu byly zaparkované čtyři zářivě nové jaguáry od místního prodejce. Čelní skla měly posetá propagačními materiály. Vlevo od nich byl vstup do Galeries Lafayette, dvouposchoďového obchodního domu.

Za vozidly seděl v bílém umělohmotném zahradním nábytku doplněném slunečníkem prodejce jaguárů a vypadal dost unuděně. Obklopovaly ho haldy barevných katalogů, ale on sám měl nos zabořený do Nice Matin. Možná mu už došlo, že listopad není nejvhodnější měsíc na prodej automobilů – to je čas, kdy člověk nakupuje ponožky a bačkory a další vánoční věcičky pro mamku.

Tak teď jedno po druhém. Zašel jsem do obchodu se sendviči a koupil si sýrovou bagetu a hodně velkou horkou kávu. Obojí jsem si odnesl do Le Cyberpoint. To nebyl obchod, nýbrž několik míst, na nichž mohl člověk použít přístroj kombinující telefon a počítač. Byla tam malá dotyková obrazovka a kovová klávesnice s velikou ocelovou koulí místo myši. Takových stanovišť tam bylo osm a většinou je používaly děti, jejichž rodiče je tam nechali s telefonní kartou, aby měli alespoň hodinku pokoj a mohli se věnovat nákupům.

Postavil jsem si kelímek s kávou na přístroj, abych ulevil rozpáleným prstům, a nacpal si do krku pár soust křupavé bagety. Pak jsem zasunul telefonní kartu do otvoru a přihlásil se na internet. Hudba vyhrávající v pozadí byla puštěna příliš tiše, než aby se dala poslouchat, a příliš nahlas, než aby bylo možné si jí nevšímat. Hotmail mě mezitím zavalil takovou záplavou reklam v angličtině a francouzštině, že by to televizní stanici vydrželo na celý večer. Od George jsem tam nic neměl. Čekal na adresy, které předám v jednu hodinu Thackerymu, a jinak mi neměl co říct.

Odhlásil jsem se a vytáhl kartu, na níž mi stále ještě zbývalo dvaašedesát franků. Když jsem sahal po kávě, ukápl jsem trochu na přístroj a honem ucukl, aby tekutina nezasáhla taky mě. Viditelně sám sebou znechucen jsem obrazovku, klávesnici i myš tak dlouho důkladně utíral ubrouskem, do kterého byla zabalená bageta, až po mně nezbyly žádné otisky prstů. S hrstí plnou promáčeného papíru a s patřičně omluvným výrazem ve tváři jsem opustil Le Cyberpoint a vydal se zpátky k autu. Cestou jsem se ještě zastavil, abych si koupil ruličku pětatřicetimilimetrového filmu a červenožlutou šaškovskou čepici s rolničkami.

Do přímého kontaktu už zbývala pouze hodinka, a tak jsem v méganu otočil klíčkem, zapnul si Rádio Riviéra a navlékl si polyetylénové rukavice. Vytáhl jsem film z umělohmotné krabičky a nahradil ho srolovanými adresami.

Marvina Gaye přerušil hlas s americkým přízvukem: „A teď nás čeká relace BBC World Service, abychom se dověděli nejnovější zprávy.“ S pípáním časového znamení jsem si zkontroloval hodinky a musím říct, že šly přesně. Vzápětí mě přiměřeně vážný ženský hlas poučil o bombardování Kábulu a postupu Severoatlantské aliance. Vypnul jsem rádio a doufal, že Thackery je dobře vycvičený a postupuje stejně jako já.

Ve dvanáct třicet dva jsem si zkontroloval krabičku v džínách, browning, baseballovou čepici a ledvinku, a znovu zamířil do Cap 3000. Teď už tu bylo o poznání živěji. V obchodě s lahůdkami se museli pěkně ohánět a zástupce firmy Jaguar si podle všeho potřeboval dobít baterky. Pořád ještě seděl u zahradního stolku, ale před sebou měl sklenici s červeným vínem a do sebe cpal plněnou bagetu velikosti menšího torpéda. Zabočil jsem doleva a prošel oddělením parfumerie v přízemí Galeries Lafayette. Pánské oděvy byly sice přímo nade mnou, takže stačilo vyjet po jezdících schodech nahoru, ale zvolená cesta mi dávala čas přesvědčit se, že je všechno v pořádku a že se k nám nikdo nechystá přidat.

Zašel jsem do knihkupectví vedle voňavých pultů a začal jsem si prohlížet místní průvodce v angličtině. Nebral jsem je do ruky, jen jsem k nim skláněl hlavu, abych se podíval, co se mi děje za zády.

Když jsem se ujistil, že o mne nikdo nejeví větší zájem, než je zdrávo, zašel jsem dál do obchodu a nastoupil na eskalátor vedoucí do prvního patra. Tam jsem si probojoval cestu zpátky do oddělení pánských oděvů. Narazil jsem na věšák se zlevněnými pracovními kalhotami, jeden pár si vzal a k tomu nádavkem jedny džíny. Pak jsem se chvíli motal kolem věšáku s bundami a vybral si jednu tmavomodrou ušitou z česané bavlněné látky. Ta mě v pozorovatelně zachrání před umrznutím a přitom nebude tak slyšet, kdykoliv se pohnu, jako kdyby byla nylonová.

Přecházel jsem od stolu ke stolu, srovnával ceny a nakonec jsem si vybral dvě trika. Pokud vím, na látce člověk nemůže zanechat otisky. Jediné, čím jsem se lišil od ostatních zákazníků, bylo to, že jsem se při každé možné příležitosti díval na hodinky. Musel jsem být na startovní čáře přesně dvanáct minut po celé. Kontakt nebyl naplánovaný přímo na jednu hodinu, nýbrž na dvanáct minut po jedné. Sledovací týmy moc dobře vědí, že lidé mají sklon plánovat věci na půlhodiny, čtvrthodiny nebo na celou.

Současně jsem se snažil sledovat, kolik mě bude dohromady stát vybrané zboží. Chtěl jsem si být jist, že mám u sebe dost peněz, abych mohl za nákup zaplatit hotově. Nestál jsem o nějaké výstupy u pokladny, které by si lidé mohli později vybavit.

Osm minut po jedné jsem zamířil ke spleti poliček, jimiž se vyznačuje každé oddělení se spodním prádlem. Calvin na tuhle sezonu nabízel hezkou řadu flanelových pyžam a dlouhých spodků, ale to vskutku neodpovídalo mému vkusu. Jak jsem se procházel kolem, prohlédl jsem si tři nebo čtyři lidi, kteří se pohybovali v mé bezprostřední blízkosti. Ani jeden na sobě neměl nic modrého. Chvíli jsem se přehraboval v nabídce ponožek, pak jsem si vybral čtyři páry a přitom se jukl na hodinky. Zbývaly ještě tři minuty.

Stále nebyla v dohledu žádná modrá. Hodil jsem si vybrané nákupy přes levou paži, a když jsem se protahoval kolem regálu plného triček, vylovil jsem z kapsy krabičku. Jakýsi muž do mě zezadu vrazil a mocně zahučel „Pardon“. To se mi hodilo: poskytlo mi to možnost znovu se podívat na hodinky. Ještě dvě minuty. Skladbu Michaela Jacksona „Thriller“ přerušil hlas, který se rozplýval nad tím, jaké slevy dnes nabízí Tannoy.

Zrovna jsem se blížil ke své startovní čáře, když vtom jsem kousek před sebou, sotva nějakých deset metrů, zahlédl plandavý modrý rolák. Byl dobře o dvě čísla větší, než by měl být, a razil si cestu na druhou stranu uličky s ponožkami a prádlem, na místo, kde měla startovní čáru druhá strana. Takhle jsem si tedy Thackeryho nepředstavoval: tenhle vypadal, jako by patřil do nějaké garážové kapely. Nebylo mu ještě ani třicet, měl odbarvené blond vlasy, silně promaštěné gelem a rozcuchané. Navíc držel v levé ruce tašku. Dorazil na startovní čáru: to je určitě on. Ještě zbývala jedna minuta do startu. Prohrabával jsem se nabídkou trenýrek na kraji oddělení s prádlem, ale v duchu jsem se už soustřeďoval na to, co se bude dít dál.

Dvacet vteřin do startu. Urovnal jsem si oblečení hozené přes ruku, přesunul krabičku do pravé dlaně a vykročil do uličky. Thackery se teď pohyboval asi šest metrů ode mne. Mezi námi se nějaký starší pán zastavil u komínku oteplovacího prádla.

Ozvalo se další hlášení týkající se Tannoye, ale to už jsem sotva vnímal. Byl jsem naprosto soustředěný na to, co se mělo odehrát v nejbližších několika vteřinách.

Thackery měl zelené oči a upíral je přímo na mě. Kontakt byl navázán. A mému společníkovi se situace zamlouvala. Mně ostatně taky.

Kráčel jsem rovně uličkou a mířil přímo k oddělení s obleky, ale pohled jsem upíral na jeho ruku. Dělily nás dva metry. Obešel jsem staršího pána a uvolnil sevření prstů kolem krabičky.

Cítil jsem, jak se Thackeryho ruka otřela o mou a krabička byla pryč. Thackery šel dál. Tohle už dělal někdy předtím.

Rozhodl jsem se, že o obleky nemám zájem, ale než jsem došel k pokladně na vzdálenějším konci patra, ještě jsem se zastavil u svrchníků. Nevěděl jsem, co dělá Thackery, ale bylo mi to jedno. Mým úkolem už bylo jen zaplatit a vypadnout, a přesně to jsem taky udělal.

/24/

Na náměstí hezky plál vrak auta, až trochu nebezpečně blízko k jednomu z obytných domů. Plameny olizovaly balkony v prvním patře, ale nikoho to zřejmě nezajímalo. Někdo přiložil na střechu vozu starou matraci a její pěnový vnitřek hojně přispíval ke sloupci hustého černého dýmu. Hodil jsem do ohně pytel obsahující všechny odpadky, které jsem v poslední době nasbíral. Tohle byla příliš dobrá příležitost, než abych si dovolil ji propást, a tak jsem tam teď stál u zdi a díval se, jak se všechno mění na popel. Děti běhaly kolem vraku jako indiáni kolem dostavníku. Přikládaly do plamenů dřevěné palety a vůbec všechno hořlavé, co kde objevily, zatímco rodiče na ně křičeli z oken nahoře.

Když jsem dorazil k našemu domku, Hubba-Hubbův pytel s odpadky byl přesně tam, kde měl být, a sirky vykukovaly pode dveřmi. Sotva jsem vešel do dveří, Lotfi ke mně vzhlédl z pohovky u konferenčního stolku. Měl na sobě zelenou koupací čepici a rukavice, jež se k ní hodily. „Bonjour, Nicku,“ pozdravil s velice vážným obličejem, který mě varoval, abych nijak nekomentoval jeho novou pokrývku hlavy. Zatímco za mnou Hubba-Hubba zastrkoval petlici, odpověděl jsem na pozdrav nadmíru vážným přikývnutím.

Když jsem se shýbal, abych si ze svého pytle vytáhl rukavice, zaznamenal jsem, že Hubba-Hubbovy tenisky se zastavily jen pár stop za mnou. Pozdravil mě radostným „bonjour“, ale já se nenarovnal, dokud jsem si na hlavu nenarazil svou novou strakatou šaškovskou čepici. Pak jsem ještě zatřásl hlavou, aby se rolničky jaksepatří předvedly. Snažil jsem se potlačit smích, ale když se mi do zorného úhlu dostal Hubba-Hubba, nezvládl jsem to. Měl na obličeji žertovné brýle, jimž ze skel trčely oční bulvy poletující na pružinkách nahoru dolů. Lotfi se na nás díval s bolestným výrazem otce, kterého osud potrefil dvěma nezvedenými dítky.

Rozsadili jsme se kolem kávového stolku. Lotfi se zamyslel nad svým dalším rozhovorem s Bohem, vytáhl korálky a už byl připraven pouštět je mezi prsty. Hubba-Hubba si sundal brýle, a než na sebe vzal roli paní domu a začal rozlévat kávu, vytřel si z očí slzy. Já si nechal čepici na hlavě, ale to, co jsem jim hodlal říct, mělo být navýsost vážné.

„Dostal jsem od Tlusťocha místo, kde bude loď kotvit v BSM. Taky mi dal tři adresy, ale nezná jména těch hawalladů, ani dobu, kdy má dojít k převzetí peněz.“ Podíval jsem se na ně. „Jste připraveni?“

Oba přikývli a já se mezitím pokusil napít horké kávy. Pak oba zavřeli oči, pozorně naslouchali a já jim přednesl adresu Paláce de la Scala.

Oba okamžitě zpozorněli. „Vím, co vás napadlo,“ ujistil jsem je. „A naprosto s vámi souhlasím. Ale co vám mám povídat?“

No, věděl jsem, co jim mám povídat: tu adresu, a to ještě třikrát dokola. Díval jsem se, jak si to pomalu pro sebe opakují a rty se jim přitom pohybují.

Potom jsem jim třikrát pověděl další adresu a nakonec i tu třetí. Sotva jsem skončil, otevřeli oči a já jim popsal, co jsem zjistil při obhlídce místa.

Když jsme spolu byli v Egyptě, to jsme se připravovali na tu akci v Alžírsku, seděli jsme jednou nad kávou jako teďka, jen jsme na sobě neměli ty klaunské maškarády, a já jim prozradil „pravidlo sedmi pé“: „Patřičný plán a pořádná příprava pomůžou předejít podělání akce.“ Moc se jim to líbilo – a užili jsme si spoustu legrace, když si Hubba-Hubba lámal jazyk, jak se to pokoušel recitovat ve vysokém tempu.

„Takže, Devátý květen zaparkuje na přístavišti čtyřicet sedm u mola devět. Čtyřicet sedm, molo devět. To je druhé molo po levé straně přístavu, když se na něj díváte od hlavní silnice. Je vám to jasné?“

Lotfi se obrátil na Hubba-Hubbu a něco na něj rychle vychrlil arabsky. Odpovědi jsem tentokrát rozuměl: „Ma fi muškila, Ma fi muškila.“ To není problém, to není problém. Hubba-Hubba opsal rukou kruh po pokoji, jako by obkresloval přístav, a pak ukázal do míst, kde je molo.

Zopakoval jsem jim poslední příkazy pro celou akci od umístění nálože po vyzvednutí a uložení hawallady.

Lotfi zvedl pohled ke stropu a nabídl ruce a korálky svému Stvořiteli: „In’ša’alláh.“

Hubba-Hubba velmi zasmušile přikývl, což vypadalo vzhledem k tomu, jak byl vymóděný, dost divně. Mládež na skútrech se s ječením proháněla ulicí nahoru dolů a Lotfiho korálky tiše cvakaly.

„Tak dobře. Fáze jedna, lokalizace Devátého května. Lotfi, kdy mají zavírací dobu podniky, na které ses měl podívat?“

„Všechny zavírají o půlnoci.“

„Výborně – a jak jsi na tom ty, kamaráde?“

Hubba-Hubba se nejprve s mocným umělohmotným vrzáním zavrtěl na pohovce. „Kolem půl dvanácté,“ odpověděl.

„Dobře.“ Sáhl jsem po hrnku s kávou a pořádně si lokl. „Projdu si to tam v půl jedné ráno. Mégana si postavím na parkoviště nahoře u silnice a sejdu kolem obchodů dolů k přístavu, podívám se, kde je loď, a pak se vrátím na pozorovatelnu přes zahradu a přes tu jebací lavičku, abych se ujistil, že kolem pozorovatelny je čisto.“ Znovu jsem se napil.

„Když bude Devátý květen kotvit tam, kde má,“ pokračoval jsem, „nebudeme pozorovatelnu nikam přesouvat.“ Podíval jsem se na Lotfiho a ten přikývl a předklonil se, aby dosáhl na hrnek s kávou. Ještě jednou jsem jim pozorovatelnu popsal, ten kousek vyvýšené rovinky nad lavičkou s odvážným nápisem, za ním živý plot a cestu od přístavu k hlavní silnici. Potřeboval jsem, aby znali mou přesnou polohu, jelikož kdyby se něco někde podělalo, musí vědět, kde mě najdou.

Lotfi nasadil nechápavý výraz. „Jedna věc mi není jasná, Nicku. Proč někdo píše takovou věc na lavičku?“

Pokrčil jsem rameny. „Třeba se chtěl pochlubit, jak umí dobře anglicky.“

Hubba-Hubba dolil Lotfimu kávu a se vší vážností k tomu dodal: „Myslím, že ať už to napsal kdokoliv, musel to mít hodně pomíchané v hlavě.“

Lotfiho obočí zmizelo pod koupací čepicí. „Tak se mi zdá, že se příliš často díváš na americké pořady,“ poznamenal.

Hubba-Hubba se usmál. „A co mám tak asi dělat, když čekám, až se domodlíš?“ namítl.

Lotfi se na mě podrážděně obrátil: „Co si s ním mám počít, Nicku? Je to moc hodný člověk, ale pro takhle slabou náturu je příliš velký nápor bačkorové kultury zhoubný.“

Začal jsem s nimi probírat jednotlivé „co bude, když“. Co když tam loď vůbec nedorazí? Co když tam loď dorazí, ale zakotví jinde a nebude vidět z pozorovatelny? Co když mě v pozorovatelně odhalí nějaký náhodný chodec? V téhle fázi zněla odpověď na většinu otázek tak, že se v takovém případě prostě budeme muset sejít a přípravu předělat. A kdyby se loď neobjevila vůbec, strávíme noc tím, že se budeme procházet celou dobu nahoru dolů po pobřeží a prozkoumávat všechny přístavy – a taky se koukneme na Tlusťocha, pochopitelně.

Polkl jsem poslední doušek kávy a Hubba-Hubba zvedl konvici, aby mi dolil. Pokračoval jsem, doprovázen tichým cvakáním korálků. „Fáze dvě: umístění nálože a návrat do pozorovatelny. Hubba-Hubbo, chci, abys ve dvanáct třicet šel po hlavní silnici kolem pozorovatelny a měl u sebe vysílačky, pumu, dalekohled a inzulínový balíček. Pokud bude prostor kolem pozorovatelny čistý, necháš mi tam tašku. Ať je v ní všechno, co budu potřebovat, až se vrátím z obhlídky Devátého května. Řiď se tím, co jsme si dohodli při instruktáži. Nahoru na plot polož plechovku od dietní koly, ať vím, žes tam byl, pak se vrať k autu a přesuň se na pozici, odkud budeš moct hlídat. Kde přesně to bude?“

Hubba-Hubba znovu zamával rukama, aby mi ukázal, kde co je – jako kdybych mohl tušit, co se mu odehrává v hlavě a na co zrovna ukazuje. Nakonec jsem z toho přece jen pochopil, že si našel místo hned vedle přístavu, směrem na Monako. „Parkuje tam podél břehu dost aut, většinou patří k těm domům nahoře na útesu,“ dodal. Podíval se do konvice, aby měl jistotu, že nám na zbytek hovoru zbývá dost černé tekutiny. „Vysílačky by měly fungovat – nebudu od tebe dál než nějakých čtyři sta metrů.“

„To je dobrá zpráva.“ Vtom mě něco napadlo. „Můžeš všechny věci, co mi poneseš do pozorovatelny, zabalit do černé plážové osušky?“

Zatvářil se nechápavě, ale přikývl.

„Takže, jakmile najdu loď, vrátím se k pozorovatelně stejnou cestou, jako jsem přišel, ale ne dřív než ve dvanáct čtyřicet, proto bude na uložení pomůcek dost času. Až se usadím v pozorovatelně, oba vás prověřím vysílačkou. Kde budeš tou dobou ty, Lotfi?“

Rozhodl se pro parkoviště rozkládající se o nějakých pět set metrů dál směrem k městu, na druhé straně silnice, než je pozorovatelna. „Je odtamtud vidět kus přístavu,“ vysvětloval, „takže vysílačka by tam taky měla pracovat – budeme na sebe vidět.“

Bylo to dobré místo: Pokud bude sedět naprosto klidně a nechá mírně pootevřené okénko, aby se neprozradil tím, že se mu bude srážet dech na skle, bude skutečně obtížné ho ve tmě zahlédnout. Když jsme se poprvé tady v zemi setkali, požádal jsem je, aby si tohle procvičili. Strávili několik nocí tím, že nepozorováni parkovali u velkých obchodních center, takže by to měli bez potíží zvládnout.

„Kódy pro oslovování budou počáteční písmena našich jmen – L, H a N. Když se mi neohlásíte do půl druhé, nebo když se do té doby neohlásím já vám, raději změňte pozici a zkuste znovu spojení. Pokud to jinak nepůjde, pokuste se jít o něco blíž. S těmi vysílačkami to bude akce k podělání, ale bez nich by to bylo ještě horší.“ Přikývli.

„Jakmile navážeme spojení,“ pokračoval jsem, „řeknu vám, jestli se něco změnilo – jako třeba, že loď není na místě. V takovém případě přehodnotíme situaci a začneme znova. Když se nám podaří navázat spojení a všechno ostatní bude podle plánu a pozorovaný objekt pod kontrolou, nesmíme Devátý květen za žádnou cenu ztratit, kdyby se dělo nevím co. Ani na vteřinu. Lotfi, chci, aby ses hlásil vysílačkou každou půlhodinu. Kdyby kdokoliv z nás nemohl mluvit, prostě jen dvakrát stiskne tlačítko a my uslyšíme, jak to cvaklo.“

Posunul jsem se k fázi tři. „Zatímco se tu budeme motat okolo a nudou se kopat do zadnice, budu se snažit přijít na to, kdy je nejvhodnější chvíle přesunout se na loď a umístit tam nálož. Dokud neuvidím, co se děje kolem, nebudu vědět, kdy to udělám. A dokud nebudu vědět, jak loď vypadá, nebudu taky vědět, kam tu věc umístím. Možná k tomu vůbec nedojde dnes v noci – třeba budou mít roupy a pozvou si nějaké kamarády na grilování na palubě, nebo se rozhodnou spát pod širým nebem. Nebo se bude na sousední lodi pořádat mejdan. Ale jakmile budu připraven, chci, abyste udělali to, co vám teď řeknu.“

Popsal jsem jim to ze všech úhlů a zakončil to tím, co jsem si vymyslel pro případ, že by se to nějak zvrtlo. Chtěl jsem to zařídit tak, abychom odtamtud mohli co nejrychleji vypadnout a aby to, s trochou štěstí, vypadalo jako zpackaná loupež a ne jako něco zásadnějšího. Nechtěli jsme, aby se výběrčí nechali odradit od splnění zadaného úkolu.

Lotfi i Hubba-Hubba teď naprosto zmlkli. Neozývalo se dokonce ani cvakání korálků. Blížili jsme se k nejsložitější části akce.

„Tak a teď fáze čtyři, sledování inkasistů na jejich cestě od lodi. Nemůžeme si dovolit je ztratit. Myslíme si, že známe místo první předávky, ale to nic neznamená – budeme se jich muset držet. Říkám jim Romeo jedna a Romeo dva a tak dále, stejně jako jsme pojmenovali hawallady. Čísla jim budu přidělovat podle toho, jak je poprvé uvidíme. Pokud se vydají směrem na Monako, chci to sehrát takhle…“

Popsal jsem jim podrobnosti sledování výběrčích k Palais de la Scala. Pak jsem prošel sled akce, jak bude probíhat v případě, že se vydají k Nice nebo do Cannes. Než jsem zopakoval všechny hlavní body, měl jsem kávu vypitou.

„Pamatujte si, že je pro nás životně důležitý kontakt vysílačkami, zvlášť pokud je budeme muset sledovat ve vlaku. Jestli se to bude vyvíjet na levačku a oni vyrazí do Nice a Cannes, chci, Lotfi, aby ses rovnou přesunul k té lokalitě v Cannes. Hubba-Hubbo, ty se probojuješ do města a vydáš se k Nice. Když nám to vyjde, bude vždycky jeden z vás na místě, aby mi kryl záda – tedy pokud se mi podaří se jich držet.“

Nadechl jsem se a vykládal dál: „Jestliže vyrazí někam úplně jinam a nás to rozdělí a ztratíme spojení, budu muset sám vyhodnotit situaci a zkusit, jestli to celé zvládnu sám. Ať už se to bude vyvíjet jakkoliv, budeme opět na svých místech v BSM v nula třicet v sobotu ráno. V jednu nula nula provedu kontrolu spojení. Když se něco podělá, sejdeme se nahoře a vyřešíme to. Otázky?“

Znovu zavrtěli hlavami a Lotfi začal počítat korálky.

„Fáze pět: vyzvednutí hawallady a jeho dopravení na místo předání. Dostat do něj dávku speciálního káčka bude docela těžké. Pochybuju, že si nechá jen tak píchnout injekci. Hlavně si pamatujte, že ho tam musíme stůj co stůj dopravit živého. Kdy a jak to uděláme, to budeme muset rozhodnout podle toho, kdo mu bude zrovna v tu chvíli dýchat na záda.“

Asi na minutu jsem se opět odmlčel, aby to trochu zpracovali. „Dobře,“ upoutal jsem znovu jejich pozornost, „a teď si ještě jednou projdeme místo předání.“

Moc dobře věděli, kde se nachází a jak to tam má probíhat, ale já nestál o žádné nedorozumění. „Pamatujte si, jak vypadá signál, že hawallada je na místě – napravo a hned pod kontejnerem umístěná plechovka dietní koly. Ten, kdo si hawalladu vyzvedne, dá plechovku pryč, takže místo bude příští večer prázdné pro další dodávku.“

Lotfi nám všem začal dolévat kávu. Mávnutím jsem ji odmítl. Nesnášel jsem, když mi pulz běžel jako o závod: bušení srdce si zítra bezpečně užiju, až to hezké nebude.

„Zásilku musíme na místo předání umístit do čtyř do rána. Jakmile každého z nich sebereme, chci se ho zbavit co nejdřív. To nám poskytne trochu času, abychom se dokázali ztratit a dát se trochu dohromady na další zátah.“

Přešel jsem k technickým detailům: „V pátek budeme používat první frekvenci, v sobotu druhou a v neděli třetí – je dobře, že tahle akce má trvat jen tři dny, jelikož máme všehovšudy čtyři frekvence.“

Vtipnou poznámku ocenili oba pánové jen zdvořilým úsměvem.

„Frekvence změníme vždycky o půlnoci, a to bez ohledu na to, co se zrovna bude dít – to platí i v případě, že bychom se stále ještě snažili jak pitomci uštvat prvního hawalladu. Pamatujte si, že provoz vysílaček je třeba omezit na minimum. A nic v arabštině, prosím.“

„A je v pořádku, když se ozveme do éteru,“ odsekl Lotfi, „abychom opravili tvou angličtinu?“

Usmál jsem se. „Dobře, ale jen v případě, že zkazím složený infinitiv.“

Vyměnili si dalších pár dávek arabského švitoření a oba se usmáli. Když se na mě Lotfi opět obrátil, věděl jsem, co bude následovat. „Když jsme to znova probrali, řekli bychom,“ prohlásil, „že nám nebudou stačit baterky…“

„To jsme se nasmáli,“ uzemnil jsem ho a natáhl se k němu. „Tohle si rozdělte,“ požádal jsem ho a dal mu přes koupací čepici pohlavek. „Vynechal jsem něco?“

Chvíli jsme v tichosti seděli a plán v duchu probírali, a pak jsem to uzavřel: „Než se dnes usadíme v BSM, chci, abyste oba vyrazili a prohlídli si ta dvě místa, kde mají být druzí dva hawalladové. Zajeďte do Nice, zajeďte do Cannes, pořádně se tam s tím seznamte. Ale Monako vynechejte. Myslím, že tam bychom se měli vyskytovat, jen když je to nezbytně nutné.“

Potom jsme společně znovu prošli časový rozvrh akce a já zalovil v ledvince a vytáhl telefonní kartu. „Nula čtyři devět tři,“ odrecitoval jsem a ukázal na Hubba-Hubbu.

„Čtyři pět.“

Pokynul jsem Lotfimu a ten přidal svůj díl. Znovu a znovu jsme telefonní číslo opakovali, aby se nám zahnízdilo ještě hlouběji v paměti.

Pak jsme si úplně stejnou hru jako s číslem pageru chvíli hráli s adresami. Začal jsem odříkávat adresu v Cannes, zarazil se v polovině, předal kolík Lotfimu, ten ji dokončil, začal recitovat adresu v Nice, ukázal na Hubba-Hubbu a ten ji dokončil. Hráli jsme tu hru tak dlouho, dokud jsme z dálky nezaslechli sirény – nejspíš hasiči nebo policie jedoucí s půlhodinovým zpožděním k hořícímu vozu, popřípadě už možná k hořícímu bytu.

„Od téhle chvíle nám nastává asi nejnebezpečnější období,“ poznamenal jsem, naklonil se dopředu a opřel si lokty o stehna. Ozvalo se vrzání igelitu a rolničky na čepici přitom lehounce zacinkaly. „Až doteď jsme obětovali velký díl naší výkonnosti ve prospěch bezpečí. Odedneška to bude přesně naopak. Vysílačky budou šířit do světa naše úmysly. Budeme se muset setkávat, aniž na to budeme mít bezpečný úkryt. Budeme se pohybovat ve volném prostoru, zranitelní a vystaveni riziku odhalení. A tohle nebezpečí nehrozí jen od Romeů a hawalladů, ale i od policie a zpravodajských služeb.“ Ukázal jsem směrem k oknu se zavřenou okenicí. „A to nemluvím o lidech vůbec, o třetí straně.“ Děcka zaútočila na hasičské družstvo a ječela u toho vzrušením. To musí být děsná práce snažit se napojit na hydrant, když vás okolí bombarduje mrtvými holuby. Napadlo mě, jestli bych si na to dokázal vůbec někdy zvyknout. „Tihle nás budou pozorovat každou minutu, kterou strávíme venku. Když si ale budeme dávat pozor, mohli bychom být každý už v úterý tam, kam patříme.“

Vstal jsem, shrnul si igelit z džín, přestože statická elektřina se ze všech sil snažila, abych si ho odnesl s sebou. Lotfi se na mě dál upřeně díval. „A kam vlastně patříme, Nicku?“ zeptal se. „Tohle je možná ta nejdůležitější otázka.“

Přestože vypadal v té koupací čepici vyloženě komicky, nedokázal jsem jeho pohled setřást.

„Myslím – jako my všichni,“ dodal a odmlčel se, protože pečlivě hledal vhodná slova. „Hodně jsem přemýšlel o Bohu a moc doufám, že si nepřeje, abychom tady umřeli, protože já tohle všechno dělám kvůli své rodině. A až jednou Bůh rozhodne, že přišla moje chvíle, rád bych byl s nimi. Ale co ty, Nicku?“

Hubba-Hubba mi přispěchal na pomoc: „Nevšímej si toho. Takhle on se projevuje už od dětství.“

Za cinkotu rolniček jsem se posadil a postupně se na oba soustředěně zadíval. „No jo, bratři. Mělo mi to dojít…“

Pochopil jsem, že se dostáváme na nebezpečnou půdu. Standardní operační postup říká, že každý člen týmu by o ostatních neměl vědět nic, co vědět nepotřebuje. Ale co, kašlu na to, pomyslel jsem si. Tak jako tak jsme na nebezpečnou půdu už vstoupili. „Jak jste se vlastně vy dva k téhle práci dostali?“ zeptal jsem se. „Teda, chci říct, že pro muže s rodinou je to trochu nezvyklý. To je nějaká egyptská specialita, nebo jste oba padlí na hlavu, nebo co vlastně?“

Hubba-Hubba se usmál. „Kdepak, jsem tady, aby se ze mě stal Američan. Ode dneška za měsíc už by moje rodina měla žít v Denveru.“ Nadšeně plácl bratra přes paži. „Teplé oblečení a kurzy lyžování.“

Lotfi se na bratra shovívavě podíval, jako by měl před sebou štěně.

„A jak je to s tebou?“ zeptal jsem se ho.

Lotfi pomalu zavrtěl hlavou. „Ne. Já zůstanu, kde jsem. Jsem šťastný tam, kde je moje rodina.“ Vzal Hubba-Hubbu za rameno. „A on to taky nedělá kvůli péřovým bundám a hodinám lyžování. Je totiž trochu jako ty: rád zakrývá bolestivé věci humorem.“

Úsměv na Hubba-Hubbově tváři se vytratil. Zadíval se na Lotfiho a ten jen přikývl, aby bratra povzbudil. „Víš, Nicku, měli jsme starší sestru, jmenovala se Chalisah,“ začal vykládat Lotfi. „Když jsme byli malé děti, fundamentalisté ji před námi zmlátili a zkopali.“ Pravou rukou sekl do vzduchu. „A čím se provinila proti islámu? Lízala zmrzlinu z kornoutku. Nic víc, prostě si jen dala zmrzlinu.“ V očích měl směs nenávisti a smutku, jaká může vzniknout, jedině když člověk vidí, jak někdo ubližuje jeho rodině.

Hubba-Hubba si opřel lokty o nohy a sklonil pohled k podlaze.

Jak si Lotfi oživoval tu vzpomínku, obličej pod koupací čepicí se mu krabatil. „Fundamentalisté na ni křičeli, že je to oplzlost. A pak naši dvanáctiletou sestřičku mlátili holemi – jen tak, na veřejnosti, na ulici. Potom ji kopali, dokud nezačala krvácet.“ Poplácal bratra po zádech a pohladil ho mezi lopatkami. „Snažili jsme se jí pomoct, ale byli jsme jen malí kluci. Odehnali nás jako mouchy, zamáčkli do prachu a nutili nás dívat se, jak naši krásnou sestřičku bijou. Dodnes má na obličeji jizvy, které jí to budou připomínat. Celý život jí to budou připomínat. Ale jizvy, které zbudou uvnitř, jsou horší…“

Hubba-Hubba tichounce vzlykl a promnul si obličej rukama v rukavicích. Ztěžka dýchal skrz prsty a Lotfi ho ještě trochu pohladil po zádech a uklidňoval ho proudem konejšivé arabštiny.

Skutečně jsem nevěděl, co mám říct. „To je mi líto…“

Lotfi vzhlédl, vděčný za moje slova. „Díky. Já ale vím, že ty máš taky svůj smutek. Všichni potřebujeme nějaký důvod, abychom mohli takovou práci dělat dál, a tohle je náš důvod, proč tu jsme. Toho dne jsme spolu uzavřeli dohodu. Slíbili jsme si navzájem i každý sám sobě, že už nikdy v životě nezůstaneme jen tak ležet v prachu, až budou někomu z nás ubližovat.“

Hubba-Hubba zatřásl hlavou, utřel si oči hřbety rukou, narovnal se a Lotfi pokračoval: „On mě brzy opustí a přesune se do Denveru. Jeho rodina dostane možnost znova začít – a Chalisah, ta odjede taky. Ale já zůstanu doma, dokud odtamtud to zlo nevyženeme. Fundamentalisté zhřešili tím, že se dopustili širku – vzpomínáš si, co to je?“

Přikývl jsem.

„Takže si možná taky vybavuješ, že mou povinností je sloužit Bohu.“

Lotfi na mne znovu upřel pronikavý pohled. Nebylo to poprvé, kdy ve mně vyvolal pocit, že mi vidí do nitra a že ten pohled nezastaví sebevětší počet šaškovských čepic. Znova začít. Kde už jsem tohle slyšel předtím?

/25/

Pátek, 23. listopadu, 00:19

Jak jsem stiskl tlačítko na klíčcích od auta a vydal se pryč z parkoviště za pozorovatelnou, mégane mě pozdravil bliknutím všech čtyř směrníků. Když jsem sestupoval dolů ke vstupu do přístavu, zapnul jsem si zip své nové bundy a vrazil ruce do kapes. V každé kapse jsem měl na později pár tyčinek Snickers, zabalených do fólie, aby nebylo moc slyšet jejich praskání.

Svah přede mnou pohladily světlomety a pak se objevily na druhé straně přístavu, jak vozidlo vyjíždělo z města a nakonec se zakously do nočního nebe někde poblíž parkoviště, které si jako stanoviště pro svůj Ford Focus vybral Lotfi. Auto pokračovalo v sestupu, minulo vjezd do přístavu a začalo šplhat směrem ke mně. Stále mělo puštěná dálková světla, a když se ke mně blížilo, krátce bliklo. Byl to Hubba-Hubbův Fiat Scudo. S tou dodávkou si vytáhl krátkou slámku, pokud jde o úkoly, jež na jednotlivé členy týmu mohly připadnout. Auto mělo posunovací boční dveře a vzadu navíc dvoukřídlé dveře. Podle mých instrukcí měl Hubba-Hubba nastříkat matnou černou barvou na auta okýnka v zadních dveřích, a než dodávku vrátí do podniku, kde ji pronajal, zase všechnu barvu seškrábat. Pokud by se kolem předávání peněz motalo víc lidí, mohlo by se stát, že bychom nedokázali spolehlivě určit, který z nich je hawallada. V takovém případě by nezbývalo než sebrat je všechny, nacpat do dodávky a nechat lidi na válečné lodi rozhodnout, kdo je kdo. Vsadil bych se, že jim se to podaří rozlousknout raz dva.

Kvůli rozsvíceným světlometům jsem Hubba-Hubbu za volantem nerozeznal, ale když projel, stačil jsem přečíst první dvě číslice na zadní poznávací značce. Pod tou značkou jsou jistě nacpané náhradní klíčky, jako u všech našich vozů.

Ticho se vracelo ozvěnou, narušované pouze žblunkáním vody narážející na velice drahé trupy lodí a cinkáním a vrzáním nejrůznějších kovových součástí a lan a bůhví čeho všeho, co na sebe může v ráhnoví narážet při rytmickém pohupování. Hvězdy chvílemi zakrývalo několik zapomenutých mraků, které se potulovaly sem a tam oblohou.

Zahnul jsem doleva ke křižovatce s malým kruhovým objezdem a prošel po promenádě s obchody k parkovišti. V jedné nóbl restauraci se vzadu ještě svítilo a z kabiny lodě zakotvené přímo naproti se mezerami mezi žaluziemi dralo mihotající světlo televizoru. Jinak už to všichni v celém přístavu zabalili a odpískali.

U parkoviště jsem zabočil doprava a vydal se k molu číslo devět, což mělo být druhé boční molo po pravé ruce. V matném světle luceren, jež lemovaly okraj přístavu, jsem uviděl ceduli, která mi sdělovala, že se tam nesmějí chytat ryby a že kotviště jsou tu číslována od čtyřiceti pěti do devadesáti.

Jak jsem procházel kolem zakotvených lodí, z obou stran mě provázelo pleskání vody a tikání elektrických hodin, k nimž lodě nacouvaly. Určitě se to říká jinak, ale Lotfi nebyl po ruce, aby mě opravil. V hlavě jsem si opakoval důvod, proč jsem tady. Hledám svou přítelkyni. Pohádali jsme se a já vím, že je tu někde na nějaké jachtě – no, tady, nebo v Antibes, to nevím tak úplně jistě. Bylo ale málo pravděpodobné, že by mě někdo zastavil: i kdyby mě někdo zahlédl, dojde daleko spíš k závěru, že se vracím na jednu z lodí, než aby ho napadlo, že mám za lubem nějakou špatnost.

Z laminátového pohádkového paláce o velikosti menšího bungalovu brumlal televizor a házel do tmy matné paprsky. Satelitní anténa v přístavišti chytala něco, co znělo jako německý program, v němž se ozývaly bojovně štěkající hlasy. Lidé ve studiu i na lodi se smáli.

Sotva jsem dorazil ke kotvišti čtyřicet sedm, našel jsem, co jsem hledal. Devátý květen byla větší a honosnější verze rybářské lodi z filmu Čelisti. Jméno měla vyvedené na zádi vlnitými psacími písmeny, takže to vypadlo, jako by ho tam někdo napsal plnicím perem. Registrovaná byla v Guernsey na Normanských ostrovech a na zadní stěně takové podivné pergoly na zádi jí visela červená vlajka. Nad lodními šrouby čouhalo nad hladinu skákací prkno se skládacím žebříkem, který sloužil plavcům, aby mohli lézt do vody a zase se z ní dostat.

Na zádi nad prknem mělo plavidlo krátký nástupní můstek, který byl teď zvednutý pomocí dvou lan a zavěšený ve vzduchu, jako by obyvatelé lodi chtěli mít trochu soukromí.

Anonymitu hlavní kabiny zajišťovala řada zatemněných dveří sahajících od podlahy až pod střechu a doplněných po obou stranách stejně upravenými okny. Vpravo ode dveří byl hliníkový žebřík se zábradlím vedoucí na horní palubu. Z toho, co jsem stačil zahlédnout, když jsem procházel okolo, mi vyšlo, že nahoře jsou dvě lavice obrácené dopředu a před nimi stojan s kormidelním kolem, to vše přikryté plastikovými, na míru dělanými přehozy. Domyslel jsem si, že když pořádají letní vyjížďku, prostě přehozy odstraní.

Soustředil jsem se na to, abych nasbíral co nejvíc informací, aniž bych se zastavoval nebo příliš nápadně obracel hlavu k cíli. Musel jsem dojít na konec mola, podívat se na hodinky, zatvářit se trochu zmateně, pak se otočit a vydat se zpátky. Jinudy nebylo možné se odtamtud dostat. Při zpáteční cestě jsem si mohl prohlédnout levý bok lodi a uviděl jsem světlo, které pronikalo oběma okny kajuty. I když jsem přišel blíž, pořád jsem neslyšel žádné zvuky, ale to se dalo čekat, jelikož jsem nikde nezahlédl satelitní talíř a z plastikové skříňky na molu nevedl k lodi televizní kabel, jen přívod vody a elektřiny.

Když jsem dorazil k obchodům, bylo dvanáct dvacet osm. Hubba-Hubba se už bude blížit k pozorovatelně. Rozhodl jsem se, že ještě pár minut počkám, abych mu dal čas na zkontrolování pozic a uložení mé výbavy. Pak se teprve vydám po betonových schodech nahoru a sám zkontroluju pozorovatelnu zepředu, až se budu vracet k hlavní silnici.

Zůstal jsem stát u dveří se žaluziemi z tenkých prkýnek, naslouchal jemnému hučení generátoru, cítil jsem, jak mezi žaluziemi sálá ven teplo, znovu jsem si pořádně prohlédl palubu Devátého května a snažil se přijít na to, kam bych nejspíš měl umístit nálož.

Ve dvanáct čtyřicet tři jsem vyšel po schodech na plochou střechu a po pěšince vedoucí k hlavní silnici minul lavičku s jebavým nápisem. Sotva jsem dorazil na hlavní, zahnul jsem doprava a uviděl na své straně silnice osamělou postavu směřující k Monaku. Věděl jsem, že je to Hubba-Hubba, protože dělal malé, trhavé kroky, skoro jako by měl na sobě špatně padnoucí vypasované kalhoty.

Než jsem došel k méganu, stačil zmizet ve tmě. Zahlédl jsem plechovku od koly trčící z živého plotu. Když jsem kolem ní procházel, sebral jsem ji, kráčel jsem podél plotu ještě čtyři nebo pět metrů a pak ho přelezl přesně na stejném místě, kde jsem se přes něj dostal ve středu.

Spustil jsem se na ruce a kolena, lezl kupředu a šmátral přitom před sebe, až jsem narazil na balík. Když jsem rozmotával ručník, ujistil jsem se pohledem, že vidím na loď. Devátý květen byl napasován mezi ostatními loděmi jako sardinka, ale i v šeru jsem ho snadno rozeznal – prostě proto, že jsem věděl, kde ho mám hledat.

Teď bylo nejdůležitější vyřešit spojení. Když budeme bez spojení, nic nedokážeme, jen vyrobíme pořádný zmatek.

Přál bych si, abychom mohli použít jako centrálu jednu z těch antén, které trčely z paluby válečné lodě. S takovou pomocí bychom mohli bezpečně komunikovat s kýmkoliv a kdekoliv na světě, dokonce i s Georgem. Jenže když člověk dělá akci na zapřenou, nemá na takový luxus nárok: musí spoléhat na emaily, přímé kontakty a firmu Sony.

Otočil jsem kolečko ovládající hlasitost, aby se vysílačka zapnula, a pak jsem odloupl izolační pásku, kterou byl přelepený podsvícený displej, abych se přesvědčil, že je nastavený první kanál. Kolečko na přepínání kanálů bylo též přelepené, aby jím člověk nemohl omylem otočit. Hubba-Hubba jistě všechno zkontroloval, než vyšel z domu, ale teď to byla moje vysílačka, a tak nastal čas znova každou věc prověřit. Zasunul jsem vysílačku do vnitřní kapsy bundy a nasadil si sluchátko od hands-free. Další předmět, který jsem vyndal a zkontroloval, byla inzulínová sada. Pak jsem ji zastrčil do ledvinky.

Ve chvíli, kdy jsem prohlížel náhradní vysílačku a nálož v trubici, prořítil se kolem náklaďák mířící na východ k Monaku. Nálož byla stále ještě v igelitovém pytli, aby zůstala sterilní. Pak jsem se nejpohodlněji, jak to šlo, uvelebil a opřel zády o plot. Dával jsem si přitom pozor, abych viděl cíl ve velkém V, které přede mnou tvořily palmové větve. Když jsem seděl, nacpal jsem si do krku jednu tyčinku Snickers a podíval se na hodinky. Do prvního kontrolního spojení zbývalo šest minut.

Pozoroval jsem loď a zadnicí přitom pohyboval zprava doleva a zpátky, abych si v zemi udělal malý dolík. Přede mnou byla dlouhá noc. Potom jsem se ještě jednou kouknul na hodinky, rozepnul si bundu a zmáčkl tlačítko na vysílačce. „Dobré jitro, dobré jitro, kontrola spojení, H.“ Mluvil jsem pomalu a tichým, normálním hlasem. Tyhle přístroje nejsou jako vojenské vysílačky, které jsou dělané tak, aby se do nich mohlo šeptat. Takže by to skončilo tak, že bych opakoval pořád dokola totéž, zatímco ti dva by se snažili přijít na to, co má to šumění ve sluchátku znamenat. Jen bychom plýtvali energií a časem.

Pustil jsem tlačítko a čekal, až uslyším nějaký hlas. „H. Všechno v pořádku.“ A okamžitě se odmlčel. Stiskl jsem tlačítko. „To mi stačí. L?“

„Slyším tě perfektně.“

„Výborně, výborně. Takže: všechno je, jak má být, pozorovatelna je zařízená. Ozvu se vám, až přijdu na to, jak to mám udělat. H, slyšel jsi mě?“

Uslyšel jsem dvě cvaknutí.

„L?“

Cvak, cvak.

Dobře.

Zapnul jsem si bundu, zadíval se na loď a usilovně přemítal, jaké mám možnosti. Netrvalo dlouho a přišel jsem na to, že mám vlastně jenom jednu. Doplavat tam by bylo dobré z hlediska nenápadného přiblížení se k cíli, ale jakmile bych byl na palubě, nechával bych po sobě stopy a nemám žádnou záruku, že by do rána uschly. Někdo z lodi by dokonce mohl v noci vyjít ven a uvidět je. Takže to vypadalo, že ručník dnes vůbec nepřijde na řadu, což bylo dobře. Vyhlídka na koupel mě totiž nijak zvlášť nelákala.

Rozhodl jsem se, že prostě dojdu k zadku lodi, vylezu na palubu a vydám se k těm vypolstrovaným lavicím na horní palubě. V tuhle roční dobu je určitě nebudou používat: počasí a účel jejich cesty nutí Romey, aby se drželi při zemi. Umístění to rozhodně nebude dokonalé: vnitřek lodi by těsně po výbuchu na nanosekundu zadržel tlakovou vlnu a ta by pak loď rozervala, narušila celou její strukturu a každého a všechno, co by bylo na palubě, roztrhala na malé kousky. Ale i tak to bude stačit, nálož umístěná na horní palubě rozmetá celou kabinu a kapitánský můstek pod ní. Pokud je nezabije samotný výbuch, zvládnou to úlomky dřeva, kovu a laminátu lítající na všechny strany nadzvukovou rychlostí. Nebyl jsem si příliš jist, že puma poškodí plavidlo natolik, aby se potopilo, ale v lodi nezůstane nikdo naživu a peníze budou roztrhané na cucky – a s tím i moje vidina, jak mi je moře vyplavuje k nohám na břeh.

/26/

Sotva jsem si začal představovat, jak si hraju na Pavoučího muže a lezu zvenku po lodi, ohlásil se vysílačkou Lotfi. Muselo zřejmě být už půl druhé. „Haló, haló, kontrola spojení. H?“

Cvak, cvak.

„N?“

Dvakrát jsem stiskl tlačítko a Lotfi dokončil kontrolu spokojeným: „OK.“ Vezmeme-li v úvahu, že jsme to nikdy předtím nesecvičovali a že ti dva jsou zvyklí švitořit spolu po internetu arabsky, byla to dobře zvládnutá, rychlá hlasová kontrola.

Přitáhl jsem si kolena k hrudi, položil jsem si na ně bradu a dál sledoval siluety stěžňů a vžíval se do toho, jak se dostávám na loď, přesunuju se na pravou stranu a lezu nahoru po hliníkovém žebříku. Nedělalo mi vůbec radost, že se dostanu hned vedle okna do kajuty, ale alespoň že je zatemněné. Představoval jsem si, že povlaky na lavicích nahoře jsou připevněné, takže nejspíš budu muset nejdřív uvolnit háky přichycené do ok v podlaze a pak nacpat nálož do škvíry mezi sedák a opěradlo, do místa, kde bude spousta drobků, změklé čokolády a padesátipencových mincí.

Lotfi se znovu ohlásil ve dvě hodiny a všichni jsme si navzájem potvrdili spojení. Bylo načase přestat o celé věci dumat a dát se do díla. „Tady N, dávám se do pohybu.“ A začal jsem se sbírat, abych vyrazil.

„L, rozumím.“

„H?“

Hubba-Hubba odpověděl dvěma cvaknutími.

Pomalu jsem vstal, zašmátral po ručníku, nahmatal plastikový válec, stále ještě zabalený v pytli na odpadky, pak jsem se posunul podél živého plotu, přelezl ho na stejném místě jako předtím a došel k autu. Tentokrát jsem zasunul klíč do zámku, protože jsem chtěl co nejvíc omezit množství elektrických signálů poletujících vzduchem. Vysokofrekvenční impulzy a elektrické detonátory nejsou dobrá společnost, takže čím víc se bez nich obejdu, tím líp pro mě. Taky to ale znamenalo, že jakmile otevřu dveře, budu sebou muset hodit, jelikož alarm začne odpočítávat s pravidelným pípáním. Než se alarm aktivuje a probudí celé BSM, musím dostat klíč do zapalování a otočit jím do druhé pozice.

Dosedl jsem na místo pro spolujezdce a položil bombu na řidičovo sedadlo. Pak jsem si natáhl rukavice od pumpy, otevřel přihrádku před spolujezdcem a rozsvítil jediné osvětlení vnitřku vozu, které jsem nevyřadil z činnosti. Položil jsem si nálož na plošinku pro odkládání nápojů. Otáčením jsem od sebe oddělil obě poloviny válce, a než jsem zapojil baterie, zkontroloval jsem si, že plastikové izolace na kolíčcích jsou na svém místě.

Do vysílačky se ohlásil Hubba-Hubba. Mluvil docela nenuceně, ale měl důležitou informaci. „Dvě auta, jedou ti tam dvě auta.“

Okamžitě jsem zakryl světýlko dlaní a sklonil trup, tvář jsem tiskl ke konstrukci řidičova sedadla. Zvuk motorů zesílil, světlomety ozářily kabinu méganu a já cítil nezdravě nasládlé aroma linoucí se z válce. Obě vozidla projela kolem, a když zvuk jejich motorů odumřel v dálce, opět jsem se narovnal, ještě jednou zkontroloval kolíčky i izolaci baterií a ujistil se, rybářský vlasec je na svém místě a kouká ven z válce.

Do dalšího kroku se mi ani trochu nechtělo.

Ale už jsem neměl nic, čím bych ho mohl oddálit. Všechno už jsem prověřil, dokonce několikrát. Teď nezbývalo než se do toho dát. A navíc – pokud něco zkazím, stejně se o tom nedozvím, jelikož na kousky budu já, a ne loď.

Palcem levé ruky jsem zatlačil na baterie, aby zůstaly na místě, a palcem a ukazováčkem pravé ruky jsem sevřel bezpečnostní proužek plastiku. Zatajil jsem dech a proužek vytáhl – ne že by zadržování dechu bylo k něčemu, ale člověk má pocit, že má něco takového udělat. Jakmile jsem válec zavřel a pořádně zašrouboval, nálož byla připravená k umístění. Poslední pojistku přerušující obvod odstraním, až budu na místě.

Zavřel jsem přihrádku u spolujezdce a znovu se ocitl ve tmě.

„L a H, jsem připraven.“

Vzápětí jsem dostal „OK“ od Lotfiho a dvě cvaknutí od Hubba-Hubby a já zůstal sedět na místě. Po nějakých třech nebo čtyřech minutách jsem vpravo od sebe uviděl Hubba-Hubbu, jak svými krátkými krůčky míří ze svahu dolů směrem ke vchodu do přístavu. Nechal jsem ho projít kolem a sledoval ho v bočním zrcátku. Netrvalo dlouho a ohlásil se. „Tady L, už jsem skoro tam. Potvrď.“

Cvak, cvak.

Krátce nato jsem zahlédl reflektory nahoře na kopci, jak se Lotfi vydal dolů. Kužely světla zahnuly k přístavu a pak zmizely. Lotfi a Hubba-Hubba se přesouvali na svá místa, aby mě kryli, až budu umísťovat nálož. Hubba-Hubba půjde pěšky a postaví se poblíž obchodů, aby mě varoval, kdyby něco hrozilo z téhle strany. Lotfi zůstane v autě a bude mě zajišťovat z parkoviště. Až budu soustředěný na to, abych dal nálož tam, kde by měla být, a nevyletí přitom do vzduchu, budou tihle dva moje oči a uši.

Protože jsem měl na rukou rukavice, stáhl jsem z válce plastikový pytel, zasunul si nálož za bundu a vystoupil z vozu. Přesunul jsem se na chodník vedle pozorovatelny, aby mě trochu chránil živý plot a kousek zahrady u silnice, a připravil se vyrazit. Ještě jsem vytáhl kousek izolační pásky, kterou jsem nosil v ledvince, a přilepil si sluchátko pořádně k uchu. Nechtěl jsem, aby mi vypadlo a dělalo hluk, až budu plnit úkol, ať už tím, že udeří o podlahu paluby, nebo tím, že zrovna v tu chvíli do něj začne něco vykládat některý člen týmu.

Vrátil jsem zbytek pásky do ledvinky, ujistil se, že je pořádně zapnutá, a pak ji přesunul dozadu, aby mi visela nad zadnicí. Zkontroloval jsem si, že nemám po kapsách nic, co by chrastilo. Nahmatal jsem tyčinky Snickers, a tak jsem je zastrčil do kapsy se zipem a potom chvíli skákal nahoru dolů, abych měl jistotu, že ze mě nic nevypadne.

Už jsem to pochopitelně celé udělal jednou, než jsem přijel do BSM, ale tohle byla součást rituálu před akcí, stejně jako opakovaná kontrola nábojové komory a prověření nálože. Prověřovat a kontrolovat, prověřovat a kontrolovat – to je moje celoživotní mantra.

Na závěr jsem se ujistil, že mám browning pevně zastrčený v džínách a že mi nespadne do vody, a podíval jsem se na úderník. Když jsem zbraň natahoval, položil jsem malíček levé ruky mezi úderník a průbojník, pak stiskl spoušť natolik, aby se úderník začal pohybovat, jenže potom jsem toho nechal v půli cesty a nezajistil pojistku. Kdybych byl nucen tasit, budu to muset udělat jako Billy Kid při přestřelce v salonu, než vystřelím, budu muset rukou dotáhnout úderník do natažené pozice a pak teprve vystřelit. Když člověk nemá pořádné pouzdro a předpokládá, že bude lézt kdoví kde, je to podle mne takhle bezpečnější. Rozhodně je to lepší než zastrčit si do rozkroku zbraň nataženou a zajištěnou, jelikož pojistka se může docela snadno někde zachytit a uvolnit.

Úplně nakonec jsem si postupně stiskl obě nosní dírky a pořádně se vysmrkal. Jestliže má člověk plný nos a potřebuje současně dýchat a myslet, je to pravé utrpení. On se mi nos stejně brzy ucpe, tak je to při plnění úkolu vždycky, ale mám rád, když můžu alespoň začínat s prázdnými dýchacími cestami.

Sotva jsem vykročil po silnici dolů, vytáhl jsem jednu tyčinku, vybalil ji z fólie a začal ji žvýkat. Takhle budu vypadat méně podezřele. A kromě toho jsem už měl docela hlad.

/27/

Když jsem procházel kolem obchodů a mířil na parkoviště, měl jsem ruce zastrčené v kapsách a v plastikových rukavicích se mi potily. Ve výhledu na Devátý kveten mi bránilo příliš mnoho lodí a po Hubba-Hubbovi nebylo nikde ani stopy. Zul jsem si boty a nechal je schované za kontejnerem na kolečkách na konci promenády. Jestli jsem o něco nestál, tak o to, aby vrzaly po palubě a nechávaly po sobě dobře čitelné stopy.

Jak jsem šel podél přístavu ke druhému molu, ještě jednou jsem si zkontroloval ledvinku, abych měl jistotu, že je pořádně zapnutá, a ujistil se, že browning je na svém místě a patřičně nachystaný. Kráčel jsem nenuceně, ale cílevědomě, prostě majitel lodi, jenž se vrací ke své pýše a radosti. Nerozhlížel jsem se, jelikož to nebylo potřeba: Lotfi a Hubba-Hubba mě zajišťovali, a kdyby se vyskytl nějaký problém, záhy bych o něm dostal informaci do levého ucha.

Zahlédl jsem Lotfiho Ford Focus zaparkovaný v řadě aut čumákem směrem k molu devět. Když jsem zahýbal k Devátému květnu, uviděl jsem Lotfiho obličej ozářený blikajícími světly přístavu, ale pak mi mozek začal šrotovat a plně se soustředil na cíl a okolní prostor.

Po obou stranách kolem okenic na kajutě nalevo ode mne pronikalo světlo a já opět uslyšel německou televizi i reálný smích.

K cíli mi zbývalo posledních pár metrů, když se na konci hlavní ulice ve směru od Nice vynořilo auto. Jak se vzdalovalo k Monaku, zvuk jeho motoru slábl a světla mizela. Znovu jsem zkontroloval nálož, browning i ledvinku a dovolil si jeden rychlý pohled kolem dokola. Pak jsem se skrčil za budku, na niž byla loď napojená. Elektroměr cvakal jako cvrčci v Alžírsku.

Všechny žaluzie byly stažené a nikde jsem nezahlédl ani světýlko. Vypadalo to, že Romeové šli na kutě.

Jakmile je člověk u cíle, nemá cenu otálet – prostě už jste tam, tak můžete pokračovat v plnění úkolu. Posadil jsem se na okraj mola, oběma rukama se chytil podstavce budky a natáhl pravou nohu k malému, laminátovému skákacímu prknu trčícímu do prostoru nad lodními šrouby. Prsty se prkna dotkly, tak jsem je zaťal, abych se alespoň trochu slušně chytil. Pustil jsem se budky a natáhl tělo jak artista v cirkuse, pomalu se odstrčil od mola a přenesl váhu na prkno. Ze všech sil jsem se snažil kontrolovat každý pohyb tak dokonale, abych neuklouzl ani do ničeho nenarazil. Všechny svaly řvaly nad tím úsilím námahou. Loď byla dost velká, aby mou váhu pohltila: nezačne se kolébat jen proto, že něco vyvádím na zádi. Nepočítám-li obavy, že se některý z Romeů zničehonic rozhodne nadýchat se čerstvého vzduchu, měl jsem strach jen z toho, že nálož nebo browning způsobí hluk, kdyby mi něco z toho spadlo do vody nebo bouchlo o palubu.

Dýchal jsem ústy, protože nos se mi už zase začal ucpávat, a stoupl si na prkno. Zahákl jsem malíček za sluchátko a vytrhl ho z ucha. Přístroj jsem raději vypnul, pro případ, že by některý z mládenců začal do vysílačky něco vykládat. Odteďka budu potřebovat obě uši. V krku jsem měl sucho, ale nemohl jsem udělat nic, co by mi ho trochu svlažilo. A teď bylo daleko důležitější chvíli naslouchat.

Nepočítám-li lehounké pleskání vody narážející na boky plavidla, nepřicházely z lodi vůbec žádné zvuky. Zato jsem pořád slyšel tlumený německý smích. Vrátil jsem sluchátko na místo a pomalu, centimetr po centimetru, jsem začal zvedat hlavu, abych viděl na záď paluby. Dveře do kajuty byly jen pár stop ode mě.

Takové základní pravidlo pro práci v terénu zní: nikdy nevykukuj přes něco, pokud se tomu můžeš vyhnout. Vždycky raději vykoukni ze strany, nebo – což je ještě lepší – skrz něco. A nikdy bys neměl narušit rovnou linii, jako je horní okraj zdi, horizont nebo bok lodi. Rukama jsem pevně svíral laminát, zvedal jsem hlavu, bolestivě pomalu, a doufal, že můj pohyb nebude na pozadí lan a zdviženého můstku příliš vidět. Nikde nikdo: paluba byla pořád čistá.

Ještě jednou jsem si zkontroloval nálož, browning i ledvinku a pak se pomalu a soustředěně zvedl, vykročil pravou nohou na palubu a prsty vyzkoušel vroubkovanou podlahu z palubek, abych měl jistotu, že nestoupnu na něco jako sklo nebo talíř. Potom jsem položil na zem celé chodidlo a postupně přenášel váhu tak dlouho, až jsem byl schopen zvednout levou nohu ze skákacího prkna. Dával jsem si načas, plně se koncentroval na to, co mám zrovna na práci, a nelámal si hlavu tím, že by mě někdo mohl zahlédnout dveřmi do kabiny. Kdyby se k něčemu takovému schylovalo, určitě bych se to dost rychle dověděl. Člověk má vynaložit čas a úsilí na to, co dělá, a netrápit se úvahami, co by se mohlo dít, kdyby se někde něco podělalo. Až teprve kdyby k tomu došlo, je pravá chvíle na to začít panikařit.

Přesunul jsem se napravo od kabiny a dostal jsem se na pravobok, odkud se dalo projít kolem kajuty na příď a k žebříku, po němž vylezu nahoru na střechu kabiny a na horní palubu. Tak strašně jsem se soustředil, že mi šustění rukavic připadalo, jako kdyby někdo třásl keřem. Dorazil jsem k žebříku a položil pravé chodidlo na první ze tří příček. Velice pomalu jsem na hliník přenášel váhu. Okno do kabiny bylo napravo ode mne, ve vzdálenosti sotva šesti palců. Nechtěl jsem používat zábradlí, abych se vyhnul tahu na nýty.

Když jsem zvedl levou nohu na další příčku, ozvalo se kovové prasknutí. Ústa jsem měl otevřená, abych měl pod kontrolou zvuk vlastního dechu. Napínal jsem pohled, abych měl jistotu, že do ničeho nevrazím. Pořád jsem se pohyboval, pomalu a rozvážně, a celou dobu jsem si hlídal, že mi ledvinka, nálož ani pistole nevypadnou na palubu.

Přenesl jsem váhu na třetí příčku, pak položil ruce na laminátovou podlahu a vytáhl se celým tělem nahoru.

Zrovna jsem klečel na všech čtyřech na horní palubě, když se ze směru od Monaka vynořila dvě vozidla, osvítila hlavní silnici a pak zmizela ve městě. Pomalu jsem se zvedl do stoje, abych měl se střechou, pod níž dole leželi spící lidé, jen dva kontaktní body. Než jsem se dostal k lavicím, musel jsem udělat šest pomalých, soustředěných kroků. Jakmile jsem byl na místě, opět jsem si klekl a pokusil se přijít na to, jak jsou k podlaze přichycené přehozy. Po stranách byly připevněné suchým zipem. Ten tedy v žádném případě nebudu rozepínat, ne ne, takhle blízko nepřítele ne.

Uslyšel jsem pohyb posunovacích dveří, výbuch smíchu a pak německé hlasy.

Lotfi se přihlásil do vysílání. „Pěšáci! Máme tu pěšáky!“

Nemohl jsem dělat nic jiného než obejmout podlahu a pak se kousek po kousku plížit po břiše pod ochranu přední lavice stojící blíž ke kormidelnímu kolu. Ocitl jsem se nad jakousi průhlednou odklápěcí střechou z plexiskla, kterou bych viděl rovnou do kajuty, kdyby nebyla taky zatemněná.

Položil jsem obličej na plexisklo a snažil se nemyslet na to, co by se stalo, kdyby bylo zatemnění roztažené. Slyšel jsem, jak se posunovací dveře opět zavřely, a potom se na molu za mnou ozvaly kroky. Načež ke mně dolehlo psí kňourání následované ostrým německým příkazem majitele.

Nemohl jsem dělat nic jiného než čekat, až mi Lotfi potvrdí, že je všude klid. Přitiskl jsem volné ucho k plexisklu, abych zkusil, jestli se dá zezdola něco zaslechnout. Žádné zvuky jsem nezaznamenal a na druhé straně zatemnění byla stále tma.

Ležel jsem naprosto tiše, ústa měl otevřená a dech se srážel na plexisklu. V dálce na parkovišti bouchly dveře od auta a ozval se zvuk startujícího motoru.

Ležel jsem dál na místě a kromě očí a pramínku slin, jež mi odkapávaly z koutku úst, se nehýbalo vůbec nic. Díval jsem se, jak vůz odjíždí směrem k Nice.

„Všude klid,“ potvrdil mi Lotfi tichým hlasem.

Nepotvrdil jsem příjem dvojím cvaknutím: to by vyvolalo pohyb a hluk. Stejně mě vzápětí uvidí, jak se tady pohybuju. Pode mnou se pořád žádné zvuky neozývaly, přesto jsem se chtěl dostat pryč z průhledné střechy. Mít mezi sebou a bandou pánů z al-Kajdy jen desku z čiré umělé hmoty a skládací žaluzii, to není zrovna něco, co bych považoval za neodolatelnou zábavu.

Začal jsem se zvedat na prstech nohou a zápěstích rukou.

„Další pohyb, další pohyb!“

Neviděl, co se děje, ale na tom nezáleželo. Znovu jsem se přitiskl k podlaze. Potom jsem odněkud z mola zaslechl nejasný hovor. Vypadalo to zase na němčinu.

„Dva kusy na palubě, kouří.“

Pomalu jsem rukou sáhl na vysílačku.

Cvak, cvak.

Teď budeme prostě muset čekat, až vypadnou. Nemohl jsem dělat nic jiného než modlit se, aby mě nikdo neviděl.

Zůstal jsem bez hnutí, kde jsem byl, uši nastražené, nos ucpaný a levou stranu obličeje prochladlou a vlhkou. Hovor se zcela jistě odehrával v němčině. Dokonce ke mně dolehla vůně dýmkového tabáku, když vtom se ohlásil Hubba-Hubba: „Pozor, pozor. Další čtyři pěšáci jdou k tobě, L.“

Slyšel jsem, jak Lotfi potvrdil příjem informace dvěma cvaknutími, a to už Hubba-Hubba vysílal další podrobnosti: „Jsou u prvního mola a jdou dál, pořád rovně. Ti musí jít k molu devět. N, potvrď.“

Opatrně jsem dvakrát stiskl tlačítko. Hubba-Hubba měl pravdu, chodci nemohli jít nikam jinam, snad jedině k jednomu ze zaparkovaných vozů.

Do éteru se přihlásil Lotfi: „N, chceš, abych je zastavil?“

Co sakra myslí tím, jestli je má zastavit? To je chce postřílet?

Pokud mají namířeno k některé z lodí poblíž mého stanoviště, uvidí mě. To už jsem slyšel jejich kroky a hovor v nějakém cizím jazyce. A zcela jistě se pohybovali směrem ke mně.

Sáhl jsem po vysílačce a dvakrát stiskl tlačítko. Hubba-Hubba zareagoval okamžitě.

„H je zastaví,“ oznámil suše.

Někde poblíž obchodů se ozval praskot rozbíjeného skla. A o zlomek vteřiny později prořízl noc vysoký kolísavý tón poplašného zařízení.

/28/

Ztuhl jsem.

Jasné, žluté, přerušované světlo poblíž tabacu začalo kmitat přístavem. Nemohl jsem dělat nic jiného než tisknout se k plexisklu. Srdce mi bušilo jako o závod. Čtyři chodci na sebe něco chrlili francouzsky, zatímco Němci na sebe naléhavě volali.

V kajutě pod sebou jsem uslyšel hovor v arabštině. Někdo narazil do kusu nábytku. Rozbila se sklenice. Rozsvítila se světla. Tenounkou škvírou při okraji žaluzie jsem zjistil, že se dívám přímo na kus dokonale nalakovaného dřevěného obložení pod předním oknem. Jakási ruka tam po něčem sáhla, co to bylo, nevím, a zmizela. V zorném poli se mi objevila záda v modré košili. Tak oni už se dokonce oblékali. Nejspíš nemají daleko k tomu dát se na útěk. Ozval se další vzrušený hovor. Zmocňovala se jich panika, mysleli si, že ať už se venku děje cokoliv, je ten rozruch kvůli nim.

Pak se ozval anglický hlas, mužský, kultivovaný, velice klidný, hlas člověka, který se dokonale ovládá: „Jen počkejte, já to zkontroluju. Já to zkontroluju.“

Uviděl jsem hřívu černých kudrnatých vlasů a seprané tričko, které mohlo být kdysi bílé. Vlasy byly na jedné straně slehlé, asi od toho, jak na nich jejich majitel spal. Ten teď vykukoval zpoza jedné žaluzie směrem k obchodům.

Pohyb nastal i na dalších lodích a všude se rozsvěcela světla. Pár lidí vykouklo ven, aby se podívali, co má všechen ten povyk znamenat. Blikající světlo vytrvale předvádělo, co dovede, a já ležel bez hnutí, oko jsem měl přilepené ke škvíře a snažil se přes sražený vzduch a sliny zahlédnout, co se děje na druhé straně plexiskla.

Muž pode mnou se otočil a jeho obličej osvítilo bliknutí výstražného oranžového světla. Byl to Kudrnáč, tím jsem si byl jist, chlápek z Juan-les-Pins a z polaroidových snímků. Konečně jsem najisto věděl, kde bere Tlusťoch své informace. A George to bude taky potřebovat vědět.

Muž byl neobyčejně vyzáblý. Lopatky mu pod tričkem vystupovaly, jako by tam měl strčené ramínko na šaty. Hříva vlasů způsobovala, že hlava vypadala, jako by byla k tělu nepřirozeně veliká. Nějaký čas se neholil a s lehce zahnutým nosem a zapadlýma očima budil dojem, jako by právě vyskočil z některého Dickensova románu. Mohl to být jeden z těch lotrů, co dávali tak zabrat Oliveru Twistovi.

„Všechno v pořádku,“ oznámil hebkým hlasem. „To jen spustil alarm proti zlodějům. Nic se neděje…“

Ozvalo se další arabské brebentění. Kudrnáč zcela jistě představoval hlas rozumu. „Ne, jen poplašné zařízení – někdo se to tam pokusil vykrást. Rozumíte, někdo se vloupal do obchodu, aby ho vykrad, nic víc. Nic se neděje. Všechno je OK.“ Odvrátil se od okna a jeho obličej mi zmizel z dohledu.

Přivolal alarm policii? A pokud ano, jak rychle sem dorazí? Pode mnou se stále ještě odehrával nějaký hovor a byl tam i pohyb. Tohle byla ideální chvíle na to, abych dokončil úkol. Když to zkazím a někdo mě uvidí, budu o tom brzy vědět. Klekl jsem si a rukávem utřel všechno, co mi vyteklo z úst. Pak jsem nacpal nálož pod přehoz a do spáry mezi sedák a opěradlo lavice. Odlepil jsem izolepu a táhl za rybářský vlasec tak dlouho, až čelisti kolíčku na prádlo pustily přilepený kousek izolačky a hlavičky napínáčků na sebe dosedly. Okruh byl uzavřen, nálož byla odjištěná. Zatlačil jsem válec tak daleko, kam jsem jen rukou dosáhl.

Přerušované světlo pořád metalo oranžovou barvu kolem sebe a já slyšel, jak na sousedních lodích lidé vzrušeně hovoří. V přístavu to začalo vypadat tak trochu jako nějaké vzbouření jachtařů. Ležel jsem mezi lavicemi, vůbec se nehýbal a přemítal, jestli by policie našla výbavu v pozorovatelně, kdyby se to tady v okolí rozhodla pořádně prohledat. Největší starost mi ale dělalo, jak se odtud dostanu, než se sem gendarmes dostaví.

Po patnácti vteřinách mi bylo jasné, že je pozdě. Od města se blížily dvě sady blikajících modrých světel. Policejní vozy dorazily do přístavu a zahnuly doprava k přerušovanému oranžovému světlu. Kudrnáč pode mnou začal Araby opět uklidňovat. „Přijeli jenom zkontrolovat obchod. Nic se neděje.“

Sledoval jsem, jak z hlídkových vozů vystoupily čtyři uniformy a ve světle předních reflektorů a blikající modře prozkoumávaly výlohu.

Téměř okamžitě se k nim přidal další pár světlometů. Řidič vyskočil z auta, mával rukama a mlel páté přes deváté. Nejspíš majitel, který se z toho snaží vytřískat hodně velkou pojistnou událost.

Policie zůstala na místě ještě asi dvacet minut, pak hlasy utichly a po celém přístavu začala zhasínat světla. I pode mnou v kajutě se rozhostilo ticho. Alespoň nemohli odejít, aniž bych se o tom dověděl; tohle muselo být nejtěsnější pozorování cíle v celých dějinách sledování cílů.

Ležel jsem tam ještě hodinu, a jak mi začínaly prochládat končetiny, byl jsem rád, že mám na těle novou prošívanou bundu. Pomalu jsem se nadzvedl a rozhlédl se kolem sebe. Přístav se už zase ponořil do spánku. V tabacu se svítilo. Vypadalo to, že se majitel rozhodl hlídat tam až do rána. Ujistil jsem se, že vinylový přehoz lavice vypadá na chlup stejně, jako když jsem tam dorazil, a přešel jsem opět ke hře na Pavoučího muže.

Netrvalo ani patnáct minut a vykračoval jsem si po molu směrem k parkovišti a Lotfiho Fordu Focusu.

Zahnul jsem doleva, abych došel ke svým botám, a stiskl tlačítko.

„L, zůstaň, kde jsi, a dál dávej bacha. Čeká nás změna plánu. Ozvu se později. Potvrď.“

Cvak, cvak.

„H, ohlas se.“

Cvak, cvak.

„Sejdeme se u mého auta.“

Cvak, cvak.

Došel jsem ke kontejneru, abych si vyzvedl boty. Když jsem se blížil k pozorovatelně, dovolil jsem si krátkou modlitbu k bohu špatně vytočených čísel spojenou s prosbou, ať se nikdo nedovolá na pager omylem. Alespoň ne do té doby, než ti tři dokončí svoje poslání.

/29/

Zrovna jsem se chystal zamířit ke kamenným schodům, když vtom se vysílačkou ohlásil Hubba-Hubba: „Pozor, pozor. Vozidlo jedoucí směrem k tobě. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Ne že bych o tom autě nevěděl. Nezaměnitelný zvuk turistické dodávky VW si to baf-baf-bafal podél okraje přístavu. Posadil jsem se v polovině betonových schodů a čekal, až auto někde zaparkuje. Pak jsem se teprve vydal k pozorovatelně.

Šel jsem po cestičce tak dlouho, až jsem dorazil na hlavní silnici, a hned jsem zahnul doprava k méganu.

Vysílačkou se ohlásil Lotfi. Hubba-Hubbu jsem nikde neviděl, ale bylo mi jasné, že se pohybuje někde poblíž. Nechtěl se ukazovat, dokud mě nezahlédne.

Když jsem došel na úroveň vozu, zaznamenal jsem ho o kousek dál na silnici. Počkal jsem, až ke mně dojde, a oba jsme se skrčili do stínu za živým plotem. „Cos to tam vyváděl?“ vyjel jsem na něj. „Přitáhnout sem policii, to byl nápad, ze kterého se mohla vyvinout naprostá hrůza.“

Ušklíbl se. „Ale ti lidé si tě nevšimli, je to tak?“

Přikývl jsem: měl pravdu.

„A navíc jsem si to chtěl odjakživa zkusit.“

Znovu jsem přikývl: já taky. „Čím jsi tu výlohu rozmlátil?“

„Jedním z těch železných závaží, která drží slunečníky roztažené. Ale řeknu ti, ty výlohy mají docela pevná skla.“

„Potřebuju se tě na něco zeptat.“ Utřel jsem si kapající nos. „Je někde v prostoru, který máš na starosti, něco, odkud bych právě teď mohl poslat email? Mohlo by to být důležité. Jeden z těch chlápků na lodi se včera sešel s Tlusťochem. Je to Brit, hubený, sotva pětatřicet let, dlouhé černé kudrnaté vlasy. Vypadá jako kytarista od Queenů, umíš si to představit?“

Druhou – a pitomou – otázku přehlédl a na několik vteřin se zamyslel nad první. „Hlavní nádraží v Nice,“ prohlásil vzápětí. „Mají tam takový ty kyberstánky s počítači. Budou tam možná tři nebo čtyři. Myslím, že nádraží na noc zamykají, ale nevím to jistě. Rozhodně ale stojí dva stánky venku.“

Honem jsem Hubba-Hubbovi popsal, co jsem viděl na lodi, a požádal ho, aby to převyprávěl i Lotfimu, než se vrátím z Nice. „Řekni Lotfimu, ať tam hlídá, dokud nepřijedu zpátky. A kdyby se dali do pohybu ještě dřív, tak si to vy dva užijte!“ Poplácal jsem ho po rameni. Pak jsem se rozhlédl, jestli po chodníku někdo nejde, vystoupil jsem ze stínu a vydal se k méganu.

Když jsem projížděl kolem vjezdu do přístavu a šplhal do kopce k místu, kde hlídkoval Lotfi, poslouchal jsem, jak Hubba-Hubba předává Lotfimu vysílačkou hlášení. Pak jsem se soustředil na to, abych dal dohromady kódová slova, která budu potřebovat na sepsání emailu.

Blížil jsem se podél pobřeží k Nice. V tuhle ranní hodinu bylo město úplně mrtvé. Minulo mě pár aut a v jasném světle výloh jsem zahlédl opuštěný párek milenců a jednu ztracenou duši toulající se bezcílně nocí.

Hlavní nádraží je mohutná budova z devatenáctého století, jejíž obrovské žulové bloky v poslední době doplnila záplava moderního skla a oceli. Celý prostor kolem zaplnily obvyklé řady stánků s kebabem, sex shopy, novinové stánky a obchody se suvenýry.

Hubba-Hubba měl pravdu: nádraží bylo zavřené, nejspíš proto, aby tam nemohli hledat na noc útočiště bezdomovci. Dva internetové stánky, o nichž se zmiňoval, jsem našel ve skupince asi šesti nebo sedmi silně osvětlených telefonních budek vlevo od hlavního vchodu. Jediná kamera, kterou jsem objevil, mířila právě na hlavní vchod. Projel jsem kolem a nacpal vůz do jediného volného místa, které jsem široko daleko viděl.

Internetový stánek byl úplně stejný jako ten, který jsem používal v Cap 3000. Natáhl jsem si plastikové rukavice, vsunul telefonní kartu do štěrbiny a přihlásil se na elektronickou poštu.

Začal jsem vyťukávat vzkaz dvěma prsty a postupně zrychloval.

Rád jsem tě včera viděl. Víš co? Myslím, že bys sebou měl pořádně hodit, jestli chceš Susannu dostat. Je tu totiž ten chlápek, co jsem ho s ní včera viděl. Nevím, jak se jmenuje, ale ty bys ho mohl znát, má dlouhé, kudrnaté, tmavé vlasy. Je mu kolem pětatřiceti a je Angličan. Znáš ho? Ať je to jak chce, docela se tu motá. Včera večer jsem ho zahlíd taky s Jenny. Vypadalo to trochu podezřele, protože ti dva se dobře znají, to je vidět na první pohled, a on ten chlápek zřejmě vyzvoní Jenny úplně všechno. Víš o tom, nebo to před tebou Jenny tají? Omlouvám se, jestli jsem posel špatných zpráv, ale napadlo mě, že bys o tom rád věděl. Máš něco, co bys mi chtěl říct? Jestli ano, můžeš se stavit zítra večer hned po práci. Popřál bych ti hezký den, ale asi se to nehodí.

P S. Předal jsem Susanně ten dárek, červenou má moc ráda.

Odhlásil jsem se a vytáhl kartu. Pokud pro mne George má něco, co mi potřebuje sdělit, nebo pokud dojde ke změně plánu, vyzvednu si to zítra na místě předání.

/30/

V uchu mi náhle začala praskat statická elektřina, což znamenalo, že je osm ráno a chvíle na pravidelné spojení. „Haló, haló – kontrola spojení.“ Když jsem sahal do bundy, slyšel jsem „H?“ následované dvěma cvaknutími. Pak se ozvalo: „N?“ Dvakrát jsem stiskl tlačítko.

„Všechno v pořádku.“

Vysílačka ztichla. Vytáhl jsem ruce z kapes a zapnul si zip až ke krku. Bunda odvedla během noci dobrou práci a několikrát jsem si ji dokonce musel nahoře trochu rozepnout.

Obličej jsem měl vlhký a oči mě pálily, ale měl jsem za úkol pozorně sledovat loď, a tak jsem se tomu věnoval. Vevnitř ani na palubě jsem nezaznamenal žádné známky života.

První světlo se toho dne dostavilo kvůli husté vrstvě mraků o něco později a dobře hodinu před rozedněním přicházel od moře lehký vánek, který pohyboval vegetací kolem mě. Koukal z toho nudný, šedivý, mizerný den, jeden z těch dnů, které se fotografové dělající pohlednice rozhodně nesnaží zachytit.

Za mnou o sobě začínala dávat vědět doprava a dole se s rachotem zvedaly rolety obchodů. Vsadím se, že po dnešní noci se roleta objeví i na tabacu.

Když jsem se včera v noci vrátil z Nice, první, co jsem udělal, bylo, že jsem složil ručník a dal si ho pod sebe jako polštářek. Pozorovatelna se tím rozhodně nezměnila v hotelový pokoj na Croisette v Cannes, ale přece jen jsem se pak cítil o něco pohodlněji. Všechny tyčinky Snickers už jsem spořádal a z fólie jsem udělal nevzhledný knedlík plný odpadků. Vedle mne ležela lahev od vody plná moče.

Prsty jsem si učesal vlasy a potom jsem si promnul oči, abych se probral. Teď nebyl čas na nějaké usínání. Uslyšel jsem přerývavé oddechování: někdo běžel po silnici vlevo ode mne. Chvíli mu to trvalo, než se ke mně dostal, a když se mu to konečně povedlo, měl jsem z toho druhé Vánoce: funění a šoupání nohama působilo dojmem, že tam někdo pracuje k srdečnímu záchvatu.

V přístavu teď panoval docela čilý ruch a poměrně dost lidí opouštělo lodě. Posádka vozu s odpadky vyprazdňovala dva veliké kontejnery na kolečkách plné lahví od šampaňského a krabiček od kaviáru. V duchu jsem si zase jednou umínil, že jednoho dne opravdu musím zjistit, kdo jsou moji biologičtí rodiče – vůbec by mi nevadilo, kdybych zjistil, že patřím na místo, jako je tohle, že dokonce třeba patřím k lidem, kteří se mohou v bostonském jachtařském klubu nechat obsluhovat, a ne tam jenom smět pracovat.

Všude kolem mě se rozezněl ptačí zpěv. Sesunul jsem se trochu na bok, dal si pravou paži pod hlavu a snažil se protáhnout nohy, aby se mi do nich vrátil cit. Měl jsem teď lepší výhled na tu dodávku VW. Bylo žlutobílá, novější typ, takový ten hranatější, a všechna okna měla zakrytá hliníkovými stahovacími žaluziemi. Její obyvatelé museli zapadnout do peřin, sotva se kola vozu přestala točit.

Díval jsem se do dalekohledu pouze jedním okem, jelikož jsem se nedokázal vykopat k tomu, abych se narovnal a použil obě. I tak jsem viděl, jak se na palubě lodi zakotvené hned vedle Devátého května objevila jakási dvojice. Vlasy jim trčely, nejspíš stejně jako mně, něco kutili na lodi a flísové bundy je chránily před větrem. Na Devátém květnu se stále nic nedělo: černé žaluzie pořád zakrývaly čelní sklo i obě okna obrácená směrem ke mně. Zaostřil jsem dalekohledem na plastikové přehozy lavic na horní palubě a na místě pro kormidelníka. Ve větru se nepatrně nadouvaly, ale nevypadaly, že by s nimi někdo něco prováděl.

Zamyslel jsem se nad tím, co se tak asi může dít za těmi žaluziemi. Třeba už jsou všichni tři vzhůru, jsou připraveni vyrazit a inkasovat peníze a teď jen leží v kójích a zabíjejí čas nebo se učí nazpaměť mapu města a jízdní řády autobusů a vlaků. Ať už je to jakkoliv, přál jsem si, aby sebou hodili a už začali něco podnikat. Čím déle tam zůstanou, tím větší mám naději, že mě tu někdo objeví.

Na parkoviště vjelo malé, velmi úzké japonské vozítko a z něj vystoupil starý zahradník, kterého jsem tu viděl už včera: měl na sobě stejnou plandavou kombinézu a holínky. Zdálo se, že ho v tu chvíli parkující dodávka zajímá daleko víc než rostliny. Táhlo ho to k ní a vypadalo to, že se chystá vyvolat konflikt. Třeba tam dodávky nejsou zase tak nadšeně vítané – na rozdíl od všech ostatních, jimž přívětivost slibuje nápis nad vjezdem do přístavu.

Když k vozu došel, začal něco křičet a mlátil přitom ze strany do blatníku. Jedna ze žaluzií se zvedla a starý pán křičel dál a mával přitom rukama, jako by řídil dopravu. Zřejmě se dočkal uspokojivé odpovědi, protože se vrátil ke svému autíčku a krok měl o poznání radostnější. Otevřel boční posuvné dveře, aby dostal ven vidle, lopaty a kolečko. Vyhazoval nástroje jeden po druhém a každý zarachotil, jak udeřil o zem. Jen jsem doufal, že se nevzbudil ve tři ráno s nezlomným odhodláním začít den tím, že si pořádně posvítí na tu palmu ve tvaru V nahoře za lavičkou. Ať měl v plánu cokoliv, ukázalo se, že na to hned tak nedojde. Podle všeho byla totiž teď na programu první ranní přestávka.

Usadil se na stupínek posuvných dveří a vylovil z kapsy cigaretu. Zvedl se oblak dýmu a vánek ho rychle rozfoukal.

„Kontrola spojení. H?“

Rozepnul jsem si bundu.

Cvak, cvak.

„N?“

Sáhl jsem dovnitř a dvakrát stiskl tlačítko.

„Všechno v pořádku. Je čas na výměnu baterií.“

Měl pravdu: musíme začít den s čerstvou zásobou energie a já to musím udělat dřív, než se stařeček Všetečka vyškrábe sem nahoru a začne okopávat zem v místech, kde o něj nikdo ani trochu nestojí.

Vytáhl jsem vysílačku z bundy, zbavil nové baterie ochranné fólie, odstranil příslušný kryt a baterie vyměnil. Podíval jsem se na displej, abych se ujistil, že zdroj energie je zapnutý a že mám stále nastavený kanál jedna, a pak jsem nacpal přístroj zpátky do bundy.

Netrvalo dlouho, posuvné dveře Všetečkovy dodávky se zavřely a starý pán vzal kolečko a vydal se s ním směrem ke kamenným schodům. Za chvíli mi zmizel z dohledu v mrtvém úhlu pode mnou, u paty schodiště. Nemohl jsem dělat nic jiného než zůstat sedět, kde jsem, a dál se věnovat plnění úkolu.

Množství lidí jedoucích po hlavní silnici za mnou do práce nabývalo na síle. Netrvalo dlouho a SV (Stařeček Všetečka) dotlačil kolečko k jebavé lavičce a ke mně. Projel kolem, ohlížel se směrem k dodávce a něco si pro sebe mumlal. Možná nebyl až takový kliďas, jak jsem si myslel. Pak jsem vpravo od sebe uslyšel kovové údery, jak vyhazoval nářadí z kolečka, a vzápětí začal kopat do sluncem vyprahlé půdy. Kdyby mě zahlédl, budu muset zahrát, že jsem pobuda, a nechat se odtamtud vyhodit. V takovém případě sejdu dolů ke vchodu do přístavu a asi se posadím u autobusové zastávky. Pořád ještě mám po jednom pozorovateli u každého východu. Všichni tři se pak budeme muset snažit mít oči na stopkách, dokud se Romeové nepohnou. Byla by to skutečná noční můra, ale co bychom mohli dělat.

„Haló, haló – kontrola spojení.“

Zasunul jsem ruku pod bundu. Zřejmě je devět hodin.

„H?“

Cvak, cvak.

„N?“

Cvak, cvak.

„Všechno v pořádku.“

* * *

Další tři hodiny a půl stály skutečně za houby. SV zřejmě trávil víc pracovní doby kouřením než zahradničením, což mi vyhovovalo, jelikož trávil přestávky na vzdálenějším konci zahrady. Dole v přístavu odcházeli lidé z lodí a zase se na ně vraceli s bagetami nebo s taškami plnými croissantů. Přijížděly zásobovací vozy a dodávaly zboží do obchodů. Na parkoviště zajížděla auta a z nich vystupovali muži v overalech a vydávali se na paluby lodí opravovat lanoví a jiné loďařské záležitosti. Čas od času ke mně z některé restaurace dolehl útržek hudby a od zákazníků v tabacu jsem sem tam zaslechl hlasitější hovor nebo výbuch smíchu doplňovaný a přerušovaný dalším třeskotem skla. Sklenáři byli podle všeho už na místě. Z mrtvého úhlu před obchody vyjel malý elektrický vozík plný košů na odpadky a košťat a vydal se ke kontejneru, za nímž jsem měl v noci schované boty. SV křičel dolů něco na řidiče, ten zastavil, seskočil, potáhl z cigarety a Všetečkovi zamával. Jeho břicho působilo dojmem, že váží stejně jako elektrický vozík, kterému se nejspíš ulevilo, protože se té zátěže zbavil. Řidič vozíku nastavil ucho směrem k vyvýšené zahradě, zatímco starý pán nahoře mu něco halasně vysvětloval, načež se s rozhodným kývnutím hlavy obrátil směrem k dodávce.

Řidič vozíku vyrazil k volkswagenu a zopakoval celé předcházející Všetečkovo vystoupení.

Opět se ozvalo mocné bušení do postranního blatníku a následovala halasná výzva ve francouzštině, která podle mne znamenala: „Vypadněte odtud, tohle není veřejný tábořiště!“

Posuvné dveře se napůl otevřely a ve vzniklé štěrbině se objevila žena s černými vlasy ostříhanými nakrátko a v kožené bundě.

Vyměnili si mezi sebou pár slov, a ať už řekla ta žena cokoliv, řidiče vozíku to od dalšího dotírání definitivně odradilo. Odkráčel od dodávky a posuvné dveře se zavřely.

Srdce mi začalo bít o něco rychleji. Z tohohle jsem tedy neměl dobrý pocit.

Starý Všetečka volal na řidiče a chtěl vědět, co se dělo. Řidič mu pokynul, aby k němu sešel dolů.

Stiskl jsem tlačítko. „Všem zúčastněným, tady N. Možná máme problémy. Žlutobílá dodávka VW, která dorazila včera v noci, by mohla obsahovat další sledovací tým. Zatím končím. Potvrď, L.“

Cvak, cvak.

„H?“

Cvak, cvak.

„Vysvětlím vám to později. Pro nás se tím nic nemění. Jen mějte na paměti, že tu může být přítomná třetí strana. Pokud mám pravdu, mohly by tu být ještě další skupiny. Potvrď, L.“

Cvak, cvak.

„H?“

Cvak, cvak.

Ta žena byla úplně oblečená. Bylo to proto, aby mohla rychle vyběhnout z dodávky, kdyby se začalo něco dít, a přitom mít dál schovanou zbraň i vysílačku?

Ať je to jak chce, my pořád ještě máme svůj úkol a ten musíme splnit. Pokud ten druhý tým jde po hawalladech, prostě je musíme ulovit první. Počítám, že George z nich dokáže vypáčit, co potřebuje, daleko rychleji než kterákoliv organizace dohlížející na dodržování zákonů.

Motor dodávky se rozeběhl. Vůz zamířil k vjezdu do přístavu a za volantem seděl nějaký muž.

„Pozor, pozor. Dodávka se dala do pohybu. Na palubě jsou dva lidé. Černovlasý muž s ohonem a žena s krátkými černými vlasy a v černé kožené bundě.“ Dodávka dojela k řadě výkladních skříní obchodů a zmizela mi z dohledu. „Teď je mimo dohled a míří k výjezdu z přístavu.“

Oba mi potvrdili příjem zprávy dvojím cvaknutím. Netrvalo ani minutu a ozval se Lotfi s hlášením o dalším pohybu vozu. „L vidí vůz, jak jede směrem na BSM, na palubě stále dva lidé. Teď je mimo dohled.“

Snažil jsem se sám sebe přesvědčit, že jsem se mýlil a že to, co jsem viděl, nic neznamená. Ale vydrželo mi to jen asi tři vteřiny.

SV se vrátil nahoru na kopec a začal něco vpravo ode mne kopat o všechno pryč. Vtom znovu ožila vysílačka. Bylo přesně dvanáct hodin. „Haló, kontrola spojení. H?“

Cvak, cvak.

„N?“

A téměř ve stejnou chvíli jsem se pohledem přisál k zádi sledované lodi. Byl tam pohyb: objevil se nějaký člověk. Byl to Kudrnáč, pořád ještě měl na sobě triko a džíny, rozhlédl se kolem sebe a pak začal spouštět nástupní můstek.

„N, kontrola spojení.“

Cvak, cvak, Cvak, cvak.

Na chvíli se rozhostilo ticho. Lotfi předpokládal, že cvaknutí by měla být jen dvě. „Je to poplach, N? Je to poplach?“

Cvak, cvak.

Došlo mu to: „Poplach, poplach.“

/31/

Sotva Kudrnáč, stále ještě bosý, spustil můstek, objevili se Romeové, na něž jsem v noci málem spadl, na palubě. Nemohl jsem na to upozornit Lotfiho a Hubba-Hubbu, jelikož SV se rýpal lopatou v zemi tak čtyři až pět metrů ode mne, což bylo až nepříjemně příliš blízko. Ale Lotfi si s tím věděl rady. „N,“ ozval se, „máš tam nějaký pohyb?“

Cvak, cvak.

„Jsou Romeové pořád ještě na palubě?“

Nijak jsem nereagoval.

„Jsou v pohybu?“

Cvak, cvak.

SV byl ještě blíž, než jsem si myslel. Zaslechl jsem cvaknutí zapalovače.

Romeové se mezitím už dostali na molo a kráčeli směrem k obchodům. Teď jsem na ně měl o poznání lepší výhled. Oba na sobě měli tmavé obleky.

Znovu se ozval Lotfi: „Jsou tam oba?“

Dvakrát jsem zmáčkl tlačítko, pravou rukou si zvedl dalekohled k očím a levou držel na tlačítku. Kudrnáč mezitím opět vytáhl můstek a zmizel v lodi. Sledoval jsem oba pány, zatímco Lotfi mi dál kladl otázky: „Jsou to oba muži?“

Cvak, cvak.

Vtom se do konverzace vložil Hubba-Hubba: „H se dává do pohybu.“

Lotfi: „Jsou pořád ještě uvnitř přístavu?“

Cvak, cvak.

Lotfi zaváhal: snažil se vymyslet, na co by se mě mohl ještě zeptat, aby měl Hubba-Hubba lepší představu, co se dole děje. A přitom se mě pořád ještě nikdo nezeptal, jak ti dva vlastně vypadají. Konečně ho to napadlo: „Jsou to Arabové?“

Cvak, cvak.

Nemohl jsem mu to v tu chvíli říct, ale oba byli mladí, možná začínající třicátníci, a měli krátké, dobře upravené vlasy, bílé košile, kravaty a černé boty. Ten menší, vysoký tak pět stop a sedm, možná osm palců, měl rovné vlasy a kulatý, trochu moc naducaný obličej. V levé ruce nesl tenisovou tašku značky Slazenger s raketou ve vnější kapse. Páska nalepená kolem rukojeti byla vybledlá a odrbaná. Mysleli i na to, že vybavení musí být použité, aby všechno působilo co nejnormálnějším dojmem. Vypadali jako bankéři, kteří mají namířeno do tenisového klubu. Začal jsem mít pocit, že Tlusťochovy informace budou nakonec docela dobré: tihle dva s Monakem zcela jistě dokonale splynou.

Druhý nic nenesl a byl vyšší, asi takových šest stop, štíhlý, s ustupujícími hnědými vlasy, velmi pečlivě upraveným knírkem pod nosem a s leteckými slunečními brýlemi na očích. Tento rok bylo evidentně v módě vypadat jako Saddám.

Zaslechl jsem, jak na volné parkovací místo za mnou zajíždí nějaké vozidlo a o vteřinu později se ohlásil Hubba-Hubba: „H je na místě za tebou, N, a má pod kontrolou hlavní silnici. Jakmile se objeví na hlavní, můžu udat směr pohybu. Potvrď, N.“

Cvak, cvak.

Hubba-Hubba se hned po vyhlášení poplachu snažil dostat do těsnějšího kontaktu, přesně jak jsme si to naplánovali. Takhle jsme měli k dispozici ještě jednoho člověka, který se mohl sledování Romeů ujmout v případě, že bych z nějakého důvodu nemohl opustit pozorovatelnu a udělat to sám.

Sotva mi oba výběrčí zmizeli z dohledu u promenády, ohlásil se Lotfi: „N, jsi pořád ještě v přístavu?“

Cvak, cvak.

„N, vidíš je?“

Když jsem ani po pěti vteřinách neodpověděl, vložil se do hovoru Hubba-Hubba: „H stále ještě hlídá hlavní silnici.“

Čekal jsem dalších třicet vteřin, což bylo dostatečně dlouho na to, aby se dostali do poloviny schodů – pokud to byl směr, kterým se vydali. Vítr ke mně přinášel kouř ze Všetečkovy cigarety, ale z dvojice pánů se pořád nikdo neukazoval. Pomalu jsem se zvedl na všechny čtyři, veškeré věci jsem nahrnul do ručníku, včetně balíčku z fólie a lahve plné moči. Pak jsem po čtyřech dolezl podél plotu až k místu, kde jsem ho obvykle přelézal, a teprve tam jsem se odvážil oživit spojení. Jak jsem se snažil současně nadechovat a pohybovat, hlas se mi chvěl: „Pozor, pozor. Oba jsou Arabové, tmavé obleky, bílé košile, vázanky. Menší, to je Romeo jedna, si nese tenisovou tašku Slazenger. Romeo dva je vyšší, hubenější a má sluneční brýle a knír. H, potvrď.“

Cvak, cvak.

„Máš tam klid? Chystám se vylézt ven.“

Cvak, cvak.

Narovnal jsem se a přeskočil plot. Hubba-Hubba zaparkoval svůj Fiat Scudo vedle mého mégana směrem ke mně, takže byl schovaný, ale přes okno vozu mohl sledovat cíl.

Své okénko měl napůl stažené a oči soustředěně upíral na východ. Došel jsem k němu a začal předvádět, že se dívám na hodinky. „Na nádraží, kamaráde,“ oznámil jsem mu nepozorovaně. „Jeď na nádraží a dávej si bacha. Hlídej si, jestli se kolem tebe nemotá ta dodávka.“

Přikývl a nahodil motor. „Neměj péči. Nezapomeň, že Lotfi nám poslal na pomoc Boha.“ Vycouval pozadu do silnice a přitom mi na cestu věnoval zářivý úsměv. Hodil jsem ranec s věcmi do kufru mégana, převzal hlídku a začal se připravovat na sledování. Bylo dobré vědět, že bůh je stále ještě členem našeho týmu. Budeme potřebovat každou pomocnou ruku, která se naskytne.

Zabouchl jsem víko kufru, když vtom se opět ve vysílačce ozval Hubba-Hubba. „Pozor, pozor,“ ohlásil se klidným tichým hlasem. „Romeo jedna a Romeo dvě jsou v pohybu a blíží se k hlavní silnici od příjezdové cesty, tak deset stop.“

Podíval jsem se dolů po silnici a uviděl Fiat Scudo, který zrovna začínal šplhat kolem vjezdu do přístavu na kopec.

„L, jsem připraven.“

Dal jsem jim najevo, že rozumím. Cvak, cvak. Sedl jsem si na bobek, jako bych se chystal prohlédnout si kolo na druhé straně vozu, než byl vjezd do přístavu. Odlepil jsem si z ucha pásku a čekal, až se pánové objeví na hlavní silnici. Pak jsem si zkontroloval browning a ledvinku. Předstíral jsem přitom, že ohledávám vzorek pneumatiky, a oči jsem nespouštěl z vjezdu.

Vtom se vynořili. „Pozor, pozor. N má Romea jedna i dva. Jsou na hlavní. Moment – zahýbají doleva a vyrážejí k městu. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

„H?“

Nic se nepřihodilo.

Zato se ozval Lotfi. „H, jsou v pohybu,“ ohlásil, „míří k městu.“

Následovala kratičká odmlka a pak se mi znovu ozval Lotfi: „H potvrzuje a zdá se, že je všechno v pořádku. Dodávka nikde.“

Dvakrát jsem stiskl tlačítko. H byl příliš daleko ode mne, pravděpodobně na nádraží, ale pořád ještě v dosahu Lotfiho vysílačky. Lotfi nás zřejmě mohl slyšet oba.

Nechal jsem Romey, aby se uklidnili, a pozoroval je, jak kráčí pryč ode mě, nahoru do kopce k autobusové zastávce. Vypadali trochu vyplašeně. Možná si ráno dopřáli příliš mnoho kávy. Romeo jedna neustále přehazoval tašku z ruky do ruky a Romeo dvě se pořád rozhlížel kolem sebe. Nedocházelo mu, že stačí hýbat jen očima a má to stejný efekt.

Oživil jsem vysílačku. „Blíží se k autobusové zastávce nalevo. Moment, moment. Jsou u zastávky a jdou pořád dál.“

„L rozumí. Jsou u zastávky a jdou pořád dál. H, potvrď.“

Jednička si hodil tašku přes pravé rameno a podíval se přitom za sebe. Pochyboval jsem, že by byl schopen přes stromy vidět les, ale jedno bylo jasné: začínají mu pořádně téct nervy. Dal jsem se do sledování. „Tady N,“ ohlásil jsem se. „Dávám se do pohybu. Romeo jedna a Romeo dva jsou pořád na levé straně a stále míří k městu. Vypadají vyděšeně, tak dávej pozor, L, a předej to H.“

Uslyšel jsem dvojí cvaknutí a pak jsem se mohl zaposlouchat do jednostranné konverzace, v níž Lotfi tlumočil informace Hubba-Hubbovi.

Kdyby se zastavili u zastávky autobusu, který by je odvezl do Nice, nastoupil bych o stanici dřív a Lotfi by za mě zatím převzal hlídku. Stejně tak by na ně Lotfi dohlédl, kdyby přešli na druhou stranu silnice, na zastávku, odkud se dá jet autobusem do Monaka.

Celý trik spočíval v tom, že jsme v každém okamžiku museli všichni tři přesně vědět, kde se Romeové nalézají a co mají za lubem, takže je mohl někdo z nás předběhnout nebo se stáhnout za ně a převzít je, aniž by si toho všimli. Čím častěji se jim předvedeme, tím větší bude riziko, že nás odhalí. Potřebujeme být neustále mimo jejich dohled, jelikož paměť ukládá všechno. Když jednoho z nás zahlédnou dneska, možná z toho nic nevysoudí, ale už zítra jim to může dojít. Proto vždycky jeden z nás musí na Romey dohlížet a druzí dva kolem nich kroužit, ale být neustále mimo jejich dohled, krýt toho, kdo je sleduje, a pořád mít na paměti, že se někde může vynořit třetí strana.

Jak se silnice klikatila do svahu a k městu, čas od času mi na okamžik zmizeli z dohledu. Ale Lotfi si je hlídal. „Romeo jedna a dva zrovna procházejí kolem mě a jdou pořád dál.“

Dvakrát jsem stiskl tlačítko, ale nemohl jsem vědět, jestli Hubba-Hubba udělal totéž.

Zkontroloval jsem si, jestli je browning na místě, a osahal ledvinku, abych se ujistil, že inzulinová krabička je stále ještě uvnitř – i když jsem věděl, že se ledvinka sama od sebe nerozepne a krabička nevyskočí. Vylovil jsem z džín destičku oznamující, že jsem diabetik a že ty léky opravdu musím nosit s sebou, a připevnil si ji na levé zápěstí.

Když jsem se dostal na kopec, zahlédl jsem koutkem oka Lotfiho Ford Focus schovaný hezky daleko v parkovišti. Romeové se stále pohybovali vepředu a provoz je trochu stínil. „N je má, N má Romea jedna a dvě,“ ohlásil jsem se do vysílačky. „Pořád jdou pěšky po levé straně a tak padesát na padesát mají namířeno k nádraží. H, potvrď.“ Usmíval jsem se k tomu, jako bych mluvil mobilem se svou dívkou.

Cvak, cvak.

„L?“

Cvak, cvak.

Kousek před námi vpravo byla křižovatka, na níž se dalo z cesty vedoucí k nádraží odbočit dolů na hlavní. Na křižovatce byly zapnuté semafory.

Pâtisseries, novinové stánky a kavárničky už měly otevřeno. Uvnitř se tlačili lidé, kteří si tam přišli koupit žemli k obědu a k tomu kávu, kterou si vypijou u jednoho ze stolků přede dveřmi.

„N je pořád má, N je sleduje, jak pochodují po levé straně a jsou na půli cesty k variantě nádraží. Nepotvrzujte.“

Chtěl jsem, aby jen poslouchali, protože tím ubude času, který strávíme vysíláním, a já se budu moct soustředit na sledování.

„Blíží se. Počkejte, počkejte…“

Zastavil jsem se a zadíval se do obchodu, v němž podle všeho prodávali pouze pánské ponožky a kravaty. „Stojí na křižovatce, stojí na křižovatce,“ hlásil jsem do vysílačky, „zřejmě mají namířeno k nádraží. Moment, moment, mají červenou, tak čekají.“

Pustil jsem tlačítko, dál je sledoval přes skleněný roh výlohy a předstíral, že se zoufale nemůžu rozhodnout mezi vánočními vázankami – tak Santa Claus, nebo Panenka Marie? Nikdo se na Romey jedna a dva podruhé ani nepodíval, ale mně připadalo, že tam prostě nepatří. Vůbec se spolu nebavili. Dokonce se na sebe ani nekoukli.

Kromě nich čekalo na křižovatce na zelenou ještě pár rodin, děti měly na zádech ruksaky s Pokémony. Zaslechl jsem pípání semaforu.

„Pozor, pozor, už mají zelenou. Romeo jedna a dva přecházejí zleva doprava, jsou v polovině.“

Jakmile se ocitli na druhé straně ulice, vydali se přímo k nádraží a zmizeli mi z dohledu. „Jdou rovně a míří k nádraží. Já na ně nevidím. H, potvrď.“

„H je má, jdou po pravé straně k nádraží, zbývá tak šedesát stop.“

Na semaforu naskočila pro chodce opět červená. Přidal jsem se ke dvěma ženám a hejnu dětí s batohy. Děti si s vervou cpaly do krku bagety, jako by nejedly od minulého úterý. Do vysílačky se ohlásil Hubba-Hubba a poprvé jsem si musel dát dlaň přes ucho, jelikož kolem právě s rachotem projížděla dvojice náklaďáků. Je jasné, že se to nedělá, ale neměl jsem na vybranou.

„H je má, stále míří k nádraží, jsou tak v polovině a pořád jsou ve střehu.“

Naskočila zelená a ozvalo se pípání. Vydali jsme se s mými novými kamarády ze školy na druhou stranu. To, že jsou Romeové ve střehu, bylo dobré znamení. Dávalo mi to naději, že nás pořád ještě zřejmě neodhalili. Snad to bylo pravděpodobnější než to, že už nás mají a teď se nás chystají odvést za nos do nějakého zábavního parku nebo obchodního centra a tam se nás zbavit – nebo v horším případě nalákat nás do léčky.

Dorazil jsem na druhou stranu ulice a zamířil do kopce. Sledování jsem přenechal Hubba-Hubbovi.

„H je stále má, jsou pořád na pravé straně a míří k nádraží.“

Romeové zahnuli doprava, na parkoviště před nádražím, a Hubba-Hubba dál jejich počínání komentoval: „Tak jsme před nádražím, moment, moment… Používají první vchod. Už se stalo a teď je nevidím. Vyrážím za nimi pěšky. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Hubba-Hubba teď zaujme pozici, ze které uvidí na obě nástupiště, takže se rychle dovíme, jestli Romeové vyrážejí na Monako nebo do Nice.

Hubba-Hubbova prázdného fiata jsem uviděl hned vedle vchodu. Musel být někde uvnitř. Zřejmě se zrovna snaží zaměřit cíl a současně si dává pozor, aby ho Romeové nezahlédli a aby se – což bylo ještě důležitější – někdo třetí nezačal zajímat, o co asi tak může tomu podivnému arabskému chlapíkovi jít.

Řidiči taxíků se stále vytrvale opírali o své mercedesy, pokuřovali a snažili se napravit svět. A pestrobarevné květinové záhony kolem stále dostávaly patřičnou sprchu.

Beze spěchu jsem prošel podél první dvojice skleněných dveří a doufal, že Romey někde zahlídnu, třeba u automatu na lístky nebo u stánku. V téhle polovině haly po nich ale nebylo vidu ani slechu a mně se nechtělo vstoupit a riskovat, že uvidí oni mne.

Plácl jsem sebou na dřevěnou venkovní lavičku umístěnou mezi dvěma vchody a modlil se, aby vlaku ještě zbýval nějaký čas do odjezdu. „H, vidíš je?“ domáhal jsem se informace.

Chvíli bylo ticho. Pak se Hubba-Hubba ozval: „Ne, jen prázdné konce obou nástupišť. Musí být ještě uvnitř.“

Cvak, cvak.

Zprava přijížděl odtahový vůz a já přes Hubba-Hubbovo hlášení ve sluchátku zaslechl, jak přeřazuje rychlost. To znamená, že Hubba-Hubba musí být někde na vzdálenější straně parkoviště. Rozhodl jsem se, že tak minutu nebo dvě počkám, jestli je Hubba-Hubba někde nezahlédne. Když ne, nezbude mi než jít dovnitř. Do té doby už by měli mít koupené lístky a s trochou štěstí by měli stát na nástupišti.

Našel jsem dvacetifrankovou bankovku, vstal jsem a ujistil se, že zip ledvinky je stále zatažený a browning dobře zastrčený za pas džín.

Ťukl jsem do tlačítka.

„N vstupuje do nádraží. H, potvrď.“

Cvak, cvak.

„L, buď na příjmu.“

Cvak, cvak.

Pro případ, že by byli ještě pořád ve vestibulu, jsem vešel do budovy druhým párem dveří hned vedle novinového stánku a obešel ratlíky, kteří stánek vytrvale hlídali. Hlavu jsem měl sklopenou, čepici nasazenou, nedíval jsem se nikomu do obličeje, jen jsem se rozhlížel po kalhotách od tmavého obleku. Nikde jsem Romey neviděl. To bylo na jednu stranu dobře, na druhou stranu ale taky špatně.

Zastavil jsem se u automatu na kávu, koupil si cappuccino, a než plastikový kelímek dopadl na místo a naplnil se nápojem, prohlédl jsem si nabídku automatu na jídlo a vybral si dva kousky něčeho, co vypadalo trochu jako vdolky a bylo to polité cukrovou polevou.

Když jsem se ohýbal, abych se podíval, jestli káva skutečně teče do kelímku, a současně se snažil dostat kousek obalu od vdolku ze zubů, ohlásil se mi do ucha Hubba-Hubba: „Oba Romeové jsou na nástupišti a je to tvoje nástupiště, to blíž k budově nádraží.“ Umazal jsem si bradu polevou z vdolku.

/32/

Když jsem sahal do bundy, psi uvázaní k novinovému stánku se na mě zle zadívali.

Cvak, cvak.

Někteří lidé si kupovali lístky v automatech s dotykovými obrazovkami, jiní mířili dvojitými skleněnými dveřmi přímo na nástupiště, ale nikdo se tu nepotácel jako já, nechtěl si nacpat poslední kousek vdolku do krku a nezapadat se další dávkou polevy a přitom se nesnažil pohybovat tak, aby zůstal mimo dohled Romeů. Někde tam byli, někde na druhé straně stěny, u níž stál automat na kávu. A zatím to podle všeho vypadalo, že pojedou do Monaka. Kdyby se chtěli dostat do vlaku na Nice, Cannes nebo na všechna nádraží v Marseille, museli by přejít koleje po můstku pro pěší na protější nástupiště.

Další čtyři lidé prošli vestibulem na nádraží. Museli se protáhnout mezi dvěma ocelovými, asi metr vysokými sloupky. Pokaždé, když někdo vsunul jízdenku do škvíry ve sloupku a nechal si ji označit, ozvalo se hlasité cvaknutí.

Automat na kávu konečně přestal vykašlávat vnitřnosti. Napil jsem se z kouřícího plastikového kelímku, došel k automatům na prodej jízdenek s dotykovými obrazovkami a vykoukl na nástupiště, jestli tam naše výběrčí někde nezahlédnu. V dohledu jsem měl jen dva železniční zaměstnance v čepicích s kšiltem a pivními břichy.

Dotkl jsem se obrazovky a koupil si jeden lístek do Monaka. Pak jsem přikoupil ještě jízdenku do Cannes. Neměl jsem tušení, do kterého z možných tří míst mají pánové dneska namířeno. Mohli by dokonce zvládnout všechna tři za dnešek, nebo nezvolit ani jedno z nich. Třeba si skutečně jedou s pár přáteli zahrát tenis.

Kdyby měli namířeno do Nice, použiju prostě lístek do Cannes a vystoupím o něco dřív. Lístky se mi pořád ještě tiskly, když se ohlásil Hubba-Hubba. Podle lomozu dopravy a přerývavého způsobu řeči jsem si domyslel, že při řeči velmi rychle jde. „Je tu moc lidí, musím se stáhnout. Zcela jistě jsou na monacké straně, zcela jistě jsou na monacké straně.“

Potvrdil jsem příjem dvojím cvaknutím a šel jsem se podívat na jízdní řády. Vlak do Monaka měl odjíždět za deset minut, ve dvanáct čtyřicet jedna.

Dostat se do Monaka v tuhle denní dobu autem bude trvat podstatně déle než těch třináct minut vlakem, přesto Lotfi čekal, až stisknu tlačítko a uvedu ho do pohybu. Podle plánu měl dojet do podzemních garáží pod Palais de la Scala a být připraven převzít tam oba Romey v případě, že bych já sledovačku podělal a ztratil je. Hubba-Hubba se měl mezitím snažit je dohnat. Potřeboval jsem tady Hubba-Hubbu mít pro případ, že by Romeové změnili směr poté, co Lotfi vyrazí do Monaka. Nezbývalo než se rozhodnout.

Jel jsem prstem po jízdním řádu jako popletený turista. „L?“ Odpověděla mi dvě cvaknutí. „Hned vyraž. Hned vyraž. Potvrď.“

Sotva stiskl tlačítko pro vysílání, uslyšel jsem zvuk startujícího motoru.

„L je v pohybu.“

Měl jen dvacet minut na to, aby se tam dostal. Modlil jsem se, aby na úzké silnici nezůstal někde viset za nákladním vozem.

Hubba-Hubba se omezil na stručné hlášení. Věděl, že jsem někde na nádraží a že kolem mě můžou být lidé.

„H je venku a má pod kontrolou východ z nádraží,“ oznámil mi. „Nepotvrzuj.“

Protože u stánku s novinami se zastavila dvojice ve středním věku, dala se do řeči s prodavačem a mazlila se s bláznivými psíky, jevil jsem ještě chvíli soustředěný zájem o jízdní řád. Pak jsem přenesl pozornost na inzerát nabízející sluncem prohřátou dovolenou na Mauriciu za nějakých tisíc liber na noc. Dospěl jsem k závěru, že Cape Cod mě láká víc.

Dvojice se rozloučila s prodavačem, ještě jednou zacukrovala se psy, načež se vydala ke dveřím a nechala si procvaknout lístky. Když vycházeli na nástupiště, uslyšel jsem přijíždět vlak, přesně podle jízdního řádu. Rachot v kolejišti zesílil, a jakmile souprava s pištěním brzd zastavila, psi začali vrčet. Cvakl jsem si lístek a čekal u ocelového turniketu, až uslyším, že se dveře vlaku elektronicky otevřely a lidé se začali francouzsky loučit. Teprve potom jsem vyšel na nástupiště, a aniž jsem se podíval napravo nebo nalevo, nastoupil jsem do prvního vagonu, který jsem před sebou uviděl.

Našel jsem si sedadlo obrácené po směru jízdy a z něj jsem skrz spojovací dveře mezi vozy viděl temena hlav obou Romeů a v síťce nad nimi tašku Slazenger. Seděl jsem a vyčkával, připraven vyskočit v případě, že by to udělali oni. Dveře se zavřely a souprava se s mírným škubnutím rozjela.

V éteru se ozval Hubba-Hubba: „Jsou Romeové ve vlaku?“

Cvak, cvak.

„Jsou ve vlaku?“

Cvak, cvak.

„H zahajuje přesun.“

Když jeho fiat vyrazil směrem k Monaku, šlapal na plyn tak mocně, že nejspíš prošlápl důlek do podlahy.

Železniční trať vedla podél pobřežní silnice, ale Hubba-Hubbu jsem nikde nezahlédl. Pokoušet se nás dohnat musí být práce k podělání. No, bude se prostě muset snažit a udělat, co je v jeho silách.

V žádném případě jsem nehodlal vstoupit do jejich vagonu, tam hrozilo, že bychom se mohli potkat v uličce. Stačí, aby se jeden z nich vydal na záchod, nebo se jednoduše rozhodli změnit pozici, což bych na jejich místě udělal, abych se vyhnul sledování.

Seděl jsem, koukal na moře a průběžně pozoroval auta na silnici, která jsme předjížděli. S trochou štěstí by se teď Lotfi mohl blížit k tunelům těsně před Monakem.

Jak jsme se přiblížili k Monaku, zakryly mi výhled na moře půvabné staré domy s dřevěnými okenicemi a ohavné nové budovy. Pak jsme vjeli do tunelu, jímž jsme se dostali hlouběji do hor. Vlak pár minut rachotil ve tmě, načež jsme vjeli do jasného světla podzemní stanice. Vypadalo to tam jak v nějakém filmu s Jamesem Bondem, obrovská jeskyně z nerez oceli a mramoru.

Souprava postupně zpomalovala a pár lidí vstalo ze sedadel a začalo si sbírat tašky a kufříky. Zůstal jsem sedět a díval se na nádraží. Nástupiště byla čistá a mramor vypulírovaný do vysokého lesku. Dokonce i osvětlovací tělesa vypadala, jako by je koupili u Conrana.

Dveře se otevřely a z vagonu se na nástupiště vyhrnuli rameno na rameni lidé oblečení do práce a japonští turisté stavějící na odiv trika z Velké ceny Monaka a baseballové čapky z Cannes. Všichni dohromady mířili k přední části vlaku. Taky jsem vystoupil a šel s davem, rozhlížel jsem se kolem sebe a kšilt čepice jsem měl stažený do čela, jak se sluší a patří.

Zahlédl jsem je před sebou. Romeo dvě měl stále na očích sluneční brýle, Jednička nesl tenisovou tašku přes rameno. Také jsem vytáhl tmavé brýle a nasadil si je na nos. Nějakých padesát, možná šedesát metrů před sebou jsem uviděl pojízdné schody vedoucí nahoru na přemostění. Dav jel vzhůru a tam všichni zahýbali doleva nad koleje a mířili do nádražní haly. Znovu jsem Romey zahlédl a zjistil, že oni dělají totéž. Když přecházeli nad nástupišti, Romeo dva si sundal brýle. Všechno si důkladně prohlížel, ale doufejme, že nic neviděl. Vzduchem se nesl měkký hlas předčítající do nádražního rozhlasu hlášení a na velkoplošné televizní obrazovce svítily informace o vlakových spojeních.

Vešli jsme do nádražní haly: viděl jsem před sebou další akry nerez oceli a naleštěného mramoru. Pořád ještě jsme byli v podzemí. Všude kolem mě vrzaly podrážky a klapaly podpatky, k tomu se přidávalo syčení kávovarů a hlasy lidí povídajících si nad espressy Dav čekal na jeden z mnoha výtahů, které vyvážely lidi na zemský povrch. Bez ohledu na to, kolik lidí dokázaly výtahy pojmout, jsem se k nim nechtěl přidávat.

S levou rukou zaklesnutou za ledvinku a poblíž pažby browningu jsem vyrazil nahoru po ocelových schodech a zhruba na každém desátém stupni se otočil a podíval za sebe. Schodiště bylo vyšší, než jsem předpokládal, a tak mi začínal docházet dech. Napadlo mě, že jsem udělal chybu: šance, že se dostanu nahoru dřív než dvojice výběrčích byla nepatrná. Mohl bych běžet rychleji, kdybych použil zábradlí, ale nechtěl jsem po sobě zanechávat stopy. Mával jsem pažemi střídavě dopředu a dozadu a nepolevoval v tempu.

Konečně jsem nad sebou spatřil denní světlo. Ještě tři patra a jsem na povrchu. Uviděl jsem čtvery hliníkové dveře výtahů a před nimi malou skupinku čekajících lidí. Vykročil jsem do nádražní haly, lapal po dechu, snažil se zklidnit a cítil, jak mi vzadu po krku začíná stékat pot. Čelní stěnou vcelku malé haly postavené ze skla a oceli jsem viděl, že na mé straně rušné ulice je přístřešek autobusové zastávky. Týmž pohledem jsem zjistil, že jsem poměrně vysoko nad městem a že je odtud výhled na Středozemní moře, ale není vidět přístav. Musel být někde dole pod námi.

Když jsem se blížil k autobusové zastávce, vál od moře docela svěží vítr. Rozhlížel jsem se na všechny strany, jestli někde zahlédnu Romey. Měli by se pohybovat vlevo, směrem k la Scale.

Pak jsem je zahlédl na rohu, nějakých patnáct metrů vlevo ode mne. Romeo dva hleděl zkoumavě do malé mapy, zatímco Jednička se nervózně rozhlížel a snažil se vyklepat cigaretu z balíčku marlborek. Otočil jsem se k nim zády a kráčel přímo k autobusové zastávce. Tiskl jsem přitom tlačítko vysílačky. „Haló, haló,“ dožadoval jsem se pozornosti, „je tam někdo? Tady N, je tam někdo?“

Nikdo se neohlásil. Necelou minutu jsem ještě šel, pak jsem se prudce otočil tváří k ulici a doufal, že výběrčí zaznamenám periferním viděním. Kráčeli z kopce ke kasinu a všeobecně směrem na Palais de la Scala. Vydal jsem se za nimi a okamžitě si všiml dvou bezpečnostních kamer. Tohle místo mi lezlo krkem: bylo to jak mimořádně rozlehlá a mimořádně drahá verze domu Velkého bratra.

Přešel jsem na pravou stranu ulice v naději, že takhle se pánům inkasistům spíše vyhnu. Přístav byl asi dole, tři sta stop přede mnou. Nad námi visely veliké šedivé mraky a odřezávaly vršky hor.

Po silnici, jež byla někdy koncem devatenáctého století plánovaná na to, že tudy projede jeden, možná dva opuštěné bentleye, se řítily nahoru i dolů hordy náklaďáků a motocyklů.

Čím níže jsme sestupovali do středu města a k oblasti kolem kasina, tím vyšší byly bankovní budovy kolem nás. Domy, jež kdysi sloužily jako velkolepá soukromá sídla, byly dnes obsypány mosaznými tabulkami. Téměř jsem cítil ty přesuny velkých peněz, které se dohadovaly za okny s tlustými záclonami.

Romeové se znovu poradili s mapou a pak pokračovali kolem řady nablýskaných rolls-royceů, jaguárů a mini-cooperů vystavených za výlohami reprezentativních prodejen britských vozů. Jednička přitom potahoval z cigarety a vyfukoval kouř nad sebe, kde se ho vždy rychle zmocnil vítr a rozehnal ho. Pokud mají skutečně namířeno do la Scaly, budou muset brzo přejít a vydat se doprava. Zastavil jsem se, stoupl si do vchodu knihkupectví a začal se zajímat o francouzskou kuchařku s velikou lepkavou brioškou na obálce.

Přešli. Znovu jsem stiskl tlačítko a usmíval se jako idiot klábosící mobilem. „Haló, haló, je tam někdo?“

Určitě mají namířeno do la Scaly. Byli teď na mé straně ulice a kráčeli po avenue Saint-Michel. Znal jsem jméno ulice jedině díky tomu, že bylo za těžké peníze vyryté do kusu kamene přímo nad mou hlavou – ostatně jako jména všech ulic v tomhle městě.

Dorazili do pravotočivé zatáčky nějakých padesát metrů ode mne a zmizeli mi z dohledu. Přímo před nimi se teď muselo rozkládat kasino – za pečlivě přistřiženými trávníky, vodotrysky a policisty jak z Legolandu. Ale než dorazí na konec avenue Saint-Michel, kde se budou znovu rozhodovat, kterým se pustí směrem, musí ujít ještě dobře padesát metrů.

Vydal jsem se za nimi a současně znovu stiskl tlačítko: „Haló, haló, haló… Je tam někdo?“ Pořád nic.

/33/

Nechtěl jsem zůstávat za nimi, jelikož mi to bralo možnost chovat se aktivně. Pokud jsem jediný člen týmu, kterému se podařilo udržet si Romey na dohled, tak bych v tuhle chvíli potřeboval dělat to, co měl za úkol Lotfi – čekat v la Scale, až se setkají s hawalladou. Jenže to by znamenalo, že je musím předběhnout, a pokud by na konci avenue zamířili jinam, byl bych v pytli.

Kráčel jsem dál po Saint-Michel a s úsměvem od ucha k uchu jsem si povídal se svou neexistující přítelkyní. „Haló, haló, tady je N.“ Pořád nic. Třeba uvízli někde v zácpě. Možná je Lotfi tady, ale zůstal v podzemních garážích. Ať už se stalo cokoliv, budu se muset nějak rozhodnout.

Zahnul jsem na jakési schody, které mířily rovnou z kopce, takže jsem si zkrátil cestu o zatáčku, jež vedla inkasisty kolem kasina. Schody končily u obytného bloku na příkrém svahu u silnice a byly hodně ošlapané, což jsem považoval za důkaz, že je to zkratka.

Běžel jsem dolů, míjel exotické rostliny a po obou stranách nechával zoufale šedivé betonové domy, levou rukou jsem si přidržoval ledvinku a browning a díval se na hodinky, jako bych šel pozdě na nějakou schůzku. Konečně jsem vyšel na ulici pod kopcem. Kasino bylo šikmo ode mne vlevo, vzdálené asi sto metrů. Policisté z Legolandu udržovali lidi v pohybu, aby měly všechny ty ferrari a rolls-royce kde zaparkovat. Pečlivě zastřižené trávníky něžně skrápěly rozstřikovače. Vlevo po cestě, po necelých sto metrech, protínala ulici avenue. Zahnul jsem vpravo a vůbec se nerozhlížel, jelikož Romeové už mohli být u křižovatky a blížit se směrem ke mně. Dál jsem hrál svou roli, díval se na hodinky a spěchal kolem žen v kožiších a drahých obchodů.

Když jsem zahýbal za roh na náměstí s palácem de la Scala, neměl jsem krk zvlhlý, nýbrž mi po něm pot stékal v potůčcích. Po Lotfim nebylo nikde ani stopy, nebyl tady, aby si poslechl mé hlášení o situaci a mohl se rozhodnout, kdy je ta pravá chvíle, aby vešel do obchodního centra a mohl sledovat setkání. V dohledu byla jedině skupina dělníků v oranžových kombinézách, kteří dostali za úkol prořezávat stromy a teď si dopřávali přestávku na lavičce. Znovu jsem se pokusil spojit vysílačkou s ostatními, ale bylo to marné. Budu se s tím muset nějak vyrovnat: je prostě možné, že jsem jediný, kdo se sem dostal.

Vyrazil jsem ke skleněným dveřím paláce a zhluboka se nadechoval, abych vyrovnal hladinu kyslíku. Ramenem jsem se do nich opřel a rukávem košile si otřel pot ze zátylku. Vydal jsem se rovnou ke kavárně a cestou minul recepci a mramorový vstup v antickém stylu. Za dokonale uspořádaným pultem se činila stejně dokonale oblečená tmavovlasá žena a opět švitořila do telefonu. I v kavárně seděl stejný typ lidí a všichni buď tiše mluvili do mobilu, nebo se probírali novinami. Někteří dělali obojí najednou. Vybral jsem si židli stojící vzadu za jedním z krajních stolků a otočenou do levého rohu haly, takže jsem viděl na recepci a mohl současně kontrolovat i východ u čistírny.

Uhladil jsem si vlhké vlasy na temeni a začal trochu panikařit. Co když šli Romeové někam jinam? Kašlu na to, už jsem se rozhodl. Prostě tu počkám a uvidím, co se bude dít.

Číšník sice vyslechl, jakou kávu si objednávám, ale jinak se daleko víc zajímal o ženu, která si zrovna u jiného stolku překřížila nohy v punčochách, než o můj zpocený obličej. Sundal jsem si brýle a doufal, že alespoň jeden člen mého týmu se pohybuje někde poblíž. Zoufale jsem potřeboval podporu.

Dostal jsem crème a k němu sušenku a malý papírový ubrousek položený mezi šálek a talířek proto, aby se do něj vsákly kapky nápoje. Podal jsem číšníkovi padesátifrankovou bankovku, abych později nemusel čekat na účet. Potřeboval jsem mít možnost vyskočit a jít, a nenechat se přitom honit jako host utíkající bez placení. Vyzobal z portmonky drobné a plácl s nimi o stůl zrovna ve chvíli, kdy se v éteru ozval Lotfi. „Pro všechny, pro všechny, pozor, pozor! Je tam někdo? Pozor, pozor! Jsou na náměstí, Romeo jedna a dva jsou na náměstí a blíží se k obchodnímu centru.“

Nesl jsem k ústům hrníček obalený v ubrousku a současně sáhl rukou pod bundu.

Ostrý zvuk motorové pily v pozadí mi napověděl, kde přesně se Lotfi nachází. „Dosáhli budovy a už jsou uvnitř,“ hlásil zadýchaně.

Cvak, cvak.

Ve sluchátku bylo úlevu téměř slyšet. „To je N?“

Cvak, cvak.

„Jsi uvnitř?“

Cvak, cvak.

„Dobře, tak tam zůstaň, já budu venku.“

Cvak, cvak.

Na konci haly se objevili Romeové, rozhlíželi se kolem sebe a snažili se nějak zorientovat: zjevně tu nikdy předtím nebyli. Konečně vykročili k recepci a začali zkoumat tabuli s firmami. Stáli tam tak deset, možná patnáct vteřin, až jim pohled konečně padl na adresu, kterou hledali: kancelář 617, Monacká vzdělávací poradna.

Znovu jsem se napil kávy a sledoval situaci mezi hlavami dvou žen, které přede mnou žvatlaly italsky a posílaly usilovným kouřením sebe i všechny okolo předčasně do hrobu. Romeo dvě už měl zase sluneční brýle na nose. Z náprsní kapsy vytáhl pero a použil je na stisknutí zvonku. Vsadil bych se, že dveře bude otevírat ramenem.

Co teď? Co si počnu, jestli tu zůstanu venku, zatímco jim bude recepční vysvětlovat, kudy mají jít?

Romeo dvě se sehnul a já ho sledoval, jak něco říká do mluvítka vedle zvonku – asi smluvené heslo. Ať už to bylo cokoliv, zřejmě měl z výsledku radost, a když se narovnal, povzbudivě kývl na svého společníka, který nevypadal, že by ho situace kdovíjak těšila.

Neprošli antickým portálem, který měli vlevo hned vedle sebe, a mně vzápětí došlo proč. Nemusel jsem si dělat starosti. Nad pultem byly přidělané kamery, a navíc by žena věděla, do které kanceláře měli namířeno. Tak tam čekali a zatím obdivovali perské koberce v obchodě naproti. Možná se, stejně jako já, v duchu divili, proč jsou lidé ochotni platit takové sumy za něco, na čem se nakonec dá jen stát. Jejich mamky jim možná za pár týdnů pošlou jeden takový koberec nahoru, až úplně nejvýš.

Ve vysílačce se znovu ohlásil Lotfi. Za ním zablafala motorová pila a pak přešla do ohlušujícího jekotu, jak se zakousla do stromu. „N, kontrola spojení.“ V hlase měl náznak úzkosti, nevěděl, co se děje uvnitř a potřeboval trochu uklidnit.

Dvakrát jsem stiskl tlačítko, když vtom se dveře u recepce otevřely a prošel jimi vysoký, snědý muž s černými vlasy, které mu na spáncích prokvétaly šedí, což mu dodávalo důstojného vzezření. Vysoký mohl být tak šest stop, byl štíhlý a určitě nebyl Arab, spíš Turek, možná Afghánec. Nepodali si ruce. Měl na sobě tmavomodrý, draze vypadající oblek, černé lakýrky a oslnivě bílou košili zapnutou až ke krku, ale bez kravaty. Možná ji odmítal nosit, protože pro něj byla, jako pro mnoho jiných lidí, symbolem Západu. Anebo se možná stal obětí módy. Požádám hochy na válečné lodi, aby se ho na to později zeptali.

Dokončili konverzaci, která se skládala asi z pěti velmi vážně pronesených slov, a všichni společně vykročili k východu z obchodního centra, jímž se výběrčí před chvílí dostali dovnitř. Cvak, cvak. Cvak, cvak, varoval jsem Lotfiho.

Okamžitě se ohlásil: „Jdou ven?“

Cvak, cvak.

„Stejnými dveřmi?“

Cvak, cvak.

Zmizeli mi z dohledu a za necelé tři vteřiny sluchátko opět ožilo: „L má všechny Romey, Jedničku, Dvojku i Trojku. Zahnuli doprava. Doprava z pohledu člověka, který vychází ze dveří. Jdou k zadnímu traktu budovy.“

Vstal jsem od stolu, dvojím cvaknutím potvrdil příjem, otřel hrníček a ubrousek si vzal s sebou. Zatímco Lotfi pokračoval za zvuků pily s komentářem, strčil jsem ubrousek do kapsy bundy, kde se připojil k obalu od sušenky a plastikovému kelímku na kávu. „Takže Romeo jedna, dvě a tři teď kráčejí vpravo a pořád se drží na pravé straně ulice. Jsou asi na půli cesty k zadnímu traktu. Nemluví. Romeo jedna je pořád vystrašený a všichni jdou dost rychle.“

Opřel jsem se do dveří a ocitl se v kakofonické změti projíždějících aut a řvoucí pily. Ani jsem se nesnažil najít pohledem Lotfiho. Věděl jsem, že tam někde bude.

„Chceš po mně, abych zůstal tady?“

Dvojím cvaknutím jsem přitakal, zahnul doprava, vydal se za našimi cíli po stejné straně ulice a za chůze si nasadil tmavé brýle.

/34/

Byli asi tak ve dvou třetinách úzké uličky vedoucí ke správnímu křídlu v zadní části budovy, dál spolu nemluvili, ale Romeo jedna už se alespoň přestal pořád rozhlížet kolem sebe. Tašku měl stále hozenou přes rameno a trošku se nakláněl do strany, jelikož pro tři lidi vedle sebe nebylo na chodníku dost místa. Vybrali si dobrou trasu, na níž se vyhnou kamerám. Jediné, co tu lidi hlídalo, byly dvě stopy vysoké ocelové patníky, které bránily řidičům, aby parkovali na chodníku. Podle monackých měřítek to v podstatě byla nehlídaná oblast.

Zahnuli za roh a zmizeli mi z dohledu. Přidal jsem do kroku, abych věděl, co se děje, v případě, že by úplně zmizeli v nějakých dveřích. Stiskl jsem tlačítko. „Všichni tři Romeové odbočili doprava dozadu, momentálně jsou mimo dohled.“

Lotfi reagoval dvěma cvaknutími. Netušil jsem, jestli je vidí, ale teď na tom nezáleželo, podstatné bylo, že ví, co se děje. Taky se nedalo vyloučit, že Hubba-Hubba se k nám blíží a v tuhle chvíli už slyší naše hlášení, ale ještě nemůže odpovídat.

Dorazil jsem na roh, přešel ulici a uslyšel něco, co znělo jako řetězový dopravník obchodního centra. Ocelové kontejnery na kolečkách se tam posunovaly dopředu z korby nákladního vozu zaparkovaného zadkem k nákladové rampě poštovního úřadu a zajížděly zase zpátky. Jakmile jsem se ocitl na protějším chodníku, zahnul jsem doprava – právě včas, abych viděl, jak všichni tři procházejí ocelovými dveřmi hned vedle rolety garáže umístěné rovnoběžně s nákladovou rampou.

Dveře se zavíraly a mně mozek pracoval na plné obrátky. Pokud uvnitř nebyla auta a naše trojice neměla v úmyslu někam jet, muselo jít o místo, kde dojde k předání. „L… Haló, L.“ Bylo pro mě nadmíru těžké udržet na tváří šťastný úsměv a současně mluvit do mikrofonu hands-free soupravy. „Jsi někde poblíž svého auta?“

„Ano, jsem na parkovišti, jsem na parkovišti.“

„OK, kamaráde, tak nasedni… a postav se někde venku, před parkovištěm. Všichni tři Romeové jsou v garáži, momentálně mimo dohled, ale hlídám je. V případě, že by se dali do pohybu, musíš být rychle k dispozici. Pamatuj na to, aby u toho nebyl někdo třetí.“

Odpověděla mi dvě cvaknutí, zrovna když jsem procházel kolem poštovního vozu a držáků řetězového dopravníku. Vzápětí se ozval vyděšený hlas: „Haló, N, haló, L? Kontrola spojení, kontrola spojení.“

Konečně Hubba-Hubba.

Stiskl jsem tlačítko. „Tady je N. L je tu taky. Kde jsi?“

„Poblíž kasina, jsem poblíž kasina, jsem skoro na místě.“

„Rozumím. Romeo jedna a dva a teď ještě tři jsou mimo dohled v zadní části budovy v poslední garáži se staženou roletou hned vedle nákladové rampy pro poštu. Mám místo pod kontrolou, potvrď.“

Cvak, cvak.

„Dobře, zůstaň vepředu a hlídej náměstí, ať máš možnost vyrazit kterýmkoliv směrem. L se tam někde usadí taky. Kdyby se dali do pohybu, vezmu si je na starost.“

Cvak, cvak.

„L, jsi tam?“

Nikdo neodpověděl – Lotfi je zřejmě pořád ještě v podzemním parkovišti.

„Tady H, stojím na náměstí. Můžu se vydat libovolným směrem. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

O pár vteřin později se vysílačkou ohlásil i Lotfi. V pozadí jsem slyšel, jak vypíná motor fordu. „Haló, N, haló. Tady L, stojím na příjezdové cestě k parkovišti, mám pod kontrolou výjezd do náměstí.“

„Rozumím, L. Zůstaň na místě. H je tady, hlídá náměstí a může vyrazit libovolným směrem. N je stále v závěsu, beze změn. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

To už jsem stál u vchodu do obchodního centra vedle čistírny a slyšel hlasitý sykot páry unikající z mandlu. „L, chci, abys H popsal Romea tři. Potvrď.“

Cvak, cvak.

Teď se nedalo dělat nic jiného než hlídat roletu a poslouchat, jak Lotfi popisuje Hubba-Hubbovi našeho nového skvělého kamaráda.

Sledoval jsem, jak vozíky převážejí sem a tam dopisy a balíčky. Teď bylo nesmírně důležité neztratit stopu, a tak jsem riskoval odhalení a stál co nejblíž poštovním zaměstnancům i ženám z čistírny, naštěstí ale mimo zorné pole kamery umístěné na rohu budovy.

Opřel jsem se o zeď a podíval se na hodinky. Vůbec mě nezajímalo, kolik je hodin, ale vypadalo to, jako že mám nějaký důvod, proč tam stojím. Z čistírny se ke mně doneslo další hlasité zasyčení mandlu a z východu vyšla skupinka lidí. Nedalo se nic dělat. Zajištění bylo třeba obětovat na oltář účinnosti.

O několik minut později jsem zaznamenal pohyb.

„Pozor, pozor, Romeo jedna a dvě vycházejí. Počkejte… Oba, tedy Romeo jedna i Romeo dva, nesou tašky. Moment…“ Začal jsem se usmívat, jako by mi do mobilu někdo vykládal vynikající příhodu. „Oba Romeové se teď pohybují po pravé straně směrem ke mně. Romeo tři je mimo dohled. Asi je stále ještě uvnitř. Musím se někam pohnout. Čekejte.“

Otočil jsem se a zašel do obchodního centra. Na tváři jsem stále držel rozzářený úsměv. „Romeo jedna i dva mimo dohled,“ pokračoval jsem v hlášení. „Zůstaňte na místech. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

„H, můžeš se zaměřit na hlavní vchod do centra?“

„H už ho má pod dohledem a navíc vidí uličku vedoucí k zadnímu traktu budovy.“

Cvak, cvak.

Kdyby se Romeo tři dal do pohybu, máme pod kontrolou oba východy z garáže i vchody do obchodního centra. Jen mi dělalo starosti, co musíme podniknout, jakmile se začne hýbat.

Sklonil jsem se a věnoval nebývalou pozornost výloze obchodu s porcelánem naproti čistírně. Malované talíře a stříbrné příbory zářily v ostrém světle malých reflektorů a já čekal, až se dozvím, co mají tihle dva Romeové teď v plánu. Uteklo jen pár vteřin a už jsem je koutkem oka zahlédl, jak rychle míjejí skleněné dveře do obchodního centra a míří na křižovatku pod kamerou. Teď nesli dvě tašky a každá měla v postranní kapse raketu. Druhá taška musela být předtím v té první, aby ji trochu vycpávala. Díky taškám vypadali jako dva kamarádi, kteří si zrovna jdou zahrát přátelský zápas.

Vrátil jsem se na ulici a doufal, že Romeové nečekají na křižovatce. Pokud ano, bude to těžký průšvih: měl jsem úkol a musel jsem dávat pozor na tu garáž s roletou pro případ, že by se Romeo tři dal do pohybu. Potřeboval jsem identifikovat vůz a směr pohybu pro Lotfiho a Hubba-Hubbu, kteří pak už budou operovat samostatně.

Přesunul jsem se ven, na druhou stranu dveří vedoucích k obchodům, rychle jsem se podíval doprava, směrem ke křižovatce s kamerou – Romeové nikde – a pak doleva směrem k roletám. Vtom mi sluchátko zařvalo do ucha. „Pozor, pozor! H má pravděpodobného Romea tři, jde směrem k náměstí, je tak na půli cesty…“

Dostal dvojité cvaknutí, ale to už jsem probíhal dveřmi zpátky, míjel čistírnu a obchod s porcelánem a mířil ke kavárně plné úsměvů a svědků. „H – zastav ho,“ přikazoval jsem za chůze. „Nesmí se dostat zpátky do kanceláře. Zastav ho!“

Odpověď v podobě dvou cvaknutí jsem obdržel, zrovna když jsem zahýbal v hlavní hale doprava, spěchal kolem kavárny a mířil k východu na druhé straně. Jak jsem procházel kolem mramorového portálu a obchodu s koberci, levou rukou jsem si rozepnul bundu, abych mohl snáze sáhnout po browningu. Byl jsem celý napjatý a rozpálený a už zase jsem se potil. Jestli nebudeme jednat rychle, může se nám ztratit v horních patrech, možná navždy. Chtěl jsem ho sebrat a předat, jak to jen půjde nejrychleji. Nemohli jsme si dovolit se tady dál motat: vždyť to tu hlídali jak státní pokladnu.

Zatlačil jsem ramenem do vstupních dveří a ocitl se znovu na ulici, tváří v tvář náměstí a partě s motorovou pilou. Hubba-Hubba stál na chodníku hned vpravo vedle mě, na tváři měl široký úsměv od ucha k uchu a zrovna se chystal potřást si rukou se svým dávno ztraceným přítelem Romeem tři. Chvíli drmolili francouzsky a pak přešli do arabštiny. „As-salaam alejkum.“

Romeo tři vypadal zaskočeně, ale přistoupil na hru a přijal ruku, kterou mu Hubba-Hubba podával. „Wa alejkum as-salaam.“

Kolemjdoucí nevěnovali dvěma starým kamarádům a jejich setkání na ulici ani špetku pozornosti a Hubba-Hubba zahájil fázi líbání na tváře. Jak jsem se k nim blížil, hawalladovy oči nervózně přeskakovaly z jednoho na druhého. Hubba-Hubba mě přivítal arabsky, byl samý úsměv, pevným stiskem paže mě vtáhl do hovoru a dal mi najevo, že tuhle část akce režíruje on. Haivalladova ruka byla velká, ale stisk měl slabý a měkký. Hubba-Hubba dál žvatlal, ukazoval na mě, pokyvoval a nešetřil úsměvy. Romeo tři ale nijak zvlášť šťastně nevypadal. „Alláh-salaam alejkum“ pozdravil mě. „Wa alejkum as-salaam“ odpověděl jsem. Ale líbání jsem nechal na Hubba-Hubbovi.

Sotva jsem si odbyl potřásání rukou, Hubba-Hubba nás oba objal a vedl nás zpátky k zadnímu traktu obchodního centra. Dál k tomu brebentil arabsky a vzpomínal na staré časy.

Oči Romea tři prozrazovaly směs strachu, rozpaků a naléhavé prosby. Panika s ním lomcovala, ale byl příliš vyděšený, než aby s tím něco udělal, a navíc neměl ani moc příležitost. Hubba-Hubba nás oba pevně svíral pažemi a dál vykládal, co mu slina na jazyk přinesla, usmíval se a pokyvoval hlavou jako moderátor televizní soutěže. Opětoval jsem úsměvy a kýval na hawalladu. Ať už Hubba-Hubba říkal cokoliv, podle všeho to zabíralo, jelikož Romeo tři zahnul za roh bez jakýchkoliv protestů, tak nějak odevzdaně. Prořítil se kolem nás poštovní vůz a my museli uhnout na stranu.

Zastavili jsme se u rolety a Romeo tři se začal probírat svazkem klíčů. S Hubba-Hubbovou pomocí se mu nakonec podařilo zasunout správný klíč do patentního zámku a otevřel kovové dveře. Hubba-Hubba ho jako správný džentlmen pustil prvního a vstoupil krok za ním.

Já se do chladného přítmí vnořil jako poslední. Pod nohama jsem měl tvrdou betonovou podlahu a ve vzduchu jsem cítil silný pach barev. Romeo tři začal prosit. Jediné slovo, které jsem z toho dokázal pochytit, znělo jako „Audi“. Ramenem jsem za sebou zabouchl dveře a loktem jsem udeřil do vypínače umístěného po levé straně kovového dveřního rámu. Konečně jsem viděl, o čem to hawallada blábolí. Většinu místa v garáži zabíralo Audi A4 se stříbrnou metalízou a francouzskými poznávacími značkami.

Zrovna když se k nám Romeo tři obracel obličejem, Hubba-Hubba udělal krok stranou a praštil ho pravou rukou přes ústa. Mužovi vyletěly klíče z ruky a s cinknutím udeřily o podlahu. Hubba-Hubba mu trhl hlavou dozadu, zahákl mu levou paži kolem hrdla a strhl ho na špinavý beton. Odřel mu přitom obličej a oblečení obou mužů se pokrývalo prachem.

Ozývaly se tlumené výkřiky, jak se zmítající se tělo pokoušelo dostat zpod Hubba-Hubby a kopalo přitom do boku auta. Hubba-Hubba vypadal jako někdo, kdo se snaží přeprat krokodýla a odpověděl na odpor Romea tři tím, že mu přitiskl hlavu ještě pevněji k betonu. Oba přitom lapali po dechu, jak jim docházel kyslík.

To už jsem klečel vedle nich, otevíral ledvinku a vytahoval inzulínovou soupravu. Hawallada se bez ustání snažil osvobodit a Hubba-Hubba dělal, co bylo v jeho silách, aby muže udržel obličejem dolů a zadnicí nahoru.

„To je ono, kamaráde, takhle ho drž, takhle ho drž,“ povzbuzoval jsem Hubba-Hubbu a přimáčkl jsem Romeovi pravým kolenem levé stehno. Do nosu mě udeřila jeho kolínská a na zápěstí jsem zahlédl zlaté rolexky. Tenhle chlápek zjevně nikdy nepřišel na to, co pro člověka můžou znamenat dobré multifunkční hodinky.

Sevřel jsem umělohmotný kryt jehly do zubů a přenesl veškerou váhu těla na jeho stehno, abych mohl injekci správně umístit, než vyplivne svůj obsah. Ucítil jsem v zadní kapse jeho kalhot peněženku a volnou rukou jsem mu tiskl hýždě k zemi, aby se mi pokud možno nepohnul.

Zrovna když jsem zápasil s knoflíkem u kapsy, abych dostal peněženku ven, ozvalo se odfrknutí vzduchových brzd a k nákladové rampě pošty začal couvat další nákladní vůz.

/35/

„Do prdele, drž ho, ať se nehejbá,“ zašeptal jsem naléhavě.

Ti dva rváči oddechovali a funěli při přetahované na betonu tak hlasitě, že se to málem vyrovnalo řinčení kontejnerů a veselým poznámkám poštovních zaměstnanců.

Odhodil jsem hawalladovu peněženku na podlahu a sedl si mu na obě nohy, rovnou zezadu na kolena, abych mu obě čéšky tlačil do podlahy. Muselo to bolet, ale byl tak vyděšený, že si toho ani nevšiml. Přitiskl jsem inzulínovou pistoli k pravé horní části jeho pravé hýždě, pořádně ji přitlačil a současně stiskl spoušť. Ozvalo se tiché pink, jak pružina vytlačila jehlu, větší, než bývá u inzulínové injekce, ven a přinutila ji prorazit látkou a vniknout do svalové hmoty. Držel jsem pistoli na místě deset vteřin, jak stálo v návodu, a slyšel vzteklé, zoufalé funění, jak se Romeo tři snažil chytit dech navzdory Hubba-Hubbově sevření.

Oba jsme ho tlačili na zemi ještě asi minutu, dokud nepřestal jeho odpor ochabovat. Brzy už byl ale na cestě ke káčkovým výšinám.

Postavil jsem se. Hubba-Hubba ho ještě přidržoval a čekal, až se muž úplně přestane hýbat.

Rozšrouboval jsem pistoli a znovu ji připravil do akce tím, že jsem vyměnil jehlu a náplň. Pak jsem vrátil na místo kryt jehly, který jsem předtím vyplivl, všechno to uložil zpátky do ledvinky a z džín uvolnil zavírací špendlík. Hubba-Hubba se mezitím upravoval a oprašoval. Kontejnery venku se plnily a pracovníci pošty se častovali peprnými francouzskými poznámkami.

Hubba-Hubba zvedl Romeovy klíče, do vysílačky popisoval pomalu a tiše Lotfimu, jak to všechno zatím probíhalo, a současně zkoumal svazek.

S otevřeným špendlíkem v ruce jsem se sklonil, násilím otevřel hawalladovi ústa, propíchl mu dolní ret a jazyk, aby držely u sebe, pak jsem špendlík zaklapl a zajistil ho růžovým kloboučkem. Ketamin mužovi dokonale uvolnil svaly a my nemohli riskovat, že polkne jazyk a udusí se. Taky hrozilo nebezpečí, že bude po droze zvracet, a kdyby k tomu došlo, až bude ležet na místě předání a nikdo nebude v dohledu, mohly by mu zvratky zaskočit a zadusit ho. Špendlík ho bude chránit, dokud muž nedorazí do svého nového domova. Lotfi mezitím vyslechl od Hubba-Hubby všechny novinky. Zaslechl jsem, jak jejich přijetí potvrzuje dvojím cvaknutím.

Náš nový přítel asi zrovna prožíval pocity na prahu smrti, jelikož se na nás oba díval svrchu a zřejmě uvažoval, co je tohle za podivný párek hajzlíků.

Hubba-Hubba stiskl tlačítko dálkového ovládání, audi zamrkalo všemi čtyřmi směrníky a zámky se s cvaknutím odemkly.

Prohlédl jsem si obsah peněženky a zjistil jsem, že náš nový společník se jmenuje Gumaa Ahmed Chalilzad. Vzato kolem a kolem mi označení Romeo tři vyhovovalo víc. Zatahal jsem ho za kotlety, zahýbal trochu špendlíkem, ale nijak nereagoval. Pak jsem se k němu sklonil s nastaveným uchem, abych si zkontroloval dech. Dýchal velice povrchně, ale řekli nám, že po použití téhle látky to máme očekávat.

Zato jsem nečekal, že se Hubba-Hubba vrátí od vozu a bude v každé ruce svírat po jednom tlustém svazku stodolarových bankovek.

Vzal jsem si od něj jeden svazek a zastrčil ho za bundu. „Malý příspěvek ze smetany, kterou sesbíral z mléka?“ poznamenal jsem.

Hubba-Hubba přikývl na znamení souhlasu a zasunul druhý balíček za košili.

„Co podnikneme teď?“ zeptal se a vyčkávavě se na mě zadíval.

Rychlý pohled na hodinky mi prozradil, že je patnáct třicet osm a že do tmy nám zbývá ještě hezkých pár hodin.

Probírali jsme jednotlivé možnosti a pošťuchování poštovních zaměstnanců na druhé straně rolety pravidelně sláblo a zase sílilo. Hubba-Hubba si klekl a vytáhl Gumaaovi z kapsy umazaného modrého saka dokonale naškrobený kapesník. Hubba-Hubbovu ani Lotfiho dodávku jsme sem žádným způsobem nemohli dostat. Do garáže by se nevešly a jen tak zacouvat k nákladové rampě jsme si s tolika lidmi okolo nemohli dovolit.

Sledoval jsem, jak Hubba-Hubba uvazuje kapesník Gumaaovi přes oči jako pásku. Nebylo to proto, aby nic neviděl, kapesník mu měl chránit oči. Droga způsobovala nejen to, že ztratil vládu nad jazykem, ale totéž postihlo i oční víčka, takže by se mu mohlo snadno stát, že by se mu otevřely oči během převozu nebo až bude čekat na místě předání, až si pro něj přijedou. Potřebovali jsme ho dodat v použitelném stavu, aby výslech mohl začít, hned jak přijde k sobě, a ne až po rychlé operaci, při níž mu z očí odstraní dvoupalcovou vrstvu tvrdou jak dětské lízátko. Původně jsme plánovali, že za tím účelem použijeme instalatérskou pásku, kterou jsme měli ve vozech, ale všechno nemůže vždycky vyjít.

Asi budu muset odjet s audi a s Romeem tři v kufru z Monaka. Jiná možnost se vlastně nenabízela.

Hubba-Hubba se na mě s očekáváním díval. Přikývl jsem a stiskl tlačítko. „L?“

Cvak, cvak.

Slyšel, že kolem něj jezdí auta a mluví lidé. Motorová pila už ztichla. „Jsi pořád na místě?“

Cvak, cvak.

„Na stejném místě?“

Cvak, cvak.

„H se dá do pohybu jako první, aby prohlédl místo předání,“ začal jsem vysvětlovat. „Já pak vyjedu ve voze Romea tři na náměstí, zahnu doleva a projedu kolem tebe. Je to stříbrné audi. Romea budu mít u sebe. Pojedu na křižovatku a pak k tobě. Odtamtud mě budeš krýt. Je to jasné?“

Cvak, cvak.

„Dobře. Pojedeme po známé trase k místu předání, přesně podle plánu.“

Cvak, cvak.

„Pamatuj si, že máš na starosti ochranu Romea tři.“

Konečně mohl do vysílačky taky promluvit. „Samozřejmě, samozřejmě.“

Pokynul jsem Hubba-Hubbovi. „Radši ho uložíme do kufru.“

Došel k místu pro řidiče, ozvalo se cvaknutí a kufr se otevřel. Vzal jsem Romea tři za nohy, Hubba-Hubba ho chytl v podpaží, dovlekli jsme ho k audi a zvedli ho dovnitř. Od téhle chvíle jsme byli zranitelní: kdyby do mě někdo zezadu vrazil, bude to pro Gumaau dobrá zpráva a my budeme odhaleni. Proto měl Lotfi za úkol snažit se jet těsně za mnou, tak těsně, aby se nikomu nepodařilo mezi nás dostat. Když jsme Gumaau uložili do kufru, stáhl jsem mu sako a omotal mu je kolem hlavy místo polštářku, pak jsem ho převrátil na bok, aby se mu lépe dýchalo, upravil jsem mu kapesník, setřel z peněženky otisky prstů a zastrčil mu ji zpátky do kapsy. Patřila přece k balíčku, který si hoši na válečné lodi objednali.

Hubba-Hubba tam stál a čekal, až dostane zelenou. „Ještě ne, kamaráde,“ poučil jsem ho. „Potřebujeme to zařídit tak, aby tohle vypadalo jako pronajaté auto.“ Naštěstí jsme toho nemuseli moc měnit, jen jsme odstranili umělohmotný osvěžovač vzduchu umístěný před zadním sedadlem a vyhodili pár francouzských a arabských novin válejících se na sedadle. Všechno jsme to naházeli do kufru a ten jsme pak zavřeli.

Podíval jsem na Hubba-Hubbu: „Tak zaprvé, jak se odtud dostanu?“

Ukázal na zelené a červené tlačítko vedle rolety.

„Dobře, kamaráde, tak vyraž a jeď zkontrolovat místo předání. Já tam pojedu přes BSM a zkontroluju si to vysílačkou, abych měl jistotu, že je to tam čisté.“

Přikývl a vyrazil ke dveřím. Já se napůl posadil do audi, zasunul klíčky do zapalování a sledoval ho, jak vychází na ulici a pečlivě za sebou zavírá dveře.

„Tady H, jdu pěšky. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

Motor naskočil na první otočení a jemně předl, zatímco do nosu mi pronikly výfukové plyny Došel jsem k elektricky ovládaným vratům a čekal, až mi Hubba-Hubba potvrdí, že je venku čistý vzduch.

Zvenku ke mně stále ještě doléhaly hlasy a navíc jsem zdálky zas už zaslechl jekot motorové pily. Ten ještě zesílil, když se ve sluchátku ozval Hubba-Hubbův hlas. „N, všechno v pořádku, všechno v pořádku.“

Cvak, cvak.

Udeřil jsem loktem do zeleného tlačítka a elektrický motor začal hučet. Kovová vrata se se skřípěním zvedala a já honem nasadil sluneční brýle a stáhl si čepici co nejvíc do čela.

Když jsem vycouval, musel jsem zastavit vedle náklaďáku, abych zavřel vrata, a pak jsem se teprve vydal na náměstí. Hubba-Hubba už byl na cestě k místu předání a ohlásil mi to: „H je v pohybu. L, potvrď.“

„Rozumím,“ přidal jsem se. „N je taky v pohybu.“

Audi mělo automatickou převodovku, takže bylo jednoduché ovládat pravou rukou tlačítko.

„Teď se blížím k levotočivé zatáčce… jsem u zatáčky a mířím k náměstí… jsem v polovině… jsem na náměstí.“ Dorazil jsem na křižovatku. „Stop, stop, stop. Stříbrný vůz.“

„L tě má, L tě má.“

Černý Ford Focus byl kousek přede mnou vlevo, hned za vjezdem do podzemního parkoviště, a byl postaven tak, že se díval stejným směrem, kterým jsem já jel. Nebylo třeba pokračovat v komentování mého pohybu: už mě viděl. Zahnul jsem doleva a Lotfi se zařadil za mě.

Propletli jsme se městem ke kasinu a pak z kopce dolů k přístavu. Lidé se začínali vracet z kanceláří a bank domů, a tak byl provoz hustý, ale plynulý a z otevřených okýnek aut se valila oblaka cigaretového dýmu a zněla mizerná hudba. O něco výš v horách se převalovala další oblaka, ale tam to byly těžké, temné a zádumčivé mraky.

Proplížili jsme se kolem přístavu a Lotfi pečlivě chránil záď vozu před netrpělivými domorodci.

Na křižovatce ve tvaru kříže, kousek od vjezdu do tunelů, řídili dopravu policisté na motorce. Náklaďák přede mnou od jednoho z nich konečně dostal pokyn, že může zahnout doprava. Vydal jsem se za ním, když vtom se ve sluchátku ozval Lotfi: „Ne, ne, ne ne!“

Došlo mi, co se stalo, sotva jsem v postranním zrcátku uviděl Lotfiho, jak jede rovně. Ozvala se série krátkých ostrých hvizdů, které za mnou vyslal jeden z policistů. Měl na sobě vysoké motocyklistické boty a u pasu zbraň a mával na mě, abych zastavil. Další policista postavil motorku na stojan a já v duchu probíral jednotlivé možnosti, co bych mohl udělat. Netrvalo to dlouho: ve skutečnosti jsem žádné možnosti neměl. Musel jsem blafovat.

Sundal jsem nohu z plynu, protože bych se nejspíš nedostal ani na druhou stranu tunelu. Zhluboka jsem se nadechl, smířil se s tím, že jsem to opravdu velmi srdečně zvoral, ověřil jsem si, že browning je schovaný, a zajel jsem ke kraji, zatímco pár náklaďáků vyjelo do středu vozovky, aby se vyhnulo tomu moulovi, který ani neví, kam má vlastně namířeno. Policista dorazil k vozu a já stiskl tlačítko a otevřel okno. Pak jsem k němu vzhlédl a můj výraz byl jedna velká omluva. Helmu měl stále ještě na hlavě, i se značkou BMW, takový ten typ, u kterého můžete zvednout celý kryt obličeje. Řekl něco francouzsky a ukázal zpátky ke křižovatce. Mluvil spíš podrážděným než agresivním tónem.

„Omlouvám se vám, důstojníku, já…,“ začal jsem brebentit.

Vaky pod očima mu poklesly a podíval se na mě s výrazem nesnesitelné únavy. „Kam jedete?“ zeptal se perfektní angličtinou.

„Do Nice. Moc se omlouvám, trochu jsem se ztratil a nevšiml jsem si, co mi ukazujete…“

Jeho obličej prozrazoval, že se musí s těmi tupci z Británie trápit celé roky. Odevzdaně kývl, vrátil se ke křižovatce a mávl na mě, abych zacouval zpět. Když rukou v kožené rukavici zadržel dopravu a ukázal mi, aby vyrazil směrem, kterým zmizel Lotfi, ozvalo se na protest tucet houkaček. Zamával jsem mu, že mu děkuju, a snažil se nevnímat nazlobené pohledy ostatních řidičů.

Sotva jsem odjel kousek dál, uviděl jsem po levé straně Lotfiho, jak kráčí pěšky směrem ke křižovatce. Ruce měl zkřížené a vražené do bundy, což mohlo znamenat jediné. Byl připraven tasit pro případ, že by mě z toho průseru musel vysekat horkou cestou. Zahlédl mě, otočil se na patě a já se okamžitě přihlásil vysílačkou. „L, kde jsi zaparkoval? Kde jsi zaparkoval?“

Sluchátko se zaplnilo rachotem projíždějících vozů. „Kousek dál napravo. Napravo, o kus dál.“

„OK, počkám tam na tebe, počkám tam na tebe.“

Cvak, cvak.

Jel jsem z kopce a rozhlížel se po fordu. Měl jsem divný pocit ze zjištění, že se mi opravdu někdo chystal přijít na pomoc. Tohle pro mě nikdo neudělal od doby, kdy jsem opustil armádu.

Lotfiho vůz jsem uviděl na malém odpočívadle před nějakými obchůdky. Zařadil jsem se asi o čtyři auta dál za něj a čekal jsem, až dorazí k vozu a sedne si za volant. Ve zpětném zrcátku jsem ho spatřil, jak přichází, a ucítil náhlý nával vděčnosti, který neměl – jak mi najednou došlo – daleko k přátelství. Byl to můj průšvih. Lotfi se vůbec nemusel vracet a pomáhat mi, ale on byl přesto ochoten to udělat a riskovat přitom vlastní život.

Prošel kolem mě a na audi se ani nepodíval. Když stál u svého vozu a čekal, až projede řada aut, aby mohl otevřít dveře, udělal jsem si v paměti poznámku, že musím najít způsob, jak mu poděkovat.

/36/

Když jsme rozsvítili reflektory a vjeli do tunelu, audi i ford splynuly s hustým provozem. U kruhového objezdu na druhé straně stáli dva policisté z Legolandu a k tomu se tři v motocyklistických botách opírali o své stroje a všichni dohromady sledovali auta vyjíždějící z tunelu a kontrolovali, jestli mají v pořádku nálepky dokládající zaplacení daně a pojištění. Provoz byl teď o poznání rychlejší, jelikož většina řidičů chtěla zahnout na A8 a jet rovnou domů, místo aby ztrácela čas tím, že se budou motat po kroutící se silnici podél pobřeží. Uvažoval jsem, co mám podniknout dál, když se nám do plánů zamotalo jedno vozidlo navíc.

Už se začínalo smrákat, a tak jsem nechal světla rozsvícená. Obydlené svahy po naší pravé ruce byly poseté blikajícími špendlíkovými hlavičkami rozsvícených oken. Výš v horách ale světýlek rychle ubývalo.

Netrvalo dlouho a dorazili jsme do BSM a minuli můj mégane zaparkovaný za pozorovatelnou a po něm i vjezd do přístavu. Věděl jsem, že Devátý květen nemůžu ze silnice vidět, přesto jsem neodolal a podíval se k přístavu a pak si teprve, snad posté, zkontroloval ve zpětném zrcátku, že je Lotfi stále za mnou. Sáhl jsem na vysílačku: „H, kontrola spojení, kontrola spojení.“

Uslyšel jsem dvě tichá a nejasná cvaknutí.

„Máš slabý signál. Zkontroloval jsi místo předání?“

Obě cvaknutí stále doprovázelo praskání.

„Dobře, změna plánu, změna plánu. Pořád chci, abys mě kryl, ale v mém autě. Budeš mě krýt v mém autě. Potvrď příjem.“

Cvak, cvak.

„Potřebuju tě po předání zásilky na to, abych se zbavil audi. Lotfi ti bude dělat zálohu a na závěr tě odveze k tvému vozu. H, potvrď.“

Cvak, cvak.

„L, potvrď.“

Cvak, cvak.

„To je zatím vše. Držte se dál plánu. Nemusíte potvrzovat.“

Jel jsem dál po silnici podél pobřeží a Lotfi se stále držel za mnou. Ve zpětném zrcátku jsem viděl jeho sklopená světla. Zato jsem neměl ani tušení, kde může být Hubba-Hubba. Ale nezáleželo na tom: byli jsme ve spojení. Konečně jsme dorazili na křižovatku vedoucí na Cap Ferrat a po nějakých dvou minutách jsme vjeli do ostré, vynášející pravotočivé zatáčky a pod sebou viděli roztaženou zátoku Villefranche. Válečná loď, zakotvená asi kilometr od pobřeží, svítila jako vánoční stromeček a v kotvištích se pohupoval asi tucet jachet. Ani jsem neměl moc času užít si tenhle výhled jako vystřižený z pohlednice a už jsme byli na křižovatce, z níž se dostaneme k místu předání. Čekal jsem s blikajícím směrníkem, až mě Lotfi předjede, a pak vyrazil za ním do série neuvěřitelně strmých vlásenek. Silnice se zužovala, až na ní zůstalo tak málo místa, že mezi dvěma protijedoucími vozy by zbyl sotva palec volného prostoru. Jak jsme šplhali po kroutící se cestě vzhůru, Lotfiho koncová světla mi každou chvíli zmizela z dohledu. Míjeli jsme přitom nejprve zdi a ploty velkých domů a pak už jen ocelová svodidla, jež nám měla zabránit, abychom sjeli ze srázu.

Naším cílem bylo Lou Soleilat, místo plné hustých keřů a vzrostlých stromů rozkládající se kolem velkého odpočívadla, kde si výletníci mohli nechat auto, popřípadě uspořádat piknik. Odpočívadlo lemovala řada kontejnerů na tříděný odpad a na jednom z nich měla už brzy stát plechovka od dietní koly signalizující, že hawallada je připraven k vyzvednutí.

Tým, který ho bude vyzvedávat, což budou nejspíš lidé z velvyslanectví nebo od námořnictva, přijede k odpočívadlu z opačné strany, od Nice. Pokud bude plechovka na místě, zahodí ji spolu s ostatními odpadky, které povezou s sebou kvůli krytí. Pak budou pokračovat v cestě ještě o pět set metrů dál k místu předání, vyzvednou si hawalladu a pojedou pořád z kopce až do Villefranche a na válečnou loď.

Odpočívadlo vzniklo vymýcením kusu lesa a bylo vysypané štěrkem. Na rodinná sobotní odpoledne tam čekaly dřevěné stoly a lavice zapuštěné do betonu. Určitě tam někde jsou i kontejnery na lahve, aby sem mohli vyrazit místní zazobanci ve svých nadupaných čtyřkolkách, vyhodit tady sbírku prázdných lahví od šampaňského, která se jim nahromadila za týden, a mít pocit, že udělali něco pro životní prostředí.

Jeli jsme tak dlouho, až jsme se ocitli nějakých čtyři sta metrů od místa předání. Tam jsem zahnul na malé parkoviště, zatímco Lotfi jel dál, projel kolem místa předání a dorazil až na odpočívadlo. Bylo tam místa asi tak pro šest vozidel. Během dne ho hojně využívali lidé, kteří brali psy na procházku do lesa, zatímco v noci se tu místní mládež a zahýbající podnikatelé věnovali zcela jinému druhu pohybu. Všude kolem se válelo tolik prezervativů, že by se jimi udusila celá armáda psů. Jenže na procházky se psy bylo už pozdě a na hrátky na zadním sedadle zase příliš brzo, a tak jsem tu byl sám.

Sotva Lotfi zmizel ve tmě, rozsvítil jsem opět světla a nechal motor běžet naprázdno. Na pár vteřin jsem si opřel hlavu o opěrku sedadla. Byl jsem v pytli: tak zoufale jsem se snažil vymyslet, co mám dělat dál, až mě z toho bolel mozek.

Lotfi měl za úkol stát na odpočívadle a varovat mě, kdyby se někdo blížil z jeho směru, až budu ukládat Romea tři na místo předání a umísťovat plechovku od koly. Za chvíli se ke mně přidá Hubba-Hubba a bude mě krýt z druhého směru.

Netrvalo dlouho a Lotfi se ohlásil: „L stojí na parkovišti. Jsou tu ještě další dva vozy a v passatu je pěkně živo. Jeho obyvatelé se velmi usilovně věnují studiu mapy. Renault stojící vedle je prázdný.“

Odpověděl jsem dvojím cvaknutím. Podle všeho jsem se mýlil: na automobilové hrátky tedy nebylo příliš brzo. Třeba se jen rozhodli, že si to ještě jednou rozdají, než se rozloučí a rozejdou se ke svým zákonným partnerům.

Zatímco jsem čekal, vytáhl jsem inzulínovou pistoli a doufal, že ten, kdo přijede Gumaau vyzvednout, ať už to bude kdokoliv, bude kolem místa předání projíždět v pravidelných intervalech i v noci a nepočká až na dobu těsně před úsvitem. To by nebylo dobré, kdyby se tam Gumaa probral zabalený do plachtoviny a říkal si, kruci, co tady vlastně dělám se sichrhajckou zapíchnutou do pusy?

Zatím jsem zezadu nezaznamenal jediný náznak pohybu, ale určitě bude potřebovat ještě jednu dávku K-speciál, aby se dál vznášel ve vesmíru, nebo co tam v kufru vlastně provozuje.

Po svahu se vyšplhal pár reflektorů a zahnul ke mně na parkoviště. Jakmile pneumatiky zaduněly na štěrku, poznal jsem mégana. Hubba-Hubba zastavil vedle mě a spustil okénko. Udělal jsem totéž a naklonil se přes sedadlo spolujezdce, abych s ním mohl mluvit. Zdálo se, že se nemůže dočkat, až obdrží instrukce.

„Bude Ariane vhodné místo, kde se dá tohle spálit?“ zeptal jsem se.

Potřebovali jsme kout, kde spálený vrak nepřiláká moc pozornosti, alespoň tři dny, a tenhle pozemek se mi zdál příhodný.

Chvíli o tom přemítal a prsty přitom bubnoval na volant. „Myslím, že by to šlo,“ odpověděl, „ale budu muset čekat mnohem déle do noci. V tuhle chvíli je tam příliš živo. Možná to půjde někdy po půlnoci. Co ty na to?“

Přikývl jsem. Šlo mi jedině o to, aby tu po mně nezbyly otisky, vzorky DNA ani nic jiného, co by mě mohlo dávat do spojení s celou akcí. „A nezapomeň odmontovat poznávací značky, kamaráde,“ připomněl jsem mu.

Hubba-Hubba se na mě zeširoka usmál, takže jsem mohl ocenit jeho zářivě bílý chrup. „Samozřejmě. Věnuju ti je jako suvenýr.“ Hodil hlavou směrem k zadní části audi. „Jak je na tom?“

„Zatím ani necekl. Zrovna se chystám ho ještě jednou pro všechny případy potěšit injekcí – kdyby tu musel dlouho čekat.“ Natáhl jsem se k páčce otevírající kufr a vystoupil na čerstvý a docela štípavě studený vzduch. Sotva jsem zvedl víko kufru, rozsvítilo se uvnitř světlo. Z výfuku se valil těžký pach zplodin, protože motor stále běžel naprázdno. Žárovka v kufru svítila hawalladovi přímo do obličeje a mně bylo na první pohled jasné, že pohyby vozu nebo možná jeho vlastní snahy mu příliš neprospěly. Špendlík mu roztrhl kus rtu a jazyka. Ale stále ještě dýchal. V koutku úst mu bublala krev a stékala na kapesník, který mu sklouzl po obličeji. Jedno skelné oko s rozšířenou duhovkou měl otevřené.

Nejprve jsem mu zatlačil víčka a přetáhl mu kapesník přes oči a pak jsem si ho trochu pootočil. Přitiskl jsem mu pistoli k zadnici a stiskl spoušť. Až se probudí, bude mít pocit, že mu někdo zašil do hýždě golfový míček. Ale asi ho to nebude zas tak moc trápit, až zjistí, že je v ocelové kajutě válečné lodi a sklání se nad ním banda obličejů tvářících se nadmíru vážně.

Zavřel jsem kufr, uložil injekční pistoli, vykašlal z plic něco výfukových plynů a došel k Hubba-Hubbovi. „Co jsi mu předtím nakukal? Rozumíš, abys ho dostal do té garáže.“

Roztáhl úsměv ještě víc a měl zjevně radost, že se ho na to ptám. „Řekl jsem mu, že chci, aby se vrátil tam, odkud právě přišel. Ptal se mě proč, a já mu odpověděl, že od něj chci ty peníze. Prohlásil, že neví, o čem mluvím, ale já trval na svém.“

„Jak?“

„To bylo snadné. Představil jsem tě jako člověka, který uřezává hlavy hawalladům, a slíbil jsem mu, že když nám ty peníze nepředá, pustím tě na něj. Upozornil jsem ho, že jsme všichni dost vztahovační.“

Není divu, že se moc nehnal, aby mi potřásl rukou.

„Zezačátku pořád drmolil, že žádné peníze nemá,“ dokončil Hubba-Hubba vyprávění. „To jsem věděl taky – vždyť je právě předal Romeům. Prostě jsem ho chtěl dostat z ulice, abychom ho mohli sebrat. Jenže pak začal vykládat, že bych nějaké peníze mohl dostat, že je má uložené v autě. Bylo to docela dobrý, ne?“

„Na začátečníka…,“ oplatil jsem mu úsměv. „Poslouchej, děkuju ti, žes nás dneska z toho průseru vytáh. Pálilo ti to opravdu dost rychle.“

Zvedl ruce z volantu, aby naznačil, že se vzdává. „To nic nebylo. Prostě bylo nutný ho zastavit. A navíc tu hlavu jsi mu přece měl uříznout ty, ne?“

Ale přece jen měl ještě něco na srdci. „A pokud jde o ty peníze…,“ dotkl se vybouleniny na hrudi. „Co s nimi hodláš udělat?“

„Rozdělíme si je na tři díly. Proč ne?“

Nezamlouvalo se mu to. „To přece nejde, nejsou naše. Musíme je položit vedle něj a nechat je převézt na loď. Kdybychom si je nechali, je to loupež. Lotfi by se mnou určitě souhlasil.“

Pokud je odevzdáme, zmizí navždycky v nekonečnu. Zavrtěl jsem hlavou. „Něco ti povím,“ navrhl jsem Hubba-Hubbovi. „Zatím je necháme u sebe a v neděli se rozhodneme, co s nimi uděláme. Člověk nikdy neví, třeba jich dostaneme v nejbližších dvou dnech na starost mnohem víc.“

Než na to mohl cokoliv odpovědět, začal jsem mu vysvětlovat, jak provedeme Gumaaovo uložení.

Hubba-Hubbovi harašilo v mysli ještě něco. „Ale že nám to zatím docela jde, co?“ poznamenal.

„Jednoho máme, dva nám zbývají. Nad ránem projdu kontejnery, abych se podíval, jestli nenajdu něco, co by vrhlo trochu světla na vztah mezi Tlusťochem a Kudrnáčem. Půjdu na to někdy kolem páté, a až budu připravený, budu potřebovat, aby Lotfi hlídal na stejném místě jako dneska ráno. Člověk nikdy neví, třeba nakonec budeš mít příležitost vyrovnat si s Tlusťochem účty.“

Zjevně z toho měl radost.

„Postarej se, ať Lotfi ví o všem, co se tu bude dít, a řekni mu, že budeme ještě pár dní toho jeho Boha potřebovat. Nakonec – jakmile odtud vypadneme, má přece zbytek týdne volno.“

„Vyřídím mu to.“

„Dobře. A teď mi pojď pomoct.“

Vytáhli jsme Gumaau z audi, znovu ho zbavili peněženky a přemístili ho do kufru mégana. Asi dvě nebo tři minuty nám trvalo, než jsme mu izolační páskou převázali zápěstí a kotníky a pak svázali všechny čtyři končetiny k sobě. Potom jsem mu ještě správně přelepil oči, zatímco Hubba-Hubba podával Lotfimu zprávu o situaci. Když přecházel k audi, aby s ním odjel, opakoval si novou frázi, kterou zařadí do svého slovníku: „Jednoho máme, dva nám zbývají,“ prohlásil a tiše se tomu zasmál. Já zrovna nasedal do mégana.

„Tady N, dávám se do pohybu směrem k místu předání. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

Vytáhl jsem zpoza trička peníze a uložil je pod sedadlo řidiče. Utěšoval jsem se, že se mi třeba podaří přijít na způsob, jak je odvézt s sebou do USA.

/37/

Brzdová světla i reflektor zpátečky jsem měl odpojené, a tak jsem vycouval do silnice jen s pomocí slabých koncových světel. Záře zpětného světlometu se po zařazení zpátečky prostě nedostavila, a když jsem si stoupl na brzdu, abych zařadil jedničku a vyrazil do kopce, nezalilo záď vozu ani jasně červené světlo.

Místo předání bylo na konci úzké travnaté stezky vlevo ode mne, ve vzdálenosti nějakých čtyř set metrů. Stezka byla asi po osmi metrech přehrazená řetězem. Vypadalo to tu, jako by se tu dlouhá léta nic nezměnilo. Jen za řetězem, kde začínal příkřejší svah, se na sebe nakupily hory starých ledniček a bylo tam tolik pytlů s odpadky, že by z nich spalovna u našeho konspiračního bytu byla živa celý rok.

Ve sluchátku se ozval Lotfi: „Pozor, pozor. Mezi auty nastal nějaký pohyb. Motory startují. N, potvrď.“

Dvakrát jsem stiskl tlačítko a zpomalil.

„Obě auta se dala do pohybu. Počkej, počkej… jsou na hlavní… moment… jedno jede doleva, jedno doprava k tobě, N, jede k tobě. Potvrď.“

Znovu jsem odpověděl dvěma stisky, šlápl na brzdu a spojku a čekal, až se světlo reflektorů dostane až ke mně. Pokud ve stejnou chvíli nebude někdo přijíždět taky zezadu, nic se neděje. Za pár vteřin se auto přehouplo přes hřeben kopce, dva kužely světla zametly svah nade mnou a pak se do mě plnou silou opřely. Ať už je v autě kdokoliv, v životě nemůže přijít na to, jestli jedu nebo stojím. Díky tomu si ušetřím jeden pokus, nebudu muset projet kolem místa předání, na odpočívadle se otočit a zkoušet to znova.

Uviděl jsem vybledlou, rukou psanou ceduli přibitou hřebíkem ke stromu. Nejspíš na ní stálo, že je to soukromý pozemek a že se tam nesmí vyhazovat odpadky. Kašlu vám na to, vždyť na tom nezáleží. Pro mne to byl signál, že mám zhasnout světla a jet dál potmě. S nohou na brzdě jsem pomalu sjel po tvrdých hrbolech hlíny až k řetězu.

„N je na místě. Nemusíte potvrzovat.“

Věděli, kde jsem, a já chtěl snížit na minimum čas, který strávíme vysíláním, a věnovat se úkolu, který mě tu čekal. Stezku lemovaly jedle a trnité keře pokryté odpadky, jež na ně navál vítr.

Teď nebyl čas na to, abych se tu zbytečně motal.

Nechal jsem běžet motor, zatáhl ruční brzdu, vystoupil jsem z vozu, otevřel kufr a ujistil se, že mám browning řádně zastrčený v džínách a ledvinku bezpečně zavřenou.

Když měl Gumaau zvednout jeden člověk, byl o poznání těžší, než vypadal. Jak jsem se snažil hodit si ho přes rameno, trochu jsem s ním bacil o kufr. Nakonec se mi podařilo dostat to páskou omotané a do kozelce svázané tělo zhruba do polohy, v jaké vynášejí hasiči oběti z ohně.

Jakmile se mi podařilo dostat nohy přes svěšený řetěz, ocitl jsem se v prostoru, kam nebylo vidět ze silnice a kde se válely roztrhané pytle s odpadky, proleželé matrace s trčícími péry a velmi staré kusy plachtoviny Na jeden z nich jsem Gumaau hodil a převalil ho na bok, aby se mu líp dýchalo. Konečně jsem si mohl řádně ověřit, že je naživu, a pak mu popřát šťastný let s Ketamin Airways a zabalit ho do hnijící plachtoviny, aby si tělo udržovalo teplotu.

Vycouval jsem s méganem zpátky na silnici a vyrazil směrem z kopce. „Předání dokončeno. H, potvrď.“

Cvak, cvak.

„L, nezapomeň umístit signál.“

Cvak, cvak.

Projel jsem kolem parkoviště, kde stál Hubba-Hubba, a ještě jednou se ohlásil do éteru. „Tady N, všechno v pořádku. Doplňte palivo, trochu se najezte. A nezapomeňte si přepnout kanál. Když se mi do jedné třiceti nikdo neozvete, dám auto na určené místo a zkontroluju loď. Jasné?“

„Ano, kvočno.“

„H?“

„Cvak, cvak.“

Jednoho máme, dva nám zbývají. Téměř jako bych slyšel, jak si to Hubba-Hubba pro sebe opakuje a znovu se u toho tiše směje.

Když jsem vjížděl do první ze série vlásenek, které mě dovedou zpátky k blikotajícím výšinkám Villefranche, hodil jsem obal od vdolku a všechny ostatní odpadky, co jsem nasbíral během dne, do prostoru, kam patří nohy spolujezdce. Na hlavní silnici jsem zahnul doprava k Nice a zastavil se u pumpy, abych doplnil nádrž a koupil si do pozorovatelny dvě bagety s vajíčkem, plechovku dietní koly, vodu v lahvi a ještě pár tyčinek Snickers.

Jak jsem se blížil k Villefranche, začala ve mně vítězit zvědavost. Do návratu k Devátému květnu mi pořád ještě zbývalo dost času, a tak jsem jen kousek od křižovatky, na níž se odbočuje k místu předání, na chvíli zastavil v řadě vozů zaparkovaných u silnice a obrácených směrem na BSM. Bagety byly zabalené do šustícího celofánu a chutnaly trochu nasládle, kola byla zteplalá. Asi jsem dnes neměl na ledničky štěstí.

Žvýkal jsem a pozoroval světla válečné lodi blikající pode mnou na hladině. Když jsem dojedl, bylo teprve krátce po osmé a provoz na silnici byl stále docela hustý. Uvelebil jsem se v sedadle, ale pořád si připadal zapocený, dietní kola ve mně bublala a suchý žvanec s nepříliš čerstvými vejci mě dusil. Oči mě pálily, ale jakmile jsem si odsunul sedadlo co nejvíc dozadu, začal jsem se přece jen cítit o něco příjemněji. Zkontroloval jsem si, že mám zamčené dveře a že browning je v pořádku na svém místě, uvolnil jsem úderník, aby mi nedřel o pruh nahé kůže na břiše, který mi bez ustání odíral, pohlídal jsem si, že mám nepatrně pootevřené okénko, aby se na skle nesrážel dech, zavřel jsem oči a snažil se trochu si zdřímnout.

Asi o minutu později nějaké auto jedoucí směrem ke mně začalo před křižovatkou zpomalovat. Trhl jsem hlavou, ale vůz jel dál rovně.

Když jsem otevřel oči podruhé, prozradily mi hodinky, že je jedenáct čtyřicet osm. Z kopce se přihnal nějaký hodně hlučný citroen a teď čekal, až se bude moct dostat na hlavní. Lampa pouličního osvětlení stojící jen kousek od křižovatky vrhala světlo na jakéhosi starce hrbícího se nad volantem s cigaretou v puse. Přestože nejezdilo mnoho aut, nepůsobil moc jistým dojmem a dělalo mu potíže zařadit se mezi ně. Když se mu to konečně povedlo, pochopil jsem, proč to bylo tak těžké. S hlasitým přeřazováním rychlosti a s boucháním řemenu větráku se lopotně vydal k BSM. Napadlo mě, jak se v tomhle stavu vůbec dokáže vyšplhat zpátky na kopec. Už jsem viděl lepší auta, která se používala jen jako kurník pro slepice.

Vyměnil jsem baterie ve vysílačce a pak na okamžik odlepil pásku a přepnul na druhý kanál. Sledoval jsem křižovatku ještě zhruba do jedné hodiny, potom se přesunul do přístavu, zastavil na dohodnutém místě a čekal na ty zbylé dva, kterým to bude ještě pár hodin trvat.

Bakterie, které se věnovaly mému tělu, začaly dávat vědět o své přítomnosti. Vzduch v méganu čpěl jak gorilí dech. Říkal jsem si, že bych se radši měl zbavit odpadu, než se vydám k pozorovatelně, a ne až potom.

Ve dvanáct padesát šest jsem uviděl, jak se z kopce blíží dvojice světlometů. Vzápětí mi do zorného pole vjela malá, tmavě natřená dodávka renault, jaké používají obchodníci. Seděli v ní dva lidé a já si byl jist, že znám hlavu vyčuhující za volantem.

Dorazili k hlavní silnici a bez směrníků zahnuli doprava směrem k Nice a ke mně. Když projížděli pod lampou, nabídl se mi z mé polohy napůl vleže lepší úhel pohledu a řidiče jsem poznal. Při našem posledním setkání měl trochu jinak upravený účes, ale jinak to byl zcela jistě můj přítel Thackery. Jeho společníka jsem si tak dobře prohlédnout nemohl, ale byl také mladý.

Sotva kolem mě projeli, vystrčil jsem hlavu a sledoval je, jak zatáčejí doleva a jedou dolů k zátoce. Nezáviděl jsem Gumaaovi nic z toho, co ho teď čeká.

Vystoupil jsem z méganu, přešel silnici a díval se, jak reflektory poskakují po průčelích domů v úzkých uličkách. Jak dodávka sjížděla z kopce, místy se mi úplně ztrácela z dohledu. Nakonec dorazila k moři a zmizela v jedné z budov postavených na pobřeží.

Dneska jsme měli úspěch. Podařilo se nám splnit úkol. Ale nakonec jsme neměli moc na vybranou. Neuměl jsem si představit, že by měl George pochopení pro to, kdybychom mu Gumaau nedodali. „Víš, Georgi, podařilo se nám na ně bez problémů pověsit a sledovačka probíhala, upřímně řečeno, fakt skvěle. Ale pak se do toho vložil ten Francouz a celý nám to podělal. No, nevadí, myslím, že dneska jsme se hodně naučili a příště to zvládneme ještě líp…“

Sedl jsem si zpátky do auta a cítil jsem uspokojení. Další pocit, který se mě zmocnil, když jsem narovnával opěradlo sedadla, abych mohl řídit, byla svíravá bolest ve vnitřnostech. Jestliže otočím klíčkem v zapalování, možná to přehluší zvuky, ale rozhodně to nezazene smrad. Spustil jsem okýnko a vydal se k odpočívadlu, abych se podíval, jestli tam nemám něco od George. Dneska jsem dostal jednu pořádnou lekci. Už nikdy víc rozměklé bagety s vajíčkem.

Na křižovatce jsem zahnul a vydal se do kopce. V duchu jsem se přesvědčoval, že bych mohl docela dobře prohlédnout kontejnery na tříděný odpad hned, podívat se, jestli tam pro mě něco nezbylo, a ušetřit čas a otravné trmácení. Vydal jsem se na stejné místo, z něhož jsem si vyzvedl inzulínové balíčky a výbušninu. Jako signál tam měla být stejná plechovka od koly. Kdyby tam pro mě něco bylo, nechali by ji tam stát a já bych ji odstranil, až si to vyzvednu.

Projel jsem kolem místa, kde mě ze zálohy kryl Hubba-Hubba, pak minul místo předání a dorazil na odpočívadlo. Reflektory osvítily kontejnery na tříděný odpad a dvě veliké zelené baňky na plastikové lahve. Z každé baňky trčel nahoře obrovský ocelový kruh. Plechovka od dietní koly byla na místě, stála před pravým předním okrajem bližší baňky.

V dohledu nebyla žádná další vozidla, tak jsem zaparkoval na hliněném a štěrkovém povrchu hned za kontejnery a zhasl světla. Strčil jsem ruku pod kontejner stojící vlevo od plechovky a hmatal po úlomku cihly, který by tam měl být v případě, že mi tam někdo nechal nějaký vzkaz. Zásah. Vytáhl jsem cihlu ven, byla o hodně lehčí než normální cihly, a sebral i plechovku od koly.

Otočil jsem vůz a vydal se zpátky stejnou cestou, jakou jsem přijel. Chtěl jsem být pryč co možná nejrychleji. Jakmile jsem se dostal na hlavní silnici, zahnul jsem doleva směrem k BSM a nechal válečnou loď osvětlující záliv za sebou. Na okraji silnice za pozorovatelnou jsem vypnul mégana, vytáhl svůj nástrojový nůž značky Leatherman a začal jeho kombinačkami mlátit do cihly.

Do vnitřku cihly byla vydlabaná díra a její obsah byl pak zalitý maltou. Vykutal jsem odtamtud balíček pevně zabalený do fólie a rozbalil ho. Současně jsem si smetal prach z malty z oblečení. Uvnitř jsem našel list papíru formátu A5 hustě potištěný písmeny. Otevřel jsem přihrádku u spolujezdce a položil papír na otvory pro nápoje. Nebyly to žádné instrukce, jen informace.

George o spojení mezi Kudrnáčem a Tlusťochem už věděl. Navíc o Devátém květnu věděla své i francouzská policie. Chovala podezření, že loď byla více než jednou použita pro převážení heroinu odtud na Normanské ostrovy.

A Kudrnáč se ve skutečnosti jmenoval Jonathan Tynan-Ramsay a pocházel z ostrova Guernsey. Tohle sdělení mi bylo celkem putna: pro mě to totiž bude i nadále Kudrnáč. V trestním rejstříku měl pár záznamů o drobných porušeních zákona v souvislosti s drogami a soud ho poslal na povinné protidrogové léčení, ale on ho nedokázal dokončit. Nakonec si odkroutil pět let v anglickém vězení za účast v nějakém pedofilním spolku, a když se ocitl na seznamu sexuálních delikventů, opustil Spojené království. Poslední čtyři roky strávil ve Francii. S Tlusťochem jsou oba členy stejných klubů. Takových klubů, do kterých by Hubba-Hubba rád umístil bombu.

George končil dopis varováním. Místní policie je ve střehu, protože Devátý květen se dal do pohybu: před třemi dny byla totiž loď spatřena v Marseille. Policie neví, co dělala v Marseille, ale George předpokládá, že tam vyzvedla z alžírského trajektu Romey. Teď policisté čekají, kde se zase objeví. Je to jen rutinní sledování, poznamenával George, ale měj se na pozoru.

Roztrhal jsem vzkaz na malé kousíčky a začal je žvýkat. Když jsem se vydal cestou z kopce, přemítal jsem, proč mi sakra tohle všechno neřekl George už dřív. Příležitostí měl přece dost.

/38/

Sobota 24. listopadu, 01:38

Minul jsem Lotfiho auto na hotelovém parkovišti a nikde neviděl nic neobvyklého. Dole přede mnou ležel přístav a poměrně dost lodí ještě svítilo. Dojel jsem dolů ke vjezdu do přístavu a nikde nezahlédl nic podezřelého, žádná vozidla zaparkovaná poblíž autobusové zastávky, žádné postavy poflakující se jen tak kolem. Pokračoval jsem dál až k místu u kraje vozovky za pozorovatelnou. Bylo tam prázdno, po autě Hubba-Hubby nikde ani stopy. Bylo na něj spolehnutí: nezapomněl na možnost třetí strany, zaparkoval někde jinde a vyzvednout mégana si došel pěšky.

Zatím tedy všechno vypadalo normálně – což ovšem nic neznamená.

Jakýsi vůz se ke mně blížil z druhé strany, projel kolem, aniž se obtěžoval ztlumit dálková světla, a pokračoval dál. Jel jsem podél úbočí hor směrem k Monaku, protože jsem nechtěl parkovat za pozorovatelnou pro případ, že by se vrátila ta dodávka: v tuhle ranní dobu bych nadělal příliš mnoho hluku. Když jsem dorazil na roh a ponořil se do tmy, světla přístavu mi zmizela ze zpětného zrcátka. Přede mnou u krajnice parkovalo vedle sebe nějakých osm nebo devět aut. Nejspíš patřily ke skupince domů nade mnou na strmém svahu – až na Hubba-Hubbův fiat. Zastavil jsem na konci řady.

Vystoupil jsem, zkontroloval si ledvinku a posunul úderník kousek dál od odřeniny, která už začínala krvácet. Zezadu z méganu jsem vytáhl ručník, vysypal z něj odpad zabalený do fólie a lahev s močí a nahradil jsem je čerstvě nakoupenými zásobami vody a tyčinek Snickers.

Zamkl jsem mégana, ručník i s jeho obsahem jsem si hodil přes levé rameno a vydal se dolů k pozorovatelně s čepicí pevně naraženou na hlavu, aby mi udržela na zbytek noci trochu tepla.

V domech nade mnou svítilo jedno nebo dvě světla. Jinak byla celá hora ponořená do spánku.

Když jsem se blížil k místu, kde jsem se dostával přes plot, vyrazilo pryč ode mne nějaké zvíře. Rychle jsem se rozhlédl kolem sebe, potom jsem se hbitě přehoupl na druhou stranu a po rukou a kolenou jsem dolezl až palmám ve tvaru V.

Chvíli jsem tam jen tak seděl a zvykal si a pak jsem vymotal z ručníku dalekohled. S pomocí matného světla z přístavu mi sloužil docela dobře, skoro jako by měl zařízení na noční vidění. Začal jsem s molem devět, ale nedokázal jsem s jistotou určit, zda je Devátý květen stále ještě na místě. Na příslušném místě kotvila nějaká loď, ale měl jsem dojem, že nemá úplně stejnou siluetu. Dalekohledem se to nedalo poznat: byl dobrý, ale zase ne tak dobrý.

Budu muset sejít k molu a ověřit to osobně. A budu to muset udělat hned. Nemělo smysl sedět tady a čekat, až se rozední, a pak zjistit, že cíl tam vůbec není.

Prozkoumal jsem dalekohledem celou oblast, jestli někde neuvidím dodávku. Na parkovišti stálo asi tucet aut, ale mezi nimi jen dvě dodávky. Stály hned vedle sebe a byly obrácené směrem k lodím. Bližší z nich měla na boku něco napsaného, ale na tu dálku jsem to nemohl rozluštit. Nepříjemné bylo, že obě měly dobrý výhled na molo číslo devět.

Nechal jsem ručník a jeho obsah ležet na zemi, dolezl jsem k místu, kde jsem přelézal plot, ale protože zrovna projíždělo okolo nějaké auto směrem k přístavu, doplížil jsem se ještě o pětadvacet či třicet metrů dál. Odtamtud jsem zamířil z kopce k pláži Petite Afrique. Nevedla tam žádné stezka, až dolů k písku na pláži byly jen keře a vyprahlá zem.

Jakmile jsem narazil na písek, zvedl jsem se a vydal se k parkovišti. Díky té zacházce jsem se blížil k dodávkám zezadu. Vycházel jsem z toho, že jestli uvnitř někdo je, soustřeďuje se na cíl před sebou.

Minul jsem houpačky a prolézačky a snažil se využít obrovské hromady písku jako krytu, ale jinak jsem kráčel normálně, jako bych si zkracoval cestu ke své lodi. Nemělo smysl měnit taktiku, plížit se a pohybovat se přískoky, zalehávat a tak podobně. Byl jsem v otevřeném prostoru, a ať podniknu cokoliv, jakmile se dostanu na rovné, otevřené, rozlehlé prostranství parkoviště, stejně mě každý uvidí – pokud mě nezaznamená už dřív.

Boty mi podklouzávaly a smekaly se, jak jsem překonával těch asi šedesát nepříjemných metrů pláže, a pak se dostaly na horkem rozpraskaný asfalt parkoviště. Ze všech sil jsem se snažil zahlédnout něco v kabinách vozů. Díval jsem se, jestli někde nezahlédnu hlavy zabořené do opěradel či okýnka nepatrně pootevřená, aby se zabránilo vzniku kompromitující kondenzace vody na sklech, co člověka zaručeně prozradí. Po hlavní silnici vedoucí kolem přístavu čas od času projelo osamělé vozidlo a od přístavu ke mně dolehl smích. Když jsem se přiblížil po parkovišti k autům, v jedné kabině vpravo ode mne, poblíž kontejnerů na odpadky, jsem zahlédl líbající se pár, jinak nic. To byl nejspíš ten vůz, který sem přijel, když jsem slézal dolů. Měl jsem dojem, že jsem ho tam nikdy předtím neviděl. Coural jsem se kolem, dokud jsem se nedostal mezi obě dodávky. Jakmile jsem byl na místě, zastavil jsem se, zaposlouchal a dělal jsem, že močím. Pokud tady jsou na hlídce, budou nejspíš v té neoznačené dodávce. Tu druhou bylo příliš snadné poznat, protože měla NVM – nápadné vizuální markanty.

Nemohl jsem dělat nic jiného než stát tam a natahovat uši. Opatrně jsem přiložil ucho ke stěně kabiny a otevřel ústa, abych vyloučil šum lebečních dutin, ale neslyšel jsem vůbec nic. Pak jsem totéž udělal u druhého vozidla, leč se stejným výsledkem. Kdyby mě někdo pozoroval, jak přikládám hlavu k dodávkám, bylo by mu to určitě navýsost podezřelé, ale neměl jsem jinou možnost.

Musel jsem tam stát dobře tři minuty, ale za celou dobu jsem neslyšel nic kromě jemného šplouchání vody narážející na boky lodí a sem tam osamělé cinknutí v ráhnoví.

Když jsem vykročil na molo, po hlavní silnici na Monako se prořídlo jakési auto. O líbající se pár jsem se nezajímal: ti dva měli hlavy plné úplně jiných myšlenek a stráví tam takhle možná celou noc. Němci se nepřidali k ostatním a neodebrali se na kutě, aby se nechali ukolébat mořskými vlnami. Když jsem procházel kolem jejich lodi, měli televizi puštěnou naplno. Jejich počínání mi ale bylo dokonale ukradené. Vnitřnosti se mi sevřely děsivým pocitem beznadějné prázdnoty. Udělal jsem ještě pár kroků, zastavil se a tupě zíral na prádlo, které viselo na zádi lodi jménem Sand Piper, která parkovala na místě, kde měl kotvit Devátý květen. Stál jsem tam jak idiot, přál si, aby se tam zjevila loď, kterou jsem tam potřeboval najít, a doufal, že v příští minutě přijdu na to, jak jsem se spletl a vkročil na špatné molo. Ale nic z toho se mi nesplnilo.

Do prdele – co teď?

Otočil jsem se na patě, přidal do kroku a šel se podívat dál po molu pro případ, že by se loď jen o pár míst posunula. Pak jsem se vrátil a zkontroloval si ještě první kotviště. Smůla. Budu muset prohledat celé tohle podělané místo: nemám ani tušení, jak to tady funguje, třeba je přemístili na jiné parkovací místo, nebo měli nějakou poruchu a teď kotví někde u servisu na druhé straně přístavu. Chtěl jsem v tom krátkém čase, který mi zbýval, pokrýt co největší plochu, ale nemohl jsem si dovolit běžet. Pořád jsem musel myslet na to, že tu s námi může být někdo třetí.

Když jsem se vracel k obchodům u promenády, vyhrabal jsem z ledvinky telefonní kartu a začal si pro sebe opakovat číslo pageru. 04… 93-45… Kruci, co když už odpluli do Alžírska? Co když se Tlusťoch mýlil a mělo být všehovšudy jedno jediné inkaso? Mozek mi pracoval jako o závod. Tenisové tašky byly dost velké, aby se do nich vešlo celkem alespoň půldruhého milionu dolarů, tedy víc, než kolik je potřeba na zaplacení celého kupé příbuzných.

Sakra, sakra, sakra.

Svíral jsem telefonní kartu v pěsti, recitoval číslo pageru pořád dokola jako šílenec, pohledem těkal z místa na místo a pořád doufal, že tu loď někde zahlédnu. Rozhodl jsem se, že teď projdu systematicky celý přístav. Neexistoval jiný způsob, jak si ověřit, jestli tam ta loď je nebo ne. Prošel jsem kolem aut, která stála zaparkovaná po mé pravici, ale dál jsem se díval vlevo, na kotvící lodi.

Z aut, kde se odehrávalo to mocné líbání, vystoupily dvě postavy. Řidič mě oslovil: „Arrêtez! Arrêtez! Arrêtez!“

Šel jsem dál, ruce vražené do kapes a pohled sklopený k betonu. Neměl jsem v úmyslu zastavit, ale taky jsem neměl tušení, co podniknu dál. Za mnou byla voda: jediná úniková cesta vedla kolem nich a nahoru k hlavní silnici.

Řidič, ano, byl to muž a stál v tu chvíli asi šest metrů ode mne, nechal otevřené dveře, přešel za auto a zastoupil mi cestu. „Police!“ zvolal. „Arrêtez!“

V tu chvíli se ukázala i jeho společnice, vskutku to byla žena, a taky nechala dveře otevřené. Oběhla vůz, minula kolegu a vyrazila dál po molu. Snad chtěla mít jistotu, že neskočím do vody. Její černá kožená bunda se ve světle přístavních lamp trochu leskla.

/39/

Muž měl velice klidný hlas. Jak se pohnul dopředu, zaznamenal jsem, že má vzadu na krku vlasy stažené do ohonu. „Arrêtez, police,“ zopakoval.

Šel jsem dál, hlavu nechával skloněnou a dělal jsem, co bylo v mých silách, abych vypadal zmateně. Nechtěl jsem otevírat ústa, dokud to nebude naprosto nevyhnutelné.

Žena se k němu začala vracet a držela si celou dobu odstup takové dva metry. Snažila se pohybovat tak, aby měla partnera z úhlu a mohla kdykoliv začít střílet. Muž postupoval ke mně a dál povykoval francouzsky. Pohyboval se pomalu jako číhající kočka, měl nohy pokrčené v kolenou a trochu se krčil, jako bych byl nevybuchlá bomba s rozbuškou reagující na otřesy. Ženy vycítila, že něco není v pořádku: vždyť jsem nezastavil. Ani na okamžik ze mne nespustila oči, pohnula pravou paží, odhrnula si bundu a sáhla po pistoli, kterou měla někde na boku.

To už ji ode mne dělily sotva tři metry. Když jsem uslyšel vrzání kůže, jak žena tasila pistoli, zastavil jsem se. Kdybych na ně nepromluvil nebo kdybych dělal, jako že se nikdy nic podobného nestalo, moc by to ke zklidnění situace nepřispělo. Jak otáčela hlavu ze strany na stranu a prohlížela každý kout, aby se ujistila, že jsem tam opravdu sám, vlasy jí poletovaly kolem obličeje. Na závěr se opět soustředila pohledem na mě.

Koňský ohon vykročil, zatímco kožená bunda stála na místě a kryla ho. Jako doplněk měl k vlasům i několikadenní strniště. Napřáhl ke mně levou ruku, v níž držel průkaz. Byl to odznak Národní policie a hodně se podobal šerifské hvězdě se slovem „Police“ v modrém středu.

„Policie,“ prohlásil pro případ, že by mi čtení dělalo potíže.

Luskl prsty pravé ruky do vzduchu, jenže já hned nepochopil, co má to gesto znamenat. Pak mi to došlo; chtěl, abych vytáhl ruce z kapes a zvedl je, ať na ně vidí. Pohledem ani na okamžik neuhnul z mých očí, sledoval, jestli v nich zahlédne sebemenší signál, že se chystám něco podniknout. Tenhle chlápek byl skutečně zkušený; věděl, že oči prozradí akci o vteřinu dřív, než k ní dojde.

Znovu mě pobídl pravou rukou. „Allez, allez,“ dodal k tomu. Chtěl, abych zvedl ruce do výšky, nebo si je položil na hlavu. Nebyl jsem si jist, o kterou z těch variant mu jde.

Co mám sakra dělat? Skočit do vody a uplavat jim? Kam?

Byl sotva krok ode mne, když jsem zvedl ruce a položil dlaně na hlavu. Zřejmě ho to potěšilo, protože na mě dál mluvil důvěrným, mírným hlasem. Přitom zavřel průkaz a dal si ho do zubů.

Ona stála pořád bez hnutí u okraje mola nad vodou, za mnou a trochu vlevo.

Koňský ohon ke mně přistoupil blíž a levou rukou mi přejel zepředu po bundě. Pravou ruku měl pořád volnou, aby mohl tasit, kdyby bylo třeba. Narazil na vysílačku a přimhouřil oči. Dýchal nosem, průkaz pořád ještě držel v puse a poznamenal tlumeně, ale klidně: „Pistolet.“

Dokonce i já jsem rozuměl, co to znamená. Žena se ke mně začala blížit, až se dostala v pravém úhlu vedle mě. Když pak něco zašeptala, téměř jsem cítil její jazyk v uchu. Určitě mi říkala něco ve smyslu „Pohni se a já tě zabiju“.

Stála příliš blízko. Člověk se nikdy nesmí k nikomu dostat na délku paže. Budu muset něco podniknout, cokoliv, než ten chlápek dorazí k browningu.

Začal mi rozepínat bundu. Trhl tak silně za zip, že ho jedním pohybem rozepnul asi do třetiny a já zavrávoral dopředu.

Bylo načase jednat.

Pohled měl stále zabodnutý do mých očí. Já měl ruce pořád na hlavě a levý loket zhruba ve výši její pistole. Pomalu, zhluboka jsem se nadechl, počítal do tří a pak rozhodil ruce, abych odstrčil hlaveň do strany. Vykřikla, jako kdyby Koňský ohon neviděl, co se děje. Udělal jsem obrat doleva a vrazil do ní, až spadla do vody.

Koňský ohon po mně skočil. Sklonil jsem hlavu a vyrazil čelem proti jeho obličeji. Ozval se náraz kosti o kost a muž se svalil na zem. Já ho následoval a hlava se mi mohla rozskočit bolestí. Měl jsem pocit, že jsem zkusil prorazit hlavou zeď.

Prohnul se v zádech a snažil se vytáhnout zbraň, kterou měl v pouzdře někde za pravou ledvinou. Kožená bunda se zatím čvachtala někde pod námi. Koňskému ohonu se rozevřela bunda. Uviděl jsem, že má k vnitřní náprsní kapse připnutý mobilní telefon. Bylo rychlejší sáhnout po něm než po browningu či po jeho ruce, kterou šátral po pistoli. Sevřel jsem mobil vzhůru nohama do pravé ruky, obkročmo si na muže klekl a telefonem jsem ho bodl, používaje tlustý výběžek antény jako čepel dýky. Bodal jsem ho do ramen a do hrudi. Nechtěl jsem ho zabít, ale potřeboval jsem ho zneškodnit na dost dlouhou dobu, abych mohl zdrhnout. Řičel bolestí a já cítil, jak mi jeho krev prýští na ruku, zatímco moje vlastní krev mi stékala do očí. Bolest v hlavě už nebyla k vydržení. Dál jsem ho bodal, snad ještě šestkrát nebo osmkrát, nepočítal jsem to. Kašlu na něj a na jeho zbraň, šlo mi jen o to, abych si od něj zjednal dostatečný odstup. Vyhrabal jsem se do stoje a tryskem vyrazil k betonovým schodům.

Koňský ohon za mnou úpěl a svíjel se na zemi a já slyšel, jak se na lodích kolem ozývají lidé a jejich hovor vytváří pozoruhodný koktejl z jazyků. S dívkou jsem si hlavu nelámal. Až se vyhrabe z vody, zůstane u kolegy a bude se mu snažit pomoct. Vždyť to mohlo dopadnout hůř. Taky jsem mu mohl vyjet po obličeji nebo po hrdle.

Bral jsem schody po dvou, jak jsem pádil nahoru, když vtom mi do levého ucha vybouchl Lotfiho hlas: „Haló, N – N, kontrola spojení.“ Téměř ve stejnou chvíli jsem uviděl dvojici světlometů blížící se ve směru od města a pohybující se dolů k hlavnímu vjezdu do přístavu. Přeskočil jsem lavičku, kde se „jebe na holky“, stiskl tlačítko na vysílačce a doklopýtal do křoví. „Jeď dál, máme tu drama, nezastavuj. Jeď k vozidlu H. Uvidíš tam i moje, počkej tam, počkej tam. Potvrď.“

Cvak, cvak.

Pravou ruku potřísněnou krví i mobilní telefon pokryla vrstva hlíny. Lotfiho světlomety minuly vjezd, pokračovaly dál a projely i kolem mě. Já mezitím vzal ručník, posbíral veškeré vybavení, které jsem v pozorovatelně měl, přelezl plot a nechal všechen ten jekot a světla rozsvěcující se na lodích za sebou.

Sotva jsem se ocitl na silnici, začal jsem sprintovat do kopce, jak to šlo nejrychleji, připraven skočit zpátky za plot, jakmile by se na cestě objevilo nějaké vozidlo. V krku jsem měl vražedné sucho, plíce mě bolely, jak jsem zoufale lapal po kyslíku, a volnou rukou jsem mával do rytmu, abych se co nejrychleji dostal na kopec a za zatáčku. Hubba-Hubbu a Lotfiho jsem našel čekat ve fordu. Světla měli zhasnutá a motor puštěný. Když mě Lotfi viděl utíkat, odemkl dveře.

Skočil jsem na zadní sedadlo. „Jedem!“ vyhrkl jsem. „Jeď směrem na Monako a uhni z hlavní – jak to půjde nejdřív. Tak dělej, jedem, jedem!“

Focus vycouval a bleskově jsme odpálili od obrubníku, zatímco já se snažil chytit dech.

Hodil jsem mobil k věcem z pozorovatelny zmuchlaným do ručníku a snažil se ze všech sil setřít bahno a krev z rukou.

„Loď – je pryč,“ vysvětloval jsem přerývavě. „Alespoň myslím, že je pryč. Stihl jsem projít jen dvě mola. Ta dodávka, to byla zcela jistě policie. Zastavili mě.“

Bylo jasné, že z toho nemají ani trochu radost.

„Je to v pořádku,“ vykládal jsem dál, „myslím, že jim šlo jen o to zjistit, proč tam ta loď je. Lidi, kteří tu loď vlastní, jsou pašeráci drog, malé ryby, jinak o nic nejde.“

Než focus dorazil k první vlásence, stačil jsem si očistit ruce a přitiskl jsem si cíp ručníku k tržné ráně na čele, přímo pod místem, kde začínají vlasy.

Hubba-Hubba myslel o krok dopředu. „To zařízení… jestli jsou na cestě do Alžírska, měli bychom je zastavit hned teď.“

„Asi ano,“ přikývl jsem. „Možná bychom měli zkusit zavolat pager, dokud jsou v dosahu. Ale nejdřív musíme promyslet další okolnosti. Třeba se loď jen přesunula do nějakého jiného přístavu na pobřeží, takže Romeové můžou pořád ještě vyinkasovat peníze. Protože když se na to podíváte z jejich pohledu, včerejšek pro ně jistě znamenal úspěch.“

Lotfi podřadil, aby se mu líp jelo do vrchu.

„Poslyšte. Ten včerejší poplach a přítomnost policie je pravděpodobně vyplašily. Třeba se Tlusťoch mýlil a oni mění pozici každý den… třeba tam někde pořád ještě jsou…“

Konečně se mi podařilo chytit dech. Přestal jsem se starat o hlavu, zalovil jsem v ručníku, našel lahev vody, umyl si ruce a obličej a nalil si trochu vody za krk. „Možná nás zaznamenali,“ pokračoval jsem ve vysvětlování, „a přemístili se v naději, že nás setřesou a provedou zbývající dvě inkasa. Třeba nachystali tuhle past pro případ, že je zase vyslídíme.“

V zásadě jsem dával přednost prvním dvěma možnostem. Lotfi se soustřeďoval na cestu před sebou a obličej měl zkrabatělý námahou. „Když teď zavoláme pager a uvedeme zařízení do chodu, můžeme jim zabránit v cestě do Alžírska,“ pokračoval jsem v úvahách. „Ale co když jsou pořád ještě tady? Nejen že poděláme celou akci, ale můžeme taky zabít lidi, co s tím nemají nic společného. A to je přesně to, co nechceme, protože tohle děláme proto, abychom takovému zabíjení předešli. Takže jestli správně uvažuju, zapomeneme na policii, zapomeneme na ztracenou loď. To jsou věci, s nimiž se umíme vypořádat. Jsme tady totiž proto, abychom dostali hawallady, vzpomínáte si? Jednoho máme, dva nám zbývají.“

Opřel jsem se do sedadla. „Podívejte, v tuhle chvíli jsme v prdeli a zrovna teď mi připadá, že jediný způsob, jak se z ní dostat je projít všechny přístavy, co tu jsou. Co vy na to?“

Nemělo smysl jim vnucovat, co si myslím, že bychom teď měli udělat. Jak si člověk začne hrát na diktátora, zkazí každou akci. Je potřeba dotlačit lidi k tomu, aby sami chtěli to, co je potřeba udělat. Lotfi a Hubba-Hubba se na sebe podívali, něco si řekli arabsky a oba kývli.

„Byl jsem u těch kontejnerů,“ pokračoval jsem, „a získal jsem pár informací o tom chlápkovi, kterého jsem viděl ve středu večer s Tlusťochem a včera v noci na palubě. Devátý květen mu patří. Je to podružný pašerák drog a další z řady podělaných pedofilů. Je to prostě Tlusťochův kamarád.“

Uslyšel jsem, jak oba členové týmu začali hlasitě, naštvaně oddechovat.

„Je mi jasné, jaký je váš názor, ale my se na to teď musíme vykašlat a dotáhnout akci do konce. Uvědomte si, proč jsme tady. Měli bychom najít tu loď. Když se nám to povede, dostaneme hawallady. Musíme se soustředit na svůj úkol.“

Odmlčel jsem se, aby to zpracovali, což mi poskytlo čas na přemýšlení. Ve skutečnosti jsem neměl žádný plán: bylo prostě potřeba vyrazit do terénu a najít loď. Když se to nepovede, nezbývalo než vydat se zítra současně do Nice i Cannes a doufat, že nám tam vběhnou do náruče.

„OK, takže budeme muset projít všechny přístavy, které spadají do prostoru, co měl každý z nás na starosti. Já si zajdu zjistit, co ví Tlusťoch. Sejdeme se v šest ráno na parkovišti, na němž stál Hubba-Hubba, když mě kryl při mém přesunu na místo předání. Chci, abychom se tam všichni sešli ještě před rozedněním, protože kdybychom tu loď našli, budeme moct ještě v noci zřídit pozorovatelnu, ze které můžeme sledovat Romey.“

Přikývli.

„Kdyby se kdokoliv z nás nemohl z jakéhokoliv důvodu včas dostat na místo srazu, zbývající dva musí celou akci dokončit.“

Pokračoval jsem ve vysvětlování téhle rychlé změny plánu tak, jak se mi rodila v hlavě.

„Ten, kdo se nestačí dostavit na dnešní ranní setkání,“ chrlil jsem ze sebe, „musí se dostavit na adresu v Nice. Snažte se udržet spojení vysílačkami. Když to nepůjde, jednejte samostatně. Znovu se všichni sejdeme zítra po poledni, ve dvanáct třicet, na stejném parkovišti, ať už se nám podaří lapnout dalšího hawalladu nebo ne.“ Nadechl jsem se.

„Když se nám nepovede najít loď,“ pokračoval jsem, „budeme se muset zaměřit na adresy v Nice a Cannes a doufat, že se tam někdo objeví, aby si vyzvedl peníze. Budeme tam hlídkovat dva dny, a když to k ničemu nepovede, prostě jsme to podělali. Máte nějaké otázky?“

Lotfi zvedl ukazováček pravé ruky. „Co když se podaří jenom jednomu z nás dostat se na zítřejší setkání?“

Ve vnitřnostech mi zabouřilo. „Ten, kdo to zvládne, má na výběr,“ odpověděl jsem. „Buď se soustředí na adresu v Nice a bude se řídit dosavadním plánem, nebo se na to vykašle, vrátí se domů a odpíská to.“

Hubba-Hubba přejel pohledem pobřeží. „Však ona tu někde bude, ona tu někde musí být,“ zamumlal. „Přece nemůžeme ty prachy nechat jen tak odjet.“

Lotfi zadrmolil něco arabsky. Zachytil jsem jediné slovo. Alláh. Hubba-Hubba pokrčil rameny a zadíval se na moře, zatímco Lotfi se obrátil na mě. „Promiň, Nicku, zapomněl jsem na to. Říkal jsem, že si s tím nemusíme lámat hlavu. Pokud Bůh chce, abychom je našli, najdeme je. A on nás přitom bude chránit, věř mi.“ V očích mu zářila nezlomná víra.

Modlil jsem se, aby měl pravdu.

/40/

Asi dvacet minut jsme s focusem jeli do kopce. V jednu chvíli jsme v dálce zahlédli i dálnici; viděli jsme bílá světla reflektorů pohybující se oběma směry a nebylo jich v tuhle ranní dobu moc.

Začali jsem sjíždět z kopce k našim autům. Musíme rychle začít s hledáním lodi a musíme pokusit se dostat se ještě jednou blíž k přístavu, bez ohledu na to, co se tam zrovna teď děje.

Dojeli jsme ke strmé pravotočivé zatáčce a Lotfi znovu podřadil.

„Jo, vzpomněl jsem si na audi,“ zkusil jsem prolomit mlčení něčím veselejším. „Jak to s ním dopadlo?“

Napil jsem se ještě trochu vody a Hubba-Hubba roztáhl ústa do úsměvu, který zazářil ve světle palubní desky. „Nechali jsme ho shořet poblíž té spalovny odpadků,“ oznámil mi hrdě. Lotfi si to, alespoň soudě podle výrazu tváře, taky pěkně užil. „Jedno odložené auto už tam tou dobou hořelo, takže jsme se prostě jen přidali k oslavě.“

Hlavní silnice byla prázdná, a tak jsme zaparkovali na místě, kde jsme celou akci začínali. Když jsem si sbíral ručník, smrad je udeřil do nosu. Lotfi honem otevřel dveře, aby byl rychle venku. Hubba-Hubba měl pocit, že je to náramná legrace, ale pak radši vyrazil z vozu stejně rychle, ze zdravotních a bezpečnostních důvodů. Otočil se zpátky dovnitř a zašeptal: „To je to, čemu u vás říkáte, že vám práce nevoní?“

Vystoupil jsem z auta na Lotfiho straně. Když zamykal vůz, zamumlal jsem: „On se opravdu příliš často dívá na Doktorku Kmínovou.“

Hubba-Hubba pomalu zavrtěl hlavou. „Quinnová,“ opravil mě. „Doktorka Quinnová se to jmenuje.“

* * *

Když jsme projížděli Cannes, podíval jsem se na hodinky a zjistil, že je tři čtrnáct. Dvakrát nebo třikrát jsme nazdařbůh zahnuli, abychom zjistili, jestli nás někdo nesleduje, a pak jsme zastavili. Kousek od Tlusťochova bytu za bulvárem Carnot jsem objel tři strany náměstí, ale nikdo mě nenásledoval. Nakonec jsem zaparkoval asi půl kilometru od jeho bydliště a vydal se k němu pěšky.

Tiskl jsem zvonek asi dvě minuty, než jsem se konečně dočkal nejisté, rozechvělé odpovědi. Věděl jsem naprosto přesně, jak se cítí. „Comment?“

„To jsem já. Chci s tebou mluvit. Otevři.“

Nedocházelo mu to. „Kdo? Kdo je já?“

„Někdo, koho jsi potkal v Alžírsku, vzpomínáš?“

Chvíli bylo ticho. „Cože?“ Rozkašlal se. „Co chceš?“

„Otevři mi a zjistíš to.“

Mikrofon ztichl a vystřídalo ho vysoké bzučení elektricky ovládané západky zámku. Zamířil jsem ke schodům a dával si záležet, aby mi na mramorové podlaze moje timberlandy co nejméně vrzaly. Na cestu do schodů jsem si raději nerozsvítil. Pomalu jsem stoupal a vytasil přitom browning, dotáhl úderník do správné polohy a palcem uvolnil pojistku, abych byl při cestě nahoru každým okamžikem připraven jednat.

Na plošině čtvrtého patra jsem se zastavil, nastražil pravé ucho ke vstupu do chodby, zaposlouchal se a měl přitom otevřená ústa, abych snížil šum způsobený oddychováním. Nic jsem nezaznamenal. S pistolí u boku jsem se posunul do chodby. Došel jsem k bytu 49 a jemně zabubnoval prsty na dveře. Stál jsem přitom vlevo vedle rámu, abych viděl do bytu, hned jak se dveře otevřou. Ozvalo se řinčení bezpečnostního řetězu a pak vrzání pantů.

Měl temné kruhy pod lesknoucíma se očima a vypadal vyděšeně, ale první leknutí už zvládl. Když mě vedl do obýváku, trochu zavrávoral. Skleněné dveře na balkon byly zavřené a rolety stažené, takže pach z cigaret byl téměř nezvládnutelný. Tlusťoch, úplně oblečený, si stoupl vedle kávového stolku a nervózně usrkával z malé lahve s vodou Evian. Na desce stolu, hned vedle platíčka jakýchsi oválných léků, ležela použitá injekční stříkačka.

Vlasy měl mastné jako vždycky, ale tentokrát mu trčely do vzduchu. Červenou proužkovanou košili měl umaštěnou a jeden cíp mu koukal z kalhot. Soudě podle zmuchlané deky na pohovce spal zřejmě tam.

„Je tu ještě někdo?“

„Ne, jsem tu jen já. Co chceš? Už jsem ti řek všechno, co –“

Přiložil jsem mu hlaveň browningu ke rtům. „Koukej držet hubu.“ Kývl jsem hlavou směrem ke dveřím, jež oddělovaly obývací pokoj od chodby vedoucí do ložnice a ke koupelně. Pak jsem udělal krok zpátky a zadnicí zaklapl vchodové dveře. „Tak do toho. Vždyť víš, co máš dělat.“

„Říkám ti, že tu nikdo není. Proč bych ti měl lhát? Proč?“

Rozpřáhl ruce, jako by se mi vzdával, a trochu s nimi mávl.

„Prostě to udělej.“

Na druhý pokus zašrouboval víčko lahve, hodil ji na pohovku a vyšel do chodby. Pohyboval jsem se těsně za ním a prohlížel byt. Moc se toho tu nezměnilo: všechno bylo i nadále v děsném stavu. Vrátili jsme se do obývacího pokoje a Tlusťoch se svalil do polštářů na pohovce a zůstal sedět.

„Kde je Devátý květen?“

Mozek mu moc nezabíral. „Je tam, kde jsem ti řek, že bude,“ odpověděl.

„Ne, to není. Včera tam ještě byl, ale teď je pryč. Kam tu loď Jonathan odvezl?“

To ho dokonale zmátlo. „On? Kdo? Nechápu, co tím –“

„Jonathan Tynan-tralala-čert-ho-vem-Ramsay Vím o něm všechno – co dělá, co dělal, s kým to dělal. Dokonce jsem tě s ním ve středu v noci viděl. Snoubenka pouště, Juan-les-Pins, vzpomínáš si?“

Sklonil jsem se a podíval se do obývací stěny, jestli tam nenajdu snímky z polaroidu, ale pořád se tam nikde nevyskytovaly.

Opět jsem se narovnal. „Posloucháš mě?“ Zvedl jsem mu hlavu za bradu a konečně se mu mohl podívat do očí. „Nemám čas se tady s tebou srát. Řekni mi, kde je ta loď.“

Ve tváři měl upřímně zmatený výraz, a když padal zpátky na pohovku, zdál se velmi vyplašený. „Já ti nerozumím,“ drmolil, „nechápu, o čem mluvíš. Měl mi –“

„To je strašně jednoduchý,“ přerušil jsem ho. „Devátý květen opustil Beaulieu-sur-Mer a já chci vědět, kam se vydal. Zpátky do Marseille?“

Chtěl jsem, aby mu bylo jasné, že vím víc, než si myslí, že vím.

Jenže jsem neměl času nazbyt. Ztrácel jsem drahocenné minuty. Zašel jsem do kuchyně a pomocí hlavně browningu jsem prohrabal zásuvky. Našel jsem nůž na chléb s umělohmotnou rukojetí a vrátil se s ním do obýváku. Tlusťoch se zamáčkl do pohovky ještě o dobré tři palce hlouběji. Teď jsem si získal opravdu veškerou jeho pozornost.

„Zeptám se tě na to ještě jednou a naposledy. Kde je ta loď?“

Zaváhal a pak začal koktat: „Já nevím… měla by být v přístavu. Do Marseille určitě nejela, tam byla jen vyzvednout ty dva chlápky z alžírského trajektu. Ne, ne… Beaulieu-sur-Mer… tam by měla být… takhle mi to ře –“

Otřel si oběma dlaněmi obličej, předklonil se a opřel se lokty o kolena. „Měla by tam být, vždyť já…“

Nesnažil jsem se znovu s ním navázat oční kontakt, jen jsem ho zatlačil zpátky do polštářů a namířil mu nůž do obličeje. Bylo potřeba, aby ho viděl.

„Teď dobře poslouchej. Jestli nevíš, kde je ta loď, nejsi mi k ničemu. A je mi putna, že ty sám si myslíš, jak jsi důležitý pro jiný lidi. Pro mě nic neznamenáš a chci tě radši vidět mrtvýho, než abys o mně moh někde něco vykládat. Takže než bych tě nechával běhat po světě, radši to do tebe vrazím.“

Jeho nadopovaný pohled zabloudil k injekční stříkačce a lékům na stole. „Prosím tě, já fakt nic nevím,“ začal žadonit. „Ta loď by měla být v přístavu. Musí tam být. Přísahám. Uděláš strašlivou chybu, jsem pod ochranou, jsem –“

„Drž hubu. Zbývá ti patnáct vteřin. Řekni mi, kde je loď.“ Zastrčil jsem browning do kalhot a podíval se na hodinky. „Viděl jsi tehdy, kolik svinstva se přitom nadělá… zvlášť když člověk nemá dost ostrý nářadí.“

Těkal pohledem z místa na místo. Podělával se jak nikdy předtím. „Přísahám, že nic nevím, prosím…“ Náhle zvedl ruce, jako kdyby měl zjevení. „Možná se vrátili do Vaubanu…“

„V Antibes?“

„Ano, ano. Možná se tam vrátili…“

Znal jsem to místo, znal jsem Vauban. Byl to obrovský přístav ve staré části Antibes, asi deset minut jízdy od Juan-les-Pins. Znovu jsem na něj namířil nůž. „Proč zrovna tam?“

„Jsou tam pořád, on tam žije… v tom přístavu. Řek mi, že s těmi chlápky pojede na tři dny do Beaulieusur-Mer. Přísahám ti, že je to pravda, přísahám…“

„Kde ve Vaubanu?“

„Mezi rybářskými loděmi.“

Pochopil jsem, že už je vystrašený na nejvyšší míru a zřejmě teď říká pravdu. Pot se mu řinul po obličeji, naklonil se dopředu, z platíčka nervózně vytlačil jednu tabletku, hodil si ji do krku a pak začal zápolit s lahví Evianu. Díval jsem se na něj, polykal vodu jako chlemtající pes. Ruce se mu třásly tak strašlivě, že si ji cákal na opuchlý obličej.

Chvíli si pohrával s tabletami, jako by zvažoval, jestli si nemá vzít pro štěstí ještě jednu.

„A bude se všechno dál odehrávat podle plánu?“

Zvedl ke mně oči a hlas se mu třásl jako všechno ostatní. „Ano, ano, všechno. Jsem si tím jist,“ ujišťoval mě. „Nemám tušení, proč loď přemístili. Nemluvil jsem s Jonathanem od chvíle, kdy se ve středu vrátil s těmi výběrčími z Marseille. Zastavil se ve Vaubanu, pár hodin tam s těmi chlápky pobyl, sešel se se mnou a snažil se je přesvědčit, aby tam zůstali. Tehdy jsem se dověděl adresy hawalladů. Musíš mi věřit. Jestli se Devátý květen někam přesunul, tak bude určitě tam – tam někde mezi rybářskými bárkami. Jonathan se jen tak na něco nevykašle. Určitě měl nějaký důvod, proč se přestěhoval.“

Podíval jsem se na to svinstvo, co měl na stole. Věděl, co se mi honí hlavou.

„Hnusím se ti,“ konstatoval. „Všechno, co dělám, se ti hnusí.“ Mávl platíčkem léků směrem k injekci. „Ty si myslíš, že je to heroin, nebo možná nějaká směska, nebo tak něco, viď?“ Zvedl tabletku, kterou právě palcem a ukazováčkem vymáčkl z platíčka. „Tohle, přítelíčku, je saquinavir, víš, to je antiretroviral…“ Jeho chování se najednou úplně změnilo. Nevěděl jsem, jestli prostě rezignoval a je mu všechno jedno, nebo jestli mu po těch chemikáliích, co do sebe narval, najednou začal měknout mozek. Vsunul si pilulku do úst, ale vodu k ní nepřidal. Jak mluvil, tabletka mu chrastila mezi zuby. „Jak se všechno mění,“ mudroval. „Tohle beru, abych se trochu udržoval ve formě – dokud to ještě jde. A ty injekce, ty jsou proti bolesti. To jsou jediný dvě drogy, který dnes s Jonathanem bereme.“

Nalil si do úst a všude okolo zbytek vody z lahve a sesul se zpátky na pohovku do polohy spáče.

„V Beaulieu-sur-Mer se objevila policie,“ nenechal jsem ho usnout. „Než loď zmizela, hlídali ji.“

Nepatrně se pro sebe usmál a pohnul hlavou, aby se lépe zavrtal do deky. „Řek jim, že nemá v úmyslu odjet z Vaubanu, pověděl mi to u večeře, ale tamti to po něm chtěli, tak…“ pokrčil ramenem čouhajícím zpod deky. „Je to můj přítel, znám ho. Musel se vrátit domů, aby to všechno vypadalo normálněji. Jo, určitě to tak udělal. A loď sledovali jen proto, že přeplula tak malou vzdálenost. Policie se v těchhle věcech vyzná a o té lodi vědí. Ale pokud jde o ty dva chlápky, tak ty neznají.“

Ještě jednou se pro sebe usmál a promnul si oči jako malé dítě.

Mohl mít pravdu. Kudrnáč využil vyvádění Romeů jako výmluvu, aby se mohl vrátit do vod, v nichž se cítí bezpečněji.

Tlusťoch se na mě zadíval zarudlýma očima. „Víš, proč se tak jmenuje?“

„Cože?“

„Podle devátého května 1945. Tehdy osvobodili ostrov Guernsey od nacistů. Jonathan je náramný vlastenec.“ Už se nadobro odebral do svého vlastního světa. Možná ho ty pilulky nutily k blábolení. Povzdechl si a po tváři mu sklouzl malý pramínek slin. „Tohle bude naše osvobození,“ zamumlal. Pak se zhluboka a s pískotem nadechl nosem a oční víčka mu začala padat. V obličeji se mu objevil nepatrný, tajuplný úsměv. „Kdepak smutek, ten nesmí dlouho vydržet. Ne, ne, ne,“ zadrmolil.

„Oba plánujete pořádně za sebou bouchnout dveřmi, že jo?“ poznamenal jsem.

„Bien sûr, mon ami,“ přitakal. „To je jediná věc, která nás drží při životě. Vím, že mě chceš zabít. Ale je mi jedno, co si myslíš. Seru na tebe zvysoka. Všichni jste pokrytci. Připadáme vám odpudiví, ale když se vám to hodí, využíváte nás. Zbavujete mě viny za všechno, co jsme udělali.“

„Myslíš za to, že ošukáváš malý kluky? A on to taky pořád ještě dělá? Bereš ho do Alžírska s sebou?“

„A za spoustu jiných věcí,“ přikyvoval. Oči už měl skoro zavřené a slintal o všechno pryč. Ať už si celá ta léta pumpoval do žil cokoliv, stálo ho to několik miliard mozkových buněk. „Já se ti nelíbím a ty se nelíbíš mně,“ pokračoval. „A přitom jsem ti dodal všechno, co potřebuješ. A víš proč? Protože oba stejně nenávidíme al-Kajdu.“ Pokusil se na mě soustředit lesknoucí se oči, ale neustále se nemohl trefit. „Překvapuje tě to? Proč myslíš, že bych to jinak celý dělal? Proč myslíš, že jsem jim řek, že umím zorganizovat výběr peněz? Vydělal jsem jim tady v heroinu celé bohatství a co jsem z toho měl?“ Rozpřáhl ruce a ukázal na byt. „Vidíš, my dva jsme totiž stejní. To se ti moc nezamlouvá, co?“ Přestal se snažit na mě zaostřit a otočil hlavu na druhou stranu.

Rukávem trička jsem si otevřel dveře a nechal ho jeho snům. Jen mě mrzelo, že jsem mu na tuhle cestu nepodal pomocnou ruku.

/41/

Antibes a přístav Vauban, to je centrum jachtařství celého Středomoří. Třetina nejdražších lodí na světě má stanoviště na Riviéře a většina z nich je zakotvená právě v tomhle jediném přístavu. Ti, kdo kotví v Milionářské uličce, ohrnují nos dokonce i nad loďmi, na nichž může přistát vrtulník, protože sami mají koráby, z nichž nejmenší vypadají, jako by je vlastnilo rejdařství Cunard.

Podpůrné služby pro tisíce plovoucích rozptýlení dělají z Antibes město, kde to žije po celý rok. To není takové ospalé sezonní místo jako Juan-les-Pins nebo kterékoliv z letovisek na pobřeží.

Minul jsem nepopsatelné obytné bloky, které se rozšířily od starého města jako přívalová vlna a smetly všechno, co jim stálo v cestě. Jak jsem se blížil k přístavu, ulice se zužovaly a budovy byly podstatně starší. Pro manévrování kolem zástupu skútrů a aut, které vypadaly spíš opuštěně než zaparkované, jsem měl sotva několik palců volného prostoru. Možná že zdejší starosta uděluje každý týden zvláštní cenu za největší umělecký dojem při parkování.

Římané vystavěli Antibes jako významné centrum, jenže v sedmnáctém století veřejné lázně, akvadukt a otevřený amfiteátr zbourali a kámen tehdy použili na stavbu opevnění, včetně pevnosti, jež měla chránit přístav, kde byl jednou vězněn dokonce i Napoleon. Ze starého města nezbylo nic jiného než pár set metrů zdí, které stály proti přístavu.

Až na vánoční osvětlení nalepené na výkladní skříně obchodů a lemující ulice bylo staré město postavené jako pro zachycení na pohlednice. Ulice lemovaly vysoké domy s okenicemi a mezi sebou měly natažené šňůry na prádlo. Vjel jsem do starého města malou klenutou branou zasazenou do staré hradební zdi, tlusté snad deset metrů. Na druhé straně se přede mnou otevřel pohled na les stěžňů zalitý světly z přístavu. Po levé ruce jsem měl parkoviště, které sahalo až na konec hradební zdi, takže měřilo dobře dvě stě metrů. Vpravo ode mne hradby rovněž pokračovaly a ve vodě u nich kotvily řady malých rybářských bárek. Za nimi stály prázdné prodejní stánky čekající na to, až budou moci začít prodávat denní úlovek. Jestli měl Tlusťoch pravdu, musí tady někde mezi loděmi rybářů, v téhle chudinské části přístavu, být i Devátý květen.

Parkoviště bylo téměř prázdné a nikde v dohledu nebyla jediná dodávka VW. Ne že bych ji tam očekával: pokud je policie tady, zcela jistě nepoužívá stejné vozidlo. Udržoval jsem rovnoměrnou rychlost, několikrát jsem prozkoumal vjezd do parkoviště, pak zahnul doleva, vrátil se do starého města a zaparkoval na prvním volném místě, které jsem našel.

Pokud tam Francouzi hlídali Devátý květen, zcela jistě by zaznamenali i mou maličkost, kdybych použil parkoviště. Byl jsem jako Romeové, vždycky jsem se jim chtěl dostat za záda, vždycky stát mimo jejich zorné pole. Bundu a čepici jsem odložil po včerejší nepříjemné potyčce v přístavu, byl jsem alespoň trochu umytý a na sebe jsem si vzal nové zelené, plandavé triko, které jsem si koupil včera v Cap 3000 před tím dohodnutým přímým kontaktem.

Než jsem vystoupil, zkontroloval jsem si snad po tisící browning i ledvinku a pak se vydal podél hradeb zpátky k přístavu. Ve stínu po pravé ruce jsem měl řadu malých restaurací a kavárniček tísnících se ve stínu hradební zdi postavené z mohutných kamenných kvádrů, snad ze žuly, nebo co to bylo. Na noc byly podniky zavřené a venkovní nábytek byl naskládaný do hromad, propletený dráty a zámkem přichycený k zemi.

Prošel jsem vstupní branou a zamířil ke kamenným schodům vedoucím nahoru na opevnění, protože odtamtud budu mít lepší výhled na lodě.

Jakmile jsem měl za sebou úzkou uličku mezi hradební zdí a zavřeným barem, dostal jsem se na dlážděné náměstíčko lemované stromy, ze kterého by byl každý fotograf dělající pohlednice štěstím na větvi. Když jsem začal stoupat po schodech, podíval jsem se na nebe. Mraky zmizely a vystřídaly je hvězdy, které se ze všech sil snažily alespoň blikat na pozadí člověkem vytvořeného světelného oparu vrhaného do výšky městem a přístavem.

Zastavil jsem asi čtyři stupně před koncem schodiště, abych si zkontroloval, jak to vypadá nahoře na hradbách. Na obě strany se po hradbách táhla asi tři stopy vysoká předprseň, která zřejmě kdysi lemovala opevnění v celé jeho délce. Teď byla v obou směrech uzavřena, takže tu jen tvořila jakousi vyhlídkovou plošinu, z níž se mohli radovat výletníci. Nalevo, nad vstupní branou, uzavírala předprseň rezavá branka z tepaného železa a zábradlí, napravo ústila na malé parkoviště pro auta. Jak se sem dostala, to pro mě byla záhada, ale uviděl jsem tu tři prázdná vozidla a jednu dodávku renault. Dodávka měla tmavou barvu a byla zaparkovaná zadkem k okraji předprsně. Ze zadních oken měla vyhlídku na přístav.

Stáhl jsem se o kousek níž, aby na mě nebylo vidět, a posadil se na schody. Někde ve starém městě začal výt pes a po kočičích hlavách pode mnou projel s prskáním moped.

Existoval pouze jediný způsob, jak zjistit, jestli uvnitř v dodávce někdo je nebo ne. Vstal jsem a vystoupal na vyhlídkovou plošinu. Dodávka měla na straně u spolujezdce posuvné dveře, tak jsem se radši držel pravé strany vozu, jelikož jsem nestál o to, aby se dveře znenadání otevřely a za nimi se vynořila ucouraná, nakrátko ostříhaná žena ve vlhké kožené bundě.

Jak jsem se blížil, viděl jsem, že kabina řidiče je oddělená od zadní části vozu, a snažil jsem se nakouknout dovnitř. U takového auta by člověk očekával, že bude plné starých novin a plechovek od pití, snad by dokonce mohl na zpětném zrcátku viset i osvěžovač vzduchu, ale tady nic takového nebylo.

Dostal jsem se až těsně k jeho pravému boku, mezi nablýskaný plech boku a sousední BMW, a dopřál si svůj trik s otevřenými ústy a vyčkáváním.

Znovu se v dáli ozval pes. Čekal jsem bez hnutí a uplynuly snad tři, možná čtyři minuty, než jsem se dočkal pohybu. Ocel nepatrně zapraskala. Možná si jen měnili hlídku, ale mně to stačilo, abych věděl, že uvnitř jsou lidé.

Pokročil jsem kousek dopředu, blíž k okraji hradeb, abych se podíval dolů na přístav, ale držel jsem se mimo zorný úhel zadních oken. Změřil jsem si pohledem řadu lodí pod sebou a nemohl se ubránit úsměvu. Tam dole, hned vedle první z řady pořádně urostlých lodí, tedy vedle obludy, která měřila snad padesát stop a jmenovala se Lee, kotvil Devátý květen. Vypadal, jako by se tam schovával mámě za sukně.

Kudrnáč byl stejný jako většina zdejších majitelů menších plavidel, takže se snažil, aby jeho kotviště bylo pokud možno zabydlené. Na molu za lodí vystavil velmi ošuntělý zahradní nábytek.

Prozkoumával jsem pohledem lavici na horní palubě a vypadala úplně stejně, jako když jsem ji opouštěl. Na lodi nesvítila žádná světla a žaluzie byly stažené.

Pomalu jsem se otočil, dokráčel zpátky ke schodům, sešel na náměstí, nechal policii jejímu osudu a přemýšlel o tom, které možné únikové cesty mají Romeové k dispozici. Musejí projít po molu kolem všech rybářských lodí a kotvišť, to je jasné, jinak by se nedostali ke vstupní bráně. Pak můžou jít kolem brány dál a vydat se na jednu nebo na druhou stranu podél hradební zdi až k jejímu konci a potom začít stoupat do svahu, pryč od starého města, směrem k vlakovému nádraží. Druhá možnost je zahnout doleva do brány a vyrazit přes staré město na autobusové nádraží. Obě nádraží jsou vzdálená sotva deset minut chůze.

Podle hodinek byly tři hodiny a třicet osm minut. Pořád ještě jsem měl čas udělat podrobnější průzkum obou možností a přijít na to, jak zařídit sledování cíle tak, aby nás přitom nenačapala policie. Došel jsem k bráně, pohyboval jsem se tak, aby mě z hradeb nebylo ze strany od města vidět, a vydal se prozkoumat nejprve cestu k vlakovému nádraží. Přemýšlel jsem o těch dvou, možná třech lidech v dodávce. Je možné, že mají ve voze fotoaparát a jsou připraveni pořizovat záběry, jakmile zaznamenají na palubě nějaký pohyb. Pokud mají s sebou jídlo, postupují jistě jako já, to znamená, že je vyndali z původních šustivých a praskajících obalů a zabalili je do měkkých fólií nebo plastikových sáčků. Pokud jde o vyměšování, budou to asi mít zařízené o něco lépe než já: mají možná dokonce hadice vedoucí do umělohmotných kanystrů. Vnitřek dodávky bude obložený izolací, aby tlumil zvuky. Na podlaze bude možná ležet měkká sportovní matrace a stěny budou polepené pěnovou hmotou. A na nohou mají všichni určitě tenisky nebo boty s měkkou podrážkou. Jenže i tak je, zvlášť v noci, těžké vyvarovat se i při opatrných pohybech vedlejších zvuků. A já jeden z nich zaslechl, což jsem měl z pekla štěstí.

/42/

Když jsem dorazil na parkoviště, kde stálo Hubba-Hubbovo auto, bylo na hodinkách šest třicet tři, takže jsem měl tři minuty zpoždění. Obě zbylá vozidla našeho týmu už tam stála a jinak široko daleko nikdo nebyl. Na venčení psů byla ještě příliš tma a sex už měli všichni několik hodin za sebou.

Sotva jsem zavřel mégana, vykročil jsem k Hubba-Hubbově scudu. Okénko u řidiče bylo nepatrně pootevřené a motor vypnutý. Zaslechl jsem za sebou tichounké cvaknutí, jak Lotfi zavřel dveře svého focusu. K dodávce jsme došli společně a společně jsme nastoupili do zadního prostoru vozidla. Ocelová podlaha pod naší vahou nepatrně zavrzala. Hubba-Hubba se na místě řidiče otočil, aby na nás oba viděl. Než někdo z nás cokoliv řekl, zatáhl jsem za posuvné dveře, aby se pomalu zavřely. Teprve potom jsem jim v matném světle pocházejícím z přihrádky před spolujezdcem ukázal rukou s palcem nahoru. „Máme tu loď znova na dohled. Tlusťoch ji položil. Zkontroloval jsem si to a je v Antibes.“ Oba členové týmu si úlevou hlasitě vydechli a něco si mezi sebou zadrmolili arabsky. „Ale máme jeden problém,“ hned jsem je zchladil. „Je tam taky policie.“

Popsal jsem jim přesnou polohu lodi, pak postavení dodávky renault a nakonec jsem jim podrobně vyložil, jak vypadá okolí. „Podle toho, jak to vidím já,“ uzavřel jsem vysvětlování, „nám zbývá jen jediný způsob, jak mít cíl pod dohledem, a to tak, že budeme mít někoho v zadní částí tohohle auta.“ Rychle si mezi sebou něco ujasňovali arabsky a znělo to, jako by si ze sebe utahovali. Podíval jsem se na Hubba-Hubbu: „Kde jsou deky, kterými se má přikrýt hawallada?“ zeptal jsem se.

Poplácal opěradlo spolujezdcova sedadla. „Tady dole.“

„Dobře, myslím, že to může vyjít. V zásadě by to mělo vypadat takhle: jeden z nás se potřebuje usadit v zadní části téhle dodávky, a když to bude potřeba, vydržet tady třeba celý den. Bude sledovat molo s rybářskými loděmi a bránu, takže uvidí, až budou Romeové odcházet. Budeme si muset s korbou tohohle vozítka trochu pohrát, ale nejdřív je třeba vybrat na takový úkol správného muže. Hubba-Hubbo, blahopřeju ti k vítězství.“

Ani ho to nepřekvapilo.

„Netvař se tak nadšeně. Prostě jen přijdeš na to, jaké to je zůstat celý den zavřený v téhle budce, zírat ven malým průzorem, čekat, až se objeví cíl v dohledu, a vědět, že když na vteřinku uhneš očima ze sledovaného prostoru, můžeš prošvihnout to, na co tam tolik hodin číháš.“

Lotfi se zvedl na kolenou, naklonil se dopředu a poplácal Hubba-Hubbu po rameni. Zjevně ho potěšilo, že volba nepadla na něj. „Pro tohoto pána to nebude problém,“ prohlásil k tomu. „Je z nás nejmenší, takže by to měl zvládnout.“

Hubba-Hubba mu na to něco odsekl a působilo to dojmem, že to nebyla příliš laskavá odpověď. Nezbývalo mi než se prostě jen usmívat, jelikož jsem netušil, na co Lotfi naráží. Pokud jde o mne, působili na mě, že jsou jeden jako druhý.

Nadechl jsem se a dál spřádal úvahy: „Dobře, takže teď hezky po pořádku.“ Počkal jsem, až Lotfi vyloví semínka růžence. No jistě, netrvalo dlouho a uslyšel jsem první cvaknutí. „Stanoviště – to jsi právě dostal. Pamatujte si, že autobus i vlak jsou daleko blíž, než byly včera. To je pro nás dobré, jelikož bude snazší se jich držet, ale mohlo by to být zlé, kdyby se rozhodli, že zkrátí časy přesunu a vyrazí tak, aby tam byli na poslední chvíli a jen nastoupili a jeli. Takže musíme být brzy na značce a dýchat jim na záda.“ Pokyvovali.

„Loď je v naprosto stejném stavu, jako když jsme ji viděli naposledy,“ pokračoval jsem. „Žaluzie jsou stažené, všechno je zavřené a zajištěné. Nemáme sebemenší důvod myslet si, že někam odpluje nebo že Romeové jsou pryč.“

Lotfi už ale uvažoval o něčem jiném. „A co s tou policií, Nicku? Jak se vypořádali s tím střetnutím s tebou? Myslíš, že si tvou přítomnost spojili s lodí?“

„To vážně nevím. My se prostě musíme soustředit na to, co je naším úkolem. Pro mě se tím nic nezměnilo. Máme tady splnit úkol, a to dost důležitý úkol. Ve Vaubanu je policie – a co má být? Oni jsou tu kvůli lodi, my jsme tu kvůli hawalladům a penězům. Když uděláme svou práci pořádně, ani se nedovědí, že vůbec existujeme. Teprve jestli se to dozvědí, začnu si tím lámat hlavu. Je to vysoko zavěšená laťka, ale nemáme na vybranou.“

Lotfi znovu jemně poplácal bratra po paži. „Ale Nick a já jsme vyšší.“

Měl téměř hmatatelnou radost, že v nákladovém prostoru dodávky nebude hlídkovat on.

„Charakteristika situace. Tlusťoch i orientační zpráva zpod kontejnerů na odpadky se shodují v tom, že přítomnost policie může být rutinní záležitost, jelikož loď se využívá k pašování heroinu.“ Přikývli.

„A protože se loď v posledních dnech dost pohybovala z místa na místo, vzbudilo to pozornost policie. Loď totiž vyrazila ze svého obvyklého místa ve Vaubanu a doplula do Marseille, aby tam u alžírského trajektu vyzvedla Romey, pak se vrátila domů do Vaubanu, načež se přesunula do BSM. Předpokládám, že se sem vrátili kvůli tomu poplachu včera v noci. Romeové z toho byli úplně na větvi a Kudrnáč toho podle mě využil jako výmluvy, aby se dostal zpátky domů.“

Hubba-Hubba se lépe uvelebil na sedadle. „Proč ale používají loď, kterou policie zná? To je šílenství…“

„Nemám tušení, kamaráde. Ptal jsem se na to Tlusťocha a ten mi řekl, že Romeové neměli tušení, že loď je provařená. Smál se tomu. Možná že se on a Kudrnáč tak zoufale snaží sehnat pár dolarů, že se prostě zapomněli Romeům svěřit s tím, jak dlouhý záznam má Devátý květen. Ale není to nakonec jedno?“

Lotfimu to jedno nebylo. „Proč nám Tlusťoch slouží jako zdroj, když se oba nechávají platit, aby pomáhali Romeům?“

„To taky nevím. Já vím jen to, že Tlusťoch je pod ochranou, takže nejspíš nemá na vybranou – a třeba si myslí, že mu něco z těch peněz uvízne za nehty.“

Ani jeden z nich nedokázal udržet vážný obličej, když Lotfi udělal tiché „Prááááásk“.

Taky jsem se usmál. Naprosto jsem s ním souhlasil. „Jen je škoda, že Tlusťoch nebude na palubě ve chvíli, kdy budeme vyťukávat číslo pageru,“ poznamenal jsem.

Hubba-Hubba nasadil zklamaný výraz, který plně odpovídal mému rozpoložení.

„Takže, pokud uvažujeme správně a Romeové stále netuší, že policie má jejich loď pod dohledem, musíme předpokládat, že z jejich pohledu probíhá všechno podle plánu a zítra se vydají do Nice.“

Přešel jsem k dalšímu bodu. „Nepřátelské síly. Na seznamu nám teď přibyl Kudrnáč a k němu pochopitelně policie. A nesmíme zapomínat na našeho posledního, neodlučného protivníka. Musíme si dávat pozor na případnou třetí stranu…“

Odkývali mi to, a tak jsem začal pracovat na plánu. „Obecný náčrt toho, jak budeme postupovat,“ začal jsem. „Fáze jedna bude dostat tohle vozidlo na správné místo, což musíme udělat dost brzo, než se parkoviště začne plnit, abychom měli prostor na manévrování a mohli ho umístit tam, kde nám to bude vyhovovat. Fáze dvě bude zaměření výběrčích a jejich sledování do Nice nebo kamkoliv, kam se vydají. Ve fázi tři sebereme hawalladu a dopravíme ho na místo předání. Fáze čtyři, připravit se na poslední výběr peněz v Cannes.“

Viděl jsem, že Lotfiho prsty se chystají promnout dalších pár korálků. „A teď podrobně,“ dal jsem se do dalších příprav, „fáze jedná, umístění dodávky.“ Vyložil jsem jim, že potřebuju, aby fiat parkoval čumákem dopředu na jednom z volných míst poblíž brány, aby okna v zadních dveřích byla obrácená směrem k rybářským lodím. Auto zaveze na místo Lotfi a Hubba-Hubba bude tou dobou už schovaný vzadu. „Vy dva se budete muset sejít někde poblíž nádraží,“ poradil jsem jim a ukázal na Lotfiho. „Ty tam necháš auto a odvezeš Hubba-Hubbu na místo. Turnikety se závorami se na parkovišti spouštějí v šest, tak nezapomeň nechat v kabině parkovací lístek a nějaké drobné. Musíš vymyslet, kam je v autě uložíš, ale dej je tak, aby nebyly vidět. A pamatuj si, že by tě mohl z renaultu někdo pozorovat.“

Obrátil jsem se na Hubba-Hubbu. „Ty dávej ze stejného důvodu pozor a nesnaž se vylézat z vozu. To si můžeš vyzkoušet později. Drž se toho, že máš pod dohledem molo a že musíš být schopen udat směr, kdyby se Romeové rozhodli vyrazit na procházku, nebo dokonce nasedli u brány do auta. Kdo ví? Kudrnáč může mít auto a nabídnout jim, že je odveze.“

Hubba-Hubba přičinlivě přikyvoval.

„Takže fáze dvě, zaměření výběrčích. Jakmile Hubba-Hubba vyhlásí poplach, chci, aby sis ty, Lotfi, vzal na starost vlakové nádraží. Nemusíš tam být celou dobu fyzicky přítomen. Můžeš se porůznu poflakovat okolo, dát si někde kafe, prostě dělat si, co se ti zlíbí, ale musíš si hlídat, abys tam mohl být do minuty na stráži. A taky si pochopitelně zařiď, abys měl někde poblíž auto, protože musíš být schopen reagovat, ať udělají Romeové cokoliv. Já budu dělat totéž, jenže na autobusovém nádraží.“ Lotfi pustil mezi prsty další korálek.

„Fáze tři,“ nedával jsem jim vydechnout, „sledování inkasistů k hawalladovi. Uděláme to přesně tak, jak jsme si původně naplánovali. Právě proto je potřeba, aby seděl tady vzadu Hubba-Hubba. Chci, abychom dneska byli každý ve svém autě. Je to jasné?“

Hubba-Hubba kývl na Lotfiho, zřejmě ho potěšilo, že za mým rozhodnutím jsou taktické důvody.

Probral jsem s nimi všechny rutinní podrobnosti sledovačky, které je potřeba dodržovat v případě, že by nás okolnosti rozdělily.

„Nějaké otázky?“

Nikdo se nechtěl na nic zeptat.

„Fáze čtyři, vyzvednutí a předání. Stejně jako včera. Nevíme, kde se hawallada bude nacházet, takže to musíme vymýšlet za chodu. A je úplně jedno, jestli na to bude jenom jeden z nás, nebo jestli budeme všichni tři. Kdokoliv bude v tu chvíli na správném místě, musí improvizovat. Nejdůležitější je, že ty lidi prostě musíme dostat. Mně zbývají jen dvě náplně do inzulínové pistole, takže budu od někoho z vás potřebovat jednu náhradní. Zítra si musíme zásoby zase přerozdělit.“

Lotfi si začal prohrabovat kapsy bundy.

„Nějaké otázky? Dobře, takže teď zázemí a spojení. Připomínám, že se o půlnoci mění kmitočet na vysílačkách. Nezapomeňte na nové baterie. Nezapomeňte si doplnit nádrže. Zopakujte si číslo pageru. A ty, Lotfi, buď tak hodný a ještě jednou se za nás trochu přimluv u Boha.“

Pokrčil rameny. „Netřeba připomínat. Už jsem to udělal.“

„Tak se ho ještě pozeptej, jestli nám nechce trochu píchnout s odhalováním toho, jak to mají zorganizované.“

„A auto upravíme tady?“ vložil se do hovoru Hubba-Hubba.

„Proč ne?“ souhlasil jsem. „Tohle místo se hodí tak dobře jako kterékoliv jiné. Stejně nám to nezabere víc než půl hodiny. Budeme potřebovat jednu deku, abychom oddělili zadní prostor od kabiny řidiče, a kromě toho budeme muset do nátěru jednoho ze zadních oken vyškrábat malý průzor. To bude snadné.“

Hubba-Hubba mezitím zaklapl přihrádku u spolujezdce, takže jsme tam teď společně seděli ve tmě.

„Ono to bez rizika stejně nebude,“ vrazil jsem Hubba-Hubbovi do ramene. „Ať je průzor sebemenší, nebezpečí prozrazení se tak jako tak nevyhneme. Zvlášť děti jsou v tomhle naprosté prokletí: vždycky jsou tak velké, že mají oči ve stejné výšce, v jaké je průzor. A když hodí plyšáka po matce, zastaví se a otočí přesně ve chvíli, kdy mají možnost zahlédnout kus oka, které na ně civí průzorem v okně auta zaparkovaného hned vedle. To je zpravidla vyděsí, takže začnou ječet jako o závod – což pochopitelně naštve matku ještě víc, protože nevěří pohádkám potomka, že na něj z auta koukalo oko, a vleče ho pryč.“

Hubba-Hubba se o něčem radil s Lotfim. Vypadal nechápavě. „Nicku,“ osmělil se po chvíli, „co je to plyšák?“

„Medvěd.“ Pořád mu to nebylo jasné.

Lotfi mu něco arabsky vysvětloval a Hubba-Hubba soustředěně přikyvoval.

Naklonil jsem se dopředu a ještě jednou ho šťouchl do stejného místa jako předtím. „To je to poslední, co bys chtěl házet po několika hodinách civění zadním oknem téhle piksly.“

/43/

Všichni jsme vystoupili ze scuda.

„Lotfi,“ ujal jsem se velení, „budu potřebovat, abys hlídal silnici, zatímco my dva s Hubba-Hubbou teď budeme upravovat zadek vozu, ano?“

„Jasně.“ Vydal se ke vjezdu do parkoviště, zatímco my s Hubba-Hubbou jsme namontovali zpátky osvětlení zadní části kabiny a začali pomocí instalatérské pásky připevňovat jednu z tmavých dek z česaného nylonu, které Hubba-Hubba koupil. Šlo nám o to, aby visela ze stropu hned za sedadlem řidiče a spolujezdce.

Hubba-Hubba se s dekou nakláněl doleva, já doprava, a on se mě přitom šeptem vyptával na podrobnosti svého nového úkolu. Jeho otázky doprovázelo praskání pásky odlepované z kotouče. „A nebudou moje oči vidět zvenku, když se budu dívat tím průzorem?“

„Ne, kamaráde, když tohle uděláme správně, tak k tomu nedojde. Pokud tu deku pořádně utěsníme po stranách, bude uvnitř tma jak v jeskyni. Budeš muset jen držet hlavu trochu dál od okna, zvlášť když kousek vedle tebe hodí dítě plyšáka.“

„A co zvuky? Co když se budu muset pohnout, co když dostanu křeč?“

„To je skutečně zádrhel, kamaráde, protože pokud se pohneš moc rychle, tak můžeš auto rozhoupat. Sebemenší pohyb se tak dá rozpoznat. Dokonce i v autech, která jsou za tímhle účelem speciálně vybavená. Takže pokud se skutečně potřebuješ pohnout, musíš to udělat opravdu hodně pomalu. A musíš se snažit, abys tady nadělal co nejmíň hluku.“ Zasmušile přikyvoval.

„Normálně by kabina takové dodávky byla vystříkaná pěnou, nebo něčím podobným, co pohlcuje zvuk,“ vysvětloval jsem dál. „Ty si o něčem podobném můžeš nechat jen zdát. Budeš si muset zout boty a na podlaze rozložit tu zbývající deku.“

„Nechat si zdát, nechat si zdát,“ brumlal, „tohle úsloví se mi líbí.“

„Nechat si zdát můžeš i o posezení na záchodě. Je mi líto. Takže zapomeň na jídlo a dopřávej si jen vodu, ať nemusíš na velkou.“ Vysvětlil jsem mu, co všechno bude potřebovat. „Nezapomeň si s sebou vzít pár prázdných lahví od vody, ať máš do čeho močit. Kdybys musel kadit, je s tím spojeno příliš mnoho pohybů a příliš mnoho hluku, a navíc bys nebyl schopen sledovat cíl. A pustit to jen tak do kalhot taky nemůžeš, protože budeš potřebovat vystoupit a zapojit se do sledovačky.“

„A ty ses někdy během sledování cíle podělal?“ nemohl si Hubba-Hubba odpustit otázku.

„Dvakrát. Jednou úplně vědomě, protože jsem s tím prostě nemoh vůbec nic dělat. Zrovna jsem se měl na někoho zaměřit, když vtom to na mě přišlo a už se to nedalo dál odkládat. Jenže to bylo jedno, protože jsem měl cíl jen zaměřit a ne sledovat, takže mě pak sebrali a odvezli a byl pokoj.“

Z role izolační pásky jsme urvali další dlouhý kus. „A podruhý?“

„Řekněme, že jsem měl štěstí, jelikož jsem si na sebe vzal dlouhý kabát.“

Deka teď už visela ze stropu a my ji začali páskou připevňovat po stranách. I když jí visela ve vzduchu jen polovina a zbytek ležel zmuchlaný na podlaze, rozeznal jsem ve slabém světle, jaký výjev je na ní zachycený. „Kde jsi to kruci sebral?“ Roztáhl zbytek deky po podlaze, aby odhalil jakési chundelaté psy hrající na zadních kulečník.

„V tak krátké době se nedalo nic jiného sehnat…“ Došlo mu, jak to vypadá hloupě, a začal se tomu hihňat. Nemohl jsem si pomoct a přidal se k němu.

Pak jsem se silou vůle přinutil k vážnému jednání. „Kde máš sprej s barvou?“

„V přihrádce ve dveřích u spolujezdce.“

„Dobře. U tebe je to potřeba dole ještě trochu víc přichytit.“

Vylezl jsem z auta a vydal se kolem přední masky ke dveřím v pravém boku. Zevnitř jsem slyšel trhání pásky, jak se Hubba-Hubba snažil dokončit úkol. Když jsem došel na druhou stranu, seděl už na podlaze v otevřených dveřích. Tak, kamaráde, a teď už nám zbývá pouze vyškrábat malou dírku v levém dolním okraji pravého okýnka. Tím budeš mít průzor zhruba uprostřed zadku vozu, což ti dovolí co nejvíc toho kolem sebe vidět.

Zatřásl jsem sprejem s barvou, až začaly kuličky rozmíchávající uvnitř směs rachotit. „Tohle si vezmi s sebou dozadu pro případ, že bys potřeboval průzor zmenšit, až budeš na místě.“

Stačilo pět minut a pořádná pomoc Hubba-Hubbova nehtu na palci a dílo bylo hotové: při dolním okraji pravého okna se skvěl asi centimetr dlouhý, úhledný škrábanec.

„Jakmile uvidíš Romey, podlezeš pod dekou dopředu, ujistíš se, že je všude klid, a posadíš se,“ vysvětloval jsem mu. „Musíš si přitom hlídat renault. Tu deku pak možná necháme na místě, kdybychom potřebovali ještě něco zajímavého sledovat.“

Hubba-Hubba zůstal vzadu, zatímco já vystoupil a zavřel za sebou posuvné dveře. Lampička osvětlující interiér vozu zhasla. Usadil jsem se na místě pro řidiče a slyšel ho, jak se vzadu pohybuje.

Otevřel jsem přihrádku v palubní desce, abych měl nějaké osvětlení. „Tak jo, kamaráde, pojď sem, vydáme se na cestu.“

Začal se soukat pod deku a snažil se moc nevystrkovat hlavu. Když byl asi v polovině, najednou se zarazil, zalovil rukou vepředu za košilí a vytáhl odtamtud své kouzlo. „Tohle mi dělá v jednom kuse,“ postěžoval si, ležel na místě a kontroloval sponu.

„H, můžu se tě na něco zeptat?“

Překvapeně ke mně vzhlédl a přikývl.

„Myslím, že Lotfimu rozumím, ale tohle,“ ukázal jsem na malou, vykládanou pacičku, „mi nějak nehraje. Jak si to mám vyložit? Jsi věřící – tedy řádný muslim?“

I nadále byl soustředěný především na opravu spony. „Samozřejmě že je jenom jeden Bůh,“ odpovídal přitom. „Ale být správný muslim neznamená, že se všichni musíme chovat jako Lotfi. Ke spasení tě nedovedou slova, ale činy.“ Sevřel kouzlo do zubů, trochu stiskl kovovou část a pak si s tím dál hrál.

„Podívej, až se budu dívat smrti do očí, dokážu říct šahádu se stejným přesvědčením jako on. Víš, o čem mluvím?“ Znovu zvedl hlavu. „Pamatuješ, jak ten starý strážný v Alžírsku začal něco mumlat? Bylo to ‚La ilaha ill-Alláh Muhammad-ur rasul-ullah‘. To znamená: Není jiný Bůh než Alláh a Muhammad je Alláhův prorok. To je šaháda, první a největší učení islámu. Když to říkám, myslím to naprosto upřímně a díky tomu jsem stejně dobrý muslim jako on.“ Konečně dal řetízek dohromady a na zkoušku za něj zatáhl.

„Až bude Bůh vážit knihu mého osudu, zjistí z ní, že jsem byl taky dobrý člověk, a dostane se mi stejné odměny jako jemu, budu moci přejít most do ráje. Náš ráj není jako váš – žádné mráčky, na nichž se sedí, žádné hraní na harfy. Náš ráj je voňavá zahrada obklopená řekami a hrajícími fontánami a plná hmotných a smyslových požitků. To zní dobře, ne?“ Pověsil si kouzlo zpátky kolem krku. „Lotfi by ti uměl vyprávět, jaké krásy tam člověka čekají. Ale než se tam dostanu, musím žít tenhle život.“ Kouzlo bylo bezpečně pověšené na krku a Hubba-Hubba se zvedl, aby na mě pořádně viděl. „A tohle mi k tomu pomáhá.“

Než se vyšplhal na sedadlo pro spolujezdce, ještě si kouzlo upravil.

„A co si o tom myslí Lotfi?“ Pořád mi to nebylo jasné. „Jak je možné, že jste každý tak dokonale jiný? Rozumíš, ty s tím kouzlem a on s Koránem.“

Usmíval se a k tomu zápasil se sedadlem ve snaze posunout ho trochu dopředu a udělat si víc místa na přelezení zpátky dozadu. Sklonil se, aby uvolnil pojistku křesla, a trhal sebou. Když to sedadlo nakonec vzdalo, uviděl jsem, že si tam schoval hotovost, co jsme vzali Gumaaovi. „Chodili jsme společně do stejné muslimské školy,“ vysvětloval k tomu. „To znamená, že jsme seděli na zemi na zkřížených nohách a učili se nazpaměť recitovat Korán. Asi bych byl stejný jako on, nebýt toho, že mi slova z hlavy prostě vypadávala stejnou rychlostí, jakou se mi je do ní snažili nacpat. A tak mě vyhodili ze školy a dál už mě učila jen matka se sestrou. Otec nám umřel na tuberkulózu dávno předtím.“ Zadíval se mi zpříma do očí. „Víš, chodit do náboženské školy, to není jen záležitost víry. Pro rodinu postiženou chudobou je to cesta z bludného kruhu – kluci tam dostanou najíst a dají jim oblečení. Naše matka to považovala za jediný způsob, jak se můžeme udržet při životě.“

„Ale jak ses naučil anglicky? Vždyť přece většina lidí tam u vás pořád ještě –“

Nepatrně se na mě pousmál. „Abys věděl, první boty, které jsem v životě dostal, byly od Lotfiho. Dali mu je ve škole.“ Úsměv přešel ve výraz nekonečného smutku. „Matka nám umřela několik týdnů po tom, co zbili Chalisah. Matka se po té události změnila – všichni jsme od té doby jiní.“

Položil mi ruku na rameno. „Ale zůstali jsme pohromadě, Nicku. To je tím, že nám matka po sobě zanechala obrovské dědictví – lásku, kterou k sobě navzájem cítíme. Ať máme sebevětší rozpory, ať trpíme sebevětší bolestí, pro nás platí, že rodina je vždycky na prvním místě. To je tím, že se máme rádi.“

Zamyslel jsem se trochu nad vlastním dědictvím, ale pak jsem se rozhodl, že tenhle sud sraček radši otevírat nebudu.

Hubba-Hubba se poplácal po hrudi v místě, kde viselo kouzlo. „Lotfi tohle nenávidí. Říká, že se kvůli tomu nedostanu do ráje, ale do Gaheny, do pekla. Podle mě nemá pravdu.“ V očích mu blýsklo. „Alespoň doufám…“

Na chvilku se odmlčel, ale já taky nic neříkal. Tihle chlapci si osvojili podivný zvyk říkat věci, které jsou natolik osobní, že z toho má člověk až nepříjemné pocity.

„Lotfi nemá vždycky ve všem pravdu, ale já taky ne,“ pokračoval Hubba-Hubba po chvíli. „A Lotfi se vzdal všeho, co měl, aby nás oba dostal do Káhiry, k našim tetičkám a do školy. Proto umím anglicky. Jsme totiž rodina, Nicku. Už dávno jsme se naučili, že se musíme vždycky setkat na půli cesty, protože jinak by nám rodina dlouho nevydržela. A musíme dodržet přísahu, kterou jsme složili jako děti.“

Vrazil ruku do kapsy džín a pak ke mně napřáhl sevřenou pěst.

„Co to je?“

„Inzulin. Říkal jsi přece, že ho potřebuješ, ne?“

/44/

Náměstí bylo poblíž autobusového nádraží v nové části Antibes. Seděl jsem v autě, které jsem zaparkoval na volném místě u chodníku, na hlavě jsem měl čepici a na očích tmavé brýle a poslouchal jsem ty dva, jak zajíždějí se scudem na místo a jak Hubba-Hubba dává Lotfimu za volantem pokyny, kam má jet: „Ještě couvej, ještě, ještě, stop, stop.“ Požádal jsem je, aby i spolu mluvili anglicky, protože jsem chtěl vědět, co se děje. Konečně byl Hubba-Hubba s výsledkem spokojen. „H je na místě,“ hlásil. „Nevidím přímo na cíl, ale budu schopen vyhlásit poplach, jakmile se něco pohne na molu, a budu moct dávat instrukce, kterým směrem se vydali u brány. Renault stále parkuje na hradbách. Je tmavomodrý. N, potvrď.“

Sjel jsem levou rukou k opasku džín a stiskl tlačítko. „Tady N, jsem na místě a rozumím. L, dávej pozor.“

„Tady L, rozumím. Zkontroluju, že je všechno na svém místě.“ Chystal se jít podívat, že Devátý květen pořád kotví tam, kde kotvil. To, že tam pořád ještě hlídá policie, nemusí automaticky znamenat, že je tam i loď. Lotfi to mohl zjistit pouze dvěma způsoby. Mohl vyběhnout nahoru na hradby, kde stojí dodávka, a podívat se dolů, nebo to mohl vzít podél zdi k molu a držet se v mrtvém úhlu, aby ho z dodávky neviděli. Rozhodl se pro výstup na hradby a vydal se tam. Nezdrží se tam déle než minutu, ale udělat to musel.

Vystoupil jsem z mégana a koupil si parkovací lístek na dvacet čtyři hodin. Rozhodně jsem nestál o to, abych se sem vrátil a zjistil, že mi odtáhli auto. Taky jsem se poučil ze včerejška, kdy jsem měl počítat s tím, že Romeové budou nastupovat na poslední chvíli a já nebudu mít dost času, abych si koupil potřebný lístek, aniž by mě přitom viděli. Měl jsem si předem koupit jízdenky oběma směry, to je jasné. Dnes už tuhle chybu znova neudělám: oba jsme s Lotfim hned brzo ráno poctili nádraží svou návštěvou.

Nechal jsem parkovací lístek ležet na palubní desce a podíval se na hodinky: sedm čtyřicet sedm. Obešel jsem psí hovínko a vyrazil přes náměstí ve snaze najít někde kavárnu. Docela bych si dal kávu a croissant. Vypadalo to, že den bude slunečný. Ptáci zpívali v prvním ranním světle, provoz byl docela rušný, lidé mířili do práce, většina měla na nose sluneční brýle a spousta z nich táhla za sebou nějakého toho psíka.

Pár kaváren už otevřelo, rolety nebo markýzy měly zvednuté, aby vytvářely stín pro hrstku zákazníků, kteří se tam už usadili, upíjeli kávu a civěli do novin.

Došel jsem přes celé náměstí až ke kavárně na rohu. Měla velká skleněná okna, obrovské dvoukřídlé dveře a venku proutěný nábytek. Objednal jsem si crěme a dva croissanty a hned všechno zaplatil pro případ, že by mezitím byl vyhlášen poplach. Teď byla chvíle na to sednout si do stínu a trochu si odpočinout, než nás Hubba-Hubba uvede do pohybu.

Sotva mi donesli na stůl croissanty, ozval se ve sluchátku Lotfi. Šel zřejmě někde po ulici: v pozadí jsem slyšel francouzský hovor a zatroubení skútru. „Tady L. Všechno je na svém místě. Všude klid, žaluzie stažené, můstek zvednutý. H, N, potvrďte.“

Položil jsem dlaň na vysílačku, a když jsem uslyšel dvojité cvaknutí od H, přidal jsem za ně i svoje.

„Jdu pro kafe,“ ohlásil se opět Lotfi. „H, jaké si dáš – cappuccino?“

Odpovědi na otázku se nedočkal – alespoň ne ve vysílačce.

Kolem travnatého a stromy stíněného náměstí popojížděla auta. Odřenina na břiše se ze všech sil snažila chránit se strupem, ale úderník browningu jí to nechtěl dovolit. Bylo to jedno, ještě dva dny a zbraň poletí do moře. Sáhl jsem si na okraj vlasů nad čelem. Alespoň tam už strup přikryl roztrženou kůži.

Popíjel jsem kávu a díval se, jak lidé z kavárny myjí schod u dveří, jak majitelé venčí své ratlíky a jak ratlíci dělají potřebu všude, kde to trochu jde. Mohl bych tam takhle sedět klidně třeba hodinu a nikomu by to nepřipadalo divné.

Začal jsem přemýšlet o policii, ale rychle jsem tohle téma od sebe odehnal. Pokud mají v plánu něco podniknout, zcela jistě se to rychle dozvíme. A mezitím s tím nemůžeme dělat vůbec nic.

Natáhl jsem si nohy pod stolem a uvažoval o tom, jak se asi Hubba-Hubba kroutí v zadní části malé dodávky. Přestože jsme s Lotfím hlídali každý jedno nádraží, museli jsme současně být dost blízko, abychom mu mohli přispěchat na pomoc, kdyby se nějaký nenechavec rozhodl, že si bez velké námahy pomůže k nové dodávce. V takovém případě bychom tam museli dorazit zatraceně rychle, především proto, abychom pomohli Hubba-Hubbovi z bryndy, ale taky proto, abychom zachránili celou operaci.

Slunce pomalu stoupalo nad střechy budov a začínalo mě hřát do pravé tváře. Napil jsem se kávy a polkl špičku croissantu.

Lotfi zahájil kontrolu spojení přesně v osm hodin. „Kontrola spojení. H?“

Cvak, cvak.

Někde v pozadí jsem slyšel psí štěkot. Tihle čtvernožci tu zřejmě nemají na práci nic jiného než štěkat a dělat hromádky. Ještě jsem tu neviděl psa, který by se honil za klacíkem.

„N?“

Sáhl jsem pod své nové zelené triko koupené v Cap 3000, nahmatal vysílačku připevněnou k opasku a dvakrát stiskl tlačítko. Prstem namočeným v kávě jsem vysbíral drobky z croissantu, které mi napadaly na ubrousek, a dál čekal na vyhlášení poplachu.

Uplynulo dalších sedmadvacet minut a já předpokládal, že se každou chvíli ozve Lotfi s další pravidelnou kontrolou. Místo toho se ozval Hubba-Hubba a hlas se mu chvěl vzrušením. „H ztratil cíl… Do cesty se mi postavil náklaďák. H ztratil cíl. N, L, potvrďte.“

Stiskl jsem tlačítko. „Rozumím. N jde zajistit cíl. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

Vstal jsem, utřel ubrouskem šálek, vydal se na cestu a ubrousek si vzal s sebou. Téměř jsem proběhl starým městem a vyšplhal po kamenných schodech na malém náměstí vydlážděném kočičími hlavami. Jakmile jsem se dostal hlavou na úroveň betonové podlahy plošiny mezi dvěma cimbuřími, uviděl jsem renault. Pořád stál zadkem nacouvaný ke zdi, ale teď vedle něj parkovala škodovka.

Kromě mě byli na hradbách ještě dva lidé, staří pánové, kteří stáli v místech, kde byla branka z tepaného železa zapuštěná do kamene, dívali se přes okraj cimbuří na přístav a klábosili spolu. Vystoupal jsem po posledních několika stupních nahoru na hradby, a než jsem došel na doslech k nim, stiskl jsem tlačítko.

„N má cíl. N má cíl. H, potvrď.“

Cvak, cvak.

Postavil jsem se mezi škodovku a dodávku, opřel se a zadíval se na přístav. Dopřál jsem si několik okamžiků, kdy jsem jen obdivoval slunce odrážející se od hladiny mezi tolika loděmi. Jestli má Hubba-Hubba trochu rozumu, využívá tyhle okamžiky k tomu, aby dal odpočinout očím.

Ověřil jsem si, že žaluzie jsou stále stažené a můstek vytažený, pak jsem se vydal podél hradeb a doleva mimo dohled, abych měl jistotu, že se Romeové nerozhodli vyrazit na cestu zrovna ve chvíli, kdy budeme obnovovat výhled na cíl, a že mi neštrádujou po molu. Měl jsem výhled i na scudo, bylo zaparkované tak, že zaslepená zadní okna mířila směrem ke mně. Vůz, který zablokoval Hubba-Hubbovi výhled, byl mrazicí náklaďáček, který nakládal z lodí bedýnky s ulovenými rybami. Soustředěně jsem sledoval Devátý kveten, zatímco na druhé straně policejní dodávky se rozvíjela vášnivá diskuse a na Lee jsem zahlédl nějaký pohyb. Tři děcka, tak od deseti do dvanácti, se tam věnovala údržbě paluby. Na zádi seděli v křesílkách dva dospělí, zřejmě jejich rodiče, a popíjeli kávu.

Vytrvale jsem si hrál na turistu, nadšeně jsem zíral na přístav pode mnou a prohlížel si záplavu stěžňů a naleštěných trupů lodí. Netrvalo to ani pět minut a náklaďáček s rybami se vydal zpátky k bráně. Otočil jsem se ke schodům. „Haló, H, náklaďák je pryč. Potvrď.“

Zůstal jsem stát a čekal, až se Hubba-Hubba ozve, zatímco oba staří pánové prošli kolem mě a rozčileně mávali rukama, jak se ze všech sil snažili napravit svět. Pak zmizeli na schodech a své psíky táhli za sebou. Sám a s dodávkou za zády jsem měl najednou pocit, že jsem hrozně zranitelný.

„H má cíl zaměřený. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Dokončil jsem turistickou obhlídku a vydal se ke schodům. Cestou jsem přemítal, kde si dám další kávu.

Sešel jsem sotva tři schody, když jsem ve sluchátku uslyšel cvak, cvak, Cvak, cvak. Usmál jsem se, zpomalil a stiskl tlačítko. „Je to poplach od H?“ zeptal jsem se.

Cvak, cvak.

Do prdele, to si hodně přivstali.

„Jsou oba v pohybu a jdou pěšky?“

Cvak, cvak.

„Jsou oblečeni stejně jako včera?“

Žádná odpověď.

„Nesou tašku?“

Cvak, cvak.

Pak se Hubba-Hubba ohlásil osobně. „Romeo jedna má stejnou tašku. Je plná. Oba mají na sobě džíny.“ Vysílačka se na okamžik odmlčela. „Blíží se k bráně,“ ozvalo se po chvíli ve sluchátku.

Zůstával jsem na místě, usmíval se ještě víc a pak jsem si sedl na schody. „N si je převezme, N si je převezme. L, kde jsi?“

„Kousek od nádraží. Hodně blízko.“ Hlas se ztrácel v ruchu vozů projíždějících kolem něj.

„H má pořád Romey jedna i dva, jsou u brány… Počkejte… počkejte, teď přecházejí ulici a jdou ke mně. Zůstávají na téhle straně hradeb.“

Vysílačka se odmlčela a já vyrazil dolů po schodech, znovu přes náměstíčko a doprava směrem k bráně. Pokud mají v renaultu fotoaparát, vsadím se, že teď mačkají spoušť o všechno pryč.

/45/

Dostal jsem se k bráně a čekal na nějakou informaci. Netrvalo dlouho a Hubba-Hubba se opět ohlásil v éteru. „Romeo jedna a dva jsou na parkovišti, postupují podél hradeb a já na ně v tuhle chvíli nevidím.“

Prošel jsem branou, zahnul za ní doleva a mezi řadami vozidel okamžitě uviděl jejich záda.

„N má Romea jedna i Romea dva, oba v pohybu. Jsou asi v polovině starých hradeb a podle všeho míří obecně k vlakovému nádraží. L, potvrď.“

Lotfi, popadající dech, se ozval téměř okamžitě. „L hlídá nádraží,“ oznámil.

„Rozumím, L. Romeo jedna má černou koženou bundu a džíny a nese tašku. Romeo dva má hnědé semišové sako a taky džíny. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

„Oba Romey mám teď dočasně mimo dohled,“ podával jsem zprávu o situaci, „ale dál postupují všeobecně směrem k nádraží.“

V tuhle chvíli neměli kam uhnout, leda by uměli procházet zdí. Hubba-Hubba bude zrovna podlézat pod psy hrajícími kulečník a vyjíždět z parkoviště, aby byl připraven a neměl zpoždění, až bude potřeba, aby se dal do pohybu. Doufám, že to zvládne, jak se sluší a patří. Zeshora z dodávky ho měli jako na dlani.

Výběrčí se vynořili na druhé straně řady vozů.

„Pozor, pozor. N vidí oba Romey, jak se blíží ke konci hradeb. Nemusíte nic potvrzovat.“

Začal jsem si razit cestu vlevo, přímo k hradbám, abych byl víceméně za nimi, až se dostanou na konec zdi, a měl v zásadě možnost vydat se kterýmkoliv směrem. Romeové byli viditelně nervózní.

Stiskl jsem tlačítko. „Takže jsme na konci hradeb a jdeme pořád rovně. Stále v podstatě míříme k nádraží. Dostáváme se k první odbočce vlevo – jsou ve střehu. Nikdo nemusí potvrzovat.“

Pohyboval jsem se asi třicet metrů za nimi. Teď zrovna míjeli obchod s lodním zařízením a pobočku pojišťovny, pak se zastavili na křižovatce a nechali projíždět auta. „Odbočku necháváme vlevo a stále míříme rovně, směrem k nádraží,“ hlásil jsem do vysílačky.

Když auta projela, vstoupili do vozovky a kráčeli dál. „Pořád pochodujeme rovně vpřed.“

Dostal jsem se taky na křižovatku a vyslechl kus hovoru, který vedl po mobilu jakýsi třicátník s vojenským zástřihem a v černé nylonové letecké bundě Docklands. Měl hlas jak postava ze seriálu EastEnders a huhňal do telefonu: „Na to ti séřu. Copá je to s tebou, séš hluchá nebo có?“ Kousek dál za křižovatkou zrovna vykládali z náklaďáku s britskými poznávacími značkami palety s bednami zboží od firmy Happy Shopper. Nosili je do obchodu nazvaného „Geoffrey z Londýna“, který zřejmě nabízel pečené fazole a sýr zalitý v plastiku ohromnému počtu Britů pracujících na lodích.

Znovu jsem se ohlásil. „Romeo jedna a Romeo dva pořád postupují pěšky a blíží se k hlavní třídě před nádražím. L, můžeš se na hlavní třídě postavit?“

Posledních pár metrů cesty vedlo do kopce, takže až přejdou hlavní ulici, která je o něco výš, zmizí mi na příliš dlouhou dobu z dohledu.

Lotfi si je převzal. „Tady L, mám je, mám je. Romeo jedna. Romeo dva. Jsou na hlavní, přecházejí a blíží se k nádraží.“

Blížil jsem se do svahu k hlavní třídě, Romey jsem měl mimo dohled a nade mnou se oběma směry řítila auta. Nádraží stálo na druhé straně ulice. Před budovou byl prostor, kde mohly zastavovat taxíky, a malé parkoviště.

„Tady H. Jsem připraven. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Lotfi dál komentoval vývoj situace: „Blíží se k budově nádraží.“

Mezitím jsem došel k hlavní ulici, a zatímco jsem čekal, až mi skočí zelená, taky jsem výběrčí uviděl. Lotfi vytrvale hlásil, co se děje: „Oba Romeové dorazili k budově nádraží a L je teď nevidí.“

Naskočila zelená, ozvalo se přerušované pípání a vozidla se neochotně zastavila. Vyrazil jsem, smál se k tomu, jako bych v telefonu právě vyslechl povedenou anekdotu, a odpovídal jsem: „Rozumím. N je přebírá. H, vyraž, kamaráde, hned vyraž. H, potvrď.“ Uslyšel jsem dvojí cvaknutí a v duchu doufal, že jsem udělal správně, když jsem to risknul a vyslal ho rovnou do Nice. Sledovačka není vědecká práce a člověk se musí rozhodovat na základě toho, co zrovna v tu chvíli ví. A já věděl jen to, že provoz je nepříjemně hustý, vlak bude na místě mnohem dřív než jakékoliv auto a já potřebuju, aby tam někdo byl a kryl mě. Pokud jsem se spletl a pánové pojedou do Cannes nebo někam úplně jinam, což už bude nakonec jedno, bude muset Lotfi skočit do focusu. Snad by se měl naučit s tím autem létat, aby se pohyboval stejně rychle jako vlak.

Stará budova nádraží prodělala v posledních letech docela zásadní přestavbu. Zůstal jí její původní tvar, ale vnitřek vypadal moderně a čistě. Kam se člověk podíval, všude bylo sklo, skleněné stěny, skleněné pokladny, dveře ze skleněných desek. Když jsem vcházel dovnitř, Romeové nestáli ani vlevo u automatů na jízdenky, ani vpravo, kde byla kavárnička a stánek s novinami.

Kolem jednoho stolku seděla čtveřice mladíků. Kouřili a poslouchali nějakou taneční muziku linoucí se z rádia, které si přinesli s sebou. Měl jsem výhled na část obou nástupišť a na koleje mezi nimi. Čas, který člověk stráví průzkumem terénu, je málokdy strávený zbytečně: věděl jsem, že z bližšího nástupiště jezdí vlaky směrem na Cannes. Doufal jsem, že oba Romeové jsou v tuhle chvíli v podchodu pod kolejemi a mají namířeno na vzdálenější nástupiště, což by znamenalo, že se chystají vyrazit do Nice.

Prohlížel jsem si jízdní řády a přitom mluvil do vysílačky: „Romeové jsou někde u nástupišť. L, můžeš se po nich podívat?“

„L je v pohybu.“

Čekal jsem schovaný v ruchu nádraží a od kavárny zaslechl znělku stanice NRG Radio.

Do sluchátka se ohlásil Lotfi. „Pozor, pozor. L má oba Romey na vzdálenějším nástupišti. Stojí u výstupu z podchodu. Potvrď.“

Cvak, cvak.

Zarámovaný a plexisklem přikrytý jízdní řád visící na stěně mi prozradil, že příští vlak do Nice vyjíždí v devět dvacet sedm a zastavuje tam na Gare Riquier, tedy zhruba nějakých sedm set metrů od cílového obchodu na bulváru Jana XIII. Možná jsem nakonec volil dobře, když jsem tam Hubba-Hubbu poslal.

Vyčkával jsem poblíž jízdního řádu a poslouchal kofeinem nabitou ranní show linoucí se z rádia. Nechtělo se mi nikam přesunovat, jelikož kdybych se vydal přes halu na druhou stranu ke kavárně, Romeové by mě mohli zahlédnout.

Plakáty předváděly šťastné rodinky, které se vydaly na cestu vlakem a teď si to jaksepatří užívají. Všichni rodinní příslušníci měli nepřirozeně dokonalé zuby. Pár minut jsem si je prohlížel, když vtom se opět ohlásil Lotfi. „Pozor, pozor. Blíží se vlak, Romeové jsou pořád na stejném místě. Budu se jich držet. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Ve směru od Cannes vjel do nádraží vlak. Hliníkově šedé a špinavě modré vagony se skřípěním zastavily. Vyběhl jsem na nástupiště, zahnul doleva a zamířil k podchodu. Přes špinavá okna vagonu jsem sledoval snědé obličeje obou Romeů. Ještě asi s tuctem cestujících čekali, až budou moct nastoupit.

Seběhl jsem dolů po schodech, prořítil se slabě osvětleným tunelem a míjel lidi, kteří právě vystoupili z vlaku. V tomhle prostředí vypadalo moje chování naprosto přiměřeně: kdo by neběžel, aby chytil vlak?

Bral jsem to po dvou schodech nahoru, ujistil se, že mám kšilt čepice dostatečně vražený do čela, a dával jsem si pozor, abych se na jejich vagon ani nepodíval, nýbrž supěl dál a nastoupil až do dalšího vozu. Okamžitě jsem se posadil, abych se jim případně uklidil z cesty, a pohledem kontroloval schody do podchodu pro případ, že by si to rozmysleli nebo si zřídili nějakou ochranu proti sledování. Dveře se zavřely, souprava sebou škubla a rozjela se, zatímco já se snažil trochu zklidnit dech. „L, jsme v pohybu,“ hlásil jsem se do éteru. „Takže hned vyraž! Potvrď.“

Cvak, cvak.

Najede podle plánu na silnici vedoucí do Nice podél pobřeží a bude se snažit šlapat Hubba-Hubbovi na paty, jenže ten by už měl touhle dobou být alespoň ve třetině cesty.

Tentokrát jsem Romey oknem spojovacích dveří neviděl, ale jistě by mi neušlo, kdyby se rozhodli vystoupit na některé z těch čtyř nebo pěti zastávek, které nás po cestě čekaly.

Vyjeli jsme ze stínu nádražní budovy a přes sklo začalo pálit ranní slunko. Přestože jsem měl tmavé brýle a čepici staženou do čela, musel jsem mhouřit oči. A tak jsme ujížděli na té asi dvacetiminutové trase do Nice a já tam jen tak seděl a civěl na Středozemní moře.

Gare Riquier není jako nádraží v Antibes. Není to stará budova předělaná na novou: je pořád stará, je to neosobní místo, na němž nastupují a vystupují pravidelní cestující.

Oba Romeové opustili vagon. Spolu s nimi vystoupila žena v květovaných šatech táhnoucí za sebou kostkovanou nákupní tašku na kolečkách. Oba výběrčí teď měli na obličeji sluneční brýle, vyšli z nádraží a zahnuli doleva k rušné ulici. Byla to hlavní třída, po níž jsem jezdil do Ariane a našeho konspiráku. Sledoval jsem je. Hlavní ulice byla od nás nějakých čtyřicet metrů a hluk provozu byl téměř ohlušující. V obou směrech si hledaly své místo na asfaltu náklaďáky, osobní auta i skútry a jejich výfukové plyny ředily vzduch na namodralou mlhu. Romeové se zastavili asi na půli cesty, vytáhli z postranní kapsy tašky mapu a ponořili se do ní. Pokud půjdou k cílovému obchodu, vydají se na hlavní ulici vlevo, vydrží po ní kráčet asi čtyři sta metrů a pak zahnou doprava na bulvár Jana XIII. Čekal jsem u zdi pokryté nastříkanými nápisy ve francouzštině i arabštině. Optimisticky jsem si představoval, že se všechna graffiti týkají toho, že někdo jebe na holky, ale jist jsem si tím moc nebyl.

Romeové odložili mapu, zahnuli doleva, prošli pod železničním mostem, pak přešli na druhou stranu a vydali se po chodníku napravo na sever. Možná se chtěli držet ve stínu, možná věděli, že tak jako tak budou za chvíli zahýbat doprava. Romeo jedna si hodil tašku přes rameno a pořád vypadal jako kočka, která skočila na rozpálená kamna. V jednom kuse se rozhlížel napravo i nalevo, ale stále nic neviděl. Procházeli kolem řady laciných kavárniček, bankovních poboček a obchodů, tohle všechno živí východní čtvrti města, tihle chudí příbuzní svých šťastnějších partnerů v Cannes nebo v centru Nice.

Z obou stran ústily do hlavní třídy menší uličky a z chodníku trčel do výšky osamělý starý strom. Jenže místo šťavnatého trávníku měl kolem sebe jen zahozené kelímky od McDonalda, psí lejna a nedopalky cigaret. Tady bylo podstatně snazší inkasisty sledovat než v Monaku. Zaprvé proto, že tu bylo podstatně méně bezpečnostních kamer, na něž by si člověk musel dávat pozor. Zadruhé proto, že se tu všemi směry pohybovalo podstatně víc lidí. Ať už měli namířeno kamkoliv, bylo zjevné, že jdou všichni pozdě.

Pokusil jsem se o kontrolu spojení, ale Hubba-Hubba ani Lotfi se mi neozvali. Nečekal jsem, že už by tu mohli být, ale bylo by bývalo milé, kdyby to stihli, protože bych trochou podpory nepohrdl.

Romeové přešli několik menších odboček vpravo, pak se zastavili na jedné větší křižovatce řízené světly a čekali tam s davem netrpělivců, který se průběžně rozrůstal, jak se kolem řítila auta a vzduchové brzdy odfukovaly. Bylo tady podstatně víc snědých a černých obličejů než v Monaku a Romeům tu nikdo nevěnoval sebemenší pozornost. Využili čekání k tomu, aby se ještě jednou jukli do mapy, zatímco já věnoval zvlášť soustředěnou pozornost nabídce matrací ve výloze obchodu plného postelí z navoskovaného borovicového dřeva. Na příští křižovatce by měli zahnout doprava, aby se dostali na bulvár Jana XIII. Obchod, kam by měli mít namířeno, budou mít před sebou po pravé straně po nějakých třech stovkách metrů.

/46/

Romeo jedna se pořád rozhlížel kolem sebe, jakoby čekal, že se mu v příštím okamžiku zřítí nebe na hlavu. Zapálil si cigaretu, zatímco Romeo dvě se vrátil k mapě.

Naskočila zelená a oba pánové přešli na druhou stranu. Než jsem se za nimi vydal, zkusil jsem ještě jednou navázat spojení. „Haló, kde jste kdo, tady N. Kontrola spojení, kontrola spojení.“

Nic.

Zahnuli na bulvár Jana XIII. a na okamžik mi zmizeli z dohledu. Přidal jsem do kroku, abych je opět dostal pod kontrolu, razil si cestu proudem kolemjdoucích a všude kolem mě se z kaváren i obchodů s lacinými oděvy valila arabská a francouzská hudba. Bylo dost riskantní postupovat takhle otevřeně vpřed hned na začátku akce, protože člověk musí neustále počítat s třetí stranou. Ať jste kdekoliv, vždycky se někdo dívá. Jenže já je musel dohnat, musel jsem vidět, kam jdou, byl jsem nucen dostat se co nejblíž k cíli a k hawalladovi, jehož totožnost jsme pořád ještě potřebovali zjistit.

Na křižovatce s bulvárem Jana XIII. jsem se odvážně vrhl mezi auta a přešel na druhou stranu. Jeden skútr musel udělat kličku, aby se mi vyhnul. Romeové se stále drželi na pravé straně a ukázněně mířili k cíli. Dostal jsem se na druhou stranu, zabočil doprava a už jsem je zase měl pod dohledem. Z druhé strany ulice jsem měl lepší výhled na to, co mají za lubem, než kdybych šel přímo za nimi.

Obchody tu byly plné hrnců a pánví, šlapacích košů na odpadky a balíků různobarevných ramínek na šaty. Romeové dokonale splynuli se zákazníky, kteří si přivstali, protože jim právě došly štětky na záchod nebo pytle na odpadky.

Vysílačka ožila. „Tady H, zrovna zahýbám na bulvár. Kontrola spojení, kontrola spojení.“

Jak jsem uslyšel jeho hlas, ulevilo se mi. Stiskl jsem tlačítko vysílačky. „N se drží Romea jedna a Romea dvě,“ hlásil jsem chvatně. „Oba jdou po pravé straně bulváru. Teď jsou u Café Noir napravo. H, potvrď.“ Sotva jsem pustil tlačítko, uviděl jsem, jak kolem mě projelo scudo.

„H rozumí, H rozumí. Jedu zajistit cílovou oblast.“

Dvojím cvaknutím jsem potvrdil, že je mi to jasné, a dál jsem sledoval Romey. Oba zkoumali čísla domů napravo i nalevo. Došel jsem až k malé otevřené tržnici, kde se prodávala zelenina a ovoce, a Romeové mi chvílemi mizeli z dohledu mezi lískami s jablky a melouny a obchodníky s francouzštinou tak vemlouvavou, jakou jinde než při pouličním prodeji neslyšíte.

Za chodu jsem seznamoval Hubba-Hubbu se situací. Doufal jsem, že by mě mohl slyšel i Lotfi, jelikož ten by se k nám měl v nějaké fázi přidat, ohlásit se vysílačkou, a taky bude potřebovat vědět, co se děje a jak jsme na tom. „N se stále drží Romea jedna i Romea dvě. Jsme napravo od tržnice s ovocem, jdeme pořád rovně a míříme k obchodu. H, potvrď.“

Cvak, cvak.

Uběhlo sotva pár vteřin a Hubba-Hubba se opět ozval. „Tady H, stojím asi třicet metrů za obchodem vpravo. Cíl je obchod s látkami, jeden starší muž, Arab, bílá košile zapnutá ke krku, bez kravaty. Vystupuju a pokračuju po svých.“

Potvrdil jsem příjem zprávy dvojím cvaknutím. Romeové se zastavili na malé křižovatce a pořád zkoumali čísla domů. Romeo jedna si zrovna prohlížel davy nakupujících, když vtom se Hubba-Hubba znovu ohlásil.

„H má cíl pod kontrolou. N, potvrď.“

Skvělá zpráva. „Rozumím. Romeo jedna a Romeo dva jsou pořád napravo a blíží se ke konci tržiště. Vidíš to tržiště?“

Chvíli bylo ticho, jak se Hubba-Hubba snažil zorientovat.

Cvak, cvak.

„Rozumím. Zbývá tak deset vteřin, než je uvidíš, pořád se drží vpravo.“

Odmlčel jsem se a čekal, až je Hubba-Hubba uvidí. Prošli kolem posledního stánku a pak stačili udělat jen tři nebo čtyři kroky, a už se Hubba-Hubba hlásil: „H má Romea jedna a Romea dvě.“

Teď jsem se mohl stáhnout trochu dozadu a nechat Hubba-Hubbu, aby je sledoval do obchodu. „K obchodu jim zbývá padesát vteřin,“ hlásil vzápětí, „a pořád jdou po pravé straně.“

Stále jsem Romey viděl, ale skutečnost, že je má pod dohledem Hubba-Hubba, mi dávala trochu prostoru, abych si rozmyslel, co podniknu dál. Hlavně jsem se nemohl dočkat, až sem konečně dorazí Lotfi.

„Mají to tak pětadvacet vteřin, jdou pořád po pravé straně a kontrolují čísla domů,“ slyšel jsem Hubba-Hubbův komentář. „Teď zpomalují, teď zpomalují.“

Hlavu jsem měl skloněnou, předstíral jsem, že se dívám do výlohy a že je mi ukradené, co se děje kolem. Nemělo sebemenší smysl dívat se přímo na cíl. Vždyť jsem průběžně dostával informace o tom, co se děje. A kdyby se naše pohledy náhodou střetly, byl by to pěkný průšvih.

„Blíží se k cíli. Počkej, počkej. Jsou u cíle, zastavují se… jsou uvnitř. Teď mluví s bílou košilí. Čekej, čekej.“ Ve sluchátku jsem uslyšel dětský pláč a po něm proud řeči. To začala jakási žena mluvit arabsky. Pak pláč i konejšení zeslábly: Hubba-Hubba se od nich zřejmě vzdaloval. „H je v pohybu a nemůže sledovat cíl, opakuji, nemůžu sledovat cíl.“

Přidal jsem do kroku.

„Rozumím,“ hlásil jsem za chodu. „N přebírá cíl. Ty to jdi hlídat zezadu. Potvrď.“

Cvak, cvak.

Když jsem se dostal blíž, uviděl jsem, v čem je problém. Hubba-Hubba přešel ulici zleva doprava hned za cílem a postavil se do vchodu, kterým chtěly projít dvě ženy s šátky na hlavách, v dlouhých kabátech a s dětským kočárkem.

Došel na křižovatku, která byla o dva obchody dál nalevo od cíle, a zmizel. Dostane se tudy do široké uličky, kam ústí i zadní trakty obchodů z naší ulice.

V tuhle chvíli už jsme museli bezpečnost definitivně obětovat ve prospěch akceschopnosti. Zastavil jsem se, abych se podíval na zboží vystavené před železářstvím. Na chodníku stály žebříky opřené o zeď domu, na příčkách byly zavěšené smetáky a kartáče. Bylo mi to jedno; hlavně že jsem viděl na obchod. „N má cíl po dohledem.“

Cvak, cvak.

Taky jsem mohl sledovat hovor, který vedli Romeo jedna a Romeo dvě s neznámým mužem v bílé košili. Když skončili, vydali se někam do zadní části špatně osvětleného obchodu. Musel jsem si sundat brýle, abych pořádně viděl, co se děje uvnitř. Obchod byl téměř prázdný, na policích lemujících stěny leželo jen pár rolí pestrobarevných látek. Inkasisté prošli kolem dlouhého skleněného pultu, na něm se válely spousty nejrůznějších ústřižků látek, kam oko pohlédlo, načež se ve dveřích vedoucích do zadní části obchodu objevil muž, který až do té doby stál ve stínu ještě s dalšími lidmi.

„Pozor, pozor. V cílové oblasti další neznámí lidé.“

Pak jsem si uvědomil, že vůbec nejsou neznámí. Byl to ten chlápek s kozí bradkou, který ve středu večer vystupoval v Juan-les-Pins z lexusu a mířil do Snoubenky pouště. Hned vpravo vedle něj stál jeho pomenší, holohlavý řidič a stále působil dojmem, že se nudí.

Kozí bradka se naklonil k Romeovi dvě a bez uvítání mu něco pošeptal do ucha. Znovu jsem se ohlásil do vysílačky: „Je to pravděpodobný Romeo tři. Vysoký, Arab, černý vršek, džíny a kozí bradka. Jsou tam s ním tři nebo čtyři neznámí lidé.“

Zaznamenal jsem v přítmí nějaký další pohyb. Výhled mi zničehonic zablokoval náklaďák, který se mezi nás nacpal. Než projel, začali se všichni pánové v obchodě cpát do dveří vedoucích dozadu.

„Míří do zadní části obchodu,“ podával jsem okamžitě zprávu. „Ani jednoho ze tří Romeů teď nevidím, ale možná jdou směrem k tobě. H, potvrď.“

„Už tam skoro jsem, už tam skoro jsem. Čekej.“

Musí to být hawallada. Šeptali si heslo.

Odpoutal jsem se od železářství. Nemělo smysl předvádět se tu bílé košili, protože ta se teď vracela ke skleněnému pultu. A cíl jsem klidně mohl hlídat z větší dálky. Vydal jsem se zpátky směrem, odkud jsem přišel, a dával si pozor, abych neztratil obchod z dohledu.

„Haló, tady je L. Kontrola spojení, kontrola spojení.“

Na to, co jsem cítil, když jsem mačkal tlačítko, je slovo „úleva“ slabé. Zastavil jsem se hned za novinovým stánkem, u dveří vedoucích do nějakého bytu. „N má pod dohledem obchod,“ ohlásil jsem se. „Kde jsi?“

„Blížím se k cíli od hlavní ulice.“

„Rozumím. Čekej.“

Pozorně jsem sledoval obchod, zatímco kolem mě klátivě prošla skupinka mladíků v nejplandavějších džínách na světě, s walkmany v uších a s cigaretami v rukou. Dali mi čas, abych chvíli přemýšlel, než znovu stisknu tlačítko vysílačky.

„L, situační zpráva. Já hlídám vepředu. Romeo jedna a Romeo dva jsou uvnitř v obchodě s pravděpodobným Romeem tři. Arab, vysoký, něco černého nahoře, dole džíny, kozí bradka. H šel pěšky a hlídá cíl zezadu. Já tu zůstanu stát pro případ, že by se Romeo tři dal do pohybu. L, potvrď.“

Cvak, cvak.

Sotva jsem skončil, ozval se ve sluchátku Hubba-Hubba. „H je na místě a vidí na cíl.“ Slyšel jsem, jak se snaží zklidnit dech, aby mu bylo dobře rozumět.

„N, potvrď, N, potvrď.“

Cvak, cvak.

„L je na místě a stojí. První křižovatka za tržištěm. Odtud můžu vyrazit libovolným směrem. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Podle toho, jak mi popsal svou pozici, jsem odhadoval, že stojí na křižovatce čelem k bulváru, aby mohl jet dál, kdyby bylo třeba, zahnout doleva, vydat se doprava, prostě jet kamkoliv.

Hubba-Hubba začal hlásit poznávací značky aut pro případ, že by se některý z vozů stojících za obchodem dal do pohybu s předpokládaným hawalladou. „Bílá dodávka mercedes, Zuzana Tomáš jedna pět šest sedm. Dlouhý škrábanec na levém boku. Modrý lexus, Anna Yveta Tomáš jedna tři. Pěkně nablýskaný.“

Měl jsem pravdu, byl to on.

„Pozor, pozor – pohyb u vozidel.“

Hubba-Hubba nechal vysílačku ještě chvíli puštěnou, takže než zmlkla, bylo slyšet šustění jeho oblečení a jak namáhavě oddychuje. Dlouho se nic nedělo a já čekal, až dostanu zprávu, že se auta rozjela, a cítil jsem, jak mi srdce začíná docela nápadně bušit. Lotfi je na tom jistě stejně a motor jeho vozu je puštěný a běží naprázdno. Tak jsme čekali na to, až se Hubba-Hubba ozve, a svět kolem nás žil svým tempem.

Vysílačka s praskáním ožila. „Je to nějaký Arab, menší, tlustý, hnědá vlna a pod ní džíny. Jde pěšky z obchodu. Čekej… Jde k mercedesu, pozor, má namířeno k dodávce. Moment… moment… tohle není dobrý, mám dojem, že mě zahlíd, říká něco do mobilu. Dávám se do pohybu, jdu pryč. Ztratil jsem cíl, ztratil jsem cíl.“

Stiskl jsem tlačítko a oči bez ustání upíral na cíl. „H, vypadni odtamtud. A buď připravený převzít kohokoliv, kdo by se dal do pohybu. L, vyraž –“

Z obchodu vyšli předním vchodem dva chlápci. Výrazy ve snědých tvářích svědčily o tom, že mají nějaké poslání.

„Pozor, pozor,“ hlásil jsem honem. „Z cílové oblasti vycházejí předním vchodem dva neznámí, oba Arabové v černé kůži. A míří rovnou ke křižovatce. H, dělej, vypadni odtamtud. H, potvrď.“

Cvak, cvak.

„L je v pohybu,“ oznámil Lotfi do sluchátka. Hlas měl stažený napětím a já jeho obavám rozuměl.

Dvojice chlápků, kteří vyšli z obchodu, dorazila na křižovatku a zahnula doprava. Stiskl jsem tlačítko. „Oba neznámí jsou teď na křižovatce, odbočili doprava a míří k zadnímu traktu obchodu. H, potvrď.“

Hubba-Hubba mluvil šeptem. „H vidí oba neznámé, ale teď se nemůže hýbat. Nahozený motor. Pozor, v dodávce startuje motor.“

Byl blízko, to jsem slyšel.

„To je –“

Pak jsem najednou slyšel, jak Hubba-Hubba něco namítá a kolem se ozývá nějaký křik v arabštině. Bylo tam spousta pohybu a tahanic a ve sluchátkách to práskalo jako při lesním požáru.

Do prdele. Asi začíná být horko.

/47/

Do prdele, do prdele, do prdele!

Vyrazil jsem tryskem přes ulici a vůbec si nevšímal, jestli zrovna něco jede. Pravou rukou jsem si cpal browning hlouběji do džín, aby mi nevypadl, a levou jsem si držel sluchátko na místě. Jinak jsem byl všemi smysly soustředěný na ten roh ulice, o dva obchody dál od našeho cíle. V břiše, úplně dole, jsem pocítil to známé bodavé svírání, které se dostavilo pokaždé, když jsem zjistil, že jsme v průseru. Tenhle pocit se dostavoval, už když jsem byl malý a utíkal jsem před staršími kluky, kteří mě chtěli zmlátit a sebrat mi drobné, co jsem dostal na oběd, nebo před rozzuřeným obchodníkem, kterému jsem chtěl něco otočit v krámě. Byl to děsivý pocit: člověk ví, že se něco děje, a přeje si, aby to nebyla pravda. Ví, že s tím bude muset něco udělat, ale nohy ho nechtějí poslouchat a běžet tak rychle, jak by potřeboval.

Zahnul jsem za roh, ale neviděl jsem nic až na pár lidí, kteří postávali o nějakých dvacet metrů dál na druhé straně ulice. Všichni měli pohledy obrácené do uličky vedoucí k zadním traktům obchodů. Ve sluchátku jsem stále slyšel jekot prostoupený výkřiky a zvuky rvačky. Všechno se odehrávalo v arabštině, ale ani jeden hlas nepatřil Hubba-Hubbovi. Pak jsem ho zaslechl jakoby zpovzdálí. Hlas byl plný bolesti, někdo se ho snažil umlčet, někdo se pokoušel Hubba-Hubbu zkrotit.

Pádil jsem dál, v puse měl sucho a pistoli držel u boku vědom si toho, že jsou tu další lidé. Zahnul jsem do uličky a ani nepřemýšlel o tom, jestli je to bezpečné. Na to teď prostě nebyl čas.

Přišel jsem pozdě. Mercedes poskakoval po dírách ve vozovce a vzdaloval se ode mne. Jeden neznámý muž se za jízdy snažil zavřít zadní dveře. Vysílačka nabídla další spršku arabského povyku. I kdybych uměl arabsky, stejně bych nerozuměl ani slovo z toho, co se tam povídalo – bylo to strašně zmatené a příliš hlasité. Měl jsem ale jistotu, že Hubba-Hubba je v dodávce. Zahlédl jsem na okamžik jeho tenisky. Dva chlapíci na něm leželi, tiskli ho k podlaze a on se s nimi pokoušel prát, aby je setřásl.

Levé křídlo zadních dveří bylo zavřené a přes okýnko byla stažená černá plastiková roleta. Pravé křídlo se jim teď podařilo zavřít zevnitř a na okně mělo taky staženou roletu. Běžel jsem dál k zadnímu vchodu do obchodu.

Lexus tam pořád ještě stál. Dveře vedoucí do krámu byly zavřené. Do prdele, za kým se mám vydat? Za Hubba-Hubbou, nebo za hawalladou?

Lotfi vletěl do uličky, jako by to byl výjev z nějaké gangsterky, třeba z Hill Street Blues. Kdesi už určitě někdo vytáčí číslo na policii. Zamával jsem na něj ve snaze přimět ho, aby zpomalil, aby pokud možno zastavil. Jak dupl na brzdy, přední kola se zablokovala a auto málem přeletělo přes čumák a udělalo salto. V očích měl šílený děs. Rozrůstající se zástup lidí v uličce se otočil a tupě na něj zíral.

Lotfi vyskočil z vozu s pistolí připravenou k výstřelu.

„Schovej to, krucipísek!“ zařval jsem na něj a ukázal před sebe do uličky. Byla prázdná. „Dodávka, přes zadní okna stažené černé žaluzie,“ chrlil jsem z sebe. „Mají ho vzadu. Dělej, dělej, jeď za nimi.“

Otočil jsem se a rozeběhl se ve směru, ze kterého jsem sem dorazil. Za běhu jsem na Lotfiho, který už nasedal do focusu, křičel pokyny: „Až budu na bulváru, budu ti říkat směr. Přehoď si to na kanál čtyři, kanál čtyři! Jeď, jeď, jeď!“

Zahnul jsem vlevo za roh a vyrazil zpátky k bulváru. Na lidi kolem jsem teď zvysoka kašlal. Všude kolem se zastavovali lidé a otáčeli se za mnou.

Dostal jsem se na roh bulváru a podíval se vlevo. Dodávka musel zpomalit, jelikož dojela k tržišti, kde byla hustší doprava. Přeladil jsem vysílačku na čtvrtý kanál, lapal po kyslíku a stiskl tlačítko. „L, zahnuli doleva, jedou doleva k hlavní třídě. L, potvrď, potvrď.“

Do křižovatky s pištěním pneumatik v tu chvíli vletěl focus, to si Lotfi pořád ještě hrál na policajty a zloděje. Bude muset zpomalit, než do něčeho vrazí nebo někoho přejede. V obou případech by nemohl pokračovat v plnění akce. Zuřivě se rozhlížel vlevo i vpravo a zoufale se snažil přijít na to, kam se mohla dodávka podít. Pak najednou sklopil hlavu, zřejmě si vzpomněl, že má přeladit kanály na vysílačce. Vytrvale jsem opakoval výsledek svého pozorování: „Zahnuli doleva, jedou doleva k hlavní třídě.“

Neodpověděl mi, ale musel mě slyšet, jelikož focus sebou smýkl doleva a vyrazil směrem k tržišti. Lotfi troubil o všechno pryč, aby rozehnal lidi, kteří se před ním pokoušeli přejít ulici, zuřivě dupal na brzdy a konečně se prodral až k davům zákazníků toužících po ovoci.

Otočil jsem doprava a ušel nějakých dvacet metrů směrem ke scudu, když se mi v uchu ozval ohlušující výbuch ječení a nadávání. Nerozuměl jsem ani slovo. „Zpomal, zpomal! Zpomal, povídám!“

Došel jsem k vozidlu a začal šátrat prsty za poznávací značkou z měkkého ocelového plechu ve snaze nahmatat klíč a dálkové ovládání, které za ní měly být přichycené lepicí páskou. Lotfi jel dál a ze všech sil se snažil splnit rozkaz; zpomalil, ale pořád mluvil vysokým, pištivým hlasem. Byl skutečně rozčilený na nejvyšší míru. „L je má! L je má! Projeli kolem tržiště a pokračují k hlavní třídě. Jedou k hlavní třídě. N, potvrď, N, potvrď.“

Dvakrát jsem stiskl tlačítko. Nechtěl jsem na něj ještě chvíli mluvit pro případ, že by se zase dostal do ráže.

Mezitím se mi podařilo najít klíče a ovládání a zmáčkl jsem tlačítko, kterým se ovládá centrální zamykání. Naskočil jsem a začal citroen otáčet, abych mohl vyrazit Lotfimu na pomoc. Sledovala mě úhledná skupinka čumilů. Přinejmenším dva z nich měli mobil u ucha. Tohle byl průser obřích rozměrů a zřejmě dojde i na střílení.

Vjel jsem se scudem do proudu aut a zamířil k tržišti. Cestou jsem probíral své rozhodnutí vyrazit Hubba-Hubbovi na pomoc. Musel jsem to udělat: Lotfi by mi těžko pomohl vyzvednout Kozí bradku. Ale někde hluboko v duši jsem moc dobře věděl, že Kozí bradku tak jako tak nezajmeme. Teď se bude pohybovat zatraceně opatrně a při zemi. Akce byla v pytli a mě čeká totéž, pokud se nechám chytit policií. Jenže co s tím nadělám? Mám se na ty dva vykašlat a vydat se na letiště? Bylo to lákavé. Podvědomě jsem sklonil hlavu, abych se přesvědčil, že ledvinka je na svém místě. To znamenalo, že doklady mám stále ještě u sebe. Mohl jsem se na místě otočit, zamířit na letiště do Nice a nasednout na první letadlo, které odtamtud bude odlétat…

Když se mi Lotfi znovu ohlásil, mluvil už o něco klidněji. Zoufale se snažil, aby se mu v hlase neodrážela rychlost, jíž se pohybuje, a napětí, které prožívá. „L je pořád má, L je pořád má. Jedou k hlavní třídě a mají zelenou, mají zelenou. Nedávají směrník. Moment, moment. Chtějí zahýbat doprava a už jsou na hlavní třídě a míří k výpadovce. Potvrď, potvrď.“

Cvak, cvak.

Já byl tou dobou asi v polovině tržnice. Lotfiho jsem před sebou nikde neviděl a jen jsem doufal, že se udrží v závěsu za dodávkou a že ho nezastaví semafory. Nemohl jsem si být ničím jist, protože byl rozčilený na nejvyšší míru a nedalo se vyloučit, že mi nepodává o situaci úplné informace.

Snažil jsem se odhadnout, co se bude dít dál. Hlavní třída pokračovala ještě asi kilometr a půl rovně a pak prudce zahýbala doleva na most přes železniční trať vedoucí od skladišť. Pokud pojede dodávka dál tímhle směrem, dostane se nakonec na přivaděč, který ji dovede podél řeky k dálnici na sever od města, v místech, kde jsme měli náš konspirační byt.

„L se stále pohybuje směrem ke skladištím.“ Navzdory úsilí, které do toho vkládal, se mu nedařilo potlačit napětí v hlase. Mluvil asi o oktávu výš než normálně, ale teď už jsem mu alespoň rozuměl.

Na hlavní třídu jsem dorazil ve chvíli, kdy svítila červená. Nacpal jsem se těsně za auto před sebou pro případ, že by světla měla krátký interval.

„Teď jsme u skladišť a pořád jedeme rovně k dálnici. N, potvrď.“

„Rozumím a držím se hlavní třídy.“

Cvak, cvak.

Skočila zelená. Všechna auta stojící přede mnou ve frontě to stihla, já zahnul doprava a vydal se za Lotfim ve snaze dostat se k němu blíž a krýt mu záda. On mi mezitím komentoval, co se děje: „Blížíme se k plaveckému stadionu napravo.“

Ve sluchátkách jsem slyšel sykot odfukujících vzduchových brzd nákladního vozu.

„A jsme u plaveckého stadionu. Jedeme pořád rovně, rychlost asi tak čtyřicet, pětačtyřicet. N, potvrď.“

„Rozumím a jsem v pohybu.“

Cvak, cvak.

Po levé ruce se vynořila železniční trať. Koleje vedly do prostoru, kde stály sklady. Už jsem musel být docela blízko za Lotfim. Plavecký stadion jsem měl nějakých tři sta metrů před sebou a v plynulém provozu jsem se pohyboval zhruba stejně rychle jako oni.

Zničehonic se ve sluchátkách ozval vyděšený hlas: „Stůj, stůj, stůj! Jsme na světlech před železničním mostem. Dodávka stojí asi pátá v řadě, já jsem o čtyři auta dál, na světlech je pořád červená. N, kde jsi? Kde jsi?“

Stiskl jsem tlačítko. „U stadionu,“ odpověděl jsem. „Docela blízko.“

„Rozumím. Zatím čekej. Čekej. Naskočila zelená. Vydrž, vydrž… Jsme v pohybu. Jedeme doleva přes most. Počkej, počkej… Vydrž. Oni jedou… moment, moment. Drží se v pravém pruhu… chystají se zahnout doprava, mají namířeno k dálnici, jedou podle řeky k dálnici. Potvrď, potvrď. N, potvrď. Kde jsi?“

Cvak, cvak.

Jak za křižovatkou dojel dodávku, začínal už zase být příliš rozčilený. Důležité ale bylo, že teď ví, že jsem pochopil, kde je, a že jsem někde za ním.

Světla na železničním mostě jsem měl asi sto metrů před sebou, když se Lotfi opět vrátil ke komentování situace. „Rychlost šedesát, šedesát pět,“ hlásil. „Jsme na polovině cesty k nájezdu na dálnici. N, kde jsi ty? Kde jsi ty?“

Teď byl čas s ním mluvit, protože manévrování na křižovatce měl šťastně za sebou a jel po rovném úseku cesty.

„Jsem na světlech u mostu a zdržím se tady.“

„Rozumím, rychlost se nemění.“

Jeli po silnici, jež vedla jednak do Ariane, jednak k dálnici. Tu měli vepředu nad sebou, na viaduktu. Pokud pojedou rovně po téhle straně řeky, dostanou se na nájezd na Monako a do Itálie. Když přejedou přes řeku, naberou na dálnici směr na Cannes a do Marseille. Bylo mi jedno, pro co se rozhodnou. Na dálnici bude tak jako tak podstatně snazší je sledovat. Budky, kde se platí mýtné, a bezpečnostní kamery vzal pro jednou čert.

„Blížíme se k mostu přes řeku a máme červenou,“ ozval se s další zprávou Lotfi. „To nás zdrží.“

Výborně, alespoň je doženu. Čekali jsme, až na semaforu u železničního mostu skočí zelená, a z auta přede mnou se okýnkem zvedal cigaretový kouř a doléhal ke mně zvuk puštěného rádia. „N je v pohybu,“ ohlásil jsem se.

„Rozumím, N. Stojíme na světlech a máme v úmyslu zahnout doleva. Takže pojedeme přes řeku, pojedeme přes řeku.“

Odbočil jsem doprava a najel na rychlý dálniční přivaděč. Po levé ruce jsem měl koryto řeky. Před sebou ta dvě vozidla. Nahoře jsem uviděl viadukt s dálnicí a zvýšil jsem rychlost na devadesát, abych zkrátil mezeru, která nás dělila. „Pozor, pozor, na semaforu je zelená… A jedeme doleva přes řeku, jedeme doleva přes řeku. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Lotfi stále mluvil vysokým, napjatým hlasem, ale už o něco pomaleji. „Jsme v polovině mostu. Mají v úmyslu zahnout doprava, mají v úmyslu zahnout doprava, Takže nejedeme na dálnici, nýbrž vpravo na Ariane. N, potvrď, kde jsi?“

/48/

Cvak, cvak.

„Stop, stop, stop,“ ohlásil se mi vzápětí opět Lotfi. „Stojíme na světlech a stále máme namířeno na Ariane. Auta v pruhu na dálnici jedou. My pořád ještě stojíme. N, zcela určitě se rozhodli zahnout doprava. Potvrď, potvrď. Kde jsi? Co když pojedeme do hor?“

Teď ještě nebyla ta pravá chvíle na to, abych s ním mluvil. Cvak, cvak.

Sešlápl jsem pedál k podlaze a snažil se dohnat zdržení. Jestli dodávka bude pokračovat tímhle směrem, mine Ariane a nechá za sebou i sídliště za spalovnou, silnice začnou být nepříjemně úzké a budou se kroutit nahoru dolů po úbočích hor. V takovém terénu by bylo těžké sledovat auto se čtyřčlenným týmem, natož jen takhle ve dvou. Bude to vyžadovat, abychom se oba drželi těsně za cílem a dost rychle měnili pozici, aby ani jedno auto nebylo v bezprostředním závěsu příliš dlouho. Kromě toho se budeme muset pohybovat i navzájem v těsné blízkosti, jelikož jakmile jednou vjedeme do hor, nebudeme mít jistotu, že nám bude fungovat spojení. Kdyby nám dodávka někde zmizela z dohledu, budeme se muset rozdělit a vydat se každý jedním směrem, abychom se ji pokusili najít, čímž půjde do hajzlu všechno.

„Pozor, pozor, skočila zelená,“ ozval se Lotfi. „Jsou v pohybu a míří doprava ke spalovně odpadků. N, potvrď.“

Cvak, cvak.

„Rozumím,“ oznámil jsem mu raději. „Blížím se k mostu, blížím se k mostu.“

„Rozumím,“ odpověděl Lotfi. „Stále jedeme ke spalovně, N. Rychlost čtyřicet pět, padesát. Stoupá.“

„Rozumím, jsem na mostě, jsem na mostě.“

Cvak, cvak.

Zahnul jsem na most a pokračoval dál přes kamenité koryto řeky. Napravo ode mne se táhla dálnice a k nebi se vypínal komín spalovny. Na semaforech jsem chytil zelenou, zahnul doprava a před sebou zahlédl Lotfiho focus. Jel čtyři auta za dodávkou a Lotfi se mi znovu ozval do sluchátka: „Jsme teď v polovině cesty ke spalovně.“

„Rozumím. N máš za zády. Kryju tě. Potvrď.“

„Jasně, jasně, blížíme se ke spalovně. Moment, moment, jsme u spalovny a pořád jedeme rovně. Teď míříme přímo k domům.“

Cvak, cvak.

Nyní zněl Lotfiho hlas o poznání líp. „Blížíme se k domům. Počkej, počkej. Míjíme první odbočku vlevo, rychlost šedesát pět, sedmdesát. Vypadá to, že tady nikde zpomalovat nebudeme. N, potvrď. N, potvrď.“

„Rozumím. Projíždím kolem spalovny.“

„Rozumím, N. Míjíme druhou odbočku doleva, počkej, teď i třetí. Pořád jedeme rovně, pořád jedeme rovně. Rychlost beze změny.“

Jak jsem projížděl kolem spalovny, zahlédl jsem na opuštěném pozemku vpravo od ní vyhořelou karoserii audi a o pár metrů dál kostru nějaké dodávky, kterou taky někdo zapálil.

„Projíždíme kolem domů na sídlišti a jedeme pořád rovně. Mají namířeno na sever, vypadá to, že se chtějí dostat z města, rychlost beze změny. Budu tě tady brzo potřebovat, abys mě vystřídal. N, potvrď.“ Už zase začínal být rozčilený.

Cvak, cvak.

„Právě přijíždíme k mostu po pravé ruce,“ pokračoval v hlášení. „Brzdová světla svítí, brzdová světla svítí! Chtějí zahnout doprava, chtějí zahnout doprava, pojedou zpátky přes řeku. Teď jsou vpravo na mostě, N, potvrď, N, potvrď.“

Cvak, cvak.

Podíval jsem se dopředu podél řeky a před sebou uviděl dodávku přejíždějící zleva doprava most. Ford Focus jel těsně za ní. „Jsme v polovině mostu,“ ohlásil se zase Lotfi. „Brzdová světla svítí, brzdová světla svítí, budou zahýbat doleva.“

I já jsem viděl blikat levý zadní směrník dodávky.

„Teď jsme za mostem a míříme vlevo do průmyslové oblasti. Budu tě –“

„Nejezdi za nimi, nejezdi za nimi! Potvrď, potvrď. L, potvrď. Nedělej to!“

Jak dodávka hned za mostem zahnula doleva, zmizela mi z dohledu. Focus jel dál rovně a Lotfi mi hlásil, co zahlédl při míjení odbočky: „Dodávka je u koně, dodávka je u koně. Pokračuje rovně do průmyslové oblasti za koněm, takže bude někde vlevo ode mne. Jsem mimo dohled.“

„Rozumím. N se po ní podívá, N se po ní podívá. L, potvrď.“

Poslal mi dvě cvaknutí, pak jsem ho viděl, jak zahýbá doleva, načež mi taky zmizel z dohledu. Dojel jsem k mostu, zahnul doprava a vysloužil si pískot vzduchových brzd a blikání světlometů od náklaďáku, kterému jsem se mihl před nosem.

Nechtěl jsem, aby se tam Lotfi vydával. Jít do uzavřené oblasti je nebezpečné a může to být past. Taky tam prostě mohli zajet a zastavit, aby se podívali, jestli je někdo nesleduje.

Byl jsem asi v půli mostu, když jsem uslyšel: „Tady L. Jdu pěšky.“

„Rozumím. Jsem na mostě.“

Jakmile jsem sjel na druhé straně z mostu, podíval jsem se do první odbočky vlevo, a konečně na vlastní oči viděl, o jakém koni to Lotfi mluvil. O kus dál, po levé straně ulice, stálo asi třicet stop vysoké monstrum, socha koně vzpínajícího se na zadních, spáchaná v antickém stylu. Umístili ji vlevo od vchodu do objektu, který vypadal jako obrovská, chátrající továrna nějakého odvětví lehkého průmyslu. Vlevo od brány byla velká, rozpadající se budova jakéhosi skladiště. Přes celou jeho jednu stěnu se táhl vybledlý, ručně psaný nápis hlásající, že je tam brocante, prodej použitého nábytku a nejrůznější veteše. U stěny skladiště parkovala řada aut. Do prdele. Zahnul jsem, překřížil cestu vozům jedoucím v protisměru a zamířil vlevo od koně a stojících aut.

Z vozovky se rychle stala noční můra s bahnitými loužemi, vymlácenými dírami a cákanci nafty a oleje. Konečně jsem v postranním zrcátku zahlédl Lotfiho. Kráčel směrem od ulice vedoucí k mostu. Zatočil jsem doleva a zacouval k cihlové zdi skladiště mezi ostatní auta. Od vjezdu do továrny sem nebylo vidět, a navíc kdyby mě někdo sledoval, moje počínání vypadalo docela přirozeně. Prostě jsem byl zákazník, který si vyrazil na každodenní nákup nábytku.

Lotfimu zbývalo k bráně na pozemek továrny jen pár stovek metrů a už sahal po pistoli. Kdyby mě zahlédl, zcela jistě by se ke mně nehlásil.

Spustil jsem okýnko a zamával na něj z citroenu jako dávno zapomenutý přítel. Smál jsem se a ukazoval mu, aby ke mně přišel. Vypadalo to, že to moc nezabralo. Neslyšel jsem nic jiného než hučení aut a sykot vzduchových brzd doléhající sem od mostu. Nakonec se na mě podíval a zřejmě změnil názor, protože se ke mně neochotně vydal a cestou se vyhýbal dírám ve vozovce. Já napřahoval z vozu ruku na uvítanou pro případ, že by nás někdo pozoroval. Přistoupil na hru a chopil se své role v přetvářce, ale oči mu jezdily ze strany na stranu jako tehdy v Alžírsku.

Snažil jsem se ho uklidnit a ukázal jsem na pistoli: „Schovej to, kamaráde, a nastup si do auta.“

Neposlechl mě.

„Nastup do auta.“

„Kdepak, to ne. Je to jen ztráta času. Musíme tam vrazit a dostat ho ven. Hned.“

Začal jsem ho okýnkem vozu přesvědčovat, oba jsme se přitom culili a on přitom střílel pohledy do všech stran jak kateřinské kolo rachejtle.

„Nemůžeme tam jen tak vletět,“ naléhal jsem na něj a ukazoval mu, aby si ke mně přisedl. „Hele, nevíme, kde jsou ani kolik jich je. Mohla by to být past. Tak toho nech a nastup do vozu. Promyslíme to a dostaneme se odtud všichni živí.“

Jenže na to Lotfi neslyšel. „Už brzo může být mrtvý,“ namítl. „Musíme –“

„Já vím, já vím. Ale nejdřív musíme přijít na to, kde je, abychom mohli vymyslet, jak ho odtamtud ve zdraví dostaneme.“

„Já se na bratra nevykašlu.“

„Na nikoho se nevykašleme. Tak si nasedni. Musíme zůstat klidní a vymyslet, jak ho z toho vytáhneme. No tak, sám víš, že to, co po tobě chci, je správný.“

Pár vteřin o tom uvažoval, pak obešel citroen zepředu a vyšplhal se na sedadlo vedle mě. Zíral na kamenité koryto řeky, které bylo vidět napravo, v místech, kde končila stěna brocante. Dal jsem mu chvíli pokoj, přeladil vysílačku na druhý kanál a zaposlouchal se pro případ, že by Hubba-Hubba něco vysílal. Do vysílačky ale nepřicházel žádný signál, tak jsem ji vypnul a odepnul od opasku. Lotfi si zrovna kontroloval nábojovou komoru.

„Nemůžu tady čekat,“ prohlásil tiše. „Každou minutou může být po něm. Jdeš se mnou?“

Otočil jsem se na Lotfiho. Dýchal rozšířenými nozdrami, snažil se uklidnit a díval se mi přímo do očí. Nemohl jsem přijít na to, nakolik mu skutečně záleží na tom, jestli s ním půjdu nebo ne: on přece půjde tak jako tak.

„Sám přece víš, že je to v pytli…,“ namítl jsem. „Nemáš ani tušení, kolik jich je a jaké mají zbraně. Nevíš dokonce ani, kde vlastně jsou. Ty tam pojdeš a moc dobře to víš, co?“

„Bůh má můj osud ve svých rukou,“ prohlásil a otočil se ke klice ode dveří.

Tahle posraná situace mi lezla krkem. Měl bych se na všechno vykašlat, vypadnout, vrátit se na bulvár a zamířit k letišti. Do prdele se vším. Začal jsem zatahovat břicho, abych mohl vytasit browning. Volnou rukou jsem mu poklepal na paži, abych získal jeho pozornost, a pak jsem hlavou ukázal na vysílačku: „Tyhle věcičky už dál nemůžeme používat, kamaráde. Mohli by na Hubba-Hubbově vysílačce začít sledovat kanály. Teď musíme jen doufat, že už po cestě nepřepnuli na čtyřku a neposlouchali nás, jak si spolu povídáme po cestě, hm?“

Lotfi se otočil a usmál se na mě. Já mezitím vylovil browning, pořádně natáhl napůl natažený úderník a zkontroloval komoru. V hlavě mi hučelo. Co to sakra vyvádím? „Děkuju,“ hlesl tichounce.

„Jo, jako by se stalo. Já taky mám za co. Jestli tu mám zhebnout, tak se můžu alespoň pokusit vzít s sebou pár těch hajzlů. Aby jim tam nahoře zvážili ty jejich knihy – nebo jak tomu říkají.“

Ověřil si, že má zásobníky na opasku ve správné pozici, a pak se na mě podíval zrovna ve chvíli, kdy já zvedl pohled k němu. „Kniha osudu – říká se tomu kniha osudu. A ty to moc dobře víš.“

„No jasně, víš co, tak jdeme –“

Lotfi se podíval přese mě ven a zamáčkl se hlouběji do sedadla. Instinktivně jsem ho následoval.

„Lexus.“

Slyšel jsem, jak na příjezdové cestě k pozemku s továrnou chrastí pod pneumatikami vozu štěrk, jímž byly vysypané některé díry.

„Dva lidé vepředu.“

Vykoukl jsem, ale měl jsem to už ze strany a kvůli tónovaným sklům v zadních oknech jsem neviděl, kdo sedí uvnitř. Za volantem byl nepochybně Plešoun.

„Romeo tři, s Kozí bradkou, tuhle večer jsem ho viděl ve stejné restauraci, jako byl Tlusťoch. Nevím, jestli se tam setkali nebo co, ale…“

Vůz projel branou a já vyskočil ze scuda a schoval browning.

„Hele, teď to můžeme zvládnout, aniž přitom zařveme. Máme dost času.“

Lotfi oběhl auto, aby mě dohnal a srovnal se mnou krok, zatímco já mířil k rezavé, zprohýbané bráně z prověšených řetězů, kterou nikdo nezamykal už sto let. Když jsem procházel branou, držel jsem se u stěny brocante, abych se alespoň trochu kryl. Lotfi mě došel a pistoli pořád držel v ruce. „Schovej to,“ vybafl jsem na něj. „Nezapomínej, sakra, že jsou tu další lidi.“

Nechal jsem ho pár kroků za sebou, aby se vzpamatoval, a kráčel jsem dál. Před sebou jsem měl neuspořádaný shluk budov, muselo jim být alespoň třicet, možná čtyřicet let, některé byly postavené z cihel nebo z kamene, jiné z vlnitého eternitu. Mezi budovami vedly trubky obalené tepelnou izolací a natřené dehtem. Všechno to drželo pohromadě drátěné pletivo. Hromady pneumatik ležely povalené na asfaltové ploše poskvrněné naftou a ztrácející jasné okraje, takže pomalu splývala s bahnem okolo. Byla tam dokonce i stará zemědělská usedlost s chlívy a stodolami, která už dávno vzdala boj s rozpínavými banlieues.

Postupoval jsem pomalu kupředu, držel se u zdi a snažil se vypadat co nejnormálněji. Když jsem došel na roh brocante, zaznamenal jsem vlevo nějaký pohyb. Zadek lexusu mizel ve vysoké cihlové budově. Zvedl jsem ruku za sebe a vyhrkl: „Stůj, stůj.“

Opřel jsem se o stěnu zrovna ve chvíli, kdy vpravo od nás, kousek od pozemku továrny, vjel do nádraží vlak. Skřípání jeho brzd se slilo s rachotem rolety, kterou někdo stáhl za hawalladou a jeho muži.

/49/

Sundal jsem si tmavé brýle, abych líp viděl, až budu v budově, a nacpal si je do ledvinky.

Celý areál továrny se skládal ze šesti nebo sedmi notně opršelých staveb roztroušených při okraji rozlehlého otevřeného nádvoří. Náš cíl, kam, doufejme, vjela dodávka, stál vlevo od nás, ve vzdálenějším rohu nádvoří. Byla to budova asi čtyřicet metrů dlouhá a nějakých pětadvacet vysoká, postavená z odpuzujících tmavých tvárnic. Vepředu neměla žádná okna, jen v levé třetině vjezd s roletou, dost vysoký, aby tudy projel nákladní vůz. Střecha byla rovná a lemovaná řadou skleněných trojúhelníkových světlíků, které trčely do vzduchu jako ostny na dinosauřím hřbetě nebo jako něco na Lowryho malbách. Zbytek levé strany nádvoří až ke stěně brocante tvořila bývalá, přestavěná stodola a stará farma. Za nimi už tekla řeka.

Lotfi se ze všech sil snažil zklidnit dech; měl zavřená ústa a zhluboka nasával vzduch nosem. Oči upíral na budovu a v žilách na spáncích mu pulzovala krev. „Ví, že jdu za ním,“ prohlásil. „Čeká na mě.“

Vykročil směrem k budově a já natáhl paži, abych ho zarazil. Vyjukaně jsem se přitom rozhlížel, jestli na nás odněkud někdo nekouká. Bylo poledne, lidé měli napilno a po hlavní ulici jezdila auta sem a tam. „Počítám, kamaráde, že zatím se mu ještě hned tak nic nestane,“ poučil jsem Lotfiho. „Kozí bradka z něj bude chtít vytáhnout, co to má všechno znamenat – proto ho sem vezli, jinak to nedává smysl. Máme čas si to trochu naplánovat.“

Snažil jsem se dosáhnout toho, aby se mi díval do očí, ale byl příliš soustředěný na budovu. „Stejně se nedostaneme dovnitř – koukej, na téhle straně nejsou žádná okna, nic, kudy by se tam dalo vlézt. Je tu jen ta roleta a ta je stažená a zamčená. A i kdybychom se nějak dostali dovnitř, stejně nevíme, kolik tam na nás čeká protihráčů…“

Lotfi dál upřeně hleděl na budovu a jen zvedl ruku, aby mě zarazil. „To je mi úplně jedno,“ poznamenal. „Jen Bůh rozhodne, jak to dopadne. Já musím jít.“

„Dobře, dáme se do toho společně. Podívej, jestli má Bůh rozhodnout, jak to dopadne, měli bychom mu trochu pomoct, udělat průzkum terénu, dát mu něco, s čím by mohl pracovat.“ Dosáhl jsem nejen toho, že se na mě podíval, dokonce se i tak trochu pousmál. „Vy jste oba možná členové jednoho klubu kladných hrdinů, ale obávám se, že já k vám nepatřím.“ Hodil jsem hlavou směrem, odkud jsme přišli. „Obejdeme to a koukneme se, jak to vypadá zezadu.“

Akce, kterou jsme měli podniknout, se skládala ze dvou bodů. Zaprvé bylo třeba dostat ven Hubba-Hubbu, zadruhé sbalit hawalladu. Pořád ještě jsme tu měli úkol, který jsme museli splnit. Když to vezmeme za správný konec, mohli bychom zvládnout obojí – ale nedokážeme to, pokud na to půjdeme tak, jak si to přeje Lotfi.

Zahnuli jsme doprava, minuli scudo a kráčeli kolem přední stěny brocante směrem k plotu jako párek šťastných zákazníků, kteří se snaží dostat dvě zakoupené židle na střešní zahrádku nissanu. Dělal jsem si naděje, že se nám podaří projít po břehu kolem řeky, protáhnout se za stodolou a farmou, dostat se za předmětnou budovu a zjistit, co je tam k vidění.

Na vzdálenějším konci brocante jsme opět zahnuli doprava a narazili na vyschlou, vyježděnou cestu, která podle všeho vedla kolem celého pozemku s továrnou. Byla asi čtyři metry široká, zabírala veškerý prostor mezi řekou a stavbami a byla pokrytá odpadky a psími výkaly. Po naší levé ruce stály rovnoběžně s řekou zbytky drátěného plotu. Staré betonové sloupky v pěti až šestimetrových rozestupech zůstaly dodnes, ale pletivo mezi nimi bylo buď zrezivělé a sešlapané k zemi, nebo chybělo úplně. Asi sto padesát metrů od nás, na druhé straně řeky, vedla hlavní silnice a stálo tam pár paneláků, které vypadaly, jako by chtěly patřit do klubu Ariane, ale nemohly si dovolit platit členské příspěvky.

Kráčel jsem kousek před Lotfím, a než bych si razil cestu přes moře zničených plechovek od koly, starých krabiček od cigaret a vybledlých plastikových tašek, raději jsem sledoval vyšlapanou pěšinku mezi nimi. Asi sto metrů před námi se tyčila do výšky masivní cihlová boční zeď cílové budovy, nepochybně nejvyšší stavby v celém areálu. Minuli jsme po cestě roh brocante a teď měli hned vedle sebe po levé ruce pevnou zadní stěnu stodoly polepenou dlaždicemi a za sebou jsme slyšeli rachot aut za mostem.

Na druhé cestě, vedoucí za zadkem cílové budovy, se náhle vynořila skupinka asi dvanácti žen. Ohlédl jsem se na Lotfiho, abych se ujistil, že si jich také všiml. Už zase měl tasenou zbraň a držel ji v ruce spuštěné podél boku.

„Schovej tu zatracenou bouchačku, sakra, rozumíš?“

Skupinku tvořily arabské ženy prohýbající se pod váhou přecpaných plastikových tašek. Nezahnuly k nám, nýbrž pokračovaly dál rovně a prošly plotem. Vůbec nám nevěnovaly pozornost a vydaly se vyschlým korytem řeky na druhou stranu. Vypadalo to, že mají namířeno k panelákům, které se za řekou tyčily, a nemají náladu trmácet se až k mostu.

Farma byla poničená a ocelové desky postříkané graffiti bránily komukoliv, aby vlezl do domu okny vedoucími k řece. Přede dveřmi, také zablokovanými ocelovou deskou, si někdo rozdělal oheň. Kamennou stěnu poznamenaly černé opálené čmouhy a barvy nastříkané na ocel odprýskaly. Šli jsme dál, a když jsme se pokoušeli vyrovnat s rozloženými pozůstatky vyhozené matrace, která nám ležela v cestě, snažili jsme se vypadat co nejnormálněji.

Zahnuli jsme doprava za cíl a dostali se na cestu, jež byla úplně stejně neudržovaná a zaházená odpadky. Místo plotu jsem teď měl po levé ruce kamennou, asi deset stop vysokou zeď. Na první pohled mi bylo jasné, že tady zezadu nenajdeme nic, čím bychom se mohli dostat dovnitř – žádné ventilačky, okna, nic, jen další nepoužitelné cihly.

Lotfi mě došel. „Tohle je zřejmě zkratka na nádraží,“ poznamenal.

„O co ti jde?“

„Na druhé straně, za těmi budovami, je nádraží, na konci téhle cesty. Zaparkoval jsem tam.“

Kráčeli jsme dál kolem zadní stěny budovy; ještě pořád nám zbývalo prozkoumat jednu její stranu. Za rohem, na boční zdi dlouhé asi čtyřicet metrů, jsem konečně uviděl něco použitelného, rám okna zasazeného do cihlové stěny. Vyměnili jsme si s Lotfím pohledy. „Vidíš?“ prohlásil jsem. „Říkal jsem ti, že to stojí za pokus.“ Konečně jsem si vysloužil pořádný úsměv.

Okno bylo vložené do kovového rámu, mělo jen jedno křídlo a otevíralo se ven – přičemž ho nikdo už hezkou řádku let neotevřel. Rám byl rezavý a pokrytý pavučinami a špínou. V okně bylo tlusté mléčné sklo se zalitou drátěnou mřížkou, jen do jeho středu byl zabudován malý umělohmotný ventilátor s vrtulkou, měl asi čtyři palce v průměru. Největší překážku představovaly dvě mříže na druhé straně, jež jsem viděl díky tomu, že na sklo vrhaly dvojici svislých stínů.

Ušli jsme ještě asi pět kroků na konec zdi, tam jsme se oba opřeli a snažili jsme se vypadat, jako když vedeme nezávazný společenský hovor, zatímco já přitom vykoukl za roh a rozhlédl se po areálu továrny. Na téhle straně jsem taky neviděl nic než cihly. Za vzdálenějším koncem budovy vlevo jsem zahlédl bránu a v dálce za ní auta míhající se sem a tam po mostě.

Lotfi ztratil trpělivost a vydal se zpátky k oknu. Já ho následoval a rozhlížel se přitom jak směrem k nádraží, tak na druhou stranu k řece. „Poslyš, kamaráde, zatím se mu ještě nic nestane,“ uklidňoval jsem svého společníka. „Ví, že přijdeš, tak to vydrží. Tohle musíme provést správně.“

To už si prohlížel okno. „Jediná cesta je zeshora,“ pokračoval jsem. „Co si o tom myslíš? Vylezeme nahoru a podíváme se nejdřív, co máme proti sobě?“

Lotfi se chtěl dostat dovnitř oknem. Zavrtěl jsem hlavou. „To by mohlo trvat příliš dlouho. Radši ten čas využijeme k tomu, že vylezeme nahoru. Třeba tam najdeme otevřený vikýř nebo tak něco.“

Znovu prozkoumal okno, pak si prohlédl pětadvacet metrů stěny nad námi a nakonec neochotně přikývl. „Tak jo, jdeme na to. Ale hoď sebou, prosím tě.“

„Poleze vždycky jenom jeden z nás. Jasný? Starý pravidlo.“

Zkontroloval si, že mu cestou nevypadne zbraň, a já udělal totéž. Začal jsem šplhat po zrezivělém okapu, rozpáleném od slunce. Když jsem se na něj pověsil celou vahou, pohnul se a na mě spadla sprška rezavých šupin, ale s tím jsem nemohl nic dělat. Nezvolil jsem na lezení žádnou oslnivou techniku, jen jsem se snažil viset na okapu, abych ho zatěžoval směrem dolů, a netahal ho ven ze zdi. Nevěděl jsem, jak dobře je přidělaný, a neměl jsem sebemenší chuť to zjišťovat.

Konečně jsem dlaněmi nahmatal okraj zdi a položil předloktí na plochou střechu. Ramena, bicepsy a prsty mě bolely od usilovného lezení, ale potřeboval jsem, aby v sobě našly ještě trochu energie. Dral jsem se a soukal nahoru a přes okraj, až jsem se nakonec přece jen překulil na střechu. Tvořil ji rozpálený, díky slunci téměř tekutý, asfalt se štěrkem. Pálil mě do kolenou a dlaní, když jsem se honem otočil a zadíval se dolů na Lotfiho.

Jak jsem se nakláněl, měl jsem výhled všemi směry i za hranice pozemku továrny. Z dálky jsme byli v zorném poli bytů v panelácích na druhé straně řeky a několika domků ve stráni nad nimi, ale jinak jsme si se svědky nemuseli dělat vrásky. Zadoufal jsem, že žádný z obyvatel činžáku se zrovna teď nerozhodne, že je ta pravá chvíle vyzkoušet si nově pořízený dalekohled.

Asi o sto metrů dál vpravo jsem uviděl nádraží – bylo docela malé, spíš jen zastávka. Od zadní stěny skladiště k němu vedla prošlapaná cesta, procházela dírou v plotě, křížila koleje a končila na parkovišti. V řadě aut stojících poblíž silnice jsem dokázal rozeznat tvar Lotfiho focusu.

Železniční trať běžela rovnoběžně s řekou a hned za vstupem na pozemek byl přejezd, přes který musel Lotfi přejet, než zahnul doleva a zastavil.

Lotfi se škrábal nahoru a jeho hekání začínalo být hlasitější než hučení projíždějících aut. Na horním konci okapu se objevily dvě ruce, já natáhl zápěstí a on se ho chytil. Přetáhl jsem ho přes okraj a oba jsme si lehli na střechu a lapali po dechu. Zavřel jsem oči, protože se mi do nich opíralo slunce, a vnímal, jak mě přes triko a džíny pálí rozžhavená střecha.

Překulil jsem se na břicho a cítil, jak ze mě asfalt stahuje oblečení. Prostě chtěl, aby zůstalo tam, kde bylo. Zvedl jsem se na ruce a kolena, zkontroloval si, že browning je bezpečně na místě a není zalepený dehtem a špínou, a odplížil se k řadě šesti světlíků uprostřed střechy. Už zdálky jsem viděl, že nejsou z mléčného skla ani protkané drátem, že jsou průhledné, jen zamazané. Některé tabulky praskly a většina byla pokrytá holubím trusem. To mi bylo jedno: tudy vedla cesta dovnitř.

Jak jsem se plížil vpřed, s Lotfím v těsném závěsu, cítil jsem, že se horký asfalt pod vahou mých loktů, kolen a špiček nohou pohybuje. Pak se najednou rozestoupil jako škraloup na starém pudinku a já se ponořil několik milimetrů do černé hmoty.

Zaznamenal jsem, že mám vlastní stín víceméně pod sebou. Rychle jsem se podíval na hodinky, v tu chvíli už notně pokryté dehtem, a zjistil jsem, že je pár minut po půl jedné. Slunce stálo vysoko, ale stejně jsem si musel dávat pozor, abych nepromítl na podlahu pod sebou obrovitý stín, až vystrčím hlavu nad sklo světlíku. Tvary, světla, stíny, siluety, rozestupy a pohyby, to jsou věci, kterými se člověk vždycky prozradí.

Mířil jsem k druhému světlíku zleva, protože u něj chyběla tabulka skla. Zbývalo mi dolézt asi metr, když vtom se zevnitř ozvalo zaječení, hlasitější než hučení aut, troubení klaksonů a odfukování vzduchových brzd.

Lotfi to zaslechl taky a honem se kolem mě prodral, aby se co nejdřív dostal k chybějící tabulce.

Zvedl jsem ruku. „Pomalu, pomalu. Nezapomínej na vlastní stín.“

Přikývl a opatrně zvedl hlavu ve snaze dostat se obličejem k otvoru. Dýchal teď pouze nosem a potem zalitý obličej měl zkřivený hněvem.

Dolezl jsem vlevo vedle něj a prsty pokrytými dehtem jsem si z jednoho skla pomalu oškrábal trochu špíny, abych líp viděl dovnitř.

/50/

Z kovových nosníků střechy visely jako krápníky spousty holubího trusu, které se tam za dlouhá léta nahromadily. A dole, na podlaze, mezi starými vybledlými novinami a haldami odpadků, jsem uviděl, proč začal Lotfi najednou dýchat o poznání rozčileněji. Na betonové podlaze tam ležel Romeo dva, byl nahý a zalitý krví. Ti dva neznámí muži, které jsem viděl, jak vycházejí z obchodu a kráčejí dozadu, se ho snažili rozkopat na kousky. Tihle dva určitě taky sebrali Hubba-Hubbu. Pořád ještě na sobě měli černé kožené bundy a džíny. Žádné zbraně jsem u nich nezahlédl.

Romeo dva se pohnul. Snažil se doplazit k lexusu zaparkovanému vedle dodávky mercedes. Oba vozy stály na vzdálenějším konci budovy, proti stažené roletě. Krev kapala Romeovi z kníru a prýštila z úst a ti dva neznámí ho prostě jen sledovali, kopali do něj a zřejmě se dobře bavili. Přimáčkli si ho k podlaze a pak ho zase kopli, tentokrát tak, aby změnil směr a nelezl k vozům. V dodávce zabublal motor a vozidlo pomalu dojelo k roletě. Spolujezdec vystoupil a zatáhl za řetěz. Nasedl zpátky a mercedes zmizel. Jeden z chlápků v černé bundě roletu zase stáhl.

Pod námi uprostřed budovy zely dvě montážní lampy na prohlížení podvozků a dvě betonové rampy. Romeo jedna a Hubba-Hubba byli nacpaní v jedné z jam a také byli nazí. Všude kolem se po betonu válelo jejich rozervané oblečení. Nejspíš je někdo kousek po kousku prohlížel, jestli v nich není někde schované sledovací nebo odposlouchávací zařízení. Krev jim kapala z obličejů na potem promáčená těla. V jámě je drželo něco, co vypadalo jako jedno křídlo těžkých železných vrat, které přes ni někdo přetáhl. Byla to vrata z nějakého vznešeného domu, možná je koupili vedle v brocante.

Hubba-Hubba seděl na zkřížených nohou v jednom rohu jámy a hlavu měl svěšenou. Krví nasáklé vlasy byly pocuchané a matně se leskly v slunečním svitu. Do obličeje jsem mu neviděl.

Když jsem pochopil, co pod sebou vlastně vidím, začal mi pot perlit kolem úst. Kozí bradka stál nad nimi na vratech a šťouchal do nich násadou koštěte, jako by se snažil rozdráždit dva pitbully před Velkým bojem.

Všechny obličeje dole pode mnou byly arabské. O jednu betonovou rampu se opíral Plešoun a na sobě měl plandavou modrou košili s krátkými rukávy a černé kalhoty. Zhluboka natáhl kouř z cigarety a vesele klábosil s tlustým řidičem dodávky, jenž byl navlečený do hnědého pulovru, který se mu napínal přes břicho. Měl jsem dojem, že právě tenhle chlapík zahlédl za obchodem Hubba-Hubbu, když se Romeové připravovali, že se dají do díla. Ale pořád mi to celé nedávalo smysl. Proč vlastně Hubba-Hubbu odvezli? A proč sebrali i Romey?

Lotfi se teď natahoval těsně vedle mě a oči upíral na montážní jámu. Hubba-Hubba měl stále sklopenou hlavu. Na rány násadou nereagoval, jen se jim poddával a přijímal bolest. Romeo jedna klečel na kolenou a prosil Kozí bradku o milost. Dočkal se místo toho jen další dobré zprávy doručené násadnou koštěte.

Lotfi se ke mně obrátil a ve tváři měl odhodlání: „Čeká na mě.“

Přikývl jsem. „Už se brzo dočká, kamaráde. Koukni se na druhou stranu toho světlíku, jestli tam někde není vikýř.“

Ještě jednou se dlouze a pevně zadíval na bratra, pak se o kousek stáhl a začal se plížit na druhou stranu střechy. Třeba tam někde budou padací požární dveře s ocelovým žebříkem připevněných uvnitř ke stěně. Moc by nám to nepomohlo: uviděli by nás, sotva bychom začali lézt dolů. Ale alespoň jsem se tím Lotfiho na chvíli zbavil. Nechtěl jsem, aby se rozčilil ještě víc, než v tuhle chvíli byl.

Naslouchal jsem ječení a pokřiku dole a současně jsem se rozhlížel, abych si pořádně prohlédl, jak to pode mnou vypadá. Vnitřek budovy představoval jeden jediný velký prostor, který kdysi nepochybně sloužil jako opravárenská dílna na auta. Ležel jsem hlavou k vjezdu s roletou na vzdálenější straně stavby. Za roletou nic nebylo, nepočítáme-li parkující lexus. Vypadalo to, že tam stály vozy čekající na to, až je odvezou na jámy a rampy uprostřed, aby je pořádně prohlédli a opravili. Na druhém konci stály před oknem v přízemí dvě přenosné budky, postavené v pravém úhlu k sobě před hrubou, bíle natřenou místnůstkou ze škvárobetonových tvárnic. Budka byla sotva osm stop vysoká a vyčnívala v rohu ze zdi. Jestli Lotfi nepřijde s nějakým zázračným zjištěním, nabízí se cesta dovnitř jedině přes roletu, nebo tím oknem.

Kozí bradka opustil vrata a štěkl na postávající chlapce z rampy nějaký rozkaz. Plešoun a Dodávka zahodili cigarety, došli k jámě a odtáhli vrata kousek na stranu. Jakmile vznikla dostatečně velká mezera, bratři v černých bundách do ní nastrkali Romea dvě.

Když se vrata zase vrátila na původní místo a nově příchozí dopadl vedle Hubba-Hubby, ten na to nijak nereagoval. Romey ale opětovné setkání povzbudilo a dopřáli si další dávku proseb adresovaných těm nahoře.

Zazvonil mobilní telefon. Několik přítomných sáhlo do kapsy, ale ukázalo se, že jde o přístroj Kozí bradky. S klapnutím ho otevřel a chvíli se věnoval pracovním záležitostem, zatímco zbývající čtveřice se shromáždila u rampy. Došlo na nabízení a zapalování cigaret, zatímco Kozí bradka švitořil do telefonu. Na tu dálku to znělo, jako kdyby mluvil francouzsky. Dokonce se i trochu pousmál a kráčel přitom směrem k roletě.

Pak už se usmíval od ucha k uchu, mluvil a levou rukou přitom lehce pohupoval dopředu a dozadu. Mohlo mu být něco málo přes čtyřicet a měl nakrátko ostříhané, velmi dobře upravené vlasy, díky nimž dnes vypadal ještě víc jako George Michael. Měl vemlouvavé pohyby těla, a jak se pohyboval, kopal proti zdi pomyslné malé fotbalové míče.

Lotfi se ukázal na druhé straně světlíku, zůstal klečet, počkal, až se na něj podívám, a zavrtěl hlavou. Zadíval se dolů na Hubba-Hubbu a pak přenesl pozornost na Kozí bradku.

„Mluví se ženou,“ zašeptal. „Říká jí, že přijde pozdě domů. Prý má moc práce.“

A pak, jako kdyby někdo otočil vypínačem, hovor skončil, telefon zmizel v kapse a Kozí bradka kráčel zpátky k jámě. Po úsměvu nebylo ani památky.

Oba Romeové klečeli a prosebně na něj něco chrlili rychlou arabštinou. Obrátil jsem se na Lotfiho. „Co říkají?“ zeptal jsem se.

Místo oka přiložil k díře ucho a druhé si zacpal palcem, protože nad námi zrovna přelétalo letadlo a všude kolem se s rachotem řítila auta. Obličej měl zkřivený samým soustředěním. Zatímco jsem čekal, až něco zjistí, přesunul jsem browning dozadu a zastrčil ho za džíny na zadku. Pak jsem otočil dozadu i ledvinku a nechal změklý asfalt, aby se mi vepředu vpíjel do oblečení. Nezáleželo na tom, stejně už jsem byl tou hmotou obalený, až to hezké nebylo. Měl jsem pocit, že se válím v horkém bahnu vytékajícím ze sopky.

„Nevědí, kdo je můj bratr, neznají ho. V životě ho neviděli.“

Sledoval jsem Kozí bradku, jak si zapaluje cigaretu a nasupeně si prohlíží dvojici mužů, kteří pod ním brebentili na kolenou. Dvěma prsty odklidil snítku tabáku, která se mu přilepila na rty.

„Vysvětlují, že přijeli jen proto, aby na třech různých místech vyzvedli peníze. Jedny včera, dvoje dnes. Vůbec nechápou, co se stalo. Nevědí nic kromě toho, kde mají peníze vyzvednout.“

Napadlo ho totéž, co mě. „Nicku,“ vyjekl, „dneska mají být dva výběry?“

Do prdele. Podíval jsem se na něj a pak se raději vrátil pohledem ke Kozí bradce. Zrovna natahoval ruku, zatímco Dodávka mu podával Hubba-Hubbovu žlutou vysílačku. Kozí bradka ji přiložil k ústům a s přehnaným úsměvem do ní vykřikoval: „Bonjour, bonjour, bonjour!“

Hodil nedokouřenou cigaretu do jámy, sklonil se nad Hubba-Hubbou a křičel na něj otázky. Egypťan vůbec nijak nereagoval. „Chce vědět, s kým se měl vysílačkou domlouvat,“ informoval mě Lotfi. „Snaží se z něj dostat, kdo jsme, kde jsme, co děláme.“ A pak se Lotfi překvapivě usmál. Zadíval se mi do očí. „Neřekne ani slovo, Nicku. Ví, že přijdu.“

Hubba-Hubba stále klopil pohled k podlaze jámy a neodpovídal. Možná měl Lotfi nakonec pravdu: bratr tomu doopravdy věří. Kozí bradku naprostý nedostatek jakékoliv reakce rozzuřil na nejvyšší míru, až praštil vysílačkou o vrata. Úlomky plastu a elektronické součástky se rozletěly po jámě na všechny strany jako ze šrapnelu. Pak sevřel koště oběma rukama a rukojeť přistála Hubba-Hubbovi na zátylku. Vypadalo to jako nezvladatelný projev bezradnosti. Hubba-Hubba se podvolil a složil se, jeho krví zalitá hlava padla Romeovi dvě do klína.

Kozí bradka ječel do jámy a Lotfi ho soustředěně pozoroval. Vypadal až příliš klidně. Jako by už měl připravený nějaký plán. „Co tam zase vykládají, kamaráde?“ vyrušil jsem ho.

Lotfi zavřel oči a přiložil k rozbité tabulce ucho. „Nevěří Romeům. Říká, že je mu jedno, kdo lže a kdo mluví pravdu. Že prý je úplně jedno, jestli se sekne a zabije je. Peníze přijede vyzvednout někdo jiný.“ Lotfi opět otevřel oči a podíval se na mě. „Je čas, Nicku,“ prohlásil suše.

Přikývl jsem. „Máme na to jen to okno, takže –“ Lotfi sebou trhl, odpoutal se od skla a zvedl se na kolenou. Utíral si ruce do džín, aby se zbavil asfaltu, a hlavou ukazoval směrem k bráně. Když jsem se opřel o černou hmotu, abych se nadzvedl a podíval se, co tam vidí, pálilo mě to do dlaní. To už ale Lotfi lezl k okapu. Na křižovatce proti řadě aut před brocante, kde jsme měli zaparkované i scudo, zastavil peugeot kombi s policejními znaky na bocích a modrým světlem na střeše. Uvnitř byli tři lidé a spolujezdec sedící vedle řidiče hlásil něco do vysílačky.

/51/

Musel jsem myslet na nejhorší: některý ze svědků, kteří volali už předtím, upozornil policii na scudo a tihle tři chlapci se dostavili, aby si zasloužili povýšení. V kufru najdou vysílačky a všechny naše pomůcky a pod sedadlem peníze – spolu s tolika otisky, že tam budou vyšívat se štětečkem kolik týdnů. A první, co je napadne, že by se po nás mohli poohlídnout okolo.

Zadíval jsem se na Lotfiho focus. Zatím se kolem něj podle všeho nic nedělo, ale to taky nebude dlouho trvat, vezmeme-li v úvahu, co všechno vyváděl, když si hrál na policajty a zloděje. Nemohl jsem si pomoct a napadlo mě, že to je způsob, jímž nám bůh říká: „Tak, mně to pro dnešek jako průzkum bojem stačí a dál už si s tím poraďte sami.“

Stále jsem se snažil přijít na to, jak bychom to měli nejlépe vyřídit, a tak jsem se rozhodl, že ještě jednou nakouknu do budovy, než se vydám za Lotfim. Vůbec mě nenapadlo, že by se mezitím mohla situace zhoršit. Kozí bradka stál pořád na vratech položených přes jámu, ale kufr lexusu byl teď otevřený a Plešoun z něj vytahoval červený plastikový kanystr na benzin. Pak kanystr zvedl, aby ho ukázal těm třem v jámě, jako když číšník v restauraci ukazuje hostům lahev vína.

Hubba-Hubba konečně vzhlédl. Kouzlo, které míval kolem krku, bylo pryč. Jinak vůbec nijak nereagoval: prostě si poslechl řev a zase sklopil hlavu. Čekal, až přijde Lotfi. Nebo se mezitím připravoval na smrt.

Lotfi už byl na okraji střechy, když do nádraží vjel vlak. Lotfi se zastavil za parapetem a vyčkával pro případ, že by se někdo vydal z nádraží zkratkou. Než jsem k němu dolezl, souprava odjela. Mám mu říct, co jsem tam viděl? Změní se tím něco, když to udělám? Tak jako tak musíme slézt dolů a pokusit se dostat dovnitř tím oknem. Pomůže něčemu, když bude vědět, že se jeho bratra právě chystají upálit – zvlášť kdyby se pak ukázalo, že se nemůžeme dostat dovnitř?

Lotfi se zadíval na lidi přecházející koleje. „Čistý vzduch. Jsi připraven?“

Přikývl jsem, zkontroloval si browning a ledvinku, přehoupl se přes parapet a sjel dolů trochu příliš rychle. Šupinky rzi se mi zařezávaly do rukou, ale ve srovnání s tím, jakou bolest zažíval Hubba-Hubba, to nic nebylo. Sotva jsem dopadl na zem, Lotfi se vydal za mnou.

Přehodil jsem si ledvinku a browning zpátky dopředu a z pouzdra na opasku jsem vytáhl leathermana. Chtěl jsem mít zbraň tam, kam jsem byl zvyklý ji dávat, protože jsem tam pro ni sahal podvědomě a měl jsem takové tušení, že se mi to tentokrát bude hodit.

Lotfi přistál vedle mě, zrovna když jsem otevíral ostří nože. Stoupl jsem si na špičky, chytil se volnou rukou za betonový okraj otvoru pro okno a nožem začal bodat a řezat do umělohmotného rámu větráku.

Lotfi se opřel o zeď a dával pozor. Zdálo se mi, že by bylo dobré ho připravit na to, že se nám to nepovede. „Jestli se nám nepodaří zbavit se těch mříží, zbývá nám jedině dostat se dovnitř přes roletu,“ začal jsem. „Počkáme, až někdo půjde ven nebo možná až se bude dodávka vracet, a pak –“

„Bůh rozhodne, co uděláme a co ne, Nicku. Je to v jeho rukou.“ Ani se na mě nepodíval: oči měl upřené na cestu k nádraží.

Pokud jde o mne, bylo to takhle v pořádku, jenže co když se Bůh rozhodne, že je čas zapálit montážní jámu?

Nadzvedl jsem střed větráku a pokusil se přes sklo, které teď bylo zapatlané špínou a dehtem, podívat dovnitř na mříže.

Do prdele, budu mu to muset říct.

„Než jsem se vydal pryč od toho světlíku, viděl jsem, jak Kozí bradka mává nad těmi třemi kanystrem s benzinem. Asi je ti jasný, co to znamená, viď?“

Výraz jeho tváře se nezměnil. Oči stále neopouštěly cestu. Ale v levé ruce měl korálky růžence a pouštěl je jeden po druhém mezi palcem a ostatními prsty. „Ano, je mi jasné, co to znamená,“ odpověděl. Hlas měl neuvěřitelně klidný, neuvěřitelně vyrovnaný. „Prostě budeme pokračovat.“

Abych mohl protáhnout ruku otvorem, potřeboval jsem pomoc. „Udělej mi stojku, kamaráde,“ požádal jsem ho. Zvedl jsem pravou ruku a on sepjal dlaně, abych si měl kam stoupnout. Natahoval jsem ruku a on mě zvedal podél cihlové zdi a oba jsme při tom funěli a hekali.

Když jsem konečně protáhl paži dovnitř, zahlédl jsem záchodové mušle. Na čtvrtý pokus se mi podařilo uvolnit západku, kterou bylo okno zajištěné. Nic se nestalo. Rám byl tak starý, že k němu bylo okno, vystavené dlouhá léta rozmarům počasí, přilepené. Sklonil jsem se o kousek dolů a použil ostří leathermana k tomu, abych okno od rámu odloupl.

Zevnitř se neozývaly žádné zvuky, což bylo dobře: když neslyšíme my je, je tu jistá naděje, že nemůžou slyšet ani oni nás. Jen jsem doufal, že nikoho z nich zničehonic nenapadne, že by si potřeboval odskočit.

Tahat za mříže nemělo sebemenší smysl, byly příliš silné, ale použil jsem je alespoň k tomu, že jsem vytáhl nahoru i druhou nohu a zkusil se podívat, jak to vypadá zevnitř. Byly zajištěné dvěma kovovými pruhy, které byly na jedné straně přiletované k mřížím a na druhé straně přichycené třemi pořádnými šrouby k rámu.

Seskočil jsem zpátky na zem a otevřel v leathermanovi šroubovák. „Pamatuješ si ještě, že musíme dostat ven nejen Hubba-Hubbu, ale i toho hawalladu?“ připomněl jsem Lotfimu situaci. „Toho třetího už jsme ztratili a bez těchhle lidí se nedostaneme k sebevrahům. Potřebujeme je – víš, co se stane, když se nepodaří ty sebevrahy dopadnout?“

„Nicku, uvědomuju si, jak je to důležitý. Zapomínáš, že jsme se oba s bratrem přihlásili jako dobrovolníci.“

Měl tak klidný výraz v obličeji, že by se z toho člověk zbláznil. Opravdu věřil na zlo a dobro a na všechny tyhle věci, co patří ke kismetu. „A je ti taky jasný, že jsme tady skončili?“ pokračoval jsem ve výkladu. „Policie o nás ví a další výběr peněz jsme prošvihli. Takže je teď odtamtud oba dostaneme, necháme hawalladu na místě předání a vypadneme z téhle země, jako by nám hořela koudel za prdelí. Platí? A na nějaký podělaný pomsty zapomeň, to stojí příliš mnoho času.“

Znovu jsem se vytáhl nahoru, tentokrát za pomoci mříží, a dokázal jsem si napůl sednout na parapet, takže jsem mohl pracovat se šroubovákem. Alespoň ta špinavá toaleta a dvě prachem pokryté mušle nesmrděly, jen nabízely pohled na záplavu vyschlých cigaretových špačků, nejspíš někdy z osmdesátých let; filtry nakupené kolem odtokových děr byly úplně vybělené.

Hlavičky šroubů nahoře u stropu byly přetřené několika vrstvami barvy, a tak jsem si je nejdřív musel očistit nožem a pak jsem se do nich teprve mohl opřít šroubovákem. Nejprve mi jeho ostří po šroubu dvakrát sklouzlo a poranil jsem si klouby, ale nakonec se první hlavička přece jen začala otáčet.

První šroub byl šťastně venku, tak jsem ho podal Lotfimu a v naprostém mlčení se pustil do boje se zbývajícíma dvěma. Musel jsem hodně věcí promyslet a taky se v téhle situaci bylo čeho obávat. Podíval jsem se na Lotfiho, stále ještě byl klidný a očima sledoval cestu. Pokud jde o mne, trochu na mě šla panika, ale jinak jsem byl připraven jít na věc, vyřídit to a tempem se vypařit z Francie, než nás lapne policie.

S dolními šrouby jsem se netrápil, prostě jsem jen mříže ohnul dolů. Pak jsem vytáhl browning, ledvinku si opět přesunul dozadu k páteři a vlezl dovnitř hlavou napřed. Sklouzl jsem po břiše na záchod a použil přitom mušle jako oporu, abych nespadl z výšky na zem a nezpůsobil hluk.

Na druhé straně dveří jsem slyšel hlasy.

Lotfi mě následoval, zavřel za námi okno, ale nezasunul západku.

Před sebou jsme měli laciné sektorové dveře, mnohokrát natřené a se starou klikou z odřeného hliníku. Škvíra u podlahy byla příliš úzká, než abych tudy něco zahlédl, ale ječení a křik tak jako tak nedávaly velký prostor pro vlastní představivost. Alespoň jsem zatím necítil pach benzinu ani spáleniny.

Lotfi přitiskl ucho ke dveřím. „Prosí ho, aby toho nechal,“ informoval mě. „Musíme si pospíšit.“

„Potřebujeme si udělat mezi sebou rozestup, abychom je pokryli všechny. Já to vezmu doleva a použiju jednu z budek jako kryt. Ty se dáš doprava a budeš se krýt tou druhou.“

Jeden z Romeů ječel tak hlasitě, že to působilo dojmem, jako by byl s námi uvnitř. Lotfi už byl zase rozčilený a oči mu opět lítaly ze strany na stranu jako tehdy v Alžírsku. Položil jsem mu ruku na rameno. „Já doleva, ty doprava,“ zopakoval jsem mu. „A ten tvůj Bůh snad ví, že jsem na tvé straně, co?“

Přikývl a oba Romeové znovu začali křičet. Natáhl jsem úderník browningu, aby byl připravený k výstřelu, a opatrně nakoukl do nábojové komory. Jen trošičku jsem ji pootevřel, abych zahlédl mosaz a potvrdil si, že náboj je na místě. Pak jsem komoru opět zavřel.

Lotfi si také zkontroloval zbraň, zatímco já se naposledy přesvědčil, že ledvinka je v pořádku, a rukou umazanou od dehtu jsem si vytřel pot z očí.

Pomalu jsem se opřel o kliku a dokázal ji stisknout dolů jen se zcela nepatrným zavrzáním. Nechtěl jsem tam vletět. Potřeboval jsem, abychom se schovaní za budky dostali co nejdál, než to rozpálíme.

Panty kladly trochu odpor, ale už jsem měl dveře otevřené dobře na palec, když křik Kozí bradky a ječení v montážní jámě zesílily. Budky mi z větší části zakrývaly výhled, ale šikmo vpravo od sebe jsem mezi nimi viděl betonové nájezdové rampy. A nikdo u nich nestál.

/52/

Nerozumím arabsky, ale i já dokážu rozeznat rozdíl mezi prošením a naléháním. Lotfiho pevně sevřené čelisti mi prozradily, že pokud jde o něj, pečlivě sleduje každé slovo.

Nezbývalo mi než věřit, že budou všichni stát kolem jámy. Neměli v téhle ratejně koneckonců kam jít, leda by se plácali v budkách nebo šli leštit lexus.

Vzhledem k tomu, že jsem nikoho neviděl, bylo potřeba změnit plán. Představoval jsem si to tak, že projdu rovně mezi oběma budkami přímo k rampě, takže mě nikdo neuvidí, dokud neovládnu pole. A před panem Devítimilimetrovým nebudou mít kam utéct.

To dá Lotfimu možnost objevit se na scéně a dostat Hubba-Hubbu z jámy. Jakmile budeme mít tuhle část z krku, budeme tři na to, abychom nacpali Kozí bradku do auta a vypadli odtud. To bylo asi tak všechno, co jsem vymyslel. Prostě tam budeme muset vletět co nejrychleji, pěkně agresivně využít momentu překvapení s bouchačkami v ruce a pohlídat si, aby nestačili sáhnout po zbrani. Jen Lotfiho Bůh ví, jak se to bude vyvíjet dál.

Otočil jsem hlavu, abych mohl mluvit, a zašeptal Lotfimu: „Změna plánu. Vyrazím rovnou k rampám a –“

Škvírou ve dveřích se k nám prodral pronikavý výkřik.

Lotfi vyskočil a odstrčil mě. Trhnutím otevřel dveře, vytáhl pistoli a pak vrazil do skladiště, ječel něco arabsky, proběhl mezi budkami, zahnul doprava směrem k montážní jámě a zmizel mi z dohledu.

Odjistil jsem a rozeběhl jsem se za ním. Řval jsem, seč mi plíce stačily, a připojil se tak k povyku, který v tu chvíli způsobovali i všichni ostatní. „Ruce vzhůru! Ruce vzhůru! Ruce vzhůru!“ křičel jsem.

Stačil jsem udělat pouhé tři kroky do středu skladiště, když vtom se na druhé straně kabin, kousek vpravo ode mne, ozvalo hlasité blúúúš a po něm srdcervoucí bolestný jekot, který přehlušil všechno ostatní.

Vynořil jsem se před budkami a vpravo od hořící jámy uviděl skupinku lidí, kteří na nás civěli s otevřenými ústy. Plameny nám šlehaly nad hlavu a oba jsme se s Lotfim snažili křičet tak hlasitě, abychom přeřvali hluk vycházející z jámy pod námi.

Plešoun byl v pozici, kdy mohl tasit, ale nemohl se rozhodnout, jestli to má udělat. Podíval se na Kozí bradku. Podíval se na mě. Stál jsem bez hnutí v otevřeném prostoru a pistoli měl zvednutou.

Lotfi dorazil k jámě. V tu chvíli už křičel stejně hlasitě jako muži hořící dole.

Držel jsem browning před tělem, palcem jsem tiskl pojistku a volal jsem: „Ruce vzhůru! Ruce vzhůru! Ruce vzhůru!“

Bratři v černých kožených bundách se snažili přijít na to, jestli to mají riskovat a sáhnout po zbraních. Viděl jsem jim to na očích. Když jsem popošel kousek blíž, abych mohl líp zamířit, ucítil jsem na obličeji sálavé horko. Jak jsem postupoval, dával jsem si pozor, abych nekladl nohy přímo před sebe, chtěl jsem být neustále rozkročený, abych měl pevnou, stabilní základnu a mohl spolehlivě umístit pár ran do cíle. Tolik jsem jich zase neměl, abych s nimi mohl kdovíjak plýtvat.

Lotfi klečel u jámy, řičel, seč mu vzduch v plících stačil, a zoufale bojoval s horkými, těžkými železnými vraty, která se pokoušel alespoň o pár stop odsunout.

Z plamenů se nahoru vztahovaly ruce. Budovu naplňovalo vysoké, odhmotněné ječení.

A nad tím vším přeskakovaly pohledy přítomných z místa na místo, všude možně, na jámu, na mě, na sebe navzájem. Posunul jsem se ještě o kousek blíž k nim a s každým krokem sílil zápach páleného masa a vítězil nad hořícím benzinem. Byl jsem v pokušení vyřídit je všechny čtyři najednou, ale Kozí bradka stál uprostřed skupiny. A já ho potřeboval živého.

Lotfi volal na bratra a zápasil s ohněm i s vraty.

Kde je Dodávka?

Po pravé ruce jsem zaznamenal nějaký pohyb, ale bylo už pozdě.

Lešenářská trubka přistála velmi tvrdě. Ucítil jsem drtivou bolest v pravé části hrudníku a browning mi vylétl z ruky. Úder mi vyrazil veškerý vzduch z plic, ještě než jsem dopadl na beton.

Mezi blesky, které mi létaly v hlavě, jsem uviděl Lotfiho, jak leží na zemi a svírá v prstech ohořelou ruku trčící mezi mřížemi vrat. Plameny začínaly slábnout. I kdyby jeho bratr přímo neuhořel, už se nepochybně musel dávno udusit.

Lotfi kňučel jako raněné zvíře, vycházelo z něj dlouhé, táhlé, lítostivé kvílení plné zoufalství. Z ohořelého rukávu se mu kouřilo a na dlaních a pažích mu naskakovaly puchýře. Přistoupily k němu nějaké postavy a kopanci ho odstrkaly od jámy, ale jeho nářek nevyvolávala fyzická bolest.

Díval jsem se na něj vlastně jen vteřinku, jelikož vzápětí se snesla sprška kopanců i na mě. Nemohl jsem dělat nic jiného než stočit se do klubíčka, zavřít oči, zatnout zuby a doufat, že to hodně brzy skončí.

Od stěn se odrážela rozhněvaná arabština. Kopání ustalo. Nějaké ruce mě vzaly za nohy a po břiše a hrudníku mě táhly k montážní jámě. Lotfiho řev teď zněl o poznání blíž. Trochu jsem se opřel o ruce, abych se pokusil z nejhoršího chránit obličej před drsným povrchem betonové podlahy. Cítil jsem, jak za sebou nechávám kůži sedřenou z dlaní.

Otevřel jsem oči právě včas, abych viděl zuhelnatělá, ale stále ještě rozeznatelná těla v jámě a seškvařený nátěr na vratech. Mezitím mi pustili nohy, někdo ze mě strhl ledvinku a odstrčili mě směrem k budce napravo. Lotfiho dovlekli s rukama za zády ke mně a přinutili ho, aby si klekl. Teď stáli všichni čtyři kolem nás a každou chvíli si do nás srdečně kopli. Okraj Plešounových kalhot jsem měl jen několik palců od obličeje. Cítil jsem vůni kolínské a pach cigaret a slyšel těžké, namáhavé oddychování, jak mi jeden z nich plivl na zátylek.

Lotfimu bylo zřejmě úplně jedno, v jakém stavu jsou jeho dlaně a paže. Kůže z něj visela v cárech jako šlupky z brambor, některé rány byly rudé, jiné zčernalé. Hodinky a tabulka s informací o zdravotním stavu působily dojmem, že se mu do jeho groteskně opuchlého zápěstí zapekly. Mne kůže na rukou, rozedraná hrubým povrchem, neuvěřitelně bolela, ale s tím, co prožíval on, to vůbec nebylo možné srovnávat.

Bolest v pravé části hrudníku se dala jen stěží vydržet. Musel jsem se nadechovat rychlými, povrchními vdechy a při každém nadechnutí jsem měl pocit, že do mě někdo vráží dýku.

Lotfi zachytil můj pohled a začal se pomalu kolébat dopředu dozadu s rukama odtaženýma od těla, aby se jich nedotýkal, a jen překonával bolest. „Měl jsem –“ začal.

Dostal kopanec, po němž se překulil na bok. Znovu se na nás vrhli, když vtom si mezi nimi začal razit cestu Kozí bradka. Udělali mu prostor a on se zastavil jen pár stop od nás a zadíval se na nás. Dech už se mu skoro srovnal. V levé ruce držel naše cestovní pasy. Čtveřice pánů za ním si už přepočítávala naši hotovost. Do pravé ruky vzal Kozí bradka nezapálenou cigaretu a zapalovač na jedno použití. Prohlížel si nás oba s předstíranou starostlivostí a přitom si zasunul cigaretu do úst a dvakrát musel cvaknout zapalovačem, než se mu podařilo si ji zapálit. Jeho zlaté a velmi tenké náramkové hodinky v slunečním svitu jen zářily.

Ostatně ani oblečení si nekupoval u stánku někde na tržišti. Černá košile vypadala velmi kvalitně a džíny měly vzadu štítek Armaniho. Voněl drahou kolínskou, a jak kouřil, bylo vidět, že má dobře pěstěné nehty. Nehet na malíčku pravé ruky byl o hodně delší než nehty na ostatních prstech, byl tak dlouhý, že se málem začínal kroutit. Třeba hraje na kytaru. Nebo nerad používá lžičku, když si nabírá dávku kokainu.

Vyměnili si pohledy s Lotfím, zatímco já si vyčistil nos od krve a hlenu na beton a na vlastní džíny. Hubba-Hubba ležel sotva patnáct stop od bratra, a přece si Lotfi jeho vraha prohlížel, jako by studoval nějaký obraz. Udělalo to na mě dojem. Za ta léta jsem potkal pár lidí, kteří dokázali držet hlavu zpříma i v hodně podělané situaci, ale tohle bylo něco jiného.

Kozí bradka na nás ještě chvíli shlížel shůry a zhluboka dýchal, načež kopl Lotfiho do nohy. „Mluvíš taky anglicky?“ vyštěkl na něj.

Lotfi přikývl a pohled se mu ani nezachvěl.

Kozí bradka znovu potáhl kouř z cigarety. Když ho vyfukoval, tančily mu obláčky dýmu v paprscích slunce nad hlavou. „Počítám, že vy dva jste ty lidi na druhém konci vysílačky, co?“ Mluvil naprosto ledovým tónem. Čekal na odpověď, jenže Lotfi mu ji nenabízel a dobře dělal, ale jen do jisté míry. Teď nebyla chvíle na odpovídání, teď byla chvíle na žadonění o život.

Utřel jsem si dlaní další dávku hlenu a krve z nosu a dal se do toho. „Heleďte,“ začal jsem, „vůbec nemám tušení, o co tady jde.“ Ukázal jsem směrem k jámě. „Jenom nám řekli, že máme ty dva sledovat. Mysleli jsme, že převážejí heroin na Kajmanské ostrovy. Někdo tam měl strach, že mu to bude kazit jeho obchody. Ať už se tady děje cokoliv, nepotřebujeme o tom nic vědět. Kašlem na to, prostě odtud vypadneme a zapomene na to na všechno…“

Hned po prvních slovech mi bylo jasné, že jsem si ho nezískal. Ani se na mě nepodíval, ale dál upíral oči na Lotfiho. Znovu nabral do plic cigaretový kouř a pak na něj něco vychrlil arabsky. Lotfi mu odpověděl třemi nebo čtyřmi větami, ze kterých jsem nepochytil vůbec nic. Jen mi bylo jasné, že se mu podařilo naštvat Kozí bradku na nejvyšší míru.

Kozí bradka vypustil nosem obrovský mrak dýmu a obrátil se na mě. „Není to nakonec jedno?“ prohlásil. „Osobně kašlu na to, co jste zač. Je mi úplně fuk, jestli jste mi přišli něco ukrást nebo ne.“ Odklepl popel směrem k jámě. „Tamti jsou mrtví. Vy jste mrtví. Peníze pořád ještě mám, tak počkám na další předávku. Nemůžu si dovolit riskovat. A je mi jedno, co se bude dít. Bůh mi rozumí, Bůh mi odpustí.“ Obrátil se na Lotfiho: „Ne?“

Nedočkal se žádné reakce.

Znovu potáhl z cigarety a otočil se k bratrům v černé kůži, aby se s nimi poradil. Lotfi začal pohybovat rty. Sklonil hlavu a nepatrně se pohupoval dopředu a dozadu. Pořádně jsem mu nerozuměl, ale určitě to byl ten kousek s Muhammad-rasul-ullah.

Šalháda: připravoval se na smrt.

On byl možná připraven setkat se se svým Stvořitelem, ale já ještě ne.

Kozí bradka Lotfiho také zaslechl, otočil hlavu, aby se na něj podíval, pak pokrčil rameny a hodil oba pasy směrem k jámě. Přistály na vratech a jeden propadl dolů na Hubba-Hubbovo zuhelnatělé tělo, plné černých a červených skvrn. Kozí bradka odcházel a přitom něco křičel na své čtyři společníky.

Lotfi sledoval pohledem bratry v černé kůži, kráčeli společně k lexusu a jeden nesl prázdný kanystr. Jestli skutečně Bůh hraje v našem týmu, měl by se koukat přestat šťourat prstem v řiti a pěkně rychle něco podniknout.

Jeden z bratrů nastartoval lexus, zatímco druhý zatáhl za řetěz, aby otevřel mastnotou a špínou pokrytou roletu. Vozidlo začalo couvat a pak se otočilo, aby bylo namířené čumákem k výjezdu, když vtom hawalladovi znovu zazvonil mobil. Vytáhl ho a vydal se na druhou stranu budovy. Lexus projel dveřmi a zmizel. Dodávka začal zavírat dveře a Plešoun nás hlídal, přičemž se mu sluneční paprsky odrážely od holé lebky zvlhlé potem. Byl to velice krátký hovor: měl jsem dojem, že Kozí bradka vysvětluje ženě, že se možná přece jen dostane domů včas na svačinu, ale aby mu proboha v jednom kuse nevolala do práce. Ať už uděláme cokoliv, měli bychom s tím začít, než se lexus vrátí. Podíval jsem na Lotfiho, ale stále soustředěně sledoval Kozí bradku. Z nosu mu tekla krev, a jak se modlil, dělala mu u nosních dírek bubliny.

Kozí bradka schoval telefon do kapsy a vrátil se k nám. Už byl skoro u nás, když se zvenku ozvaly dva výstřely. Dodávka nechal řetěz řetězem. Roleta přestala skřípavě klesat asi dvě stopy nad zemí a s rachotem spadla, zatímco Dodávka se přikrčil při jedné straně vjezdu.

Pak zazněly další výstřely, po nich následoval křik a rozeřvaly se motory, načež následovalo kvílení brzd a vzápětí zvuky srážky. Plešoun ztuhl a podíval se na Dodávku, jako by od něj čekal nějakou radu, co má sakra dělat dál.

Ozvalo se ještě pár jednotlivých výstřelů. Dodávka rychle vykoukl ven. „Policie!“ vykřikl. „Policie!“

Kozí bradka na ně začal povykovat rozkazy. Lotfi se přestal modlit uprostřed věty. Do očí se mu vrátilo světlo. Podíval se na mě a jeho pohled jako by říkal: Vidíš, Nicku? Měl jsem pravdu. Bůh nás přišel zachránit.

Odpověděl jsem mu pohledem, v němž bylo napsáno: Víš co, tak z téhle prdele vypadneme, a to tak, že teď hned…

Skočil po Kozí bradce, zatímco mě opustila bolest v hrudi a sevřel jsem Plešouna do náruče, než měl vůbec možnost se ke mně otočit. Pověsil jsem se na něj jak tonoucí a snažil se, aby měl paže podél těla a nedosáhl na zbraň. Vytrvale jsem na něj tlačil, hýbal jsem nohama, jak to šlo nejrychleji, a pokoušel se vyhodit ho z rovnováhy. Pistole zarachotila o podlahu a my jsme společně narazili do rampy a pak spadli na zem. Já ležel na něm a stále jsem ho svíral pažemi. Bolest se opět vrátila a tentokrát stála za to. Měl jsem pocit, že mi někdo přepočítal žebra bucharem. Lapal jsem po dechu. Slyšel jsem, jak pode mnou ječí, a cítil jsem, jak sebou mrská. Jeho pistole ležela snad metr od nás.

Byla to beretta a pojistku měla pořád ještě odjištěnou. Mozek se mi scvrknul. Celý svět se mi zmenšil na tuhle jedinou zbraň.

Překulil jsem se s nataženou paží do strany, ale Plešoun mě stačil zbrzdit, chytil mě za nohu, pak mi sevřel tričko, hekal přitom námahou a pokoušel se mě praštit do hrudi.

Zbraň byla otočená hlavní k nám. A rukou jsem dosáhl tak šest palců od ní. Cítil jsem, jak mi Plešoun zatíná prsty do těla a snaží se po mně lézt. Jenže to už jsem držel pistoli a v rukou jsem teď necítil žádnou bolest, jelikož se všechna nastěhovala do hrudi.

Nemohl jsem dýchat. Vůbec jsem nemohl nabrat vzduch do plic. Snažil jsem se zbraň otočit a dostat ji do pravé ruky. Protivník teď ležel na mně a tlačil zbraň od sebe, mezi mě a beton. Hrudní koš mi začal povolovat. Rychle jsem nadzvedl zadek, abych si pod sebou vytvořil trochu prostoru, kde jsem se hned pokoušel pistoli otočit. Sedřel jsem si přitom kůži z kloubů.

Sevřel mi hrdlo. Zuby se mi zahryzl do ramene. Na krku jsem cítil jeho těžké oddechování.

Jestli nedostanu brzo do plic nějaký vzduch, sekne to se mnou. Před očima mi vyletovaly ohňostroje světýlek. Potřeboval jsem kyslík a měl jsem pocit, že mi vybuchne hlava.

Zvenku bylo slyšet další výstřely.

Sevřel jsem pistoli do prstů, ale Plešoun na mně pořád ležel celou vahou, takže jsem se nemohl pořádně hýbat.

Začal jsem sebou házet napravo a nalevo, mlátil tělem nahoru dolů a pokoušel se vytvořit si mezeru, díky níž bych si ruku uvolnil. Plešoun ještě víc přitlačil a přesunul ruce z mého krku na paže.

Překulil jsem se na pravý bok, zaryl mu berettu do bicepsu a vystřelil. Vyjekl a odskočil ode mne, chytil se za zranění a kroutil se jako úhoř. Jak jsem tam ležel a lapal po dechu, zahlédl jsem nejen krev, ale i kost.

Lotfi ležel vedle jámy, jen pár stop od Kozí bradky. Oba byli stočení do klubíčka a oba krváceli.

Mezírkou mezi roletou a podlahou se dovnitř draly sluneční paprsky. O ocel zarachotila sprška broků a Lotfi se snažil plazit k hawalladovi. „Ne!“ zařval jsem na něj. „Padáme, padáme!“

Nalehl na Kozí bradku a strkal mu pistoli do obličeje. Kašleme na něj, stejně ho v životě nedokážeme přepravit na místo předání. „Tak to udělej a padáme – dělej!“ volal jsem na Lotfiho. „Dělej!“

Podíval se na mě a obličej měl pokrytý krví.

„Dělej! Udělej to! A k oknu!“

Někde kvílely sirény. Lotfi se odvalil z Kozí bradky a zvedl pistoli, aby vypálil na Dodávku, který stále ještě ležel u rolety, ale byl v mizerném stavu. Pálit po něm bylo plýtvání střelivem a Lotfi to věděl.

Hlaveň zbraně klesla a já se přesunul k budkám, abych se tam kryl. Hlava se mi točila, viděl jsem rozmazaně a do očí mi bolestí vhrkly slzy. „Tak dělej, zabij ho,“ zaskřehotal jsem. „A padáme!“

Museli jsme se dostat ven dřív, než policie uzavře kolem celého areálu kordon.

Lotfi se zvedl do kleku a držel se za žaludek. „Vezmi ho, tak vezmi ho s sebou…“ sípal.

A pořád byl děsivě klidný.

„Seru na něj. Jdeme!“

„Ne, já potřebuju pomstu, ty potřebuješ hawalladu.“

Zvedl se do stoje, dopotácel se k Plešounovi, a jakmile byl dostatečně blízko, vypálil do něj dvě rány. Jedna proletěla Plešounovi v šikmém úhlu hlavou a odrazila se od rampy.

Zatímco se šoural tam, co ležel Dodávka, já se namáhavě přesunul ke Kozí bradce, chytil ho za nohu a odtáhl ho za budky. Hlava mu narážela na beton a ruku si držel na střelné ráně v břiše. Černá košile byla promáčená krví a leskla se ve slunečním svitu.

U dveří na záchod jsem se zastavil. Nemohl jsem chytit dech a všechno mě nesnesitelně bolelo. Ale musel jsem svůj úlovek táhnout dál. Nějak jsem se dostal k oknu. Když jsem se shýbal k zemi, abych se pokusil přehodit si Kozí bradku přes rameno, z úst mi vytryskla krev.

Abych ho zvedl, musel jsem si nejdřív kleknout a pak se zase s pomocí trubky vedoucí k jedné z mušlí narovnat. Než jsem ho zkusil vyhodit oknem ven, zastavil jsem se, abych si odchrchlal a dostal ze sebe další dávku krve. On přitom slabě zasténal.

/53/

Vyletěl z okna hlavou napřed, vyjekl bolestí, když narazil holeněmi na kovový rám, a na zem dopadl s hlasitým bouchnutím a tlumeným výkřikem.

Vydal jsem se hned za ním, a jak jsem se soukal ven, snažil jsem se co nejvíc odlehčit hrudníku a přemáhal se, abych nezačal křičet bolestí. Konečně se mi podařilo skulit se vedle něj na vyschlou hlínu cesty. V dálce kvílely sirény. Zvedl jsem se na kolena a pokoušel se nabrat do plic nějaký vzduch a nehýbat přitom žebry. Každé nadechnutí mě pořádně bolelo, jako by mě někdo bodal nožem. Potil jsem se po celém těle a pulz mi v krku divoce bušil.

Ještě v kleče jsem zvedl Kozí bradku pod rameny a přetáhl si ho opět na záda. Potom jsem se s námahou zvedl do stoje, pomalu jsem narovnával nohy a současně se volnou rukou chytal zdi a posouval se po ní nahoru. Pokusil jsem se o pár hlubších nádechů, ale jediným výsledkem mého snažení bylo vykašlání další dávky krve, která mi pro změnu ucpala nos.

Jak jsem se potácel k nádraží a Lotfiho focusu, jekot sirén se přiblížil, přicházel od hlavní ulice za mnou a postupoval podél řeky.

Dokázal jsem se dostat až na konec budovy, takže jsem se mohl podívat zpoza rohu směrem k vjezdu do areálu. Blokovalo ho bílé policejní auto. Do jeho zadní části vrazil lexus, ve snaze uniknout ho pootočil a skončil kousek od farmy v pravém koutě nádvoří.

Neviděl jsem nikde ani stopu po bratrech v černé kůži, ale na vzdálenější straně policejního vozu se krčili tři policisté a něco vymýšleli. Pozornost soustřeďovali na levou stranu areálu a prostor kolem farmy.

Na nádvoří se teď najednou objevil Lotfi, vrávoral směrem k policii a pistole mu volně visela v ruce. Začali na něj křičet povely a on pomalu postupoval k jejich linii. Snažil se získat nějaký čas pro mě, abych se mohl dostat pryč. Mezera mezi touhle budovou a tou vedlejší byla asi dva metry. Pak už budu krytý až k železniční trati. Ozvaly se další hlasité povely a Lotfi zvedl ruce nad hlavu, ale pistoli dál nepouštěl. Postupoval kupředu a oblečení měl promáčené krví. Dával si na čas a pomalu se snažil dostat na úroveň lexusu, přičemž usiloval o to, aby policisté sledovali každý jeho pohyb.

Zahlídnou mě, až se budu přesunovat mezi budovami?

Lotfi se pohnul trochu víc doprava.

Snažil jsem se naplnit plíce vzduchem, upravil jsem si Kozí bradku na rameni a Lotfi postoupil ještě víc doprava, až k farmě, a začal střílet na bratry v černém, kteří se tam někde schovávali a palbu opětovali.

Vyrazil jsem.

Měl jsem pocit, že jekot sirén přichází ze všech stran. Když jsem se dostal za druhou budovu, nedokázal jsem určit, jestli mě viděli nebo ne. Ve skutečnosti to bylo celkem jedno. Teď záleželo na tom, abych se dostal k autu.

Potácel jsem se po cestě, vpravo jsem měl kamennou budovu a vlevo cihlovou zeď a obě jsem poctil tím, že jsem do nich každou chvíli vrazil. Pohled jsem měl rozmazaný, dělalo se mi mdlo, potřeboval jsem kyslík, jenže mě až příliš bolelo, když jsem se nějaký pokusil získat. Zaslechl jsem salvu výstřelů, kterou vypálila policie a která trvala až nekonečně dlouho. Jestli to znamenalo, že pálili po Lotfim, kterému mezitím došly náboje a vydal se k nim s holýma rukama, tak jen doufám, že konec přišel co nejrychleji.

Železniční trať mizela v úvozu lemovaném z obou stran křovisky a vystlaném plechovkami od pití a krabičkami od cigaret. Stěny úvozu byly stěží pět nebo šest metrů vysoké, ale to mi stačilo na to, abych si tady Kozí bradku schoval a vydal se pro focus.

Seškrábal jsem se a doklouzal k trati. Kozí bradka se uchýlil ke křečovitým pokusům o osvobození, ale vydrželo mu to jen pár vteřin. Znovu ztratil vědomí a zůstal na mně bezvládně viset. Cítil jsem, jak mi jeho krev smáčí dehtem pokryté triko a smíchává se s mým potem. Když jsem si ho nadhazoval, abych ho udržel na místě, jeho vousy mě polechtaly na pravém předloktí.

U trati byl přibitý nápis, na němž nejspíš stálo něco jako „Zde nepřecházejte“ a který měl uživatele téhle zkratky varovat před možným nebezpečím. Pečlivě jsem si vybral, kudy se přes kamenné podloží trati dostanu, a pak jsem přešel na druhou stranu kolejí. Nos už jsem měl zase ucpaný, a než jsem se dostal k protějšímu úbočí, už jsem měl zase ústa plná krve a nemohl jsem pořádně dýchat.

Nedokázal jsem sebrat dost sil, abych Kozí bradku na druhé straně vynesl nahoru na svah. Snažil jsem se, ale spadli jsme oba na suchou hlinitou stezku procházející asi metr nad tratí. Sirény teď řvaly přímo nad námi na hlavní ulici za nádražím. Bylo na čase se rozhodnout, co dál.

Válel jsem se tam na zemi a byl jsem zhruba ve stejném stavu jako Kozí bradka. Oba jsme leželi na zádech a zoufale se snažili dostat do těla trochu kyslíku. On si něco zamumlal a pak vykřikl. Ohnal jsem se po něm sevřenou pěstí, abych ho umlčel, a zasáhl ho někam do obličeje. Nevěděl jsem přesně kam, protože jsem měl oči stále zalité slzami a pohled nejasný, ale zřejmě to zabralo.

Překulil jsem se na břicho, přelezl svého společníka, nechal ho, kde je, a pomalu se začal hrabat nahoru po úbočí. Nakonec jsem se přece jen vyšplhal na úroveň popraskaného a děravého asfaltu, který pokrýval auty přecpané parkoviště. Samotné nádraží, cihlovou budovu natřenou špinavě smetanovou barvou, jsem měl hned po pravé ruce. Asi minutu jsem tam ležel, lapal po dechu a přemáhal bolest, kterou mi každé nadechnutí způsobovalo. A pořád ještě mi tekla krev z pusy, kdykoliv jsem zakašlal.

Natahoval jsem krk, abych viděl kolem pneumatik nejbližšího vozu a mohl se podívat na focus zaparkovaný asi patnáct metrů ode mne směrem k silnici. Teď byl natočený kufrem ke mně. Lidé se zastavovali, snažili se přijít na to, co se děje, a sahali po mobilech, aby se podělili s přáteli o to vzrušení. Na scéně se objevila další várka policejních vozů, jeden z nich přejel zleva doprava po hlavní ulici.

Tady jsem se nemohl nijak skrývat. Prostě se musím zvednout a dostat nás do focusu rychleji, než se uzavřou všechny únikové cesty.

To je situace, kdy člověk musí kašlat na všechno. Vztyčil jsem se a začal se potácet směrem k černému kombíku, přivíral jsem oči před sluncem, pokoušel se jít co nejvzpřímeněji a nekašlat, ale ani jedno se mi nedařilo.

S říhnutím mi vylítla do krku další dávka krve a já ji vyplivl. Věděl jsem, že brzy budu potřebovat dostat nějak pod kontrolu dýchání, když vtom mě přispěchal zachránit McDonald. Kontejner po mé pravici přetékal krabicemi od jeho hamburgerů a hnědými papírovými sáčky plnými mastných skvrn. Jeden jsem si vybral, vysypal jsem z něj použité ubrousky a váčky od kečupu a nacpal jsem si ho do zadní kapsy kalhot.

A právě v tu chvíli jsem někde nad sebou uslyšel jemné údery rotoru otáčejícího lopatkami vrtule. Nemohl jsem se prozradit tím, že bych se začal dívat nahoru, a tak jsem se místo toho soustředil na auto.

Sluneční paprsky způsobily, že mi z očí teklo ještě víc než předtím. Sklonil jsem se a začal prohmatávat prostor za tenkou obdélníkovou poznávací značkou. Jakmile jsem měl klíč a dálkové ovládání v ruce, vydal jsem se kolem vozu k místu pro řidiče a najednou jsem zjistil, že jsem se ocitl tváří v tvář pohublé černošce ve středních letech s pihovatým obličejem, oblečené do pestrobarevných šatů. Stála na chodníku kousek od focusu a v rukou držela po jedné nákupní tašce. Jen jí poklesla čelist a zůstala zírat na moje zakrvácené a dehtem pokryté triko a na krev a smrkance, které mi zdobily celý obličej.

/54/

Stiskl jsem tlačítko a všechny čtyři směrníky zablikaly. Usmíval jsem se na ženu jako idiot a nevěděl jsem, co mám říct.

Napůl jsem dosedl, napůl dopadl na sedadlo řidiče, zmohl se alespoň na usměvavé Bonjour, načež ona mi k mému nezměrnému překvapení laskavě odpověděla a šla dál. Možná tady kolem vídala chlápky, jako jsem já, každý den.

Zabouchl jsem dveře a ocitl se v uzavřené kabině, kde panovalo omračující dusno vylepšené čpavým pachem plastů. Nastartoval jsem motor a současně si zkontroloval stav paliva. Nádrž byla asi ze tří čtvrtin plná. Dobrý výcvik – Lotfi doplňoval nádrž při každé příležitosti.

Pokusil jsem se otočit hlavu, abych si našel místo, které by bylo co nejblíž k cestě, ale palčivá bolest v hrudi mě přesvědčila, abych si to rozmyslel. Nemohl jsem nabrat dech do plic. Zdálo se, že do úst se v pořádku dostane, tedy v krátkých ostrých loknutích, ale dolů už nepokračuje. Začínal jsem hyperventilovat.

Sáhl jsem do zadní kapsy džín, vytáhl sáček od McDonalda a nasadil si ho na ústa a na nos. Oběma rukama jsem ho držel na místě a soustředil se na to, abych se několikrát za sebou nadechl a zase vydechl. Špulil jsem přitom rty. Trochu jsem se u toho rozklepal, ale dokázal jsem alespoň z půlky naplnit plíce, pak na vteřinu zadržet dech a zase pomalu vydechnout.

Naklonil jsem se s pytlíkem na obličeji nad volant a celý postup zopakoval. Oči mi rudě žhnuly jako výstražné majáky pompiers, kteří kolem projeli po hlavní ulici. Můj stav se nelepšil dostatečně rychle. Snažil jsem se dostat do těla nějaký kyslík, ale zatím to nikam nevedlo. A potom se mi to začalo dařit, ovšem bolestivě pomalu. Sáček se napůl zkrabatil a pak se zase nafoukl. Stálo mě to příšerné úsilí a podařilo se to až na několikátý pokus, ale konečně jsem dostával situaci tak trochu pod kontrolu. Víc jsem v tuhle chvíli udělat nemohl. Kdybych měl dýchaní vrátit do stavu, který by se podobal normálu, potřeboval bych na to opravdu hodně času.

Vycouval jsem s focusem z řady, odřel jsem ho o peugeot, který stál hned vedle, a pokračoval v couvání až do mezery, jež byla nejblíž k místu, kde jsem si odložil Kozí bradku. Bříška dlaní se mi lepila k volantu, jak se živé maso dřelo o jeho rozpálený povrch a zanechávalo za sebou krvavé čmouhy.

Nechal jsem motor běžet naprázdno, znovu jsem vystoupil, otevřel si kufr a slezl po úbočí dolů k cestičce. Kozí bradce se podařilo převalit na bok a teď už tu zase ležel zkroucený bolestí. Ještě jednou jsem ho dostal na rameno a začal se škrábat po svahu nahoru. Jak jsem lezl po úbočí vzhůru, jeho váha mi tlačila na plíce a to mě nutilo ke kašli.

A ozývaly se další a další sirény – bylo to z dálky, ale blížily se.

Když jsem se dostal na úroveň parkoviště, měl jsem pocit, že bych to měl oslavit. Dovlekl jsem se k vozu a překulil Kozí bradku do kufru zrovna ve chvíli, kdy se objevil vrtulník. Když jsem svého zajatce cpal dovnitř a ohýbal mu nohy, aby se mi tam vešel, nekladl vůbec žádný odpor. Zkontroloval jsem si, že víku nestojí nic v cestě, a zavřel kufr. Přece jen jsem musel trochu zatlačit, aby Kozí bradka uhnul a zámek zaklapl. Sotva jsem dosedl zpátky na místo řidiče, znovu jsem si přitiskl sáček na obličej a snažil se trochu si upravit dýchaní, než se vydám na cestu. Z očí mi pořád tekly slzy, v hlavě mi dunělo a všechno bylo rozmazané.

Nejrychlejší cesta z města vedla na sever do hor. Otočil jsem klíčkem v zapalování a pomalu vyjel z parkoviště. Slunce bylo pořád ještě hezky vysoko a kousek doleva ode mne.

Abych si trochu ulevil od bolesti, neotáčel jsem volantem tak, že bych po něm ručkoval, nýbrž jsem se raději nakláněl celým trupem doprava a doleva. Pak jsem ve zpětném zrcátku zahlédl vlastní obličej: byl jsem tedy opravdu hodně zřízený. A když jsem se zařadil do proudu ostatních vozidel, dorazil jsem to tím, že jsem se pokusil vytřít si pot z očí.

Mířil jsem ven z města a ze všech sil jsem se snažil soustředit na vozovku před sebou. To vytření očí rukávem mi vskutku nijak zvlášť nepomohlo. Kozí bradka v sobě našel další nepatrnou zásobu sil, chvíli ječel a kopal do víka kufru a pak zase ztichl.

Silnice se zúžila a záhy jsme začali stoupat do prudkého svahu. Bolest v hrudi byla tak šílená, že mi dělalo potíže řadit, proto jsem raději na jednom odpočívadle na chvíli zastavil, abych nechat odjet menší kolonu aut, která se za mnou nahromadila. Nemělo cenu čekat, až je moje hlemýždí tempo definitivně naštve. Využil jsem té příležitosti k tomu, abych si zase trochu upravil dýchání pomocí sáčku. Jeho papír se na rozdíl od mých plic náležitě smršťoval a nafukoval.

Neměl jsem ani tušení, kde jsem, ale slunce stále viselo nalevo ode mne. Takže jsem se určitě pohyboval směrem na sever. V žádném případě jsem nebyl ochoten riskovat návrat do města, i když bych se tak dostal na hlavní tah, o němž jsem věděl, že by mě dovedl do Villefranche. Budu to muset zvládnout takhle.

Zůstal jsem stát na odpočívadle snad nějakých deset minut a dýchal do sáčku. Když jsem teď měl dost času, abych to udělal pořádně, dokázal jsem vdechovat zpátky kysličník uhličitý, který jsem potřeboval v krvi, abych se zbavil příznaků hyperventilace. Silou vůle bych to v žádném případě nedokázal: na to, abych hyperventilaci zdolal, jsem potřeboval ten pytlík. Bylo mi jasné, že když je to tak, jsem skutečně v dost bídném stavu.

Nabíral jsem vzduch do plic sice pořád ještě krátkými vdechy, ale už to bylo o poznání lepší, a tak jsem mohl začít přemýšlet, jak se dostanu na místo předání. Věděl jsem, že když si odteďka budu hlídat, abych měl slunce po levé straně, na západě, budu mít pobřeží za zády. Kdybych při první příležitosti zahnul doprava a vydal se na východ, budu mít slunce za sebou a pojedu rovnoběžně s pobřežím. Tímhle způsobem bych se dokázal vyhnout městu. Když pak znovu zahnu doprava a vyrazím na jih, měl bych nakonec dojet k moři. S trochou štěstí bych měl být schopen se odtud dostat.

Vyjel jsem opět na silnici, pohyboval se vpřed téměř výhradně na jedničku, jen když motor moc řval, přeřazoval jsem na dvojku. Kozí bradka začal v kufru zase řádit, tak jsem si pustil rádio, abych ten hluk něčím přebil. Hráli takovou monotónní taneční hudbu, ale aspoň to bylo hlasitější než on.

I kdyby se mi podařilo úspěšně dopravit Kozí bradku na místo předání, stejně jsem nevěděl, co si počít dál. Do nemocnice jsem jet nemohl, to bylo jasné. Neměl jsem peníze, neměl jsem doklady, neměl jsem nic – za pár minut by mě sebrali. To, co se odehrálo dole v té továrně, určitě vyvolalo mohutnou odezvu, a to i přesto, že to bylo v tak drsném banlieue. Vzlétla policejní helikoptéra, to znamená, že hledají nějaké uprchlíky. Televize a rozhlas o tom určitě budou každou minutu informovat.

Neměl jsem sebemenší šanci se z toho dostat. Policie určitě už brzo najde v montážní jámě moje papíry a v tu chvíli jsem dokonale v hajzlu. Na americký konzulát běžet nemůžu. Vykopli by mě ze dveří raz dva. Možná bych mohl přelézt zeď a někomu uvnitř se vzdát. Ale nejspíš by mě vykopli i tak. Mohl bych se pokusit utéct do Itálie, ale to je z bláta do louže.

Pomalu jsem stoupal po horské silničce a věšel se rukama na volant, abych trochu odlehčil hrudníku. Kašel mě stále přemáhal, a jak jsem se ho snažil potlačit a napjal svaly, pokaždé mi tělem projela bolest ostrá jako nůž.

Vlastně jsem měl jedinou možnost: dostat se na palubu té válečné lodi. A bylo celkem jedno, jak to zařídím, i kdybych se měl vydávat za jednoho z hawalladů. Jedině válečná loď mi zaručovala pořádnou lékařskou péči a dávala naději na případný útěk.

Jel jsem se sluncem po levé straně dlouhou dobu, připadalo mi to jako celé hodiny. Pořád ještě jsem nevěděl, kde jsem, jelikož jsem se soustřeďoval na spoustu jiných záležitostí. Pak jsem na jedné odbočce nakonec zahnul doprava a ocitl se na úzké silničce sevřené mezi dvěma strmými skalními úbočími a vyzdobené trsy prorůstající trávy a jedním zakrslým stromem. Teď jsem mířil na východ a sluníčko odrážející se ve zpětném zrcátku mě napůl oslepovalo. Taneční muzika mezitím trochu přitvrdila a z kufru se čas od času ozvalo kopnutí, které nebylo tak úplně v rytmu beatu. Neměl jsem ani tušení, jak hluboko do vnitrozemí jsem zajel, ale věděl jsem, že jedu rovnoběžně s mořem a že jsem někde ve směru na Nice.

Cítil jsem se stále víc a víc vyčerpaný. Jel jsem tímhle směrem už asi tak hodinu. Takže bych v tuhle chvíli bral jakoukoliv odbočku směřující na jih. Jednu jsem našel a se sluncem po pravé ruce jsem po ní začal sjíždět z kopců a blížit se k moři.

Rychlé oddechování se mi vrátilo, tak jsem musel zastavit u krajnice a znovu si přiložit k obličeji pytlík. Rádio dunělo ze všech sil, Kozí bradka si dopřál dalších pár kopanců a já sešpulil rty a políbil vzduch.

/55/

Vyplivl jsem trochu krve a ještě jednou strčil nos a ústa do sáčku od McDonalda, jenže ten už byl příliš promáčený, jak jsem do něj v jednom kuse slintal, a nepochybně mi brzy přestane sloužit.

Asi po patnácti minutách hyperventilace ustoupila a já odhodil pytlík na sedadlo spolujezdce. Silnice mi plavala před očima, chvílemi mizela, chvílemi se zase vracela. Jediné, co jsem věděl najisto, bylo, že pojedu-li pořád na jih k moři, můžu přijít na to, kde jsem, a najít místo předání.

Když se začalo stmívat, zjistil jsem, že jedu po nějaké avenue lemované rozlehlými domy postavenými dost daleko od cesty. Na konci avenue byl rozcestník, který mi prozradil, že doleva se jede na Villefranche a doprava na Nice.

Provoz tou dobou docela sílil a já se musel hodně soustřeďovat, protože jsem teď měl rozsvícené reflektory a stěrače nedokázaly setřít z okna zbytky po rozpláclém hmyzu. Za pár kilometrů dorazím ke známému parkovišti, kde se dalo i piknikovat. Zastavil jsem u kontejneru s lahvemi a pomalu se vysoukal z auta. Většinu váhy jsem se snažil přenášet na ruce. Parkoviště bylo prázdné, ale já radši nechal puštěné rádio, aby přehlušilo případný hluk způsobený Kozí bradkou. Otevřel jsem zadní dveře, sklonil se, z balíčku šesti plechovek vykroutil jednu plnou dietní kolu a hodil ji pod nejbližší kontejner s lahvemi. Když jsem se cpal zpátky na místo řidiče, měl jsem pocit, že si moje tělo vybral nějaký vrhač nožů jako cvičný cíl.

Jakmile jsem seděl zpátky za volantem, sklonil jsem se pod palubní desku, kde byl spínač vyřazující brzdová světla a světlomet zpátečky. Šlápl jsem na brzdu a zadní část vozu se rázem ocitla v záplavě červeného světla. Spínač byl na stejném místě jako v ostatních dvou vozech, aby ho každý snadno našel, podobně jako klíčky. Prsty jsem spínač nahmatal a zadek vozu už zase ozařovala jen matná červeň koncových světel.

Objel jsem parkoviště a vydal se z kopce. Pohledem jsem přitom pátral po odbočce na místo předání. Pokud bych ji minul, musel bych pokračovat až tam, kde tehdy hlídal Hubba-Hubba, otočit se a vyrazit zpátky do kopce. Docela bych uvítal, kdybych se tomu mohl vyhnout. Každý pohyb představoval pravá muka.

Zapnul jsem dálková světla, nechal jsem auto jet samospádem a jen lehce přibrzďoval, a abych si trochu ulevil od bolesti, nalehl jsem na volant. Rádio jsem vypnul, abych se mohl lépe soustředit. Z kufru se nic neozývalo.

Konečně jsem ji zahlédl. Přesunul jsem se do odbočovacího pruhu, zhasl světla a dokázal zabočit ostře doprava na cestu. V hrudníku se mi opět rozhořela palčivá bolest a hned jsem vykašlal trochu krve na palubní desku.

Zrezivělý řetěz byl na obou koncích visacími zámky přichycený k dřevěným sloupkům. Sešlápl jsem pedál k podlaze. Trefil jsem se přímo doprostředka, focus zprvu vyrazil kupředu, ale pak se zastavil, až to se mnou praštilo o volant. Motor zhasl.

Bolest v hrudníku byla k nepřežití. Vykašlal jsem další dávku krve a hlenu a natáhl se pro promáčený sáček od McDonalda. Když se mi dech trochu uklidnil, spustil jsem okýnko a zaposlouchal se, jestli někde neuslyším auta. Nikde nic. Zařadil jsem zpátečku, ověřil si, že se vzadu nerozsvítilo bílé světlo, vycouval na silnici a zkusil to ještě jednou, tentokrát větší silou.

Sloupek vylétl, já se vzchopil a zabrzdil. Nechtěl jsem, aby focus pokračoval dál a sletěl ze svahu dolu, ještě ne. Vypnul jsem motor, zajistil vůz ruční brzdou, zatáhl za páčku ovládající otvírání kufru a teprve potom se vyhrabal z auta. Mokrý pytlík jsem si hodil za triko a začal se brodit řekou rozšlapaných krabic, prázdných plechovek a spálených pytlů s odpadky. Auto jsem přitom používal jako oporu.

Když jsem zvedl víko kufru, rozsvítilo se vnitřní osvětlení. Kozí bradka byl pořád ještě v bezvědomí, jen bezvládný ranec. Podařilo se mi chytit ho za nohy a přehodit mu je přes okraj. Pak jsem se k němu sehnul a napůl ho zvedl, napůl ho vyvlekl ven na zem. Bylo jedině dobře, že nekladl žádný odpor: kdyby se chtěl bránit, nedokázal bych se s ním prát.

Došoural jsem se zpátky k místu pro řidiče, uvolnil ruční brzdu a pokusil se do focusu opřít tak, jak mi to rozmlácená žebra dovolovala. Vůz se pomaličku rozjel kupředu, pak nabral trošinku rychlost a valil se z kopce, až narazil na val ze starých praček. Nebylo to nijak daleko, ale na druhou stranu tam nebylo vidět ze silnice a o nic víc mi nešlo.

Otočil jsem se a dobelhal se ke Kozí bradce, vsunul mu ruce do podpaží a vlekl ho k plachtovině na pravé straně cesty.

Zeshora od parkoviště se blížilo nějaké auto a kropilo okraje silnice a okolní keře světlem reflektorů. Čekal jsem, až zvuk jeho motoru odumře v dálce, a pak jsem Kozí bradku překulil na stranu, abych měl jistotu, že mu nezapadne jazyk. Schoulil se do klubíčka jako kojenec. Zůstal jsem nad ním sedět. Zkusil jsem si totiž lehnout, ale příliš to bolelo.

Vykašlal jsem ještě trochu krve a podíval se na hodinky. Před chviličkou bylo sedm: může to trvat kolik hodin, než si pro něj přijedou. Stav Kozí bradky mi dělal starosti. Nebyl jsem si jist, že tak dlouho vydrží. A když už je o tom řeč, nebyl jsem si v tomhle ohledu jist ani sám sebou.

Zvedl jsem cíp plachtoviny a přikryl ho, aby si udržel základní tělesnou teplotu. Pokusil jsem se přetáhnout kousek plachty i přes sebe, ale moc to bolelo, tak jsem toho záhy nechal. Znovu se dostavily nutkavé příznaky hyperventilace, a když jsem se pokusil dýchat do sáčku od McDonalda, rozpadl se na cucky. Nemohl jsem s tím nic dělat, a tak nezbývalo než dýchat do sevřených dlaní. Na chvíli jsem si opřel lokty o kolena, ale příliš to bolelo.

Ještě pár aut během následující hodiny občas omylo oblohu reflektory, když jsem uslyšel, jak z kopce sjíždí vůz s naftovým motorem. Zaposlouchal jsem se v naději, že zastaví u odbočky, ale takovou kliku jsem zase neměl. Vozidlo projelo kolem a jeho světla zmizela. Znovu jsem se podíval na hodinky. Od chvíle, kdy jsem se na ně koukl posledně, uběhlo bídných deset minut.

Kozí bradka začal dávit a já uslyšel, jak zvratky pleskají o plachtovinu. Sípal a lapal po dechu, pak se znovu rozkuckal a já ucítil, jak mi teplá tekutina teče po ruce, o niž jsem se opíral.

Oběma směry projela další dvě nebo tři vozidla a já tam prostě jen seděl, nohy měl zkřížené pod sebou, snažil jsem se držet trup pokud možno zpříma a modlil se, ať už je po všem, protože jsem zoufale potřeboval, aby se objevil Thackery, vyzvedl nás a odvezl odtud. Kozí bradka pode mnou tiše naříkal. Občas se celé jeho tělo zkroutilo a on zamával nohama, jako by šlapal na kole, ale sečteno a podtrženo, měl pravidelnější dech než já.

Zničehonic zaplnilo vzduch tiché pípání. Napadlo mě, že už mám možná přeludy. Několik minut mi trvalo, než jsem pochopil, že pocházejí z mobilu, který patřil Kozí bradce. Jeho majitel začal narovnávat nohy a něco si přitom arabsky mumlal. Lehl jsem si vedle něj, začal ho ve tmě ohmatávat a našel jeho ruku, jak se snaží sáhnout do kapsy. Chabě jsem ji odtáhl.

„Ty svině,“ zavrčel. Leželi jsme teď s obličeji jen několik palců od sebe a já cítil jeho zatuchlý dech. Můj nejspíš nevoněl o nic líp.

Hrábl jsem mu levou rukou do kapsy kalhot a vytáhl mobilní telefon. Mezitím přestal zvonit a Kozí bradka nadával arabsky, ale nešlo v tu chvíli o bolest, bylo to podle mne spíš ze vzteku, že sám nemohl hovor přijmout.

„Co jsi říkal?“ zeptal jsem se ho.

Slyšel jsem chrčení, jak několikrát bezmocně otevřel a zavřel ústa, a pak ze sebe konečně dostal: „Moje žena.“

Aktivoval jsem telefon a ve tmě se rozzářil modrý displej. „Vyliž si,“ oznámil jsem mu. Krví a dehtem pokrytými prsty pravé ruky jsem vyťukal číslice 001 a pak zbytek telefonního čísla do Massachusetts.

V Marbleheadu bude odpoledne a ona by měla být doma. Musí být doma – vždyť má dnes na starosti děti.

Telefon zazvonil třikrát nebo čtyřikrát a pak jsem uslyšel její hlas: „Ano?“

„Carrie, to jsem já. Prosím tě, nezavěšuj.“

„Ach.“

„Potřebuju pomoct.“

„To ti říkám už kolik měsíců.“ Pak se tón jejího hlasu změnil. „Tak, Nicku, co s tím teď podnikneme?“

„Hele, opravdu potřebuju pomoct.“ Snažil jsem se přestat kašlat.

„Není ti něco, Nicku? Vypadá to… je tam někdo s tebou?“

„Jo, je.“ Zaváhal jsem a pak mi došlo, že nemám na vybranou. „Podívej, pořád ještě pracuju pro George.“ Oddálil jsem telefon od úst a tentokrát si kašel vynutil i menší ztrátu krve.

„Nicku?“

„Jsem v pořádku. Ale potřebuju, abys kvůli mně zavolala svému tátovi. Řekni mu, že dorazím s dnešní zásilkou. Taky mu řekni, že oba potřebujeme lékařskou péči, a to rychle. Můžeš to udělat? Můžeš se s ním spojit?“

„Jasně, mám jeho pager. Ale –“

„Tak mu hned zavolej, prosím tě o to.“

„Samozřejmě.“

„Udělej to hned teď – je to důležitý.“

„Nicku?“

„Už budu muset běžet – tak to, prosím tebe, udělej.“ Stiskl jsem tlačítko přerušující hovory, ale celkově jsem mobil nevypnul pro případ, že by při telefonování nabízel číslo volajícího.

Kozí bradka si odkašlal, aby si vyčistil ústa, a pak promluvil. „Tvoje žena?“ zeptal se. Načež zůstal ležet a čekal na odpověď.

„Umíráš,“ poučil jsem ho. „Ale někdo nás přijde vyzvednout a pokusí se tě zachránit, ale jen proto, že tě potřebuje mít naživu. Chtějí vědět to, co víš ty. Nevím, co se bude dít potom, ale asi to nebude nic hezkýho.“

Rozhostilo se ticho. Kozí bradka nic neříkal, ale slyšel jsem, jak pohybuje hlavou po plachtovině nahoru dolů. Díky tomu jsem v pravidelných intervalech cítil vlny jeho čpavého dechu.

„Pokud jde o mne, já jedu domů,“ pokračoval jsem ve vysvětlování. „Tím to pro mě končí až na to, že nás dva někdo pěkně vypek. Ti dva, co jsi tam dole sebral, byli skuteční výběrčí.“ Slyšel jsem, jak opět pohnul hlavou. „Byli jsme tady, abychom je sledovali, abychom tě dostali – a pak s tebou udělali přesně to, co s tebou dělám právě v tuhle chvíli. Takže já jsem svůj úkol splnil, jenže moji dva přátelé jsou po smrti. Což platí o tvých kamarádech taky a navíc je dost pravděpodobný, že už si nikdy nepopovídáš se svou ženou. Řekni mi, s kým ses setkal ve středu večer v Juan-les-Pins a co ses tam dověděl.“ Na chvíli jsem se odmlčel, aby mu to došlo, a pak jsem pokračoval: „Podívej, jsi odkecanej, ale já pro nás oba pořád ještě můžu něco udělat.“

V tu chvíli projelo po silnici nad námi nějaké auto, tak jsem mohl svoje slova nechat trochu déle vyznít. „Nemáš co ztratit,“ upozornil jsem ho, „stejně už jsi všechno ztratil.“

Předvedl něco, co vypadalo jako vzlyk, a pak se pokusil trochu vzepřít. Otočil ke mně hlavu a já opět ucítil hnilobný pach jeho dechu. „Řek, že ví, že si pro peníze přijdou dneska…,“ dostal ze sebe. „Řek, že výběrčí nebudou ti praví. Že přijdou, aby prachy ukradli, ale budou znát správné heslo. Taky řek, že za nimi půjdou další chlápci, kteří je budou krýt.“

„A jak ten chlápek vypadal? Byl to běloch? Nebo černoch?“

„Arab.“

„S dlouhými prošedivělými vlasy?“

„Ne, ne. S promaštěným zátylkem.“ Začal kašlat a já slyšel, jak mu v hrdle bublá tekutina. „Musel jsem jednat podle toho, co jsem věděl. To snad chápeš, ne? Tak mi řekni, kolik ode mne chceš, a nech mě být. Zaplatím ti, dám ti víc, než kolik si dokážeš představit. Nikdo se nikdy nedozví, co se tu stalo. Můžeš říct, že jsem utek. Tak kolik chceš?“

Jenže já myslel na něco úplně jiného. Podobný kecy jsem za ta léta slyšel mnohokrát, nesčíslněkrát. Vzpomněl jsem si, jak jsem se poprvé ocitl v Tlusťochově bytě. Nečekal mě, a proto se pokusil schovat tašky na tenis. Když je kopl pod postel, myslel jsem si, že nechce, abych viděl injekční stříkačky, jenže o to ani trochu nešlo: hodlal v těch taškách odnést vybrané peníze. Kvůli utajení tam měl dokonce i ty dvě tenisové rakety. Měli navýsost jednoduchý plán: byli připraveni obětovat první inkaso, aby si zajistili, že dvě následující proběhnou bez potíží, tedy výběr peněz v Monaku a v Cannes.

Ještě jednou jsem otevřel mobil a v duchu si opakoval číslo pageru. Už jsem stačil vyťukat první čtyři čísla, když vtom jsem se zarazil. Co když jsou pořád ještě v přístavu nebo někde, kde jsou lidé? To přece nemůžu udělat. Pravda, musím předejít dodání peněz, ale teď neplním úkol, teď ze mě mluví vztek. Vždyť to přece můžu nějak zařídit z válečné lodi. No ano, tam mají techniku, která dokáže najít kohokoliv a kdekoliv.

Svíral jsem mobilní telefon v zakrvácených rukou, když vtom se Kozí Bradka znovu ozval: „Řekni to, prosím, mé ženě… Zavolej jí, prosím.“

Napadlo mě, že mu trochu zalžu, aby se cítil o něco líp. Pak jsem si vzpomněl na to, jak Hubba-Hubbovy zuhelnatělé ruce trčely ven vraty z tepaného železa. Podíval jsem se mu znovu do tváře a prohlásil: „Polib si prdel.“

Neodpověděl, jen se rozkašlal a dostal ze sebe víc krve než já předtím. Pak začal velmi rychle a povrchně dýchat. Přinutil jsem se nepatrně nazvednout, abych alespoň trochu ulevil bolesti svírající hrudník, a slyšel jsem, jak hrozně nepravidelně dýchám. Sevřel jsem ústa a nos do dlaní.

Kopec zdolalo další auto a já se podíval na hodinky. Bylo osm dvacet sedm.

Sesunul jsem se zpátky na zem a lehl si vedle Kozí bradky.

Teď už se nedalo dělat nic jiného než čekat, snažit se udržet dech pod kontrolou a doufat, že nás přijedou vyzvednout dřív, než tady oba pojdeme.

/56/

Z kopce dolů přijíždělo další auto, ale tentokrát zpomalilo, když se dostalo k odbočce na cestu.

Ať už to byl kdokoliv, zastavil vůz a nechal motor běžet naprázdno. Pak jsem uslyšel vysoký, svištivý zvuk zpátečky a vzápětí se přes řadu kontejnerů vedle nás mihla směsice bílého a červeného světla. Vteřinu bylo ticho a potom se s cvaknutím otevřely dveře. V tom zvuku bylo něco, co mi napovědělo, že je to spíš dodávka než osobní vůz. To museli být oni. Hned nato se na cestě ozvaly kroky a mířily ke mně. Červené světlo si razilo cestu kolem vyvrácené řetězové zábrany.

Vyvaroval jsem se sebemenšího pohybu. Třeba je to jenom někdo, kdo si sem zajel na jedno noční provětrání poklopce. Pokud je to Thackery, ví, kde nás má hledat: nechtěl jsem je vystrašit, co kdyby on i jeho společník měli zbraně. Chtěl jsem se dostat do zadní části té dodávky celý.

Kozí bradka se zavrtěl, tak jsem ho zalehl a dlaní mu zakryl ústa. Uvědomil jsem si, že mám stále ještě v druhé ruce telefon, a zasunul jsem ho do kapsy džín.

V tlumeném oparu červeného světla se objevily dvě postavy, zbraně už měly v rukou a razily si cestu vrstvou odpadků. Ten, co šel vpravo, nás zahlédl první: „Kurva! Máme tu dva!“

Jeho společník k nám přistoupil a kopl si do Kozí bradky. Nevěděl jsem, jestli mu šlo o to, zda bude ležící tělo nějak reagovat, nebo jestli si prostě jen vyléval vztek.

Hawallada reagoval tupým zasténáním a ještě víc se schoulil do klubíčka. Já o podobnou výslužku nestál: nebyl jsem si jist, že by to můj hrudní koš vydržel. Vzhlédl jsem a velice tiše jim sdělil: „On je ten, pro koho jste si přijeli. Dostal střelnou ránu do břicha.“

Silueta se naklonila ke mně.

„Já jsem ho sem dopravil. Ten chlap –“

Rána mi připlácla nos na obličej. Do očí mi vhrkly slzy a v hlavě mi blikala mračna bílých hvězdiček. Ležel jsem bez hnutí, snažil se chytit dech a něčí ruka mi mezitím přejížděla po těle a hledala zbraň. Našla telefon a zabavila mi ho.

Druhý muž mezitím obdobným způsobem kontroloval Kozí bradku, pak ho oba zvedli a za ruce a za nohy ho odnesli za keře k dodávce. Doufal jsem, že se pro mě vrátí, ale pro všechny případy jsem se nadzvedl a po rukou a kolenou jsem se za nimi vydal.

Cestu jsem měl vydlážděnou zrezivělými plechovkami a rozbitým sklem.

Vyhrabal jsem se na pěšinu, když se obě postavy znovu vynořily. Zvedl jsem ruce nad hlavu, přestože to příšerně bolelo. „Patřím k vám,“ vypravil jsem ze sebe. „Potřebuju se dostat na loď.“

Sklonili se ke mně a v levém uchu mi zadrnčel silný newyorský přízvuk: „Koukej držet hubu.“ Pak jsem ucítil, jak mě jejich ruce nadzvedávají a napůl nesou, napůl vlečou k zadní části vozu. Bolest byla nesnesitelná, ale nestěžoval jsem si. Jedna z postav si vlezla k nám dozadu a dveře se zavřely. V chabé červené záři koncových světel jsem viděl, jak muž strhává plastikový obal z balíčku první pomoci. Když jsme se dali do pohybu, rozsvítil vnitřní osvětlení a já konečně uviděl Thackeryho obličej.

Dokonale mě přehlížel a soustředil se na Kozí bradku. Jak jsme se vraceli k silnici, házelo to s námi a zadní kabinu vozu osvětlovala směs bílého světla ze žárovky uvnitř a červených světel zvenku.

Byl oblečený skoro stejně jako tehdy v obchodním centru v Cap 3000. Zatahal jsem ho za džíny. „To jsem já,“ upozornil jsem ho. „Ten z Cap 3000, pamatuješ? Přímý kontakt, modrý barevný kód. To jsem já…“

Zuby roztrhl plastikový obal polního obinadla.

„Poznáváš mě?“

Přikývl. „Jsi v pořádku?“ zeptal se a znělo to, jako by zpíval s Dolly Partonovou.

„Tím si nejsem moc jistej,“ odpověděl jsem a na triko mi vyteklo trochu krve, jako by tím tělo chtělo ukázat, jak to myslím. Sjížděli jsme z prudkého kopce a blížili se k první vlásence.

Thackery přitiskl obinadlo Kozí bradce na břicho a otočil ho, aby se podíval, jestli střela opustila trup. Žádný otvor nenašel, a tak začal hawalladovi zuřivě omotávat obinadlo kolem břicha. „Co se to tady kruci semlelo, přítelíku?“ vyptával se mě přitom. „Někdo zatahal za správné drátky a nám řekli, že máme na místo předání vyrazit, jak to půjde nejrychleji.“

Řidič dupl na brzdy. Zatímco jsme projížděli další ostrou pravotočivou zatáčkou, Thackery přidržoval Kozí bradku na místě a já položil ruce na podlahu, abych získal stabilitu. Tím jsem přišel o část zasychající horní vrstvy kůže na dlaních. „Podělalo se to,“ odpovídal jsem přitom. „Budu potřebovat, abyste mi pomohli.“

Pokračoval v obvazování Kozí bradky a pak se podíval, jestli muži nezapadl jazyk a neblokuje dýchací cesty. „Hele, mladej, nemám ani tušení, o co tady vlastně jde, a taky to nechci vědět. My nic nevíme, my jen děláme to, co děláme.“

Řidič přibrzdil před další vlásenkou a kabinu zalilo červené světlo.

„Potřebuju, abyste zajeli do přístavu ve Vaubanu.“

„Mladej, my máme vyzvednout náklad a odevzdat ho. S těmi chlápky dole u vody dokonce vůbec nejsme ve spojení.“

„Podívej, lidi, co pobili zbytek mýho týmu – tyhle lidi teď mají peníze i loď. Musíme je zarazit, protože jinak je všechno, co jsme až doteď udělali, úplně na draka. Ti chlápci dole u vody ještě nevědí, kde loď je, ale potřebují to vědět. Proto jsem tady a proto jste dostali tak narychlo hlášku, že nás máte tempem vyzvednout. Potřebujeme vaši pomoc prostě proto, že nemáme dost času!“

Konečně byl hotov se obvazováním zranění a soustředěně se na mě zadíval.

Vysvětlil jsem mu, jak je to s Devátým květnem. „Potřebuju vědět, jestli je pořád ještě tam,“ dodal jsem na závěr. „A když tam nebude, musíš bušit na okolní lodě, mávat bouchačkou, ječet – prostě udělat cokoliv, jen abychom přišli na to, kam se tahle loď poděla.“

Zaváhal a ještě jednou prohlédl Kozí bradku. „Jak se s tebou spojím?“ zeptal se.

„Máš mobil?“

Přikývl. „Vepředu.“

„Vezmi si můj a já si vezmu tvůj. Když zjistíš, co se stalo ve Vaubanu, prostě mi zavoláš na vlastní číslo.“

Znovu přikývl, odsunul okénko v přepážce za řidičem a oslovil řidiče: „Hele, Gregu, máme tady komplikace. Až vyklopíme náklad, musíme pohnout prdelí a zajet do Antibes.“

Podíval jsem se otvorem v přepážce ven a uviděl, že pořád ještě sjíždíme z kopce. Už jsme přejeli hlavní silnici a teď jsme pokračovali směrem na Villefiranche. Všude kolem se courali lidé, restaurace měly otevřeno, neony svítily.

Pak jsem nalevo od nás uviděl válečnou loď. Pořád ještě svítila uprostřed zátoky jako vánoční stromeček.

Řidič podal Thackerymu jeho mobilní telefon a přepážka se opět zavřela. Než mi ho podal, obrátil se ke mně.

Greg bouchl z druhé strany do přepážky a Thackery mi oznámil: „Tak jsme na místě.“

Vozidlo zastavilo, potom ještě jednou popojelo o nějakých deset až patnáct metrů a znovu zastavilo. „Světla,“ ozval se venku hlas s americkým přízvukem. Thackery otevřel zadní dveře a ustoupil doleva zrovna ve chvíli, kdy s blikáním naskočila poslední z řady zářivek přidělaných na stěně. Byli jsme v kamenné budově s vysokou střechou z keramických tašek. Nikoho jsem neviděl, ale hlasů s americkým přízvukem bylo kolem dodávky víc a všechny se soustředily na Thackeryho.

„Máme dva chlápky,“ oznámil jim.

Thackery šel rovnou k věci. „Ten, co má na sobě triko pomazané dehtem, patří k nám,“ začal vysvětlovat věcným tónem. „Je raněný. Potřebuje mluvit s někým, kdo to tu má na povel. Ono se tam toho pořád ještě dost děje, ale to vám vysvětlí sám. Ten druhý, to je vyžádaná zásilka. Má průstřel břicha. Nevypadá to ani trochu dobře. Heleďte, my musíme jet a on vám to vysvětlí.“

Ozvalo se zapraskání vysílačky a uhlazený hlas pocházející z východního pobřeží začal předávat sdělení na loď. V zadních dveřích dodávky se objevili tři nebo čtyři muži vedení černoškou, která měla vlasy jako Venus Williamsová a v levé ruce držela list papíru. Kdyby neměla na pravém boku pouzdro s glockem ráže 45, vypadala by, jako by právě vystoupila z výlohy u Gapa.

„Vaše jméno?“ vybafla na mě. Pocházela z jihu.

„Nick Scott.“

„Co jste dodal včera?“

„Muže, jmenoval se Gumaa… Gumaa, ale už nevím jak dál. Měl na sobě modrý oblek.“

„Jaký je příští identifikační barevný kód?“

Nechtěl jsem to podělat. Snažil jsem se trochu rozhýbat mozek. Na přímý kontakt byla modrá barva, pro emaily z Nice červená.

„Bílá,“ vyhrkl jsem. „Je to bílá.“

„OK.“

Uhnula kousek stranou, aby Kozí bradku mohli zvednout a vynést dva muži v džínách a safari bundách. Kapsy měli plné naleštěných nůžek a dalších lékařských pomůcek.

Zase se objevila a já zaznamenal, že na papíru, který drží v ruce, je vytištěná moje pasová fotografie. „Jak jste na tom?“ zeptala se.

„Vy tomu velíte?“

„Ne. Velitel je na palubě. Ví, že jste tady.“

„Dostal dávku?“ přerušil nás jeden z mužů v safari bundách.

Zavrtěl jsem hlavou a opět se pohledem soustředil na ženu. „Potřebuju se tam dostat,“ prohlásil jsem.

S ní nemělo vůbec smysl se bavit. Nevěděl jsem, jak moc nízko je v potravním řetězci, a svěřovat se jí s celou záležitostí byla ztráta času – a to bylo něco, čeho se nám zrovna moc nedostávalo.

Sotva položili Kozí bradku na nosítka, nějaký mladík mu zapíchl jehlu do ruky a připojil ji k pytlíku s nějakou tekutinou. Další dva pečovali o poranění břicha.

Venus ke mně natáhla ruku. „Můžete se hýbat?“ zeptala se.

Přikývl jsem a spustil nohy na betonovou podlahu. Thackeryho mobilní telefon jsem tiskl k hrudi v marné snaze ulevit si tím trochu od bolesti.

Teď jsem viděl, že jsme zajeli do přístřešku pro čluny. U hráze čekal šedivý motorový člun s krytou přídí, který patřil vojenskému námořnictvu. Od stěn stavby se odrážely tiché, ale naléhavé hlasy, k nimž se přidaly zvuky bot pleskajících o beton, jak muži přenášeli nosítka na palubu.

Venus mě objala rukou kolem pasu, aby mi pomohla dostat se ke člunu, jenže to nebyla zrovna pomoc, o jakou bych stál. Málem jsem slyšel, jak mi žebra narážejí na sebe. „To je v pohodě,“ vydechl jsem. „Nějak to zvládnu sám.“

„Světla!“ ozval se výkřik někde za mnou.

Rázem jsme se ocitli ve tmě, dobře naolejovaná roleta vyjela nahoru a dodávka vycouvala ven. Pak roleta opět sjela dolů a zářivky se s mrkáním zase probraly k životu.

Snažil jsem se držet tělo v pokud možno vzpřímené poloze a belhal jsem se ke člunu. Venus se odebrala zamknout a všechno zkontrolovat. Nikoho můj stav ani v nejmenším nezajímal. Přijeli sem přece pro Kozí bradku.

Stiskl jsem jedno tlačítko na Thackeryho telefonu, aby se rozsvítil displej. Síla signálu byla na pětce.

Zatímco Kozí bradka měl servis jak v pětihvězdičkovém hotelu, já jsem nastoupil na palubu jako stařík a sesunul se na tvrdou plastikovou lavici. Kozí bradka měl tou dobou už na obličeji kyslíkovou masku a jeho zranění se dostávalo větší péče než při velkých bojových akcích.

Byli jsme připraveni vyrazit. Venus stiskla další tlačítko a tentokrát se zvedla roleta zakrývající přístup k moři.

Motory člunu zaburácely a zahalily mě výfukovými plyny, pak žena skočila na palubu a loď bez prodlení vyjela pozpátku z přístřešku na hladinu zátoky.

Nabírali jsme rychlost a řada světel z restaurací na břehu rychle ustupovala do pozadí. Vrátil jsem se k telefonu a umanutě civěl na displej. Modlil jsem se, aby mi vydržel signál a aby se Thackery a Greg neřítili k Antibes rychlostí namydleného blesku, protože tím by riskovali, že se vybourají nebo že je někde vyhmátne policie.

/57/

Vysoko nad námi se tyčil bok válečné lodi. Z nástupního můstku, umístěného asi šest nebo sedm metrů nad čárou ponoru, na nás svítila čtveřice červených světel rozmístěných do čtverce. Dole, na konci můstku, čekaly dvě postavy připravené zachytit člun. Vedle nich se na hladině pohupovaly dva černé, věcným dojmem působící PNC (pevné nehořlavé čluny). Oba byly vybavené velkou výsuvnou plošinou.

Lodní šrouby člunu utichly a my se začali pomalu blížit. Oba chlápci hmátli po zábradlí, jež lemovalo bok člunu. Na sobě měli nepromokavé kombinézy a černé vlněné čepice a kolem krku si navlékli záchranné kruhy. Jak nás přitahovali k boku lodi, Venus vstala. „Pojďte se mnou,“ vyzvala mě. Pak kývla směrem ke Kozí bradce. „Tam, kam má namířeno on, by se vám určitě nechtělo:“

Nechal jsem Kozí bradku jeho osudu a vydal se nemotorně po můstku za ženou. Byl jsem zesláblý, zvedal se mi žaludek, a když jsem se zkusil chytit zábradlí, slaná mořská voda vysvětlila mým dlaním, že to nebyl nejlepší nápad.

Objal jsem si pažemi hrudník jako dítě, kterému je zima, a prošel jsem čtvercem z červených světel. V malé, ocelovými pláty obložené vstupní místnosti se ozývalo jemné bzučení vysílačky a tichý hovor mezi nějakými dvanácti lidmi, kteří tam byli namačkaní. Všichni na sobě měli nepromokavé kombinézy, někteří rozepnuté, aby jim oblečení trochu větralo. Vedle každého muže ležel černý nylonový postroj se zavěšenými zásobníky na desetimilimetrovou verzi MP5 Heckler & Koch a na postroji byla připravená podobná ochranná přilba, jakou používají kanoisté. Všichni přítomní měli pouzdra a v nich pětačtyřicítky glock. Červené světlo tu bylo proto, aby chránilo jejich vidění ve tmě. Venku se mělo ještě něco semlít a podle toho, jak to tu vypadalo, to mělo začít už brzo.

Jeden z mužů přistoupil blíž a tiše něco sdělil ženě. Nejmenovala se Venus, nýbrž Nisha.

Pak se otočil zpátky ke skupině. „Bílé světlo, pánové. Bílé světlo,“ ohlásil.

Všichni sklopili pohledy a zakryli si oči rukama, zatímco on odjistil západku na vchodových pancéřových dveřích a stiskl kliku. Z chodby sem vniklo bílé světlo a zředilo červené přítmí. Vydal jsem se za Nishou. Sotva se za námi dveře zavřely, mžourali jsme na sebe v chodbě vykládané jakousi napodobeninou dřevěného obložení. Až na tiché hučení klimatizace linoucí se z větráků nad námi tu panovalo naprosté ticho. Jak jsem se šoural chodbou za Nishou, naše gumové podrážky vrzaly na podlaze ze čtverců linolea. Čekal jsem, že se proti nám každým okamžikem vynoří oddíl vojáků Impéria.

Stále jsem si objímal oběma rukama hrudní koš a průběžně kontroloval mobil. Čárky představující sílu signálu náhle zmizely. „Stop!“ vyjekl jsem.

Chvatně se otočila. „Co se děje?“

„Dál už jít nemůžu,“ odpověděl jsem a začal se otáčet zpátky k červené místnosti. „Nemám tu signál. Ti dva chlápci v dodávce, oni jeli ještě do Antibes – jde o jednu loď, potřebujeme vědět, kde teď je.“

„Mluvíte o Devátém květnu?“

Přikývl jsem.

„Víme o ní. Před pár hodinami vyplula z Vaubanu.“

„Vy už ji sledujete?“

„Sotva překročí hranice mezinárodních vod, udeříme na ni.“ Opět se obrátila do směru, kterým jsme předtím kráčeli. „Pojďte. Někdo tam na vás čeká a chce si s vámi promluvit.“

Došli jsme k dalším ocelovým dveřím polepeným obložením. Vedle dveří visela skříňka z nerez oceli s tlačítkovým zámkem. Žena vyťukala kód, ozvalo se slabé zabzučení a ona se opřela do dveří, aby mi je otevřela.

Od tří stěn místnosti tu na nás svítily řady monitorů od radarů a počítačů. Tohle zřejmě bude velitelství operací. Bylo tu přes deset lidí, všichni měli na sobě civilní šaty, zkoumavě sledovali monitory a k tomu tiše mluvili do vysílaček nebo mezi sebou.

Místnost byla malá, tak pět metrů na pět metrů, a na stěnách i po zemi byly natažené dráty. Tohle nebylo stálé pracoviště. Uprostřed ovládal prostor mohutný pult velitelského stanoviště. Stál u něj jakýsi prošedivělý čtyřicátník v zelené sportovní polokošili a se dvěma dalšími seriózně vypadajícími hlavouny se skláněl nad mapami, nákresy a fotografiemi. Všichni tři svírali v dlaních kouřící hrnky s kávou a ani jeden se na mě nepodíval.

Když jsme s Nishou přišli blíž, rozeznal jsem satelitní snímky Vaubanu a BSM a pak taky zvětšeninu mé pasové fotografie.

Prošedivělý pán konečně zaznamenal naši přítomnost. Zvedl bledý, přepracovaný obličej plný jizev po akné.

Nisha se přesunula k jednomu z počítačových monitorů. „Vy tomu tady velíte?“ zeptal jsem se muže.

Zběžně si mě prohlédl. „Jste v pořádku?“

Pokrčil jsem rameny.

Kývl směrem k Nishe, která držela v ruce telefon. „Nenechával bych ho čekat,“ poznamenal.

„Koho?“

Neodpověděl, ale já jsem to po něm vlastně ani nechtěl. Když se otáčel, aby někomu řekl, že mi má sehnat lékařskou pomoc, dopotácel jsem se k Nishe, sesul se do polstrovaného otáčecího křesla, ale dalšímu záchvatu křečovitého kašle jsem už předejít nedokázal. Už zase jsem měl plnou pusu, jenže tentokrát to nebylo kam vyplivnout, tak jsem odhrnul límec trička a uložil si to za něj. Než jsem si od Nishy vzal telefon, utřel jsem si ústa rukávem. Mobil jsem odložil na stůl; na displeji teď byly vidět dvě čárky.

„Nicku?“ Byl to George. „Kde jsou ti –“

„Výběrčí? Jsou mrtví. Tam na lodi, to nejsou oni. A počítám, že –“

„Zastav. V tuhle chvíli potřebuju vědět jen dvě věci. Zaprvé: kde je zbytek týmu?“

„Oba jsou mrtví. Touhle dobou už bude mít jejich těla policie…“

„Víš jistě, že jsou mrtví?“

Zhluboka, pomalu a bolestivě jsem se nadechl. „Jednoho jsem umírat viděl a druhého slyšel,“ odpověděl jsem.

„Jasně. Takže vy jste byli součástí toho incidentu v Ariane?“

„Ano.“

„Dobrá, to snad můžeme nějak zařídit.“ Slyšel jsem, jak se odklonil od sluchátka a říká něco lidem, kteří tam byli s ním. Tohle byla ilegální operace: museli mít jistotu, že se jim podařilo zamést všechny stopy, které by mohly někoho dovést až k nám. Lotfi a Hubba-Hubba nebyli už na další ve stavu. George je právě škrtl z výplatní listiny.

George dokončil zprávu o těch velkých novinkách a já slyšel, jak lidé kolem něj něco souhlasně mručí.

„To bychom měli,“ mluvil už zase na mě. „Zadruhé: je to zařízení stále ještě na palubě? Naši lidé se tam chystají vrazit.“

„Poslyš, Georgi, na lodi teď nejsou výběrčí. Vždyť jsem ti to právě říkal, ti jsou po smrti. Podle mě je tam náš zdroj a Ramsay. Nechali tým i inkasisty zabít a zmocnili se peněz.“

„To už víme, synku, přišli jsme na to včera. A dlouho si je užívat nebudou.“

Přišli jsme na to včera? Oni to věděli? Proč mi o tom do prdele nedali vědět?

„Cože? Ale to jsme to mohli celé zařídit jinak…,“ neudržel jsem se. „A ti dva mohli být v tuhle chvíli naživu.“

„Pořád ti říkám, synku, že ani pánubohu se nesvěřuju se vším. Takže – je to zatracený zařízení pořád ještě na místě? Oni o jeho existenci nemají ani tušení – a potřebujou vědět, jestli tam pořád ještě je.“

Nevěřícně jsem zavrtěl hlavou. „Co to má znamenat? Vy je odtamtud chcete vytáhnout?“

„Jde nám jen o ty peníze.“

„A ty dva necháte běžet? Vždyť dali zabít naše lidi –“

„Podívej, synku, celá věc se má takhle. Je po všem. Oni můžou jít po svých, my dostaneme prachy a taky hawallady, tebe tam doktoři pěkně ošetří a pořádně se vyspíš.“

„Můj tým je pobitý, Georgi. A ty necháš ty svině běžet?“

Neodmlčel se ani, aby se nadechl. „Mám s těmi dvěma jiné plány. Teď si na mě neotvírej hubu. Všechno jsi zvoral a nemáš nic, čím bys to vyrovnal.“

Na okamžik jsem zůstal zticha. Myslel jsem na kluky z přepadového oddílu, jak políbí Tlusťocha a Kudrnáče na rozloučenou na obě tváře a budou jim mávat, až ti dva budou mizet ve tmě.

George jako by mi četl myšlenky. „Synku,“ ozval se, „mám si kvůli něčemu dělat vrásky?“

„Ne, Georgi,“ ujistil jsem ho. „Vím přece, co je moje povinnost.“

„Dobrá. Tak jim o tom zařízení hezky všechno pověz. Zatím se měj.“

Telefon oněměl a já podal Nishe sluchátko. „Na palubě té lodi je umístěná nálož,“ oznámil jsem jí.

Obrátila se na Šedivou hlavu. „Simone, tak je to jisté, máme tam na palubě pumu.“

Rychle zvedl hlavu od stolu.

„Je na horní palubě,“ odříkával jsem rychle. „Umělohmotný válec vražený mezi sedák a opěradlo lavice u kormidla. Nemá žádnou pojistku proti nadzvednutí… stačí otočit válce, oddělit jeho půlky od sebe, vyndat dvě tužkové baterie a je to zneškodněné. Nakreslím vám schéma.“

To už mi Nisha přistrkovala list papíru a jeden z přítomných radistů zatím předával informaci do červené místnosti u můstku.

Zrovna když jsem začal vytvářet nákres odpalovacího zařízení a umístění nálože na lodi a dával si pozor, abych náčrt příliš nezašpinil krví, dostavil se jeden z ošetřovatelů.

Šedivé hlavě ale táhly myslí jiné záležitosti. „Pozor, hlášení posádce,“ oznámil. „Týká se Devátého května… Zdá se, že se loď přestala motat při pobřeží a vyrazila na otevřené moře. Tak za pětadvacet minut překročí čáru.“

V červené místnosti teď bude pěkně živo, členové oddílu si budou oblékat postroje, kontrolovat zbraně a nakonec si nasadí i helmy a neprůstřelné vesty.

Jak jsem tam tak seděl a snažil se zkrotit vztek, ozvala se zničehonic úvodní melodie z filmu Mission Impossible. Všechny hlavy se začaly otáčet, aby se zjistilo, který vypatlaný tupec si s sebou přinesl na velitelství operací mobil.

Stiskl jsem zelené tlačítko a okamžitě se mi v uchu rozezněl Thackeryho křik: „Je pryč, ta loď odplula!“ V pozadí jsem slyšel povyk dětí na palubě Lee. „Nastoupili na ni dva lidé, chlápek, co mu loď patří, a jeho kamarád…“

Rozhlédl jsem se okolo sebe a viděl, že přípravy rychle pokračují. Oddíl už bude jistě ve člunech a připraven vyrazit. „Stáhni se, kamaráde,“ řekl jsem do telefonu. „Už je to všechno zařízený.“

„Cože?“

„Už je to všechno zařízený, tak se stáhni. A díky, kamaráde, fakt dík.“ Stiskl jsem tlačítko ukončující hovory, dokončil výkres a podal ho Nishe.

Zatímco Šedivá hlava se ujišťoval, že oddíl je připravený ve člunech, já zůstal sedět v otáčecím křesle. Jakmile měli v rukou nákres, dostali povolení vyplout. „Kontakt za třicet tři minut,“ upřesňoval Šedivá hlava. Chtěl mít jistotu, že budou v mezinárodních vodách.

George měl pochopitelně pravdu. Tohle bude dlouhá válka a Tlusťoch může být v budoucnosti ještě užitečnější. Když teď okradli al-Kajdu, drží je George pěkně oba za koule a může je vést, kterýmkoliv směrem se mu zachce, dokud mu je nevyrve z rukou vir HIV.

„Kontakt za dvacet devět minut,“ volal nějaký hlas od radarového monitoru.

Napadlo mě, jak to tak asi v tuhle chvíli vypadá na Devátém květnu. Kudrnáč nejspíš řídí loď a nechává na Tlusťochovi, aby tahal zátky z lahví dobrého šampaňského. Příští zastávku mají možná naplánovanou na nějakém řeckém ostrově, kde jsou k mání malí chlapci a kde bude možné začít nový život podle jejich teorie velkého třesku.

Posádka velitelství dál sledovala pohyb obou lidí s oddíly.

„Směr stejný. Kontakt za jednadvacet minut.“

Jenže pak jsem se najednou přestal usmívat. Co se vlastně stane, když o ty peníze přijdou? Budou přece pořád naživu: a budou moct vyrazit tam, kam měli původně namířeno.

Ošetřovatel mi vykasal triko, aby pořádně viděl na to, co mi zbylo z hrudního koše. Já si mezitím vybavoval Lotfiho a Hubba-Hubbu, jak na sebe jukají v podivných maškarních maskách a můžou se potrhat smíchy, když na ně vybafnu v šaškovském převleku. Zachránili mi život a dodrželi slib, který si navzájem dali. Teď je řada na mně, abych jim vrátil, co jim dlužím.

Zatímco se ošetřovatel přehraboval v lékařské brašně, začal jsem palcem pravé ruky mačkat tlačítka. Pokaždé, když jsem stiskl jednu číslici z čísla pageru, ozvalo se slabounké pípnutí. Snad budou ještě v dosahu.

Zničehonic na mě francouzsky promluvil záznamník. Nerozuměl jsem ani slovo, ale věděl jsem, co to znamená: „Vyčkejte na vyzváněcí tón, pak zadejte číslo, které má pager zobrazit. Na závěr stiskněte hvězdičku.“

Počkal jsem na vyzváněcí tón a zařídil se přesně podle návodu, prostě jsem několikrát zmáčkl osm číslic a na závěr hvězdičku. Znovu jsem přitiskl telefon k uchu a zatajil dech.

My jsme svůj úkol splnili a splnili jsme ho dobře. Tak seru na George. A seru na všechno, co pro mě má.

Po pár vteřinách se mi záznamník ozval znovu a tentokrát jsem rozuměl každému slovu.

„Message bien reçu.“

Epilog

Středa 5. prosince, 10:28

Silnice vedoucí z Bostonu po pobřeží se vinula rovnoběžně s železniční tratí. Díval jsem se z okna vagonu, jak si vlak razí cestu zamrzlými bažinami. Den byl bezvýrazný a šedivý, jediné barevné zpestření představovala obrovská hvězdnatá vlajka v dálce, třepetající se na stožáru v místě, kde se zem stýkala s oblohou. Uvažoval jsem, jak chladné přijetí mě ve Wonderlandu čeká – pokud mě tam vůbec nějaké přivítání čeká.

Ostatní cestující v hliníkovém příměstském vlaku se na mě v jednom kuse dívali, jako bych utekl z místního cvokhausu. Možná to bylo tím, že jsem byl pořád ještě stejně zamaštěný a neoholený jako při minulé jízdě, možná to bylo tím, že jsem měl na pažích a dlaních stále ještě stopy po odřeninách a hlubších ranách a hlava se mi taky ještě pořádně nezahojila. Byl jsem příliš vyčerpaný, než abych se tím kdovíjak zabýval.

První strany zdejších novin stále ještě zaplňovaly obrázky vojáků v Afghánistánu, kde se teď Taliban dával na ústup. „Uvnitř Manhuntu“ hlásal titulek na obálce časopisu Time. Zíral z ní na mě obličej bin Ládina dívající se přes mušku a hledí dobře vyvedené odstřelovací pušky.

S Georgem jsem se zatím ještě nepotkal a pořád jsem nevěděl, co se mnou provedou. Dál jsem si dělal naděje, že bych mohl najít svůj cestovní pas pod stromečkem, ale dech se mi kvůli tomu netajil.

Vlak drkotal po kolejích přes Rivere. Pokaždé, když jsem jel touhle cestou, jsem měl pocit, že jsem se ocitl uprostřed hodiny dějepisu, když se probírají dějiny Ameriky. Ať se člověk podíval kamkoliv, všude mu něco připomínalo, že tu před pár stovkami let Britům parádně nakopali zadek. Vzpomínal jsem si, jak jsem Carrie kdysi řekl: „Vrátíme se sem, hned jak vyprší pronájem.“ Tehdy mi to připadalo jako docela podařený vtip, ale dnes jsem se nějak nemohl přinutit, abych se tomu smál: pořád jsem musel myslet na to, jak moc tu dnes asi nakopou zadek jednomu jedinému Britovi.

* * *

Válečná loď zvedla kotvu ani ne hodinu poté, co Devátý květen vyletěl do vzduchu. Mládenci Šedivé hlavy se přestali divit, co má znamenat ta ohnivá koule v dálce, k níž se blížili. Jakmile jsme se dostali na dosah západního pobřeží Itálie, strčili mě do helikoptéry a odeslali pryč.

Velitelství 16. letecké divize armády Spojených států má sídlo v Avianu, což je jen asi hodinu a půl cesty od Benátek, ale přesto jsem prohlídku města nestihl. Všechny tři dny jsem tam strávil v nevýrazné administrativní budově, kde ze mě dva muži a jedna žena tahali rozumy za řevu bitevníků F-16 a prskotu překapávače na kávu, který se v jednom kuse sám vypínal. Alespoň že to kafe bylo teplejší než za letu zpátky do Států, kam mě vypravili na účet amerického letectva.

Řekli mi, že když se George dověděl o tom, jaký šťastný osud potkal Tlusťocha, mohl se vzteky pominout. Nějaký čas jsem strávil tím, že jsem jim vykládal, jak odpalovací zařízení fungovalo, ale za nic na světě jsem nedokázal přijít na to, proč to jenom mohlo tak zničehonic vybuchnout. Že by někdo vytočil špatné číslo? Z toho jsme měli od začátku strach.

Přikývli a přešli k něčemu jinému, ale já v duchu jen přemítal, jak dlouho to může trvat, než si George pořádně projde seznam hovorů z Thackeryho mobilu. Ať se bude dít cokoliv, budu hrát pitomce: to je jedna z mála věcí, které mi opravdu jdou.

To, že jsem byl zavřený v Avianu, mi alespoň poskytlo dost času na to, abych nechal oddychnout svá dvě zlomená žebra, a to s nepatrnou pomocí celé spíže kodeinu a díky spaní vsedě na pohovce.

Gumaa a Kozí bradka takové štěstí neměli. Neplýtvali časem a vyšetřovacímu týmu hbitě vyklopili, s kým mají kontakty v USA, takže bandu šesti chlápků žijících v Detroitu, tedy celou jednu jednotku sebevrahů, už mezitím začali nenápadně sledovat. A brzy budou následovat další: oba hawalladové ze sebe sypali informace rychleji než agentura Bloomberg.

Detroitská sebevražedná jednotka měla v plánu dojet do obchodního centra Mall of America v Minnesotě. To je prostor sedmkrát větší než baseballový stadion a každý rok tudy projde víc než dvaačtyřicet milionů návštěvníků. Je to prostě ideální místo na odpálení špinavé bomby. Jejich plán v zásadě odpovídal tomu, čeho se tak obával George. Všech šest mělo postupně do centra přijít, každý měl použít jiný vchod, každý měl jít do jiného patra a do jiného oddělení. Byli připraveni se odpálit 24. prosince přesně ve dvě hodiny odpoledne. V tu chvíli bude centrum nacpané desítkami tisíc zákazníků, děti budou stát fronty na Santa Clause, prostě bude tam všechno, co k Vánocům patří.

Myslím, že Lotfiho a Hubba-Hubbu by docela potěšilo, že se jim podařilo něco takového překazit. Jenom škoda že tu nebyli, aby to mohli pořádně oslavit.

Jejich těla budou nejspíš stále ještě ležet v márnici v Nice. A nenajde se nikdo, kdo by se o ně přihlásil, takže je nejspíš spálí nebo pohřbí do nějakého francouzského chudinského hrobu. Doufám jen, že se pro oba našlo místečko v tom ráji, o kterém si Lotfi tak často povídal s Bohem, a že se odtamtud mohli dívat dolů na Devátý květen a s širokým úsměvem sledovat, jaký nádherný osud ho nakonec potkal.

Vzpomínal jsem na to, jak jsme se všichni tři motali v čepicích v tom konspiráku na sídlišti a Hubba-Hubba měl kolem krku to oko proti všemu zlému, a nemohl jsem se ubránit úsměvu. Pak jsem najednou tak jasně slyšel jeho hlas, jako by seděl vedle mě: „Lotfi tohle nenávidí. Říká, že se kvůli tomu nedostanu do ráje… Podle mě nemá pravdu. Alespoň doufám…“

A taky jsem pořád musel myslet na jejich sestru Chalisah. Copak asi teď bude s ní a s její rodinou? Budou přece potřebovat peníze. Vůbec nevím, jak jsou tyhle věci zařízené? Dohlídne George na to, aby se o ně někdo postaral? Určitě to bude muset nějak zařídit – kdyby se ukázalo, že když všechno vyjde podělaným nahoru, nikdo se o rodiny nezajímá, měl by mnohem větší potíže se získáváním dalších Lotfů a Hubba-Hubbů. Jenže jsem neznal žádný způsob, jak si to ověřit, a jemu jsem věřit nemohl, i kdyby mi to tvrdil do očí. Mégane bude touhle dobou už odtažený z náměstí v Antibes, ale s trochou štěstí budou peníze, které jsme vzali Gumaaovi, stále ještě pod sedadlem. Není to moc, ale do začátku by to mohlo stačit…

* * *

Most přes řeku Saugus nás dovedl do Lynnu. To už jsme neměli k Wonderlandu daleko. Když jsem tímhle vlakem jel naposledy, těšil jsem na novou práci a nový život. Ale co dnes?

Vždyť jsem ani nevěděl, jestli si vzala v práci den volna, aby mě přijela přivítat na nádraží. Ale pokud ne, prostě půjdu, sednu si u ní na schody a budu čekat, dokud se nevrátí z práce. Pořád ještě jsem měl na srdci pár věcí, které jsem jí potřeboval říct a které by ona možná potřebovala slyšet.

To Hubba-Hubba mi pomohl, abych se konečně rozhoupal k rozhodnutí.

Seděl tehdy v kabině scuda a opravoval si svoje kouzlo s okem proti zlu.

„Ať máme sebevětší rozpory, ať trpíme sebevětší bolestí, pro nás platí, že rodina je vždycky na prvním místě… Už dávno jsme se naučili, že se musíme vždycky setkat na půli cesty, protože jinak by nám rodina dlouho nevydržela.“

Nemohl by se ze mě stát student nebo barman – ani nic jiného, když už o tom mluvíme. Nemohl bych dělat nic jiného než to, co dělám. Jistě, spousta věcí, které to přináší, se mi ani trochu nezamlouvá. Ale vždyť mi sama před časem řekla, že je jí jedno, co dělám, hlavně když to budu dělat dobře. No, a já dělám tohle a docela mi to jde. A díky dvěma přátelům v maškarních maskách a s koupacími čepicemi na hlavách jsem přišel na to, že dělám něco, čemu sám opravdu věřím. Lidé, na nichž mi záleží, žijí v zemi, kterou jsem svým drobným dílem taky pomáhal chránit, a jednou v životě jsem měl dobrý pocit z toho, co dělám. A až jednou přiletí shůry andělé a zváží knihu mého osudu, což bude velká legrace, snad tam bude jedna nebo dvě stránky, které bude stát za to si přečíst.

Možná si je přečte i Carrie. Třeba jí budu moct vyprávět o Lotfim a Hubba-Hubbovi a jejich sestře Chalisah. A třeba dokážeme udělat pár kroků k půli cesty. Když lidé opravdu chtějí, dokážou zůstat spolu, přestože všechno kolem stojí za velký kulový. Teď už jsem to věděl: vždyť jsem to viděl na vlastní oči.

Vlak zastavil, lidé vstali, začali sahat po kloboucích a kabátech a sbírali tašky s vánočními nákupy. Automatické dveře soupravy se otevřely a za nimi se objevily vývěsní štíty hlásající, že jsme dorazili do stanice Wonderland.

Vystoupil jsem z vagonu. Jako vždycky tu byla zima a opřel se do mě vlezlý vítr. Zapnul jsem si flísovou bundu a přidal se k davu, který mířil k průchodu v zábradlí.

Andy McNab

DEN OSVOBOZENÍ

Z anglického originálu Liberation Day,

vydaného roku 2002 nakladatelstvím Bantam Press v Londýně,

přeložil Jan Jirák

Redigovala Irena Grusová

Obálku navrhl Ivan Brůha

Vydala Euromedia Group k. s. – Knižní klub v Praze roku 2006

jako svou 3685. publikaci

Odpovědný redaktor Jakub Sedláček

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 496

Sazba Pavel Hogen, Horní Jiřetín

Tisk Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

www.euromedia.cz

www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai