Velká hra

Jurij Dold Michailyk

(1963)

Hodnocení:

96%

Štítky:

Romány špionážní

KNIHOVNA VOJÁKA

Svazek 154

Jurij Dold-Mychajlyk

Velká hra

Translation © Hana Pražáková

Z ukrajinského originálu „I odyn и poli vojin“ (vydal Raďanskyj pysmennyk, Kyjiv 1957) přeložila

Hana Pražáková

DÍL PRVNÍ

Nenadálý host

Ozvalo se dlouhé, naléhavé zazvonění.

Jindy by oberst Bertgold, náčelník oddělení I-С, jistě vyskočil z pohovky a vrhl se k telefonu. Tentokrát se ani nepohnul. Zůstal ležet dál s očima zavřenýma, jako by spal. Plukovníkův pobočník hauptmann Kokkenmüller už po několikáté klepal na dveře Bertgoldovy pracovny, a protože se nic neozývalo, dokonce je malinko pootevřel; když však uviděl obersta ležícího na pohovce se zavřenýma očima, zase tak neslyšně zavřel, aby nerušil odpočinek svého šéfa.

Hauptmann věděl, že jeho náčelník na dnešek nespal. Teprve k ránu si dopřál chvilku odpočinku po telefonickém rozhovoru se samým Himmlerem. Pobočník při této rozmluvě v místnosti nebyl; když viděl, jak se oberstova postava napřímila, když slyšel jeho uctivý tón, vyšel po špičkách z pracovny, jen dveře za sebou nechal nedovřené. Ale i z těch úryvků vět, které k němu dolétaly do přijímací kanceláře, kde stál jeho stůl, bylo zřejmé, že rozhovor s Himmlerem způsobil oberstovi nečekané, ale příjemné překvapení.

Ano, po takovém rozhovoru si mohl Bertgold dovolit půlhodinku si poležet a obírat se jen svými myšlenkami. Vrchní velitelství vysoce ocenilo jeho činnost v téhle lesnaté, pro vůdcovy armády obzvlášť nebezpečné Bělorusi a Himmler naznačil naprosto jasně, že se pro Bertgolda připravuje nové a značně širší pole působnosti.

To už byl důvod porušit obvyklý denní pořádek a trochu se zasnít, ač to vůbec neodpovídalo jeho povaze. Wilhelm Bertgold věnoval celý svůj život práci v německé zpravodajské službě a jeho největším přáním byl nepřetržitý úřední postup a zároveň dobré materiální zabezpečení rodiny, což spolu samozřejmě souviselo. Dnešní rozhovor však jeho fantazii oživil. Otvírá se před ním možnost opustit tuto nepřívětivou zem! Bertgold by se nikdy za žádných podmínek neodhodlal podat žádost o přeložení. To by pokazilo jeho reputaci důstojníka, kterému leží na srdci jen splnění rozkazů velitelství a který nedbá o svůj prospěch. Ale teď, když sám Himmler…

Nové zazvonění telefonu přetrhlo tyto příjemné myšlenky.

Co mi kdo chce hned po ránu? mihlo se mu hlavou. Vtom uslyšel tiché, ale důrazné zaklepání.

„Prosím,“ zavolal, aniž otevřel oči.

„Ze štábu dvanácté divize volají už po třetí,“ přitlumeným hlasem oznamoval Kokkenmüller.

„Co se stalo?“ Bertgold se přivřenýma očima podíval na svého pobočníka, který tu před ním stál vypjatý v pozoru, bez nejmenší stopy únavy po probdělé noci; řiďoučké vlasy měl ulíznuté jako obvykle, tváře bezvadně vyholené, veliké bezbarvé oči byly docela svěží.

„Včera večer na úseku dvanácté divize k nám přeběhl ruský důstojník. Ve štábu odmítl jakoukoliv výpověď a naléhavě žádá, aby byl odveden přímo k vám, herr oberst.“

„Ke mně?“

„Ano. Udal vaši hodnost a příjmení a dokonce i křestní jméno.“

„Cože?“ pokrčil Bertgold udiveně rameny a vstal.

„Je to skutečně podivné,“ přikývl Kokkenmüller. „Odkud může ruský důstojník znát vaše jméno?“

„A ještě k tomu i křestní!“

„Ať je to jak chce, herr oberst, prosím vás, abyste byl opatrný. Není vyloučeno, že ho sem poslali, aby na vás spáchal atentát.“

„Zveličujete význam mé osoby, hauptmanne. Atentát na mne, řadového důstojníka…“

„Ale, herr oberst…“namítal pobočník.

„Snad by to bylo namístě, kdyby šlo o velitele sboru či armády,“ pokračoval Bertgold, neposlouchaje jeho námitky.

„Herr oberst mi musí dát za pravdu v tom, že nejde o řadového důstojníka, ale o důstojníka, který má tu čest být osobním přítelem Himmlerovým. A to je pro bolševiky dostatečný důvod.“

„Myslíte?“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„Jaké direktivy jste dal štábu?“

„Rozkázal jsem vaším jménem, aby sem doručili doklady toho dezertéra a jeho aby tam zadrželi, než dostanou další instrukce.“

„Správně. Doklady už jsou tady?“

„Ano.“

„Podejte mi je.“

Kokkenmüller vyšel rychle z pracovny. Za okamžik se vrátil, propouštěje před sebou vysokého tlustého oberfeldwebela.

„Mám rozkaz odevzdat je do vašich vlastních rukou, herr oberst,“ hlásil břitce oberfeldwebel a podal mu objemnou obálku.

Oberfeldwebel zmizel za dveřmi, Bertgold opatrně nařízl obálku a vyňal z ní doklady, mapu oblasti vojenských operací a vojenskou knížku.

Na mapu pohlédl jen zběžně a podal ji pobočníkovi. Hauptmann připíchl mapu připínáčky na malý stolek, vyndal z bedny lupu a sklonil se nad ní, hledaje na ní nějaké tajné značky. Byl do toho tak zabrán, že sebou trhl, když Bertgold promluvil.

„Nezdá se vám, že obličej toho dezertéra není typicky ruský?“

Kokkenmüller přistoupil k šéfovi a přes rameno mu pohlédl na fotografi…

„Ko-ma-rof,“ přeslabikoval a znovu upřel zrak na fotografii. „Ano, herr oberst, je to evropský obličej, řekl bych dokonce, že je to árijská tvář. Všimněte si toho vysokého čela a rovného nosu s hrbolem u kořene.“

„Spojte se s operačním oddělením štábu a zařiďte, aby dezertéra dopravili sem.“

Bertgold se znovu zabořil do křesla, zavřel oči a snažil se vybavit si v mysli každou větu svého dnešního rozhovoru s Himmlerem. Ale příjemná snivá nálada se už nevrátila. Snad mu brání v soustředění pronikavý Kokkenmüllerüv hlas, doléhající sem z přijímací kanceláře. Nějak dlouho mu trvá, než se spojí se štábem. A potom ten dezertér! Proč pořád naléhá, aby byl přiveden právě k němu? Ostatně, zanedlouho se všechno vysvětlí.

Oberst znovu rozvírá knížku a pozorně si prohlíží fotografii člověka, kterého k němu přivedou. Zajímavá tvář! U koho to už viděl taková malá, pevně sevřená ústa?

„Rozkaz je splněn, herr oberst!“ hlásil už od dveří Kokkenmüller.

Hauptmann vzal židli a postavil ji uprostřed místnosti.

„Jestli ho vyzvete, aby si sedl sem, posadím se já tady do křesla u stolu.“ Kokkenmüller přimhouřil oči a několikrát si přeměřil židli a hned zas křeslo. „Mezi vámi a tím dezertérem bude někdo, kdo by vám ihned přiskočil na pomoc.“

Hauptmann rozepjal pouzdro pistole a přezkoušel zbraň.

„Nemyslím, že by k tomu došlo, ale pro každý případ.“

Zaslechnuv ve vedlejší místnosti kroky, otevřel Kokkenmüller dveře. Na prahu se objevil zástupce velitele ochrany štábu.

„Herr oberst, ruský dezertér přiveden podle vašeho rozkazu.“

„Přiveďte ho sem!“

„Se stráží?“

„Stráž zůstane za dveřmi. Je samozřejmě odzbrojen?“

„Zajisté.“

Oberleutnant zmizel za dveřmi. Za malou chvilku vpustil do pracovny mladého muže, asi dvaadvacetiletého, v uniformě důstojníka Sovětské armády.

Bertgold se podíval na obličej příchozího a na průkaz ležící na stole. Ano, není pochyby, že před ním stojí originál. Jen vlasy nemá sčesané dozadu jako na fotografii, ale rozdělené rovnou pěšinkou. Rysy hubeného, opáleného obličeje tím vystupují ještě výrazněji, zvláště nos a malá ústa s úzkými, pevně sevřenými čárečkami rtů.

„Dobré jitro, herr oberst,“ pozdravil čistou němčinou mladík a cvakl podpatky.

Na chvilku nastalo ticho. Přimhouřenýma očima pohlížel Bertgold soustředěně do tváře příchozího, jako by pohledem ohmatával každý jeho rys. Dezertér jeho pohled snesl. Bertgoldovi se zdálo, že se v jeho světlešedých očích mihl úsměv.

„Dobré jitro, herr Komarov,“ odpověděl konečně oberst. „Vy jste dnes v noci přeběhl od Rusů k nám a žádal jste, abyste byl přiveden ke mně?“

„Přesně tak. Dnes časně zrána jsem přešel linii fronty a žádal jsem o audienci u obersta Bertgolda.“

„Znáte ho osobně?“ zeptal se oberst a vrhl varovný pohled na adjutanta.

„Ano, znám vás osobně.“

„Odkud?“ Bertgold se ani nesnažil skrýt podiv. „A proč jste chtěl hovořit právě se mnou?“

Dezertér postoupil o krok kupředu. Kokkenmüller se napjal a stiskl pažbu pistole.

„Chtěl bych vás požádat o dovolení, abych si mohl sednout. Herr hauptmann se nemusí znepokojovat, ví přece, že u sebe nemám zbraň,“ pousmál se mladík.

„Posaďte se,“ ukázal Bertgold na židli vprostřed místnosti.

Mladík usedl a začal si klidně odšroubovávat podpatek u boty. Kokkenmüller pro každý případ vytáhl pistoli z pouzdra a položil si ji na kolena. Kdoví, co se může skrývat v té malé kovové krabičce, kterou vyndal z podpatku. Ale vtom už mladík krabičku otevřel a hauptmann vydechl úlevou, když spatřil, že dezertér vytřepává na dlaň jakési papírky.

„Odevzdejte je, prosím, oberstovi,“ požádal Kokkenmüllera.

Adjutant vzal papírky a v otevřené dlani je nesl ke stolu svého šéfa, ale ani přitom nespouštěl pohled ze záhadného Rusa. Ten si však jen lhostejně prohlížel pracovnu a Kokkenmüller se konečně trochu uklidnil. Jeho pozornost také upoutal změněný výraz Bertgoldovy tváře.

„Co to je?“ vykřikl oberst.

„Ano, ano.“ Po mladíkových rtech přeběhl sotva znatelný radostný úsměv. „Mám čest představit se vám, herr oberst: jsem Heinrich von Goldring.“

Mladík vyskočil ze židle a napřímil se.

„Ale jak je to možné? Jak jste se sem dostal?“ Oberst prudce odstrčil křeslo a rovněž vstal.

„Hned vám to vysvětlím, ale byl bych vám povděčen, kdybych s vámi mohl hovořit mezi čtyřma očima…“

„Samozřejmě…“ vtom oberst zachytil varovný pohled svého pobočníka a zarazil se. „Hauptmann Kokkenmüller je můj pobočník a můžete před ním hovořit zcela otevřeně jako přede mnou. Mimochodem, kouříte? Prosím!“

Oberst přisunul krabičku s doutníky na kraj stolu. Mladík se mlčky uklonil. Ukousl špičku, připálil si od zápalky, kterou mu úslužně podal Kokkenmüller, a několikrát hluboce vtáhl.

„Promiňte, nekouřil jsem dlouho.“

„Jen nepospíchejte,“ vlídně ho pobídl Bertgold.

„Ne, nechci to odkládat ani o chvilku, čekal jsem na tento rozhovor příliš dlouho. Podle dokladů, které jste si už, jak vidím, prohlédl, jsem Anton Stepanovyč Komarov, poručík Sovětské armády. Ne, není to padělané, ten průkaz mi vlastnoručně odevzdali ve štábu svazku, ačkoliv jsem ve skutečnosti Heinrich von Goldring. Syn barona Siegfrieda von Goldringa, kterého znáte a který měl dříve tu čest být vaším blízkým přítelem, herr oberst.“ Mladíkovy oči se vpily do široké oberstovy tváře. Bertgold nebyl schopen skrýt rozčilení. Dokonce i adjutant zapomněl na opatrnost; mechanicky sňal ruku s pouzdra a celým tělem se předklonil kupředu, jako by se bál, aby mu ani slovo neuniklo z téhle věru neobyčejné rozmluvy.

„Ale jak se syn barona von Goldringa octl v Sovětské armádě? Jak se z vás stal Komarov? Jen zůstaňte sedět, jste unavený a rozrušený.“

„Jsem rozrušený, nestydím se to přiznat. Zažil jsem už v životě tolik obratů, i když nejsem tak dlouho na světě, a příliš dlouho jsem čekal na rozhovor s vámi. Má-li herr oberst chvilku volného času, aby vyslechl podrobnější vyprávění… Věřte mi, jsem nevýslovně šťasten, že mohu konečně vyslovit své pravé jméno…“

„Právě tak jako já, když je slyším. Nedovedete si ani představit, jak to na mne působilo. Setkat se s jediným synem svého nejbližšího přítele, starého přítele z mládí. Se synem tak oddaného spolupracovníka а k tomu za takových okolností! Heinrich von Goldring!“

„Musel jsem to jméno na dlouhý čas zapomenout, a když je teď slyším z vašich úst, připomíná mi laskavý hlas mého otce. A já…“

Heinrichovy oči se zalily slzami. Kokkenmüller to zpozoroval a podal mu sklenici vody. Mladík ji vypil jedním douškem a trochu se uklidnil.

„Jak je vám známo, herr Bertgold, můj otec, Siegfried von Goldring, začal hned po světové válce pracovat v úřadě, kde jste tehdy pracoval i vy. V roce 1928 byl můj otec přeložen do Ruska zvláštním rozkazem obersta Alexandra, který byl šéfem tohoto úřadu. Byl jsem tehdy sedmiletý kluk, ale přece si dobře vzpomínám na letní večer, velikou vilu, na vás, jak jste stál vedle nějaké krásné dámy. Až později mi otec vysvětlil, že to byl večírek na rozloučenou, který jste uspořádal na jeho počest ve své vile na Wilhelmstrasse 22. Je to skutečně tak, nepopletl si otec adresu, když o tom pak později už v Rusku vyprávěl?“

„Máte podivuhodnou paměť!“ přerušil ho Bertgold. „Vidím před sebou vašeho otce i vás, jako by to bylo včera. Byl jste tenkrát klučina jako šídlo, a i když dnes už je z vás dospělý člověk, přece ve vás poznávám rysy chlapce, který nás dospělé tenkrát tak obveseloval. Teď chápu, proč mě tak zarazila vaše tvář. Nu ovšem, to jsou Siegfriedova ústa, vždycky pevně sevřená a příliš malá v jeho velikém obličeji. Vy máte jemnější rysy a průřez mezi očima spíš po matce. Proto jsem si také hned neuvědomil rodovou podobu… Ale nezlobte se, že jsem vás přerušil, ty vzpomínky mne rozrušily.“

„Právě jako mě, herr oberst. Jistě si vzpomínáte, kdy jsme odjeli z vlasti – bylo to v roce 1928 – i na to, že otec odejel do Ruska jako zahraniční specialista.“

Oberst přikývl na souhlas.

„Ale ochranná opatření byla nutná už tenkrát. Proto bylo v diplomu i v doporučeních firmy Bauer jméno Stanislava Zaleského, původem Poláka. I mne samozřejmě překřtili. Pamatujete se ještě, jak mi otec dlouho před tím, než jsme odjeli, den co den vtloukal do hlavy, že se nejmenuju Heinrich, ale Genadij, že mé příjmení je Zaleski a že jsem Polák, nikoliv Němec.“

„Byl to nerozum brát vás s sebou.“

„Víte přece, že mě otec po matčině smrti měl stále u sebe, a když jel do Ruska, věděl, že tam zůstane hodně dlouho.“

„Navrhoval jsem vašemu otci, aby vás nechal u mne…“

„Začal jste o tom tenkrát neopatrně hovořit přede mnou. Vzpomínáte si, jak jsem se rozplakal a křečovitě jsem se chytil otce za ruku?“

„To je paměť!“ nadšeně vyhrkl Bertgold.

„A vaše žena vyhubovala vám oběma. Doufám, že se jí daří dobře.“

„Frau Elsa bude mít radost, až se dozví o našem setkání.“

„Vyřiďte jí ode mne, prosím, srdečný pozdrav. A také dcerce; něco jsem se jí nazlobil, jak jsem ji tahal za copánky. Malá zlatovlasá Lora…“

„O, z Lory už je děvče na vdávání. Jak ta léta rychle uběhla!“

Oberst Bertgold už docela podlehl dojetí. Jen Kokkenmüllerova přítomnost mu zabránila, že se nedal do dlouhého vyprávění o Lorchen. Musil vynaložit všechnu vůli, aby to pokušení zahnal. Ale hned byl jeho obličej zase neproniknutelný a klidný jako v přítomnosti podřízených. Takový výraz pokládal oberst za povinnost zrovna jako přesně upjatou uniformu; to už patřilo k sobě.

Heinrich vycítil jeho změněnou náladu a vypravoval dál už stručně, bez lyrických expozé.

„Zabral jsem vám už mnoho času, herr oberst, budu proto vyprávět stručně. Nejdříve pracoval otec jako inženýr elektrikář v Donbase, potom ho přeložili na Ural a v roce 1930 byl převeden, jak říkají Rusové, na stavbu veliké hydroelektrárny. Vy víte které, herr oberst, neboť právě od té doby udržoval otec přes špionážní síť rádiové spojení přímo s vámi, jak mi sám později řekl.“

„Naprosto přesně!“ potvrdil oberst. „Spojení mezi námi bylo velmi těsné a byli jsme jeden s druhým úplně spokojeni.“

„V roce 1934 dosáhl otec toho, že byl přeložen na Dálný východ. V té době už také přijal ruskou státní příslušnost.“

„I to je mi známo.“

„Po odjezdu na Dálný východ ustal přímý styk s vámi. Všechny informace se dávaly prostřednictvím osob, které jsou vám známy…“

Bertgold mlčky pokývl.

„Od roku 1937 jsem už otci aktivně pomáhal. Naučil mě šifrovat zprávy a dešifrovat instrukce.“

„To bylo velmi lehkomyslné od tak zkušeného pracovníka, jako byl Siegfried.“

„Ano, uznejte však, herr oberst, že otec měl příliš mnoho práce a málo pomocníků,“ hájil otce Heinrich.

„A ostatně, vychovával ze mne skutečného německého vlastence a věděl, že by mě žádné okolnosti nepřinutily prozradit tajemství.“

„Pokračujte, pokračujte,“ vyzval ho oberst.

„Všechno šlo jako na drátkách, ale stalo se neštěstí: čekisté přišli na stopu, která je přivedla do tajného bytu, a uvěznili agenty, kteří mohli otce prozradit. Utéci nemohl. Otec se rozhodl, že za každou cenu zachrání aspoň mě: opatřil mi doklady na jméno Antona Stepanovyče Komarova, odchovance dětského domova, komsomolskou legitimaci a poslal mě do Oděsy, kde jsem vstoupil do vojenského učiliště a těsně před válkou jsem tam absolvoval. Je pochopitelné, že jsem po celou tu dobu neudržoval písemný styk s otcem, jen tu a tam mi po některém agentovi poslal o sobě krátkou zprávu. Poslední zpráva byla tragická – otec mi posílal tyto doklady a na zvláštním papírku několik ve spěchu napsaných řádek. Oznamoval mi, že je prozrazen a že musí vypít jed, než ho zatknou, a zapřísahal mě, abych se bolševikům pomstil za jeho smrt.“

Heinrichovi se zachvěl hlas a Kokkenmüller zase přiskočil ke karafě s vodou. Bertgold vstal, sklonil hlavu a stál tak několik vteřin, vzdávaje úctu mrtvému příteli.

„Jsem vám nesmírně vděčen, herr oberst,“ pravil Heinrich a napil se vody. „Dovolte, budu pokračovat. Jistě chápete, že jsem nemohl vykonávat otcovy povinnosti, i když jsem se zapřisáhl, že můj život patří mé vlasti. Musel jsem čekat na vhodnější dobu, a válka ji přiblížila. Na této frontě jsem byl jmenován velitelem čety Rudé armády. Zatajil jsem samozřejmě, že umím německy. Před několika dny jsem byl náhodou při výslechu jednoho našeho šikovatele, kterého Rusové zajali. A tu jsem uslyšel vaše jméno, které jsem znal z dětství, a dozvěděl jsem se, že pracujete ve štábu sboru. Ostatek znáte.“

„A kdybyste se to byl nedozvěděl?“

„Už dávno jsem byl rozhodnut, že přejdu k naší armádě, a tohle celou věc jen uspíšilo. Byl by hřích nevyužít tak šťastné souhry náhod. Takhle aspoň odpadne dlouhé přešetřovaní; byl jste přece blízkým přítelem mého otce a znáte mě od dětství.“

„To bylo moudré, chlapče, i když trochu riskantní. Mohli tě přece zabít.“

„Ta myšlenka mě taky nejvíc trápila. Ale věřte mi, herr oberst, smrti jsem se nebál. Bál jsem se, že zahynu kulkou německého vojáka, svého bratra, že budu pochován společně s nepřáteli pod cizím jménem, že nepomstím smrt svého otce…“

„Ano, ano, chápu. Ale teď, když jsi mezi svými…“

„Je mi, jako bych se vrátil ke své rodině.“

„Ano, syn mého zemřelého přítele mě může považovat za svého druhého otce.“

„Nevím, jak bych vám poděkoval. Nedovedete si ani představit, jak mi je. V posledním dopise, který leží před vámi, mi otec přikazuje, abych vás našel a ve všem poslouchal vašich rad. A teď se to splnilo!“

Heinrich vyskočil, udělal krok dopředu a nerozhodně se zastavil. Bertgold sám k němu přistoupil a pevně mu stiskl obě ruce.

„O jakém dědictví se mluví tady v těch papírech?“ zeptal se za chvilku, když se zase zabořil do křesla a zahloubal se do písemností.

„Otec prodal všechen nemovitý majetek, když odjížděl do Ruska. Peníze uložil částečně do německé banky, ale větší část do švýcarské Národní banky.“

„Kolik to dělá dohromady?“

„Něco přes dva milióny marek.“

„Ó!“ vyklouzlo Kokkenmüllerovi.

„Tvůj otec ti zabezpečil šťastný život, Heinrichu,“ pronesl obřadně Bertgold.

„Nenáleží mně, ale Německu.“

„Tím jsem si jist. Ale o tom si pohovoříme, až si odpočineš a trochu se uklidníš. Herr hauptmann,“ obrátil se ke Kokkenmüllerovi, „postarejte se o to. Ubytujte barona vedle mého bytu, opatřte mu oblek a vůbec…“

„Buďte bez starosti, herr oberst, baron von Goldring nebude mít důvod ke stížnostem.“

„Baron von Goldring! Jak mi ta slova sladce znějí, připomínají mi dětství! A až shodím tyhle šaty, přerodím se úplně.“

„Tak to udělej co nejrychleji. Hauptmann Kokkenmüller ti pomůže a o všechno se postará.“

Heinrich se rozloučil a v doprovodu Kokkenmüllera zamířil ke dveřím, ale ještě se zastavil a obrátil.

„Promiňte, herr oberst, ještě jednu otázku: socha kancléře Bismarcka, kterou jsem tenkrát převrhl, je ještě celá?“

„Je, je a doufám, že ji uvidíš na vlastní oči.“

Když Heinrich odešel, přistoupil Bertgold k oknu, rozevřel je dokořán a dlouho se díval k dalekému obzoru.

Těžké podzimní mraky, valící se od východu, pluly tak nízko nad zemí, až se zdálo, že užuž zavadí o vrcholky stromů, o střechu školy, kde byla umístěna kancelář oddělení I-С, o nachýlenou zvoničku dřevěného kostelíka, který se vypínal proti školnímu dvorku. Protivný, věčně stejný obraz! Ale možná, že se to brzo všechno změní.

Ne, dnešní den začal opravdu šťastně! Nejdřív takový slibný rozhovor s Himmlerem; a potom ten dezertér. Vypadá to, že je opravdu syn barona von Goldringa. Jak by jinak mohl znát tak intimní podrobnosti? Avšak Siegfriedův syn, přistižený při činu, se mohl dát na stranu sovětů. Za peníze nebo pod pohrůžkou smrti… Ne ne, Wilhelm Bertgold není tak důvěřivý hlupák, jakého ze sebe dělal! Ať už však tohle dopadne jak chce, všechno se obrací v jeho prospěch.

Už podruhé se oberst zpronevěřil svým zásadám a upadl do snění. A jeho sny jsou asi hodně odvážné: teď na sobě upravil uniformu, vypjal se, nasadil si výraz shovívavé přezíravosti a přistoupil k zrcadlu, zasazenému v opěradle pohovky. Ze zrcadla se na něho dívá odulý široký obličej s masívním nosem a malýma šedýma očkama pod rozčepýřeným zrzavým obočím. Oberst si štětečkem přihlazuje zrzavý vousek ä la Adolf a jde blíž k pohovce. Teď v zrcadle nevidí hlavu, ale zato se tam odráží celá jeho postava. O to nic, oberst je s ní spokojen: ocelově šedá uniforma s černým límcem dobře přiléhá na mohutná ramena a širokou hruď, na světlých jezdeckých kalhotách není ani poskvrny; vysoké, pečlivě vyleštěné boty se blyští, až zrak přechází. Takový vzhled si vzorný důstojník musí zachovat i na pochodu. Ano, oberst Bertgold je spokojen sám se sebou, je spokojen s celým dnešním dnem.

„Padá mi dobrá karta, padá mi dobrá karta,“ mne si zálibně ruce a jde ke svému psacímu stolu, aby si ještě jednou prohlédl Heinrichovy doklady.

*

Wilhelm Bertgold nedůvěřoval nikomu na světě – na to sloužil příliš dlouho v německé zpravodajské službě. Na každého člověka se díval jako na zločince, který se bude dříve či později zodpovídat gestapu. V jednání a činech všech lidí hledal jen motivy ziskuchtivosti a sobectví.

Když rozevřel před Heinrichem von Goldringem doširoka náruč, jednal impulsívně, bez předem promyšleného plánu; neměl ostatně ani čas, aby si něco vymyslil. Ale když potom dodatečně o svém chování přemýšlel, byl nadmíru spokojen, jak mistrovsky sehrál roli šlechetného a dojatého přítele starého Siegfrieda.

Právě ta role mu poskytovala velkou převahu.

Jestli se při vyšetřování potvrdí, že dezertér je skutečně tím, za koho se vydává, a že jednal z lásky k vaterlandu, objeví se Bertgold v nejlepším světle. Před mladíkem i před velením. Zvěst o ušlechtilém činu vytvoří okolo něho nepochybně aureolu člověka moudrého a dobrého. A Heinricha von Goldringa nadto si navěky zaváže vděčností.

Když vyjde najevo, že se pod tváří von Goldringa skrývá nepřítel, kterému Bertgold ukázal vlídnou tvář jen proto, aby uspal jeho bdělost a tím rychleji ho odhalil, pak to ještě posílí jeho pověst zkušeného pracovníka.

V obou případech musí vyhrát.

Doklady, které dezertér měl, jeho podoba s rodem Goldringů a hlavně podrobnosti, které mu uvízly v paměti z dětství, to vše nasvědčovalo, že Bertgold skutečně pozdravil syna svého starého přítele. Přesto nebude na škodu všechno důkladně vyšetřit. V takových případech není možné spoléhat ani na vlastní intuici, ani na věrohodnost vyprávění a dokladů. Lepší se třikrát přesvědčit než jednou zmýlit.

Není rovněž jasné, z jakých pohnutek přešel Heinrich von Goldring na stranu Němců. Mohl se přece asimilovat v sovětském svazu. Na druhé straně je pravda, že je mu jedenadvacet let a v takovém romantickém věku jistě touží pomstít otcovu smrt a vrátit se do vlasti, byl-li vychován ve vlasteneckém duchu. Ale možná, že ani to není hlavní příčina. Snad je v těch dvou miliónech marek, které leží ve švýcarské Národní bance. Kdyby Heinrich von Goldring zůstal v Sovětském svazu pod nepravým jménem, nemohl by si dědictví vyzvednout.

A co když k nám přišel právě proto, aby si vyzvedl dědictví, a pak se vrátí do Ruska? Co když ho k nám schválně poslali?

Takové pochybnosti trápily Bertgolda celou noc, že ani nemohl spát, a už brzy ráno ho vyhnaly z postele. Ano, všechno se musí vysvětlit co nejdříve. Bertgold má totiž s Heinrichem své plány. Skvělé plány! Mladý hezký baron… a dva milióny marek! Nebyl by to pro Loru manžel k pohledání? Lepšího by těžko hledala!

Bertgold se rozhodl, že sám povede vyšetřování o osobě Heinricha von Goldringa, aby se to vyřídilo co nejrychleji.

Zavolal si vedoucího oddělení agenturního průzkumu hauptmanna Kubise a přikázal mu shromáždit všechny údaje o odchovanci oděského pěchotního učiliště Antonu Stepanovyči Komarovovi.

„Zprávu o výsledcích šetření podejte přímo mně,“ přísně nakázal hauptmannovi. „A nebavte se s tím dlouho, proveďte to co nejrychleji!“

Zatímco Kubis navazoval spojení se svou agenturou, ani Bertgold nezahálel. Rozvinul vyšetřování po jiné linii. Vyžádal si z archivu zpravodajské služby v Berlíně materiál k případu Siegfrieda von Goldringa. Podle tohoto materiálu se dá lehko určit, jestli Heinrich mluvil pravdu a skutečně pomáhal svému otci.

Po celou dobu se Heinrich von Goldring choval skromně, nikdy nepřicházel z vlastní iniciativy za Bertgoldem, neprojevoval nápadný zájem o nic kromě o noviny, v nichž ležel celé dny a prohlížel i čísla z minulých let. To bylo ovšem docela pochopitelné – mladík touží poznat a prozkoumat, jak žije jeho vlast, od níž byl tak dlouhá léta odtržen.

Asi tak za týden po prvním setkání pozval Bertgold Heinricha k sobě do bytu. Poručil, aby na ten den byla přichystána večeře pro dvě osoby i s lahví kořalky a vína.

„Nemáš nic proti tomu, abychom povečeřeli společně?“ zeptal se oberst, spokojen s tím, jaký dojem udělal na Goldringa dobře upravený stůl.

„Jak se můžete ptát! Kdybyste věděl, jak jsem toužil po útulném koutku, po německé řeči a vůbec po kulturním prostředí!“

„Výborně, tak se posaď. Co budeš pít? Ostatně, ani se nemusím ptát – jistě jsi zvyklý na ruskou vodku. Mám-li se přiznat, také ji mám rád, ba řekl bych, že předčí i náš šňaps.“

„Dovolte, abych si nalil víno, vodku vůbec nepiju.“

Toto prohlášení vzbudilo Bertgoldovu ostražitost. Sám nejednou instruoval agenty a v prvé řadě jim zdůrazňoval, že nejpřísnější zásadou pracovníka zpravodajské služby je vyhýbat se alkoholu.

„Tak ty jsi na sebe tak přísný?“

„Moje nejvyšší míra je číška koňaku a sklenice šampaňského.“

„Víno je tady a koňak bude hned.“ Bertgold dal rozkazy sloužícímu.

„Poslouchej, Heinrichu,“ zeptal se Bertgold jako mimochodem, když už se večeře chýlila ke konci a Heinrich měl tváře rozpálené vínem, „nepamatuješ se na případ s Nečajevem?“

„S Vasylem Vasylovyčem Nečajevem? To byl přece náčelník GPU v tom městě, kde jsme žili s otcem na Dálném východě.“

„Ano, ano,“ potvrdil oberst.

„Na to se pamatuju, a dobře. Sám jsem na něho psal anonym.“

„Pověz mi, jak to vlastně všechno bylo?“

„Nečajev se jednou na lovu seznámil s otcem a často pak chodívali střílet spolu. V roce 1937 si otec všiml, že Nečajev má zřejmě proti němu nějaké podezření. Otec se obával, že se mu dostal do rukou nějaký materiál o naší činnosti, a rozhodl se, že ho zkompromituje. Složil anonymní dopis určený vyšším orgánům GPU a já jsem ho přepsal. V tom dopise jsme Nečajeva obvinili z toho, že nechodí do tajgy na lov, ale že se tam schází s japonským špiónem a že mu předává tajné informace. Co se s ním stalo potom, to už se otec nedozvěděl.“

„A pak že děti nejsou po rodičích! Vždyť i ty máš paměť úplně jako otec. A pro nás zpravodajce je dobrá paměť první a nejlepší zbraní. Říkal jsi mi, že jsi pomáhal otci dešifrovat naše rozkazy a šifrovat zprávy. Včera jsem náhodou prohlížel svůj archiv a našel jsem tam jeden zajímavý papírek. Podívej se, tady je. Nepřipomíná ti něco?“ Bertgold podal Heinrichovi nevelký, už zažloutlý kousek papíru, na němž byly napsány jen tři řádky čísel v různých kombinacích po čtyřech.

Zatímco Heinrich pozorně a soustředěně studoval číslice, Bertgold s lhostejným výrazem kouřil a jen chvilkami pohlédl na zamyšlený obličej svého hosta. Byl přesvědčen, že mu dal těžký úkol – mohl ho rozluštit jen ten, kdo se šifrováním zabýval celá léta.

Mlčení trvalo už chvíli a Bertgold začal litovat, že to Heinrichovi dával. Jenom starý zkušený špionážní agent by si zapamatoval klíč kódu, používaného před čtyřmi pěti lety а k tomu jen několikrát.

Konečně Heinrich zvedl hlavu.

„Tak vida, kam se poděl tenhle papírek,“ řekl se smutným úsměvem, „a otec na něj tenkrát tak netrpělivě čekal! Musel se tehdy rozhodnout a jednat podle svého. Teprve potom, když už bylo všechno hotovo, poslal jste mu krátkou zprávu a poděkování. Vždyť to je instrukce na provedení operace ‚Taube‘. Když otec podal zprávu, že Rusové budují v tajze závod označený číslem, odpověděl jste mu: „Začátek stavby je třeba všemožně zdržet. Slíbil jste, že nám oznámíte konkrétní úkoly, ale nedočkali jsme se. Tenkrát otec sám provedl prostřednictvím agenta B. operaci – zapálil baráky a dělníci se rozutekli. A teď po pěti letech držím v ruce instrukci, na niž jsme tolik čekali.“ Heinrich smutně potřásl hlavou a zamyslil se.

„Odpusť, že jsem v tobě vyvolal tak těžké vzpomínky. Ale pamatuj si – my pracovníci špionáže musíme mít železné srdce a ocelové nervy.“

Ještě dlouho se Bertgold vyptával Heinricha na práci na východě; zajímala ho jména, data, fakta. Heinrich odpovídal ochotně a zdálo se, že i jeho docela unesly vzpomínky.

Kokkenmüller už vyměnil pátý pásek na magnetofonu, tajně zamontovaném v přijímacím pokoji, a Bertgold se pořád ještě vyptával.

Heinrich odešel až pozdě večer, ale Bertgold byl ještě potom dlouho vzhůru. Porovnával zápisy na magnetofonovém pásku s dokumenty, které obsahoval balíček zaslaný z Berlína. Zpráva Siegfrieda von Goldringa za rok 1937 úplně potvrzovala to, co říkal Heinrich von Goldring na podzim roku 1941.

Ano, Bertgold se nemýlil, když přijal potomka svého přítele za syna…

První nepříjemnosti a první úkoly

Heinrich von Goldring vyskočil z lůžka, jako by ho vymrštilo péro. Už to jsou tři týdny, co přešel linii fronty, a pořád nemůže přivyknout novým podmínkám, myšlence, že nejtěžší má už za sebou. Pravda, všechno pro něj dopadlo dobře, snad až příliš dobře. Netkví právě v tom nebezpečí? Když se člověku všechno daří, ztrácí soustředěnost a neustálou kontrolu nad svými slovy i činy. Neuškodí mu například ta vřelá náklonnost obersta Bertgolda? Začal ho zasvěcovat do práce oddělení ještě dříve, než Heinrich dosáhl důstojnické hodnosti. Oberst si při tom zajistil podporu velitele sboru generálleutnanta Jordana, jejž velmi zaujala historie mladého barona von Goldringa a sám se postaral o to, aby byl Heinrich jmenován důstojníkem. Generál Jordan má pravdu, když tvrdí, že sovětská důstojnická škola vychovává stejně dobré odborníky jako německá. Jistě se děje se souhlasem generála také to, že Heinrich zůstává u štábu a bude pracovat právě v oddělení I-С pod přímým Bertgoldovým vedením. Ne, z této strany se nemusí obávat nepříjemností. Odkud se tedy bere ten pocit neklidu a podvědomé nespokojenosti se sebou samým? Heinrich probírá v paměti všechny události posledních dnů. Ano, jedné chyby se dopustil – začal se zaučovat do práce oddělení a zatím by bylo moudřejší navázat přátelské vztahy s důstojníky štábu.

Hodiny už ukazovaly osm, ale v místnosti bylo ještě pořád tma – hustý déšť zatemnil okno jako šedivá záclona.

Heinrich si zapálil cigaretu a zase si lehl. Chtěl si do nejmenších detailů vybavit v paměti včerejší den. Dělá to tak každé ráno, přešlo mu to už do krve jako třeba ranní mytí.

A včerejší den je zvlášť významný: včera byla Heinrichovi udělena hodnost poručíka německé armády. Při této příležitosti uspořádal večírek pro důstojníky oddělení, jak mu poradil Bertgold. Heinrich si vzpomněl, jak podlézavě ho důstojníci zdravili, když se s nimi jako hostitel vítal ve dveřích důstojnické jídelny.

A jak to teprve vypadalo po Bertgoldově přípitku! Takovou výřečnost by Heinrich od obersta nikdy nečekal! Bertgold nejprve takticky upozornil na zásluhy mladého barona o říši, zastavil se u rodinných tradic von Goldringů, který dal vaterlandu tolik bojovníků. Několika větami vylíčil obětavost svého přítele Siegfrieda von Goldringa a zdůraznil, že považuje za velikou čest, může-li mladému baronovi nahradit otce. Toto prohlášení udělalo na štábní důstojníky ohromný dojem. Vstali, zvedli číše a připili památce Siegfrieda von Goldringa a potom pronesli zdravici oberstovi Bertgoldovi a Heinrichovi. A když oberst jako mimochodem prohodil, že Siegfried von Goldring nezanechal svému synu jen slavné jméno, ale ještě přes dva milióny marek, spatřil Heinrich v očích důstojníků i závist.

Za ten večer bylo na Heinrichovo zdraví vypito bezpočet přípitků. Každý pokládal za svou povinnost přijít k novému kolegovi, aby si s ním přiťukl, přislíbil mu veškerou pomoc a nabídl kamarádství. Ke konci večírku byli už všichni důstojníci příjemně podnapilí. Jak to v takových případech vždycky bývá, přestala společenská zábava, důstojníci se rozdělili na malé skupinky a každá se bavila po svém: jedni zpívali, druzí vyprávěli anekdoty, třetí ohnivě diskutovali, čtvrtí prostě v jednom kuse pili. Heinrich přecházel od jedněch k druhým a choval se jako pozorný, štědrý hostitel. Tak se stalo, že náhodou vyslechl rozhovor mezi dvěma důstojníky, majorem Schulzem a hauptmannem Kubisem.

„Má ten oberst štěstí,“ povídal závistivě Schulz. „Podívej se, jak se chce honem dostat do příbuzenství s tím mladým baronem. Vsadím se, že to dá dohromady se svou dcerou a připočítá jeho dva milióny ke svým podnikům. Pak se může na všechno vykašlat, i na kariéru. To je něco jiného než my dva, Kubisi!“

„Je ti líto, že nemáš dceru, Schulzi?“ zasmál se Kubis, „já na to všechno kašlu, na dceru, na dva milióny i na kariéru. Jako chudák jsem na svět přišel a taky ho tak opustím. Pojď, radši se napijeme! Na to, aby tahle válka co nejdřív skončila. Ale jestli to všechno bude dopadat jako s tou operací ‚Železná pěst‘…“

Heinrich zbystřil pozornost, ale o tom, jak operace dopadla, se už nic nedozvěděl; k důstojníkům přistoupil oberst Bertgold a oba zmlkli.

Oberst přišel zrovna v nepravou chvíli. Ale v oddělení zřejmě už o výsledcích operace něco vědí.

*

Heinrich se rychle oblékl, a když do pokoje vstoupil jeho sluha, byl už úplně hotov.

„Mohu přinést snídani, herr leutnant?“

„Jen hrníček kávy a chléb s máslem.“

Sluha vyčítavě zakroutil hlavou. Heinrich rychle zhltl kávu a šel do štábu. Jako důstojník pro zvláštní úkoly byl k dispozici oberstovi a každé ráno si k němu přicházel pro rozkazy. Zatím Bertgold svého chráněnce příliš nezatěžoval; drobné úkoly, které dostával, mohl vyřídit, aniž opustil štáb. Teprve včera před večírkem mu oberst sdělil, že ho hodlá pověřit odpovědnější akcí.

Oberst byl už ve své pracovně a Heinrich si hned všiml, že je nějak rozrušen.

„To jsem rád, že jsi přišel. Už jsem chtěl pro tebe poslat.“

Heinrich se podíval na hodinky.

„Je přesně devět, herr oberst, neopozdil jsem se ani o minutu. Ale vy jste dnes začal nějak časně.“

„A dodej ještě, že ne zrovna příjemně,“ zamračeně zabručel oberst.

„Nějaké nepříznivé zprávy?“ znepokojeně se ptal Heinrich.

Bertgold neodpověděl, přešel po místnosti, pak se zastavil proti Heinrichovi a upřeně se mu zadíval do očí.

„Řekni mi, byl ti znám plán operace, kterou jsme pojmenovali ‚Železná pěst‘?“

„Slyšel jsem, že nějaká taková operace měla být, ale domníval jsem se, že nemám právo zajímat se o to; nebyl jsem ještě oficiálně zařazen do štábu a dokonce jsem ještě ani nebyl důstojníkem naší armády. Nevykládejte si to tak, že snad nemám živý zájem o naši věc! Prostě jsem myslel, že v každé práci je určitá hranice, kterou podřízený nemá přestoupit. Bez této hranice nemůže být skutečná disciplína a já jsem si to vštípil do paměti už v dětství, když jsem pomáhal otci při špionážní práci.“

Oberst si ulehčeně oddechl.

„Vždyť jsem to věděli“

„Ale co se stalo? Snad jsem nějak nezavinil ty nepříjemnosti, co vás dnes tak rozrušily?“

„Jen neúmyslně.“ Oberst vzal Heinricha za loket a prošel se s ním po pracovně. „Víš, chlapče, jsou lidé, a jsou bohužel i mezi důstojníky mého štábu, kteří v úspěchu druhého vždycky vidí ohrožení svého vlastního postavení, kariéry, vztahu k přátelům, ba bojí se i o svůj úspěch u žen. Takoví lidé věčně někomu závidí. A když mohou něčím uškodit, udělají to s největší radostí.“

„To je všechno pravda, ale co já s tím mám co dělat?“

„Copak nechápeš, že ti závidí?“

„Teď už nechápu absolutně nic, herr oberst. Kdo mi závidí? Jsem tu teprve krátce a nejsem si vědom, že bych někoho urazil. A co s tím má vůbec společného operace? Herr oberst, prosím vás, vysvětlete mi to!“

„Uklidni se! Samozřejmě, že ti všechno vysvětlím, a věř mi, že celá ta historie nestojí za rozčilování. Ale nejdřív mi pověz jedno: jaké vztahy jsou mezi tebou a majorem Schulzem?“

„Majorem Schulzem?“ podivil se Heinrich. „To je ten vysoký a silný a má takové dovnitř vtažené rty?“

„Ano, to je on.“

„Poprvé jsem s ním mluvil včera na večírku, ale jen pár slov, když jsem mu děkoval na přípitek. Do té doby jsme se jen pozdravili při setkání. O nějakých vztazích, ať dobrých či špatných, nemůže být řeči.“

Oberst si zamyšleně prohrábl krátce zastřižené vousky a požádal Heinricha, aby šel za ním. Přistoupil ke stěně a odsunul závěs, zakrývající velkou strategickou mapu rajónu vojenských akcí štábu.

„Věc se má tak,“ začal důrazně Bertgold, „že včera ve čtyři hodiny ráno začala operace, kterou štáb pojmenoval ‚Železná pěst‘. Ukážu ti to názorně, abys pochopil podstatu věci.“ Bertgold vzal ukazovátko a začal jezdit po mapě. „Tady na tom úseku měly včera zahájit útok naše dvě divize, podporované dvěma tankovými brigádami. Dva motorizované pluky byly rozmístěny tady jako záloha úderné skupiny. Bylo rozhodnuto, že na úseku jižně od nás divize sousední skupiny vojsk pod velením generála Korndorfa začne útok o šest hodin dřív, aby na sebe soustředila protivníkovu pozornost a odvedla jeho síly. Tím spíš proto, že tyto síly nebyly velké, to nám bylo známo, a byly už vyčerpány předcházejícími boji. Věděli jsme, že sovětské velení nepočítalo s útokem právě na tomto místě. O tom svědčily údaje operačního i agenturního průzkumu. Záleželo na tom, aby útok našich jednotek byl náhlý, a na tom byl vybudován plán operace. Tyto divize a tankové brigády měly nenadálým úderem prolomit frontu sovětských vojsk v tomto místě, obklíčit je a otevřít cestu na Kalinin. Celá akce byla vybudována na překvapení. Přípravy proběhly utajeně a rychle. Plán operace znalo jen několik lidí, mezi nimi i já. Mapy s plánem byly ve štábu sboru, u velitele úderné skupiny a u mne.“

Heinrich se zájmem sledoval, jak hůlka jezdila po mapě.

Oberst pokračoval:

„Včera se naše jednotky úderné skupiny několik hodin před útokem seskupily v tomto prostoru. Uvaž, že bylo velmi nesnadné umístit tady v té roklině dvě divize a tankové brigády. Bylo to tam hrozně nabité, ale naše velení se toho odvážilo. Ale z ničeho nic se to všechno obrátilo proti nám: dvě hodiny před útokem spustili Rusové na tento úsek neslýchanou dělostřeleckou palbu, nasadili dokonce i reaktivní dělostřelectvo, které tady dosud neměli. Během patnácti minut se nepříteli podařilo doslova rozmetat naše útvary seskupené k útoku, a když ustala dělostřelecká palba, vrhli sem několik desítek bitevních letounů. Ještě ani nezmizela letadla, když se před zbytky našich rozbitých jednotek objevily ruské tanky a motorizovaná pěchota a ty doslova zničily všechno, co zůstalo naživu po dvou předcházejících úderech dělostřelectva a letectva. Naštěstí nevyužili Rusové svého vítězství a vrátili se do svých pozic. Korndorfova divize se rovněž octla v neobyčejně obtížné situaci, protože když Rusové zlikvidovali údernou skupinu, vrhli proti ní všechny své zálohy, zachrání ji, lépe řečeno to, co z ni zbylo, záloha vrchního velení.“

Oberst odešel od mapy a usedl do křesla.

„Když jsme my včera připíjeli na tvé povýšení, Rusové už dokončovali své dílo. Několik důstojníků, mezi nimi i já, bylo zavoláno přímo z večírku do štábu.“

„Toho jsem si všiml, ale myslel jsem, že si jdete trochu odpočinout.“

„Kéž by!“

„Úplně vás chápu, herr oberst. Ale jaký vztah má ta operace ke mně?“ netrpělivě naléhal Heinrich.

Oberst neodpověděl hned. Dlouho a důkladně si utíral obličej, jako by chtěl protáhnout pauzu a dobře si rozmyslet svá slova.

„Podívej se,“ začal opatrně, „Rusové nemohli plánovat útok na tomto úseku, jinak by se jejich vojska nevrátila do výchozích postavení, ale postupovala by dál. Nabízí se dohad, že tam soustředili dělostřelectvo, letectvo i motorizovanou pěchotu, protože se dozvěděli o našich plánech. Z toho vyplývá, že kromě těch tří map, o nichž jsem hovořil, existovala ještě čtvrtá… u sovětského velení.“

Heinrich ho ostře přerušil:

„A major Schulz vyslovil podezření, že tu čtvrtou mapu jsem Rusům dal já. Je to tak?“

Heinrich stiskl opěradlo židle s takovou silou, až mu zbělely konečky prstů.

„Chraňbůh, on jen nadhodil…“

„Zabiju ho,“ vykřikl Heinrich zuřivě.

Obličej mu zbledl, stiskl rty tak pevně, že je málem nebylo vidět, a jeho ruka hbitě uchopila rukověť důstojnického mauzeru. Nepříčetně se vrhl ke dveřím a snad by byl vyběhl ven, kdyby ho oberst na prahu násilím nezadržel.

„Stůj! Zapomínáš, že jsi voják!“ zahřměl Bertgold.

Vši silou vyrval Heinrichovi z rukou pistoli, vložil ji sám do pouzdra a pečlivě ji zapjal.

„Uklidni se! Říkám ti, že Schulzovi nikdo neuvěřil. Všichni v tom viděli nečestný útok a náčelník štábu generálmajor Daniel ho napomenul. O sobě už ani nemluvím. Schulz se musel hned na poradě veřejně ospravedlňovat a požádat mě o prominutí.“

Heinrich se vrhl do křesla, chytil se rukama za hlavu a upřel zachmuřený pohled na podlahu.

„Tak je to lepší. Chvilku seď a všechno si rozvaž,“ domlouval mu oberst. „A co bys chtěl? Ve svých letech už máš zásluhy o Německo, jsi důstojník, majitel velkého kapitálu, zatímco Schulz není schopen získat pro sebe ani slušnou parádní uniformu. A po penězích je jako divý, to o něm všichni vědí. Divíš se pak, že ti závidí, člověku, který má otevřenou cestu ke skvělé kariéře. Vůbec si toho nevšímej! Řekl jsem ti o celé té historii jenom proto, abys věděl, že pletichy a udavačství teď u nás kvetou jako nikdy dřív. Závidí ti a budou ti závidět, ať jsi kdekoliv a ať děláš cokoliv.“

„Ale s tím Schulzem si promluvím!“ výhružně vyjel Heinrich.

„Zakazuji ti to jako velitel a neradím ti jako člověk, který ti chce nahradit otce. Můžeš Schulze ignorovat, ale hovořit o tom by nebylo vhodné. Tvař se, že nic nevíš. Slibuješ mi to?“

„Ale…“

„Žádné ale. Dej mi slovo důstojníka, že to nedáš najevo ani jedinou narážkou.“

Heinrich mlčel.

„Dáváš své slovo?“

„Herr oberst…“

„Žádám od tebe slovo důstojníka. Opakuji: nejsem jen přítel tvého otce, jsem také tvůj nadřízený!“

„Dobře,“ zachmuřeně řekl Heinrich. „Dávám slovo důstojníka, že o tom nebudu hovořit. Ale ponechávám si právo odvděčit se Schulzovi, až se naskytne příležitost.“

„Tak jsme dohodnuti. A když jsme se konečně shodli, pohovoříme si ještě o jiné věci.“

„Zmiňoval jste se včera o nějakém úkolu,“ připomenul Heinrich.

„Právě o tom si s tebou chci promluvit. Poslouchej pozorně, protože jde o novou operaci, vlastně teprve o přípravu na ni. Bude provedena v menším měřítku než ta nešťastná ‚Železná pěst‘, ale má své zvláštnosti a potíže, protože jde o likvidaci velkého partyzánského oddílu.“

„A to je všechno?“ zeptal se zklamaně Heinrich.

„A to je všechno…“posměšně po něm opakoval oberst a náhle vzplanul: „Jsi tu chvilku a necítíš ještě, s jakým napětím chodíme my všichni po téhle zatracené zemi. Na frontě je to lehčí. Tam víš, že nepřítel je někde vpředu. Ale tady ho musíš očekávat každou minutu: když jdeš po ulici, když sedíš v pracovně, když ležíš v posteli…“

„Nechápu!“ pohrdavě se usmál Heinrich. „Cožpak německá armáda, která vítězně prošla celou Evropou, není schopna zlikvidovat partyzánské bandy v týlu?“

Oberst Bertgold se zlostně usmál.

„Viděl jsi někdy požár?“ zeptal se z ničeho nic. „Viděl.“

„Tak se podívej. Když chytne dům anebo celá čtvrť, vesnice, dá se požár zdolat. Sjedou se požární družstva, obklopí objekt, lokalizují oheň a požár uhasí. Ale když hoří obrovský masív lesa, nejsou všechny požární sbory k ničemu. Takový oheň nikdo neuhasí, dokud všechno nelehne popelem. A partyzánské hnutí – to je jako požár v suchém lese. Obvyklými prostředky se nic nezmůže, je třeba jít na to jinak, speciálně připravenou operací, promyšlenou do nejmenších podrobností. A ty se tomu usmíváš I“

„Prosím o prominutí, neznám ještě zdejší poměry.“

„Abys pochopil odpovědnost úkolu, který ti byl svěřen, vylíčím ti krátce situaci a stručně tě seznámím s prostředky, kterých míníme použít. Na jihozápad od vesnice Marjanivky je základna velkého ruského partyzánského oddílu. Je to v týlu našeho sboru a naší povinností je tento oddíl zlikvidovat. Teď je pro to právě nejpříhodnější doba, odsunujeme do prostoru Marjanivky pro přeformování zbytky čtyřicáté čtvrté a dvanácté divize, které byly rozdrceny při předcházející operaci. Máme povoleno, abychom těchto jednotek použili k likvidaci partyzánů. Nevíme, jak je tento partyzánský oddíl velký, máme protichůdné informace, ale víme jistě, že je to silný, dobře vyzbrojený oddíl a že udržuje nepřetržité spojení se sovětským velením. Proto musíme operaci připravit co nejlépe. A teď přejdeme k tomu, jaká bude tvoje účast v těchto přípravách. Řekl jsem ti už, že nemůžeme spoléhat jenom na ty útvary, které stahujeme k přeformování. Musíme je všemožně posílit. A chceme to udělat na účet policie, která je rozmístěna v jednotlivých vsích. Když zmobilizujeme všechny příslušníky policie, jsme schopni postavit dva prapory.“

„Snad se mi přece jednou podaří na vlastní oči uvidět aspoň jednoho partyzána.“

„Jen si dej pozor, aby partyzáni neviděli dřív tebe než ty je. Nezapomeň, že umějí mířit a bijí se do posledního muže. Ale já doufám, že všechno dobře dopadne. Budeš mít k dispozici osobní auto a jeden obrněný transportér s patnácti vojáky a dvěma kulomety.“

Heinrich pokrčil rameny, ale netroufal si něco namítat.

„A teď tvůj úkol: objedeš místa, kde je ta policajtská sebranka, a zjistíš její bojeschopnost. Po příjezdu mi podáš písemnou zprávu s udáním přesného počtu lidí a výzbroje. Musíš získat co nejpřesnější zprávy, abys věděl, s jakými silami můžeme počítat při operaci. Ano, to jsem ti neřekl, pojmenovali jsme ji ‚Zelená procházka‘. Je ti všechno jasné?“

„Naprosto! Dovolíte mi otázku, herr oberst?“

„Prosím.“

„Vyjádřil jste se o policii dost nelichotivě. Nemáte o ní valné mínění?“

„Valné mínění? To je slabý výraz!“

„Tak proč ji máme vyzbrojovat, organizovat?“

Bertgold se nevesele usmál.

„Nemáme tolik sil, abychom mohli mít všude posádky. To za prvé. Druhý a hlavní důvod je v tom, že z lidí naverbovaných k policii se musí stát nejzavilejší nepřátelé partyzánů. Musí s nimi bojovat třeba už jen proto, aby zachránili vlastní kůži. Bohužel, policie se skládá z všelijakých záhadných existencí a dezertérů. A dezertér je především zbabělec a nezmění ho žádná uniforma.“

„Kdy mám provést úkol?“

„Za několik hodin bude všechno připraveno k odjezdu. Dnes a zítra provedeš inspekci a pozítří v deset ráno podáš hlášení, protože ‚Zelená procházka* musí začít znenadání. Jednotky budou uvědoměny bojovým poplachem. Mimochodem, je nutno prověřit, jak je policie připravena nastoupit na poplachový signál. Týká se to zvlášť policejních oddílů v prostoru vesnice Podhůří. Těm vydáš rozkaz, aby blokovaly les na úseku od Podhůří do Ivankova. Rozumí se samo sebou, že o připravované operaci nesmí nikdo nic vědět, ba ani tušit. Je to jasné?“

„Naprosto. Mohu odejít?“

„Jdi a ještě si řádně odpočiň. Okamžik, na něco bych málem zapomněl. Dostal jsem dnes dopis z domova a tady ty řádky se týkají tebe. Podívej se.“

Bertgold vytáhl psaní, zatrhl v něm nehtem místo, které hledal, přeložil arch a podal ho Heinrichovi. Heinrich přelétl zatržené řádky očima, podíval se vzrušeně na Bertgolda a přečetl si je ještě jednou, teď už beze spěchu.

„Hned teď napíšu frau Else dopis,“ vyhrkl a vrátil oberstovi dopis. „Myslím, že teď mám na to právo.“

„To by bylo od tebe hezké. Právě posílám dopis, jestli chceš, můžeš pár řádek připsat. Sedni si s tím tady.“ Heinrichovi několik řádek nestačilo.

„Velevážená frau Bertgoldová! Právě před chvilkou jsem díky Vašemu manželovi, oberstu Bertgoldovi, prožil několik šťastných okamžiků. Dal mi totiž z Vašeho dopisu přečíst místo, kde píšete o mně. S nesmírným dojetím jsem četl, velevážená paní Bertgoldová, že se na mne dobře pamatujete, a děkuju Vám, že jste se mnou projevila tolik soucitu, když jsem zůstal na světě tak docela sám. Musím to nazvat přímo mateřskou láskou. Jsem šťasten, když si pomyslím, že mám zase rodinu. Herr Bertgold mě už považuje za svého syna a já jeho za otce. Cítím teď, dovolíte-li, že mám i matku. Mohu doufat, že budu mít i sestřičku? Byl jsem sic ještě malý, když jsem Vás viděl naposledy, ale nikdy nezapomenu, jak laskavě a vlídně jste se ke mně vždy chovala. Chtěl bych Vám toho napsat mnoho, ale ještě raději bych Vás uviděl. Těším se na to nesmírně. Věřím pevně, že to bude brzy. Osměluji se doufat, že od Vás do té doby dostanu aspoň několik řádek. Polibte za mne Loru – byl jsem v pokušení napsat maličkou Loru, jak ji mám stále v paměti. Kdyby chtěla být tak hodná a napsala mi jako bratrovi, byl bych ještě šťastnější. Dovoluji si Vám poslat mnoho polibků.

Váš syn baron von Goldring.“

Heinrich podal dopis oberstovi.

„Buďte tak laskav, přečtěte si to. Mám strach, jestli nejsem příliš smělý.“

Bertgold ho zarazil pohybem ruky s očima upřenýma na dopis.

„Napsals to jako uctivý a milující syn,“ řekl dojatě, přistoupil k Heinrichovi a objal ho. „A teď jdi, musíš se vydat na cestu. A velmi tě prosím, nezapomeň si s sebou vzít samopal!“

Už ve dveřích ho Bertgold zastavil ještě jednou: „Zapomněl jsem ti oznámit jednu pikantní novinku: sovětský tribunál tě odsoudil za tvé nepřítomnosti jako zrádce k trestu smrti zastřelením. Oznámil mi to hauptmann Kubis. Pracuje v agenturním průzkumu a náš průzkum, díkybohu, má ještě dobré lidi.“

„To je opravdu pikantní novinka,“ rozesmál se Heinrich, ale náhle se zarazil. Jeho obličej zvážněl, oči mu blýskly.

„Mohu zahynout – ve válce se může stát leccos – ale jedno vím jistě: zrádcem své vlasti nebudu nikdy!“ Sklapl podpatky a vyšel z pracovny.

Události v Podhůří

Ve štábu partyzánského oddílu dostali zprávu o příchodu nevelkého oddílu do vsi Podhůří právě ve chvíli, kdy rádio z Veliké země hlásilo nový úkol: všemožně ztěžovat hitlerovcům přesuny čerstvých sil, kterými chtěli vystřídat oddíly rozdrcené při posledním nepodařeném útoku, a jakýmkoliv způsobem vyzvědět plány německého velení. K tomu bylo bezpodmínečně nutné získat „jazyka“.

Spojka, která přinesla zprávu o příjezdu německého oddílu vedeného důstojníkem, tvrdila, že prý auta přijela z Turnavina, vesnice, kde byl štáb sboru. Bylo pravděpodobné, že poručík velící oddílu je příslušníkem štábu. To by byl nejlepší jazyk – zrovna takového by potřebovali. Kdo může vědět víc o plánech německého velení než člověk přímo ze štábu?

Bylo rozhodnuto dvěma rotami obklíčit vesnici Podhůří, rozdrtit oddíl a za každou cenu zajmout důstojníka živého.

Spojky z jiných vesnic hlásily, že i k nim včera přijeli hitlerovci na obrněném transportéru a osobním autu a že důstojník instruoval místní policii. Z toho všeho bylo zřejmé, že se připravuje nějaká veliká operace proti partyzánům.

Kromě dvou rot, jež měly napadnout hitlerovce v Podhůří, měly být vyslány ještě skupiny samopalníků, aby obsadily cesty z Podhůří do Turnavina a zvláště do Marjanivky, protože tam byla silná posádka, skládající se nejen z policistů, ale i z útvaru německých vojáků. Skupinám samopalníků byl uložen dvojí úkol: měly zadržet útvary, které by Němci mohli poslat z Turnavina nebo z Marjanivky na pomoc svému oddílu, a za druhé zabránit hitlerovcům přepadeným v Podhůří v útěku, kdyby se jim podařilo se probít.

Operaci bylo nutno zahájit neprodleně, neboť hitlerovská auta se v žádné vsi nezdržela déle než půl hodiny.

Od partyzánského tábora bylo do Podhůří deset kilometrů; z toho sedm vedlo lesem.

Velitel partyzánského oddílu se sám ujal řízení celé operace. Sotva vyjeli z lesa, rozdělil své bojovníky na dvě části a rozkázal hnát koně tryskem, aby co nejdříve obklíčili vesnici. Velitel se neobával, že by Němci mohli vycítit nebezpečí. Na západ přetínala Němcům cestu veliká bažina, kudy se nedalo jet autem ani na koni a také pěšky tu nebyla cesta bezpečná. Hitlerovcům nezbude nic jiného než přijmout boj, což by bylo výhodné pro partyzány, nebo se pokusí utéci dvěma cestami, jestliže zpozorují nebezpečí. Obě cesty však vedly bažinou, jedna do Turnavina, druhá na jih do Marjanivky. Proto partyzáni tak hnali koně, aby hitlerovcům včas odřízli ústupové cesty; teprve pak měli rozvinout síly a začít útok na Podhůří.

Heinrich neočekával žádné nebezpečí a byl úplně klidný. Patnáct samopalníků, kteří ho doprovázeli, bylo podle jeho názoru naprosto spolehlivou ochranou, která mu zaručovala klidnou cestu. Ani ve snu by ho nenapadlo, že celý partyzánský oddíl je kvůli němu na nohou.

V Podhůří se Heinrich zdržel o něco déle než jinde. Cestou vyhladověl a s radostí proto přijal pozvání na oběd od velitele místní policie Baranovského. Nezdráhal se ani trochu – velitel okresní policie strážmistr Volf mu doporučil Baranovského nejen jako spolehlivého člověka, ale i jako výtečného hostitele, který se umí otáčet obzvlášť kolem pánů důstojníků. Velitel oddílu samopalníků Wurtzer zprvu poručíkovi neradil zdržovat se příliš dlouho v Podhůří a naléhal, aby se vrátili do štábu za světla, ale nakonec i jeho zlákala příležitost dobře se naobědvat.

Baranovskij, obrovský hromotluk, byl celý bez sebe radostí, že u něho bude obědvat sám baron! Přeuctivě zval hosty, aby se posadili, a sám pobíhal po světnici sem tam, nevěda co dřív. Při jeho neohrabané postavě to působilo hrozně komicky. Stará německá uniforma s bílou páskou vypadala, jako by byla šitá na Baranovského z mladých let a ne na tohohle hromotluka s ohromným břichem. Však také břicho dělalo panu náčelníkovi policie nemalé potíže – nechtělo se totiž za žádnou cenu vejít do uniformy. Všechny prostřední knoflíky se mu v jednom kuse rozepínaly a velikou mezerou vykukovala vyšívaná košile, která se k německé uniformě vůbec nehodila. Goldring se musel usmát, když viděl tohoto prý „vzorného“ policistu.

Baranovskij nakázal ženě, aby upekla vepřovou a vůbec připravila takový oběd, „že bude slintat ještě v Berlíně“. (Předpokládal samozřejmě, že důstojník rusky nerozumí, a nebral si tedy žádné ubrousky.) Pak se dal na Volfův rozkaz do sepisování všech policistů ve vesnici.

Když s tím byl hotov, dal Heinrich vyhlásit poplach.

Za tři minuty byl oddíl vesnické policie v osadě Podhůří nastoupen a vyřízen. Heinrich to změřil na hodinkách.

„V seznamu je třiadvacet jmen a v řadě vidím jen jednadvacet mužů,“ poznamenal Goldring, který s Baranovským a Volfem procházel kolem řady policistů.

„Dvaadvacátý jsem já, a strážný na zvonici je třiadvacátý,“ vysvětloval pohotově Baranovskij.

Goldring se podíval na zvonici a opravdu tam jednoho spatřil. Díval se upřeně do dálky s dalekohledem na očích.

„Navštěvují vás partyzáni často?“ ptal se Goldring.

„Zatím dali pokoj, zaplaťpánbůh.“

V tom okamžiku zazněl ze zvonice výstřel strážného.

„Propánakrále! Vy jste to přivolali“ vykřikl zoufale Baranovskij, dřepl si na bobek a chytil se rukama za hlavu.

Goldring s Volfem vyběhli na zvonici. Viděli všechno jako na dlani i bez dalekohledu: spousty jezdců a vozů s partyzány uháněly zběsilou rychlostí k cestám jižně a severně od vesnice. Několik jezdců a bryček s kulomety se prodralo dopředu a neměli už k cestám dál než dvě stě metrů. Strážný zřejmě nezpozoroval partyzány hned, protože se díval na přehlídku policistů dole pod sebou.

Goldring pohlédl na západ a spatřil velikou bažinu zarostlou rákosím. Na okamžik se tam zadíval s očima přimhouřenýma, jako by promýšlel nějaký plán. Zřejmě se rozhodl, protože rychle seběhl ze zvonice a rozkázal Wurtzerovi, který už zatím připravoval svůj oddíl k boji:

„Převezměte velení nad policejním oddílem a spolu se samopalníky se prodírejte na sever do Turnavina. V tom směru má nepřítel pravděpodobně menší síly.“

„A vy, herr leutnant?“

„O mne se nestarejte, proveďte rozkaz. A vy – za mnou!“ rozkázal Volfovi. „Ne, nejdříve doběhněte k Baranovskému do bytu a přineste můj plášť. Ale rychle!“

Zatímco Volf běžel pro plášť, zaskočil Goldring do kanceláře policie. Poručík byl i v této situaci kupodivu klidný. Rychle popadl desky se seznamem policistů, které Volf položil na stůl, a zastrčil je do přihrádky. Vtom vběhl dovnitř udýchaný Volf.

„Herr leutnant, proboha rychle! Slyšíte! Už střílejí.“

„Ať si střílejí, my dva bojovat nebudeme. Pro nás je nejpřednějším úkolem doručit do štábu všechen materiál. A máme jenom jednu možnost – pustit se přímo přes bažinu.“

Heinrich se přikrčil a rozběhl se směrem k bažině. Zavalitý čtyřicátník Volf mu sotva stačil. Ale baron nebyl jen výborný běžec, ukázalo se, že je i dobrý kamarád v boji. Když viděl, že Volf nestačí, zmírnil a počkal, dokud ho nedohnal. Volf se na něho vděčně podíval.

Střelba ze vsi stále sílila.

„Rychleji, Volfe, rychleji! Rychlost je naše jediná spása!“ pobízel poručík udýchaného policistu.

Doběhli k bažině.

„Teď půjdete za mnou v mých stopách! Ani krok stranou!“ rozkázal Goldring a odvážně se pustil do hustého rákosí. Ušel sto kroků a ohlédl se. Volf se potácel jako opilý. Strach a únava mu doslova podlamovaly nohy, a ještě musel krok za krokem stoupat do poručíkových stop, jinak na něj číhalo strašné třasovisko, odkud není návratu.

„Teď si můžeme pár minut odpočinout,“ zastavil se Goldring uprostřed bažiny.

„Probijou se naši, herr leutnant, co myslíte?“ zeptal se Volf, když si trochu vydechl.

„Mám o ně strach. Příliš veliký nepoměr sil. Teď jsem si vzpomněl, strážmistře, kde je seznam policistů? Víte ty desky, co jste měl u sebe?“

Strážmistr zbledl jako plátno.

„Já… položil jsem je na stůl v kanceláři.“

„Vy jste na ně zapomněl? Chápete, co jste udělal?“

„Ale já…“ blekotal Volf.

„Víte, co se stane, jestli se seznamy dostanou do ruky partyzánům? Uvědomujete si, že se z toho budete zodpovídat samotnému oberstovi?“

„Herr leutnant! Smilujte se! Copak jsem v té chvíli mohl myslet na nějaký seznam! Proboha vás prosím, řekněte, že jej měl Wurtzer.“

Zdáli k nim dolehly výkřiky a zoufalá zaječení. Kulomety už zmlkly, bylo slyšet jen ojedinělé výstřely.

„To je špatné, začal boj zblízka. Pospěšme si, strážmistře!“ řekl úsečně Goldring a rychle pospíchal dál do bažiny.

Není možné změřit síly člověka, jemuž hrozí smrtelné nebezpečí! Nikdy by si Volf nepomyslil, že by dokázal jít takhle celou noc, chvílemi po krk ve vodě, nemaje dost sil, aby vytáhl nohy z kluzkého bahna, že se nebude smět zastavit, neboť vratká půda se zachvívala pod váhou těla, a sotva by na chvilku ustrnul na místě, už dychtivě pohlcovala nohy. A jak bolely ruce! Oba dva je měli celé zakrvavené, jak se pořezali o rákosí.

„Herr leutnant, budeme ještě dlouho takhle bloudit?“ zeptal se už k ránu vyčerpaný Volf. Byl modrý zimou a celý se chvěl.

„Slyšel jste přece sám, že po bažině stříleli. Možná, že nás hledají. Nevyjdeme odsud, dokud nebudu mít jistotu, že partyzáni jsou pryč.“

„Ale vždyť jsme se zase obrátili zpátky.“

„Mlčte, proboha, a pojďte za mnou!“

Goldring sám cítil, že i jeho už opouštějí síly. Sotva se pohyboval, každou chvilku se musel zastavit, aby si trošičku odpočinul, nebo když zaslechl něco podezřelého. Konečně se zastavil docela.

„Tady počkáme, dokud neuslyšíme auta.“

„Tady je neuslyšíme,“ mávl Volf beznadějně rukou. „Jsme sto metrů od silnice. Včera večer jsem se podle oberstova rozkazu měl vrátit. Večer jsem se nevrátil a nebudu tam ani dneska časně ráno. Ve štábu budou znepokojeni a začnou nás hledat.“

Pomoc však přišla dřív, než se nadáli. Goldring nepočítal s tím, že na jeho návratu měl zájem nejen oberst, nejenom odděleni I-С, ale celý štáb.

Bertgold se večer Goldringa nedočkal; ve tři hodiny v noci šel do jeho pokoje a dověděl se, že se poručík nevrátil. Hrozně se vyplašil a vzburcoval na nohy celý štáb. Sotva začalo svítat, vyjel silný oddíl motorizované pěchoty směrem k Podhůří.

*

Těžko by někdo poznal ve špinavém, vyčerpaném mladíkovi se zamazanýma rukama toho vždycky tak upraveného, hezkého štábního důstojníka von Goldringa, který stál před oberstem předevčírem.

Heinrich spal celý den a celou noc. První, koho spatřil druhý den ráno, když otevřel oči, byl Bertgold.

„Lež! Jen lež a odpočívej! Strážmistr mi všechno řekl. Nic si z toho nedělej, za chvilku už nebudeme vědět, co to partyzáni jsou, půjdeme pryč z téhle proklaté země,“ šeptem sdělil Bertgold jako veliké tajemství Heinrichovi na rozloučenou.

„Jak to?“

„Náš sbor bude pravděpodobně přeložen do Francie.“

Kubisova past

Žádné jiné vhodné budovy tu nebyly, a tak sloužila nevelká venkovská nemocnice dvojímu účelu. Ve dne tu důstojníci obědvali a stoly ve velkém sále se sestavovaly dohromady do tvaru písmene T. Večer stály stolky bez ladu a skladu po dvou nebo každý zvlášť, podle toho, čemu se páni důstojníci věnovali, koňaku nebo kartám. Večer zde bylo ještě víc cítit zápach léků a dezinfekčních prostředků, jehož se nebylo lze zbavit, ať sebevíc seškrabovali stěny a myli podlahy. Ta vůně dodávala zvláštní trpkou příchuť vínu i potyčkám, které se tu po víně odehrávaly.

Hauptmanna Paula Kubise rozčiloval ten zápach dnes víc než kdy jindy. Vyvolával v něm totiž vzpomínky na nádraží v malé Italské vesnici blízko hranic, odkud na výzvu svého strýce generála odjel do Německa. Snad mu to připomínalo proto, že i na nádraží tenkrát páchla dezinfekce a Paula Kubise ten zápach trochu omamoval. Vůbec se tehdy cítil moc mizerně. A jak by ne! Dva roky studoval v Římě, připravoval se na duchovní kariéru, a najednou takový prudký zvrat – a to všechno válka: místo posvátného úřadu – práce v oddělení agenturního průzkumu. Paul však nelituje, že se zbavil sutany, vždyť mu vojenská uniforma tak sluší! Černý límec skvěle zdůrazňuje bledost obličeje a oči se zdají ještě hlubší. Přesto je škoda let, která strávil v Římě na studiích. Tehdy ještě věřil v jakési své poslání a mnohé věci ho hluboce vzrušovaly a lákaly. Kéž by aspoň ještě jednou prožil to rozechvění, naděje, nejistoty, bolesti. Všechny jeho city se otupily; teď pociťuje rozechvění jen v jediném případě – když při hře rozloží karty.

Paul Kubis obhlíží sál a hledá partnery. Neměl by vyzvat toho barona? Peněz má jako želez, a jestli bude Paul hrát s rozmyslem a neriskovat…

Poslední dobou nemá Kubis v kartách štěstí, ale jako každý hráč věří, že se to najednou obrátí a on vrátí i § úroky všechno, co prohrál. Jen aby nepropásl ten šťastný okamžik, až se štěstí rázem smiluje a usměje se na něj. Třeba to bude zrovna dnes.

Paul rychle přešel sál a přistoupil ke Goldringovi. Ten se právě bavil s Kokkenmüllerem.

„Barone, nechtěl byste mi dělat partnera? Hrajete přece bridž?“

Goldring rozhodil rukama a s upřímnou lítostí se omlouval:

„Je mi velmi líto, ale jsem v tom úplný laik. Hrozně rád bych se to naučil, to se vám přiznávám.“

„Kdybys neměl nic proti tomu, mohl bych ti dělat partnera já, Paul,“ nabídl se Kokkenmüller.

„A koho pozveme ještě?“

„Samozřejmě Schulze a…“ Kokkenmüller přehlédl místnost, „a třeba Wernera. Wernere! Rozeznáš ještě eso od spodka?“

Werner, který sedí sám u stolu a zachmuřeně popíjí koňak, se lenivě zvedne. Oči už má kalné, ale drží se rovně a všechny jeho pohyby jsou ukázněné, jako by vůbec nepil.

Kokkenmüller rozestavuje židle. Má dnes báječnou náladu. Ráno vypravil pěknou zásilku rodičům, samé cenné věci, ne nějaké hadry. Třeba mu dnes i v kartách bude přát štěstí.

Schulz usedá ke stolu a tváří se, jako by ho čekala bůhvíjak důležitá a namáhavá práce.

„Nebude vám vadit, když si k vám přisednu a trochu se poučím?“ zeptal se Goldring Kubise.

Paul Kubis nemá rád, když mu někdo kouká do karet, znervózňuje ho to, ale netroufá si barona odmítnout a přívětivě mu přisouvá židli.

Zpočátku není hra zajímavá. Kubis si umiňuje, že nebude riskovat, a hraje proto neobvykle opatrně. Schulz vyčkává jako vždycky. Jen Werner, na nějž začíná účinkovat alkohol, se dostává do varu. Riskuje, dělá neočekávané tahy a vyhrává jednu hru za druhou, k údivu všech spoluhráčů. I Paula poznenáhlu posedá hráčská vášeň. Zapomíná na své předsevzetí a zdvojnásobuje sázku. Zrovna mu však nepřichází šikovná karta a jeho partner Kokkenmüller dělá ještě k tomu jednu chybu za druhou. Schulz si pod stolem spokojeně mne ruce – on a Werner už mají v kapse velikou výhru, ale ten Kubis jako by se zbláznil: ohlašuje robber, ačkoliv je jasné, že nebude mít štychy.

A tak se ani tentokrát štěstí na Paula Kubise neusmálo. Vyhrál Schulz a Werner, jak se dalo čekat. Kokkenmüller s kyselým obličejem položil svůj díl prohry – tři sta padesát marek – na stůl, ale Paul musel odvést toho držgrešle Schulze stranou a požádat ho, aby mu počkal do zítřka. Schulz svolil, upozornil ho však, že může čekat jen do dvanácti hodin dopoledne, protože i on sám musí zítra splatit čestný dluh. Slovo „čestný“ vyslovil tak důrazně a jednoznačně, že Paul pochopil: jestli mu nezaplatí prohru včas, ztropí Schulz skandál.

Paul nechtěl ukázat mizernou náladu, a tak zůstal ještě v sále a vypil láhev koňaku s Goldringem a Wernerem. Schulz samozřejmě radši honem utekl – měl strach, aby nemusel platit za koňak. Zato Werner se ukázal – hostil každého, kdo přišel k jejich stolku. Potom objednal Goldring dvě láhve šampaňského. Pozdě večer už Paulovi řádně šumělo v hlavě a nepamatoval se ani, jak se dovlekl do svého pokoje.

Druhý den se probudil s těžkou hlavou a podvědomým pocitem, že má před sebou něco nepříjemného. Nemohl si ani hned uvědomit, co to je, teprve když se umyl a zasedl ke snídani, rozpomněl se: Schulz! S každým jiným by se ta věc dala urovnat později, jen s touhle břichatou obludou ne. „Čestný“ dluh! Jako by on měl vůbec ponětí, co je to čest!

Do štábu přišel Kubis úmyslně časněji než jindy. Doufal, že tu někoho uvidí a vypůjčí si alespoň nějaké peníze. Ale Kokkenmüller měl v kapse všehovšudy dvacet marek. Paul zkusil zavolat dvěma či třem kamarádům, ačkoliv věděl předem, že ani jeden peníze nemá, stačili už všechno prohrát a propít. „Ať se děje co chce,“ řekl si nakonec a rozložil papíry, že se dá do práce.

Za chvilku někdo zaklepal. Kubis sebou trhl. Že by to byl Schulz? blesklo mu hlavou, ale podíval se na hodinky a uklidnil se – bylo teprve deset.

„Okamžik,“ křikl hlasitě, pak šel ke dveřím obitým plstí a odemkl automatický zámek.

Na chodbě stál poručík Goldring.

„Pojďte dál, barone, pojďte,“ upřímně se zaradoval Kubis. „To je zvláštní, zrovna jsem na vás myslel, že byste mi mohl v něčem pomoct.“

„Prosím, k službám. Já k vám mám také prosbu.“

Kubis vyzval hosta, aby se posadil, a sám se zabořil do křesla u psacího stolu. Úřední papíry od sebe nedbale odsunul.

Ne, ještě nemusí naříkat na osud, když mu přivedl do cesty barona Goldringa. Za prvé si od něho může vypůjčit ty čtyři sta marek a vyrovnat se se Schulzem. Že ho tahle možnost nenapadla dřív! A za druhé – nejvhodnější příležitost, aby provedl Bertgoldův rozkaz. Musí si vymyslit nějaký důvod, aby mohl nechat barona v místnosti samotného; všechno musí zůstat tak, jak to je: na stole papíry s označením „přísně důvěrné“, pootevřený trezor. Takovému pokušení Goldring neodolá, jestli není spolehlivý. Pak stačí jen nahlédnout do kukátka periskopu zamontovaného u trezoru tak mistrně, že by to nikoho ve snu nenapadlo, a chytí barona při činu.

Ale jak to narafičit? Kdyby si to byl mohl připravit dřív, šlo by to jako na drátkách: dal by se odvolat telefonem, omluvil by se na chvilku a poprosil Goldringa, aby tu počkal. A zatím… Ale to jsou zbytečné úvahy. Teď se musí spolehnout jen na svou vynalézavost, když Goldring přišel tak znenadání. Nějak to dopadne. Honem si něco vymyslet, aby ho zdržel, nějak to navléknout, aby zabil jednou ranou dvě mouchy najednou: vypůjčil si peníze a zároveň provedl svůj plán.

„Čím vám mohu být užitečný?“

„Víte,“ rozvláčně začal Kubis, „velmi rád bych znal váš názor na řadu otázek, které souvisejí s mou prací. Mám na mysli agenturní průzkum.“

„Rád vám na ně odpovím.“

„Pracoval jste v Rusku a jistě znáte praxi Rusů. Řekněte mi, když sovětská kontrarozvědka odhalí našeho agenta a zatkne ho, má ještě nějaké šance na záchranu?“

„Asi takové jako ryba, která se už smaží na pekáči a chtěla by se zase dostat do řeky. V mírové době by náš pracovník ještě mohl spoléhat na některé polehčující okolnosti, které vinu zmírňují, například upřímné doznání a tak dále. Ale ve válce… Zákony v době válečné jsou přísné, to víte sám.“

„A co když se náš agent, buď aby si zachránil život, nebo aby získal vysokou odměnu, uvolí pracovat pro sovětskou špionáž?“

„To je naprosto vyloučeno,“ s jistotou řekl Goldring. „Kádry sovětské zpravodajské služby jsou totiž vybírány podle zcela jiného principu než u nás, kde užíváme služeb placených agentů. Síla sovětské zpravodajské služby je bohužel také v tom, že její pracovníci jsou idealisté, ba řekl bych fanatici, kteří nepracují pro peníze.“

„Ano, ano.“ Kubis se odmlčel a uvažoval, jak by přešel k otázce, která ho v této chvíli zajímala ze všeho nejvíc. Goldring mu pomohl sám.

„Odpusťte, herr hauptmann, přišel jsem za vámi, protože nemám docela čisté svědomí. Ano, ano, nejdřív mě vyslechněte a pak teprv můžete něco namítat. Vnutil jsem vám včera, abyste mě zaučil do karet, a pochopitelně jsem vás znervózňoval a rozptyloval. Znám to sám, jsem také nervózní, když hraju šachy a někdo mi sedí za zády. Je mi jasné, že mám velkou vinu na vaší prohře. Prosím vás, abyste se neurazil a správně pochopil, ale všiml jsem si včera, že máte nějaké potíže, víte s tím Schulzem…“

„Bohužel jste viděl dobře, barone, skutečně jsem se u Schulze zadlužil. Mám mu dát tři sta padesát marek, a abych řekl pravdu, nemám potuchy, jak se z téhle šlamastiky dostanu.“

„Ale to je hloupost. S velkou radostí vám tu maličkost půjčím, nemáte-li nic proti tomu.“

Goldring vytáhl ze zadní kapsy hrst nových bankovek a tázavě se na Kubise podíval.

„Jsem vám ohromně vděčen, barone. Je mi to sice trochu trapné… ještě se tak neznáme…“

„Sympatie se poznají na první pohled, není-li pravda?“ uklonil se s úsměvem Goldring.

„Jste skvělý člověk, barone,“ ulehčeně vyhrkl Kubis. „Skvělý člověk, čestné slovo. Velmi rád využiju vaší laskavosti, ovšem na krátký čas.“

„Nemusíte pospíchat. Tady je tři sta padesát marek. Stačí to?“

„Úplně.“

Kubis vytrhl z notýsku lísteček, napsal stvrzenku a podal ji Goldringovi. Ten ji nedbale zastrčil do kapsy.

„To bylo zbytečné, ale jak chcete…“

„Trvám na tom. A teď si na počest našeho bližšího seznámení vypijeme každý skleničku koňaku. Jste pro? Přiznám se vám, že mi v hlavě šumí ještě po včerejšku.“

„Jestli to má být jako lék, tak nemohu opustit přítele v nouzi,“ souhlasil se smíchem Goldring.

„Promiňte, že vás tu musím nechat na pět minut samotného. Odběhnu si jen do svého pokoje.“

Hauptmann Kubis se rozběhl ke dveřím, nečekaje ani na Goldringovu odpověď.

„Okamžik!“ zastavil ho Goldring. „jdete pryč a necháváte na stole tajné spisy. Neměl byste je schovat do trezoru?“

„Hloupost,“ mávl Kubis rukou. „Vy jste zasvěcen do nemenších tajemství než já. Ostatně, vy to prohlížet nebudete.“

Automatický zámek zaklapl. Bylo slyšet doznívání Kubisových kroků. Heinrich pohlédl na papíry, vytáhl cigaretu, promnul ji v prstech a šel k oknu.

Když se za dveřmi ozvaly kroky, ani se neohlédl, jako by je neslyšel.

„Nezlobte se, slíbil jsem, že se vrátím za pět minut, a už je to rovných sedm,“ omlouval se hauptmann ve dveřích. Přistoupil k trezoru, pevně jej uzavřel a teprve pak vytáhl z jedné kapsy nedopitou láhev koňaku, z druhé dvě bakelitové skleničky.

„Připijme si na prohru, z které se stala výhra,“ navrhl.

„To tedy připíjím i na svou výhru,“ stejným tónem odpověděl Goldring a pozvedl sklenku.

Zas jedna zkouška za mnou, pomyslil si se zadostiučiněním.

Album majora Schulze

Poprvé po mnoha dnech se protrhala mračna a sluneční paprsky zahřály zem. Důstojníci využili přestávky a vyhrnuli se na dvůr štábu. Jedni se vyhřívali na schodech před budovou, slastně přimhuřujíce oči, druzí se v nevelkých skupinkách procházeli po dvoře a bavili se.

Jedna větší skupina se shlukla i u pancéřových úkrytů, rozložených po kraji silnice naproti vchodu do štábu.

V těchto úkrytech se důstojníci obvykle schovávali při náletech. Teď je sem nezahnal letecký poplach; konala se tu zvláštní soutěž ve střelbě mezi nejlepšími střelci štábu Schulzem a Kokkenmüllerem.

Podle podmínek improvizované soutěže musel střelec ustřelit hrdla lahví, postavených ve vzdálenosti třiceti metrů na hliněné podlaze krytu. Byl-li zásah přesný, dostal od svého partnera dvě láhve koňaku nebo jejich hodnotu. Jestliže kulka nezasáhla hrdlo, ale jen láhev, musel střelec dát partnerovi jednu láhev koňaku, a jestli vůbec nezasáhl terč, byl povinen dát dvojitou pokutu – dvě láhve koňaku.

První střílel Kokkenmüller. Vzal od svobodníka velikou pistoli, pozorně ji prohlédl, přistoupil k čáře na zemi, obrátil se bokem k terči a soustředěně zamířil. Vyšla rána. Napravo, kousek nad lahví, se vznesl sloupek prachu. Kokkenmüller se kousl do rtů a zamířil znovu. Tentokrát se trefil doprostřed láhve a rozbil ji. I třetí střela jen rozbila láhev.

„Pokuta čtyři láhve, výhra žádná,“ vykřikl rozjařené důstojník, který vykonával úlohu rozhodčího.

„Vyhraju je zpátky v druhém kole. Teď už vím, jak mířit,“ klidně prohodil Kokkenmüller.

„Užitečná zábava pro důstojníky štábu,“ ozvalo se opodál. Všichni se ohlédli. Náčelník štábu generálmajor Daniel a oberst Bertgold přistoupili k hloučku.

Major Schulz jim vysvětlil podmínky soutěže.

„Ty se neúčastníš, Heinrichu?“ zeptal se Bertgold, když mezi důstojníky zahlédl Heinricha.

„Přišel jsem bohužel pozdě, herr oberst.“

„Nevadí, herr leutnant, to je teprve začátek prvního kola. A ostatně, já rád vyhrávám,“ pokusil se zažertovat Schulz.

„Jste si jist, že vyhrajete, herr major?“ zeptal se Heinrich a záludně přimhouřil oči.

Major Schulz se samolibě usmál; místo odpovědi podal Heinrichovi pistoli, ten však odmítl:

„Prosím, teď je řada na vás, já budu střílet potom.“

Major Schulz vystřelil třikrát po sobě téměř bez míření. Jedna láhev byla rozbita, druhé uletělo hrdlo. Třetí střela se láhve ani nedotkla a zaryla se vedle.

„To nebylo špatné,“ pochválil generál Daniel.

„Teď vy, barone,“ požádal Schulz.

Goldring vytáhl z pouzdra důstojnický Walter a zaujal postoj ke střelbě.

„Vy chcete střílet z téhle bouchačky?“ podivil se Kokkenmüller.

„To snad pravidla nezakazují.“

„Ne, ale vsadím se, že z waltera netrefíte hrdlo ani z deseti kroků,“ tvrdil Kokkenmüller a několik důstojníků mu přisvědčovalo.

„Budete mít horší podmínky než ostatní účastníci soutěže,“ řekl i generál Daniel.

„Důstojník musí přece každou zbraň ovládat co nejlépe, pane generále. Radši dám majorovi Schulzovi deset lahví za každý špatný výstřel, ale z jiné pistole střílet nebudu.“

„Beru vás za slovo – deset lahví za každý výstřel,“ vykřikl Schulz.

Goldring mlčky zvedl pistoli; zahřměly tři výstřely za sebou. První láhev byla rozbita, dvě ostatní byly bez hrdla.

„Špatně,“ zamračil se Goldring, jako by neslyšel pochvalné výkřiky. „Postavte nové láhve,“ požádal svobodníka.

Další tři výstřely vzbudily opravdové nadšení: hrdla všech tří lahví byla pryč, jako by je seřízl nůž.

„Výhra – padesát lahví, prohra – deset. Major Schulz dává čtyřicet láhví koňaku,“ bujně vyvolával rozhodčí.

Všichni se zachechtali. Znali totiž majorovu lakomost a se škodolibou radostí pozorovali, jak mu na dlouhém obličeji vyskakují červené skvrny.

„Nemá major Schulz ještě tři výstřely?“ připomněl Heinrich. „Máte u sebe waltrovku, majore?“

Schulz se bezmocně chytil za pouzdro pistole a zrudl ještě víc.

„Bylo dohodnuto střílet z parabely,“ namítal.

„Těch deset lahví, to byl jen žert, herr major. Jedna mi stačí.“

„V tom případě si vás dovoluji pozvat dnes večer o deváté k sobě, vypijeme spolu vaši láhev.“

Schulz se uklonil tak obřadně, jako by Heinricha zval při nejmenším na banket.

„Bude mi ctí. Přesně v devět budu u vás,“ uklonil se Heinrich rovněž, skrývaje stěží posměšný záblesk v očích.

„Nechtěl bych být vaším soupeřem při souboji,“ zažertoval Kokkenmüller, když se s Heinrichem vraceli do štábu. „A pamatujte si, že máte ode dneška nepřítele na život a na smrt.“

„A já jsem měl dojem, že jsme se se Schulzem rozešli jako kamarádi. Vždyť jsem mu daroval málem celou prohru.“

„Kdepak, nikdy vám neodpustí, že jste mu přebral pověst nejlepšího střelce ve štábu. A to je jediná věc, na niž mohl být hrdý,“ vysvětloval Kokkenmüller.

Když se Kokkenmüller s Heinrichem vraceli po procházce do svých úřadoven, oznámil jim dozorčí, že u obersta je právě generál Daniel a oberst Lemberg.

„Lemberg?“ podíval se Heinrich tázavě na Kokkenmüllera a stáhl obočí, jako by si na něco vzpomínal.

„Tomu bylo svěřeno velení nad operací ‚Zelená procházka‘.“

Oba dva zasedli nad stoly a sklonili se nad papíry. Za pět minut prošel oberstovou přijímací kanceláří, ani nepohlédnuv na důstojníky, generál Daniel a za ním uprášený a unavený oberst Lemberg.

Ze sousední místnosti bylo slyšet, jak Bertgold přechází po pracovně. Měl zřejmě špatnou náladu. Přesto se Heinrich, jehož velmi zaujalo Kokkenmüllerovo sdělení o Lembergově úkolu, odvážil svého šéfa vyrušit.

„Á, to jsi ty!“ Zachmuřený oberstův obličej se trochu vyjasnil. „Gratuluji k úspěchu, jsi skvělý střelec.“

„Právě proto k vám přicházím, herr oberst. Nemyslíte, že bych svou dovednost neměl ukazovat v soutěžích, ale spíš při ‚Zelené procházce‘, kde budou terčem nepřátelé, a ne prázdné láhve od koňaku?“

Po Bertgoldově obličeji přelétl stín úsměvu.

‚Zelená procházka‘ je už provedena.

„Už? Ale kdy?“ V Heinrichově hlase zazněl údiv i zklamáni.

„Začali dnes časně ráno, přesně v šest, a skončili ve dvanáct.“

Heinrichův zamračený pohled Bertgolda zřejmě upřímně pobavil.

„Ty máš někdy opravdu divné rozmary. Řekni mi, prosím tě, upřímně – proč ses do toho tak hnal?“

„Dovolíte, abych vám odpověděl ne jako svému veliteli, ale jako druhému otci, před nímž nechci mít žádné tajemství?“

„Já doufám, že tak se mnou hovoříš vždycky.“

Heinrich trochu zaváhal, jako by se ostýchal svěřit své nejtajnější myšlenky.

„Tak mnoho jste pro mne udělal,“ začal nejistě, „díky vám jsem tak rychle dostal důstojnickou hodnost, určil jste mi zajímavou práci…“

„Tak jen bez okolků. Proč nemluvíš dál?“

„Závidím mnoha důstojníkům ze štábu: všichni mají bojové zásluhy, zřejmě se zúčastnili velmi důležitých operací; ostatně vyznamenání na jejich uniformách hovoří dost výmluvně…“

Ale vtom se Bertgold tak hlasitě rozchechtal, že Heinrich ani nemohl dokončit.

„A to je všechno? Propána, ty jsi ještě naivní! Ujišťuji tě, že dobrá polovina těch řádů byla vydána štábním důstojníkům jen proto, aby vojáci na frontě věřili, že i štábaři mají zásluhy o vaterland, ačkoliv hodně často nemají zásluhy o nic větší než nějaký pisálek z venkovského magistrátu… Pro tohle není třeba vůbec vystavovat hlavu partyzánským střelám. Pro ty se najdou lidé s méně urozenou krví, než máš ty. A můžeš mi ostatně poděkovat, že jsem tě na tu operaci nepustil.“

„Proč?“

„Protože jsme jen na lidských životech ztratili dvě stě devatenáct vojáků a šestnáct důstojníků. Polovina policistů byla zničena…“

„To znamená…“

„To znamená, že se zelená procházka pro mnohé změnila v poslední procházku. Když se naše jednotky, které uzavřely všechny východy, přiblížily k táboru, zjistily, že je úplně prázdný. Sám tábor i všechny přístupy k němu byly zaminovány. K tomu připočti, že partyzáni na nás zaútočili z týlu, nadělali spoustu škod a bleskurychle zmizeli. Operace hanebně zkrachovala. Její jediný výsledek je přes dvě stě nových křížů na hřbitově u vesnice.“

„Tak oberst Lemberg…“

„Ať jde k čertu, ten oberst Lemberg, nemám chuť kazit si náladu kvůli jeho neúspěchům. Ať se zodpovídá před vyšším velením. Co myslíš, neměli bychom se spolu trochu povyrazit a rozjet se aspoň na jeden večer do nejbližšího města?“

„Velmi rád.“

„To věřím. Mládí nemiluje takové zapadákovy, jako je tenhle náš, potřebuje změnu prostředí jako vzduchu. Tak si tedy dnes vyjedeme?“

„Raději až zítra, jsem totiž na dnešek pozván k majoru Schulzovi.“

Oberst se zamračil.

„Nejste s tím spokojen?“

„Spíš jsem znepokojen. Major Schulz ti tu dnešní ostudu nezapomene. Až bude mít v hlavě, může tě urazit, a ty s tou svou vznětlivou povahou…“

„Budu chladný jako lad a zdrženlivý jako vy, herr oberst.“

„Ani to mě příliš neuklidňuje.“

„Proč? Vždyť jsem vám přece slíbil…“

„Jsi ještě tak mlád! Nebýt téhle války…“

„… neměl bych to štěstí nazývat se vaším synem.“

„Máš také pravdu. Tak jdi, ale pamatuj si, že s majorem musíš jednat opatrně. A jestli se vrátíš brzy, přijď ještě ke mně.“

„Přijdu, herr oberst.“

Za půl hodiny, už v nové vycházkové uniformě, zaklepal Heinrich na dveře Schulzova bytu.

Major mu otevřel sám.

„Prosím, račte dál, vážený barone Goldringu.“ Major se snažil vypadat co nejpřívětivěji, ale na jeho tváři bylo víc podlézavosti než skutečné vlídnosti.

Heinrich přelétl rychle Schulzův pokoj a musel přemáhat úsměv, když si vzpomněl, co mu nedávno vyprávěl Kubis. Schulzův sluha chtěl prý vytvořit v pokoji svého pána útulný koutek a přitáhl odněkud dvě kožená křesla. Major z nich okamžitě vyřízl kůži a schoval ji do svého ohromného kufru, který se spíš podobal truhle.

Je to pravda, útulné to tu skutečně není. Pokoj je pustý a nepřívětivý – úzké lůžko, přikryté obyčejnou vojenskou přikrývkou, stůl, čtyři židle. A pak ten ohromnánský kufr, opravdu úplná truhla. Dokonce pobitý železem. Našlo by se tam asi leccos zajímavého… Bezpochyby tam na dně leží i pečlivě složená důstojnická přikrývka. Ale jak je možné, že Schulz nechal na stěně fotoaparát? Ten vytáhl jistě jen proto, aby se pochlubil před hosty. Major zřejmě čekal ještě někoho, postavil na stůl dvě láhve koňaku a čtyři sklenky.

„Přijde ještě někdo?“ kývl Heinrich ke stolu.

„Přinutil jsem Kokkenmüllera, aby mi vrátil starou prohru, a tak jsem ho musel také pozvat. Ale před deseti minutami mi volal, že ho oberst někam poslal. Měl přijít ještě Kubis, ale také se mu to nehodí. Takže budeme sedět jen ve dvou. Nemáte nic proti tomu?“

„Naopak, bude to příjemný večer.“

Večer však nezačínal zrovna slibně – hostitel i host museli pracně shledávat náměty k rozhovoru, jejichž okruh byl velmi omezený, neboť Schulzovy zájmy nesahaly dál než k událostem ve štábu. Jen když přišla řeč na obersta Bertgolda, major se trochu rozpovídal. Nejdříve vychválil oberstovy veliké pracovní zkušenosti a osobní přednosti, ale pak trpce poznamenal, že prý se k němu Bertgold v poslední době staví chladně, ba až nevraživě.

„A čím si to vysvětlujete?“ zeptal se Heinrich, dívaje se upřeně Schulzovi do očí.

Major nejprve odvrátil zrak, pak se však přemohl. „Mám-li být upřímný, cítím v tom i vliv z vaší strany.“

„Ale uznejte, herr major, že nemám žádný důvod, abych se k vám stavěl nepřátelsky a nějak ovlivňoval obersta.“

„Možná, že nějaké klepy nebo moje slova, ovšem zkreslená…“

„Prosím vás, vždyť jsme důstojníci a ne nějaké klepny! Co se mne týká, musím vás upozornit, že skutečnou urážku neodpustím nikdy a nikomu, ale poslouchat nějaké klepy, to je pod mou důstojnost.“

„Tak se napijeme na to, aby mezi námi nedošlo nikdy k žádným nedorozuměním. Ale vždyť vy vůbec nepijete, barone!“

„Nevypiju nikdy víc než jednu dvě skleničky. Tohle už je druhá, dovolte mi, abych si to příjemné co nejvíce protáhl.“

„To je chvályhodné u mladého člověka. To víte, my staří páni se musíme něčím povzbuzovat, abychom zvládli všechnu práci, co se na nás navalila.“

„Ale vidím, herr major, že máte čas i na jiné věci,“ ukázal Heinrich očima na fotoaparát nad lůžkem.

„Fotografuji už od dětství, a teď je taková jedinečná příležitost doplnit si album. Tolika místy jsem už prošel! Tolika akcí jsem se zúčastnil! Až to jednou na stará kolena otevřu, uvidím celou svou cestu, ba přímo každý krok.“

Major už hodně pil a jeho jindy mdlé oči teď blýskaly a protáhlý žlutý obličej zrudl.

„Velmi by mě vaše album zajímalo, jestli ovšem není příliš intimní,“ přimhouřil Heinrich lišácky oči.

„Co si myslíte, jsem ženatý člověk. To může vidět každý,“ ohrazoval se Schulz.

Sklonil se nad svým pověstným kufrem, chvilku čaroval nad zámkem a pak položil na stůl před Heinricha veliké album.

Album bylo opravdu bohaté; byly tam fotografie z Belgie, Norska, Československa, Francie, Polska… Bylo z nich možno sledovat celou cestu, kterou prošla jednotka, v níž major Schulz dříve sloužil. A tady už je veliký oddíl „Rusko“. Heinrich obracel stránky pomaleji. Zničené vsi a města. Vyhladovělí, ztýraní lidé za ostnatým drátem. Šibenice a na ní úplně nahé tělo pověšeného člověka. Zase šibenice – smyčka visí nad hlavou jakéhosi chlapce, téměř dítěte. Tyto scény slouží ovšem jenom jako pozadí – vpředu jsou vždy důstojníci, často sám Schulz. Někdo mu zřejmě pomáhal fotografovat. A tady je Schulz v celém svém majestátu, se samolibým úsměvem v naduté tváři; jednou nohou stojí na těle zabitého. Je dokonce vidět, jak se na slunci leskne bezvadně vyleštěná jezdecká bota.

„Výmluvný snímek,“ prohodil Heinrich, upřeně si prohlížeje fotografii.

„Řekl bych spíš – symbolický,“ poopravil ho major.

„Cenný dokument.“

„Dokument veliké doby,“ pateticky dodal major.

Heinrich dál listoval v albu nezvedaje oči, jako by se bál, aby ho neprozradily.

„A tohle je můj poslední záběr,“ zadržel mu ruku major a ukázal na datum v rohu fotografie.

Fotografie ukazovala generála Daniela v jeho služební pracovně. Stojí u psacího stolu a v ruce drží nějaký papírek. Na stěně v pozadí je zavěšena veliká mapa. Linie na mapě jsou nevýrazné, ale tučně vyznačené šipky je vidět dobře. Heinrich bez námahy poznal, že je to mapa s plánem operace „Železná pěst“.

„Skvělá práce, majore! Mohl byste soutěžit s nejlepšími fotografy z povolání. Velmi by mě potěšilo, kdybyste mi jednu fotografii věnoval, abych měl vzpomínku na dnešní den.“

Na Schulzově obličeji zazářil spokojený úsměv.

„Vyberte si nějakou, která se vám líbí, jestli mám dvě kopie, mohu vám ji dát.“

„Jestli tedy nemáte nic proti tomu, vyberu si tuhle poslední. Bude mi příjemné mít na stole fotografii generála Daniela.“

„Ó prosím, tyhle mám zrovna dvě. Chtěl jsem jednu darovat generálovi, ale teď po tom neúspěchu se ‚Zelenou procházkou‘.“

Major vytáhl fotografii z alba a podal ji Heinrichovi.

„Ne, ne, takhle ji nepřijmu, dárek se dává s věnováním,“ odstrčil mu Heinrich ruku.

„Ale s radostí…“

Schulz vzal pero a rozmáchlým písmem napsal na rubu fotografie: „Leutnantovi von Goldringovi v upomínku major Schulz.“

„Děkuji vám,“ schoval Heinrich fotografii do náprsní kapsy.

„Ano, úplně s vámi souhlasím – generál Daniel nemá teď asi na dárky ani pomyšlení,“ prohodil Heinrich s povzdechem. „Už druhá operace zkrachovala.“

„První myslíte ‚Železnou pěst‘?“

„Ano. A teď zase tahle…“

„A čím by se to podle vašeho názoru dalo vysvětlit, herr leutnant?“ zeptal se Schulz s pohledem upřeným na Heinrichovu tvář.

Heinrichův pohled se střetl s jeho.

„Jsem zpravodajec od dětství, a ačkoliv jsem mladší než všichni zpravodajští důstojníci sboru, nevyvrátí mi nikdo, že v našem štábu musí být bezvadně zamaskovaný špión.“

Schulz se vrhl do křesla a chřípí jeho velikého nosu se zachvělo, jako by cítilo kořist; oči přimhouřil tak, že bylo vidět jen úzké štěrbinky.

„Myslíte?“ zeptal se Heinricha chraptivým hlasem. „Jsem o tom přesvědčen, a víc – jsem si tím jist… Ale chtěli jsme se dnes, majore, přece trochu pobavit, a dostali jsme se na takovou ožehavou a nepříjemnou otázku, zvlášť pro nás, důstojníky štábu.“

„Máte pravdu, bavme se o něčem jiném,“ souhlasil Schulz.

„Řekněte mi, majore, kde schováváte tolik negativů?“ ptal se se zájmem Heinrich.

„Negativy pálím. Když už mám fotografii, jako třeba tu, co jsem vám věnoval, není třeba tahat s sebou zbytečnou zátěž. Ale proč vás to tak zajímá?“

„Někdy se stane, že byste si chtěl některou starou fotografii znovu vykopírovat. Pak se negativy hodí.“

„Zatím se to nestalo,“ pokrčil major rameny.

„Dejme tomu, že by se o některou vaši fotografii zajímalo gestapo. Co pak? Musel byste vyndat fotografii z alba a nezůstane vám žádná kopie.“

Schulz vytřeštil na Heinricha oči. Byly plné úzkosti. „Proč by se gestapo zajímalo o mé fotografie?“

Z Heinrichova obličeje zmizel úsměv. Díval se teď na majora chladně a nepřátelsky.

„Nejsou všichni tak důvěřiví prosťáčkové, za jaké je máte!“

„Nerozumím vám! Vysvětlete mi, co to má všechno znamenat,“ řekl pobouřeně major. „Upozorňuju vás, barone, že se nenechám urážet, a vaše narážky tak vypadají. Nezapomínejte, že mám vyšší hodnost než vy a že už téměř deset let pracuji v tomto oboru.“

Heinrich se díval na rozzuřeného majora chladně a klidně.

„Pravidla subordinace tu jsou vedlejší. A nehrajte si na uraženého. Řekněte otevřeně: za jakou sumu jste prodal Rusům negativ té fotografie, co mám v kapse?“

Major nemohl popadnout dech. Zbledl tak, že jeho mdlé šedé oči vypadaly na jeho bílém obličeji téměř černé.

„Cože? Co jste to řekl?“ vysoukal ze sebe nakonec. „Mohu vám to opakovat: za jakou cenu jste prodal Rusům fotografii, nebo vlastně negativ?“

„Padouchu!“ vyskočil Schulz. Vrhl se k hlavám postele a strhl opasek s pouzdrem pistole.

„Jen klid! Nezapomínejte, majore,“ upozornil Goldring a ani nezvýšil hlas, „že střílím líp než vy. Než vytáhnete pistoli, budete mít v těle tolik dírek, kolik je patron v mém walteru. Uklidněte se! Slušní lidé se přece mohou vždycky domluvit a nemusí hned vytahovat zbraň.“

Heinrichův klidný tón a snad i jeho pohrůžka vrátily Schulzovi rozvahu. Hodil řemen s pouzdrem na postel a přistoupil ke stolu.

„Urazil jste mou čest, leutnante, a já to tak nenechám,“ vykřikl major; ještě se celý chvěl urážkou a rozhořčením.

„Ušlechtilý hněv! Jste skvělý herec, majore, ale řeknu vám upřímně, že na mne ta vaše scéna neudělala vůbec žádný dojem.“

„Co ode mne chcete?“ zachroptěl Schulz.

„Chci se vás zeptat,“ pokračoval pořád tak klidně Heinrich, „jestli jste někdy viděl, jak gestapo vyslýchá lidi podezřelé z vlastizrady. Ale proč to tak rozebírat, vy sám dobře víte, že tam jsou takoví mistři, kteří přinutí i mrtvého, aby promluvil.“

„Ale proč to povídáte mně? Jak se to týká mne?“

„Přímo a bezprostředně. Copak pořád nechápete, že jste si počínal neopatrně a že by gestapo mělo dost příčin zajímat se o to, odkud se vzala ta vaše vášeň pro fotografování?“

„Vždycky jsem čestně plnil své důstojnické povinnosti a nikdo mi nemůže nic vytknout,“ řekl Schulz už trochu klidněji.

„Jsou tu hmatatelné důkazy a těm oni uvěří víc než slovům.“

„Z čeho mě tedy obviňujete?“ znovu vzplál major.

„Chraňbůh, majore. Z ničeho vás neobviňuju, vy mi od začátku správně nerozumíte. Chtěl jsem vás jen varovat před velikou nepříjemností, a vy byste byl málem začal střílet…“

Major chytil koňak a dal si několik loků přímo z láhve. Zuby mu drkotaly o sklo.

„Řekněte mi už konečně, barone, z čeho by mě mohli obvinit?“ téměř zasténal Schulz.

„Uklidněte se,“ chladně ho zarazil Goldring. „Nosíte přece důstojnickou uniformu a ne sukně. Před několika dny se projednávaly na poradě štábu příčiny neúspěchu operace ‚Železná pěst‘ a vy jste začal hovořit o tom, že ruské velení mělo kopii mapy, vypracované německým velením. A při tom jste dost průhledně narážel na mou osobu.“

„Ale věřte ml, že to byl jen dohad, narážka, jak sám říkáte.“

„Byl to pokus svalit vlnu z viníka na nevinného. Osvědčená metoda lidí, kteří chtějí zahladit stopy. Hned jsem pochopil, proč jste projevoval takovou horlivost, a teď se mi to potvrdilo.“

Heinrich vzal se stolu album a rozevřel je na stránce, kde byla nalepena fotografie generála Daniela.

„Podívejte se sám,“ ukázal Heinrich, „na té fotografii je ve skutečnosti ofotografována mapa operace, generál Daniel je tam jen proto, aby odvedl pozornost. Když se negativ této operace promítne projekční kamerou, dostaneme naprosto přesnou kopii strategické mapy. Sám jste na snímku poznamenal, že fotografie byla udělána 20., tedy ještě před začátkem operace. A Rusové nepotřebovali mnoho času, aby se na to setkání připravili. Všichni znají vaši lásku k penězům a bez zdráhání uvěří, že jste prodal mapu Rusům za velikou sumu. A následkem toho dvě naše divize přestaly prakticky existovat… Negativ nemáte, z čehož plyne, že ho mají Rusové. Není to tak?“ Heinrich viděl, že major nemá daleko ke mdlobám. Obličej měl bílý jako křída, oči rozšířené hrůzou.

„Řekněte, budete pak mít dost ne slov, ale faktických argumentů, abyste mohl vyvrátit takové obvinění?“

„Ale já jsem fotografoval generála, a ne mapu!“ zoufale vyrazil Schulz.

„To jsou slova, ale tady jsou třeba důkazy. Máte důkazy, že jste neprodal negativ Rusům?“

Major mlčel. Spodní čelist se mu chvěla. Konečně zřejmě pochopil, jaká strašná hrozba nad ním visí. Mohl obvinění vyvrátit jenom slovy, ale fakta neměl v ruce žádná. A kdo bude věřit slovům!

„Ale to je strašlivé, barone!“ zaúpěl major.

„Konečně jste to pochopil.“

„Strašlivé je to proto, že jsem nikdy v životě nedělal něco takového, z čeho mě obviňujete.“

„Neobviňuji vás já, ale sta lidí, kteří kvůli vám zahynuli, děti, z nichž jsou vaší vinou sirotci.“

„Můj bože!“ zasténal major.

„Čest německého důstojníka vyžaduje, abych o tom neprodleně uvědomil nadřízené orgány…“

„Barone,“ Schulz chytil Heinricha za ruku a chtěl ji políbit.

„Ale…“Heinrich úmyslně protahoval větu, „ale já nikomu nic neřeknu. A nejen proto, že je mi líto vás a vašich příbuzných. Budu mluvit otevřeně: nechci, aby se někdo mohl domnívat, že jsem to udělal ze msty, pro tu vaši neopatrnou narážku na poradě štábu. Rozumíte mi?“

„Ach, barone!“

Schulz se ještě nevzpamatoval ze strachu a zas nevěděl, co má dělat radostí.

„Nezapomenete tedy na tuto službu?“

„Nikdy, a jsem ochoten odvděčit se čímkoli,“ vzkřikl major.

„Je vám doufám jasné, že o nějaké peněžní odměně nemůže být řeči,“ opovržlivě řekl Heinrich. „Není však vyloučeno, že i vy mně prokážete jednou přátelskou službu, budu-li potřebovat. Souhlasíte, majore?“

„S radostí udělám všechno, co bude v mých silách.“

„Jestli se však ještě někdy opovážíte dotknout mé cli důstojníka německé armády…“

„Chraňbůh. Nikdy, ať se děje cokoliv.“

„Jsem rád, že jsme se domluvili. A vy jste chtěl hned střílet!“

Schulz se podíval na revolver, na rozevřené album a křivě se usmál. Chtěl se na něco zeptat, ale netroufal si.

„Rozumím vám, majore, a slibuji: jestli uvidím, že držíte slovo, a jestli pro mne něco uděláte, vrátím vám tu ne šťastnou fotografii. Nechtěl jste mě o to požádat?“

Major mlčky přikývl.

Heinrich se už vrátil do svého pokoje a svlékl uniformu, a tu si teprve vzpomněl, že měl ještě zajít k oberstovi. Udělal pohyb, jako by se chtěl obléci, okamžik zaváhal, potom vší silou mrštil uniformu na křeslo. Ne, není už schopen ani jediného pohybu. Spát, honem spát, odpočinout nervům, napjatým do krajnosti.

Stejně však nemohl toho večera usnout. Stále měl před očima album majora Schulze a znovu je v duchu obracel stránku za stránkou. „Dokumenty veliké doby,“ prohlásil Schulz o těch fotografiích. Ano, dokumenty. Ale dokumenty, které obviňují. Možná, že jednou všichni spatří album majora Schulze.

Úvahy u okna vagónu

Zpráva, že sbor, který utrpěl tak těžké ztráty, bude přeložen do Francie a na jeho místo přijde jiný z Francie, se rychle rozlétla a vzrušila pochopitelně všechny důstojníky. Zatím se o tom hovořilo jen šeptem jako o nějakém tajemství, ale všichni byli radostně rozčileni. Nějak se sice rozneslo, že část důstojnického sboru zůstane na východní frontě, a to každého trochu zneklidňovalo a znervózňovalo, ale utěšovali se každý sám pro sebe i navzájem tím, že se to bude týkat jen důstojníků od útvarů a ne příslušníků štábu.

Pravý rozruch nastal až potom, když přišel od velení oficiální rozkaz k přemístění sboru.

Toho dne si Bertgold zavolal Heinricha, aby mu tu událost oznámil.

„Tak konečně přišel rozkaz. Upřímně řečeno, už jsem myslel, že nás tu nechají…“

„Máte pro mne nějaké úkoly ve spojitosti s odjezdem, herr oberst?“

„Pojedeš na nádraží a dohlédneš na nakládání materiálu našeho oddělení. Počítám, že dva dny ti na to budou stačit.“

„Doufám, že ano.“

„Ale mně se zdá, že tě zpráva o odjezdu příliš nepotěšila. Nemohl bys mi říci, proč jsi v posledních dnech takový nakaboněný?“

„Velmi nerad opouštím východní frontu.“

„Ty máš zvláštní záliby, to mi věř!“

„Domníval jsem se, že vzhledem ke své znalosti ruštiny, ruského života a vůbec ruských poměrů budu nejužitečnější právě tady.“

„Ale musíš přece myslet i na sebe! Už dost dlouho sedíš v tomhle zapadákově. A Francie – jen si představ! Za pár dní tě špatná nálada přejde… Teď jsem si na něco vzpomněl: víš, že major Schulz je přeložen k jinému útvaru?“

„Skutečně?“ Heinrich se významně usmál, „je tedy i zbabělec.“

„Doufám, že mezi vámi k ničemu nedošlo?“

„Ne, byla to jen příjemná rozmluva. Dokonce mi věnoval malý dáreček. Vzpomínku na dobré přátelství, aby se tak řeklo.“

„Schulz sám si podal žádost o přeložení a z rozhodnutí vyššího velení byl poslán pryč. Včera odjel. Co tomu říkáš?“

„Co říkám – čert ho vem! Nemám teď čas starat se o nějakého majora Schulze. Kdy mám podle vašeho rozkazu odjet?“

„Zítra hned časně ráno. A nezapomeň, že naprosto spoléhám na tvé organizační schopnosti.“

„Všechno bude zařízeno.“

„A nevěš hlavu. Představ si, že na tebe čekají všechny půvaby sladké Francie.“

Heinrichova nálada se však nezlepšila ani po rozmluvě s Bertgoldem. Druhý den byl ještě v horší míře. On, jindy tak přívětivý a veselý, se rozkřikoval na vojáky, nakládající věci oddělení do vagónů, a svého sluhu pronásledoval tak, že mu radši hleděl zmizet z očí. Jako by ho někdo vyměnil.

Druhý den navečer byly už všechny věci oddělení naloženy. Ani zdárné splnění úkolu nepůsobilo na Goldringovu náladu. Přišel do důstojnického kasina celý zamračený a šel si sednout až k nejvzdálenějšímu stolu u okna, ačkoliv zde už bylo málo hostů. Když si objednal večeři, přišel k jeho stolku vysoký hubený Oberleutnant.

„Dovolíte, abych si k vám přisedl, herr leutnant?“ obrátil se ke Goldringovi.

„Prosím, bude mi jen příjemné, když budu mít při večeři společnost.“

Oberleutnant se uklonil, sedl si a zahloubal se do jídelního lístku.

„Tady na jídelním lístku nikde nevidím, jestli mají pivo. Nevíte? S chutí bych si dal sklenici černého piva.“

Heinrich pozorně pohlédl na svého společníka.

„Myslím, že mají. Vy tudy zřejmě jen projíždíte?“

„Ano, jedu právě z domova.“

Rozhovor přetrhla číšnice, přinášející Heinrichovi večeři.

„A co si budete přát vy?“ zeptala se Oberleutnante.

„Jen černou kávu a nějaký zákusek,“ poručil si Oberleutnant a na pivo se ani nezeptal.

„Byl jste na dovolené?“ ptal se Heinrich.

„Nějaký čas jsem byl doma a teď jedu znovu na frontu.“

„A co nového ve vlasti?“

„Všechno při starém,“ bez zájmu prohodil Oberleutnant. „Ostatně mám tu náhodou ještě drážďanské noviny. Tam se všechno dozvíte.“

Vytáhl svinuté noviny a podal je Heinrichovi.

„Moc vám děkuju, rád si je přečtu, až budu mít čas,“ odpověděl Heinrich a vytáhl z kapsy nějakou brožurku. „Já zase jsem zrovna dnes přečetl tuhle knížečku. Je velmi zajímavá. Kdybyste chtěl, mohl bych vám ji na oplátku věnovat.“

Oberleutnant se ani nepodíval na titul a knížku schoval. Klidně dopil kávu, položil na stůl peníze, přívětivě kývl na Heinricha a beze spěchu vyšel z restaurace.

Za čtvrt hodiny byl Goldring v kupé vagónu, kde už dva dny provizorně bydlel. Jeho sluha už mu zabalil věci, neboť mu Heinrich řekl, že se dnes večer budou vracet zpět do štábu. Ale Heinrich s odjezdem nepospíchal. Zamkl dveře, spustil záclonu a dal se do čtení novin; našel v nich asi něco velmi zajímavého, protože je četl hodně dlouho, i když dost podivně: zezdola nahoru, zastavuje se neustále u jednotlivých slov, ba dokonce písmem.

Novinky, které se dozvěděl, byly asi hodně příjemné; když za půl hodiny vsedl do auta štábu, všiml si sluha, že už má lepší náladu. Celou cestu si prozpěvoval jakousi melodii a dokonce se veselé bavil se šoférem, což jindy na cestě nikdy nedělal.

*

Vlak pomalu ujížděl na západ. Vpředu ve vzdálenosti několika set metrů táhla ještě jedna lokomotiva plošinové vagóny s nákladem, což zaručovalo, že vlak dojede na místo určení. Jestli partyzáni někde trať podminovali, vyletí do vzduchu nejdříve nákladní vlak i s lokomotivou a vojenský vlak zůstane nepoškozený.

Všichni pasažéři doufali, že běloruské území přejedou klidně – vždyť partyzáni se až dosud zaměřovali na vlaky jedoucí ze západu na východ, ale bezpečnostní opatření rozhodně nebyla zbytečná. Proto pustili dopředu lokomotivu s důkladně naloženými nákladními vozy, proto také trčely z otevřených plošin hlavně kulometů a všichni vojáci měli zbraň po ruce.

Ve vagónech první třídy, kde jeli důstojníci, myslili na nebezpečí nejméně. Ne že by byli páni důstojníci tak chrabří – prostě na to neměli čas. Jedni vyspávali po opici, jiní se právě opíjeli nebo hráli v karty.

Heinrich s oberstem jeli ve vagónu první třídy uprostřed vlaku. Krajní kupé bylo vyhrazeno pro sluhy, dál se usadili důstojníci po dvou nebo i po třech v kupé. Zvláštní kupé měl jen oberst, Kokkenmüller a Heinrich. A mladík byl Bergoldovi za toto nařízení opravdu vděčný; mohl aspoň být o samotě se svými myšlenkami.

A nebyly zrovna veselé.

Před oknem vagónu pomalu proplouvaly známé kraje. Kdy je Heinrich opět uvidí? Kdy bude moci shodit tuhle cizí a tak nenáviděnou uniformu, kdy si bude moci obléknout své obyčejné všední šaty, jít do lesa a bezstarostně se procházet mezi zasněženými stromy, nebo v létě, ach, kdy se tak asi vrhne naznak na zem do zelené trávy a bude hledět do nesmírné modromodré nebeské báně! Kdy si zas bude moci zplna hrdla zazpívat svou zamilovanou písničku, tu, co na něm vždycky chtěl tatínek. A uzří ještě vůbec svého otce, své známé, přátele, svůj domov? Bude moci pokračovat ve studiích, přerušených válkou?

Pro své příbuzné je „nezvěstný“. Takové oznámení dostane jeho otec. Kolik slz přinese ta zpráva do rodného domu! Ale musí to tak být! Musí! Pro všechny příbuzné a známé už není na světě. Je nezvěstný; a jen několik lidí v Moskvě ví, kde je a co už udělal ten, kterého nyní nazývají Heinrichem von Goldringem. Jen tito lidé vědí, kde právě je, co má vykonat zítra či pozítří.

A on vykoná, co mu bylo svěřeno. Vykoná to, i kdyby za to měl zaplatit vlastním životem. Udělá to pro svou vlast, pro otce, který se pro něho trápí a ještě dlouho bude trápit.

Co všechno prožíval ten večer, když prohlížel Schulzovo album! V jednom okamžiku se mu už zdálo, že se neovládne a vrhne se na majora. Nikdy se nikdo nedoví, jaké úsilí musil vynaložit, aby se udržel. A přece se ovládl, protože to bylo potřebí.

Teď bude mít ještě těžší situaci! Od nynějška bude žít nejen mezi nepřáteli, ale ještě i v cizině. Dokud byl sbor v Bělorusku, mohl v případě prozrazení uprchnout do lesa k partyzánům. Žil mezi nepřáteli, ale byl doma, ve vlasti, a neustále cítil blízko sebe obrovskou moc svého lidu, jeho neviditelnou podporu, nevyčerpatelnou sílu jeho ducha. A nyní bude žít v cizině. Jestli se něco stane, má jen jediné východisko – tento maličký revolver, který má u sebe ve dne v noci.

Ale na tohle nesmí myslit! Bude přece žít, a dlouho žít, na zlost všem nepřátelům. Musí sebrat všechny své síly a počínat si tak, aby gestapáčtí psi nevyčenichali jeho stopu, ač je mu někdy role barona von Goldringa nesnesitelná, přímo fyzicky odporná. Jednou to bude všechno vyprávět svým nejdražším i svým přátelům. Ale teď je třeba mlčet a ani na okamžik nezapomínat, kdo je a proč byl poslán do nepřátelského doupěte. A přece je mu těžko, tak nesmírně těžko i herci v divadle si mohou odpočinout aspoň o přestávce, celý den mají pro sebe a mohou si dělat co chtějí, ale on musí hrát svou roli pořád, v každém okamžiku, a hrát co nejlíp, nedopřávaje si odpočinku ani v noci, neboť i v noci se musí střežit jakýmsi podvědomým smyslem, aby se ze sna neprozradil nějakým slovem. Ach, kdy si od toho odpočine! Je to ještě tak daleko! Dočká se vůbec konce války? Vydrží chodit tak dlouho po okraji propasti a nezřítit se dolů?

Ne, pryč s takovými myšlenkami! Nyní je baron von Goldring. O čem asi tak může takový Goldring, baron Goldring, přemýšlet? O partičce bridže, o příjemných věcech, které na něj čekají ve Francii, o dopise od Lory, který ještě nečetl, ale který si musí přečíst, protože oberst bedlivým okem dohlíží, aby korespondence mezi Heinrichem a Lorou neustala.

„Herr oberst prosí, abyste k němu přišel,“ ozval se z oberstova kupé Kokkenmüller.

„Pánové, povečeříme společně, je mi samotnému smutno,“ pozval je Bertgold.

Bertgoldův sluha postavil na prostřený stůl dvě láhve a tiše se vytratil.

„Je to pravda, herr oberst, že uděláme delší zastávku ve Varšavě?“ zeptal se Kokkenmüller při večeři.

„Proč vás to zajímá?“

„Úplně jsem v tom proklatém Bělorusku zdivočel a rád bych se zas jednou prošel po ulicích slušného města.“

„Však ty vaše procházky známe,“ pousmál se Bertgold.

„Bez společnosti něžného pohlaví jste jako ryba bez vody. Nudíte se a doufáte v pohostinnost krásných Varšavanek, viďte?“

Kokkenmüller začal vychvalovat Varšavanky.

„Zastavíme tam asi na šest hodin, takže se budete moci pobavit,“ upokojil oberst svého společníka.

„Půjdete se povyrazit se mnou, barone?“ obrátil se kapitán k Heinrichovi.

„Ne, jsem vázán slibem.“

„Podívejme,“ prozradil oberst údiv.

„Slíbil jsem slečně Loře, že se s žádnými dívkami nebudu stýkat. Ovšem kromě těch, s kterými mě seznámí sama,“ vysvětlil Heinrich.

„Vidím, že neztrácíte čas a zbytečně nezatěžujete poštu,“ zahrozil mu oberst. Na tváři se mu rozlil blahosklonný úsměv.

„Už jste se se slečnou Lorou viděli?“ ptal se Kokkenmüller.

„Viděli jsme se jen v dětství a teď se stará známost obnovila, jak se říká, na dálku.“

„Doufám, Heinrichu, že ti brzy budu moci dát propustku a ty se s Lorou skutečně uvidíš,“ slíbil oberst.

*

Kokkenmüllerovy naděje se nesplnily. Za hranicemi ruského území jel vlak o mnoho rychleji a zastavoval jen krátce ve velkých stanicích. Zhatilo to plány mnoha důstojníkům, kteří počítali aspoň s krátkou dovolenou v Berlíně. Velení však vydalo přísný rozkaz: všichni bez výjimky musí dorazit na místo včas.

Čtvrtý den přejel transport francouzské hranice a téhož dne navečer dorazil na místo určení – do malého venkovského městečka ve Francii.

Druhý den byl Heinrich celé dopoledne zaměstnán umísťováním kanceláře oddělení I-С. Zato už po obědě mohl hlásit oberstovi, že všechno je hotovo a zítra bude možno začít s prací. K jeho velkému údivu vyslechl oberst tuto zprávu nepozorně a neprojevil ani nejmenší zájem o všelijaké drobné výhody při umístění oddílu, které Heinrich vymohl.

„Nejste spokojen, herr oberst?“ trochu dotčeně se ptal Heinrich.

„Nás dvou už se to netýká, ani mne, ani tebe,“ slavnostně pronesl Bertgold.

„Nerozumím…“

„Budeme se muset na nějaký čas rozloučit, Heinrichu. Dnes v noci přišel rozkaz o mém přeložení k osobním službám Himmlerovým. Nevím ještě, co budu dělat, ale v žádném případě se sem nevrátím. Je velmi pravděpodobné, že zůstanu v Berlíně.“

Heinrich se zatvářil lítostivě, a nemusel to ani předstírat. Dokonce ho to trochu vyvedlo z míry. Oberstův odjezd ztěžoval jeho situaci – kdoví, jak se budou utvářet jeho styky s novým velením.

I oberst byl blízkým rozloučením rozrušen.

„Nic si z toho nedělej, chlapče,“ hovořil dojatě, „neloučíme se nadlouho. Považuji za svou svatou povinnost starat se o tebe a už jsem také něco udělal. Kdybych věděl něco přesného o svých nových úkolech, neváhal bych ani na okamžik a vzal bych tě s sebou. Ale není to tak jednoduché. Budu tedy muset nejdřív odjet sám a teprve potom si tě vyžádám. Byl bych nerad, kdybys měl zde zůstat. Mluví se o tom, že náš sbor bude rozdělen, a tebe by mohli přeložit bůhvíkam, do nějakého zapadákova. Můj starý přítel generál Evers – tvého otce znal také – je tady ve Francii velitelem divize. Dnes ráno jsem s ním telefonicky hovořil a dohodl jsem se s ním, že tě vezme do svého štábu jako důstojníka pro zvláštní úkoly, stejně jako tady. Dal jsem ti samozřejmě nejlepší vysvědčení a on mi slíbil, že tě bude všemožně podporovat a že nebudeš přetěžován prací. I tady jsem to už zařídil a dnes večer budeš mít připraveny doklady. Zítra, nejpozději pozítří musíš tedy být ve štábu generála Everse. Já odjedu do Berlína zítra ve dvanáct. Až mě vypravíš, můžeš jet také.“

„Neřekl jste ještě, kam to vlastně mám jet…“

„Eversova divize je rozložena v různých vesnicích a střeží vojenské objekty, ale štáb je v Saint Remy. Je to malé lázeňské městečko na jihu. Oficiálně není ten okres okupován. Naše vojsko tam stojí podle smlouvy ve Vichy. Ale musím tě varovat: v poslední době není už ve Francii tak klidno jako dříve. I tady se objevili partyzáni, číhají na německé důstojníky. Rána do zad není ničím mimořádným. Buď tedy opatrný, kladu ti to na srdce!“

„Je mi velmi smutno, herr oberst, že se s vámi musím rozloučit. Pošlete mi zprávu, až budete na novém místě?“

„Jistě. Napsal jsem si adresu Eversovy divize a hned jak budu něco vědět, napíšu ti. Ale ty mi také musíš psát pravidelně o všem, co se s tebou děje. Doufám, že si zasloužíš vysvědčení, které jsem o tobě dal generálu Eversovi.“

„Nebudete se za mne muset stydět.“

„A nezapomínej psát paní Else. Pamatuj na to, že tě má ráda jako vlastní matka. A myslím, že i Lorchen bude čekat na tvé dopisy. Nebo se mýlím?“

„Jak si můžete myslet, že bych na to zapomněli“

„To by tak snad bylo všechno. Jdi a odpočiň si. Za půl hodiny začnu odevzdávat věci, abych zítra mohl odjet.“ Druhý den ve dvanáct hodin odjel Bertgold do Berlina a Heinrich přímo z nádraží obrátil vůz na Saint Remy.

Mademoiselle Monika slevuje ze svých zásad

Skvělá autostráda se podobala spíš široké aleji a Heinrich poručil svému sluhovi zmírnit rychlost, aby si mohl prohlédnout krajinu. Byl to vskutku krásný kraj. Projeli rovinou a teď se po obou stranách cesty zvedaly zelené kopečky. Byly čím dál vyšší a vystupovaly za sebou jako obrovské vlny, převalující se a bijící o předhoří Alp.

Když se pak dálnice začala kroutit, sedl si Heinrich sám za volant. Byl zkušený šofér, ale sám se každou chvilku zarazil a lekl, že autostráda ústí do ohromné skály nebo hory. Ale to se zdálo jen zdálky. Když přijeli blíž, viděl Heinrich, že autostráda i železnice, vinoucí se podél asfaltované dálnice, mizí v tunelu a za okamžik se zas vynořuje na druhé straně. Po jedné zatáčce rozběhla se autostráda i železnice po břehu malé, ale prudké řeky a zároveň s ní se kroutila údolím. Ze severozápadní strany dosahovaly hory tak blízko k řece, až se zdálo, že jí užuž přetnou cestu, ale řeka je obtáčela a tvořila ostré zákruty. Utíkala jako živý, pohyblivý ukazovatel. A Heinrich otáčel volantem nalevo a napravo a autostráda mizela a mizela pod pneumatikami, jako by nikdy a nikde nekončila.

Za jednou zatáčkou se před Heinrichem najednou otevřelo docela neočekávaně městečko Saint Remy. Leželo v široké úžlabině, na místě, které jako by příroda sama určila k tomu, aby se tu usídlili lidé. Nevysoké vrcholky hor, pokryté jehličnatými stromy, chránily úžlabinu od severu. Na jihozápadě se zvedala velká náhorní rovina. Od břehu řeky až k plošině stoupaly vzhůru vinice.

Dálnice naráz přecházela v hlavní městskou třídu. Po obou stranách stály nejpěknější domy v městě. Heinrichovi nedalo mnoho práce najít štáb. Hned se dozvěděl, že generál Evers bydlí ve vile Astra a štáb divize je ubytován v hotelu Evropa.

Za pět minut už Heinrich stál přede dveřmi s tabulkou: Pobočník velitele divize hauptmann Lütz.

„Prosím,“ ozval se zevnitř příjemný hlas.

Za psacím stolem se zvedl vysoký hubený důstojník s hodností hauptmanna – zřejmě sám Lütz. Celá jeho postava a zvlášť veliké šedivé oči vyjadřovaly velkou únavu. O únavě i jakési lhostejnosti k sobě samému svědčil i nepořádný účes. Husté tmavé vlasy byly sice rozděleny pěšinkou, ale neustále se cuchaly a padaly hauptmannovi do čela.

„Leutnant von Goldring,“ představil se Heinrich. Hauptmann Lütz obešel stůl a udělal několik kroků vstříc Heinrichovi.

„Hauptmann Lütz, pobočník velitele divize. Posaďte se, prosím!“

„Byl jsem přidělen do štábu vaší divize,“ začal Heinrich, ale hauptmann ho přerušil:

„Už o tom vím a právě dnes jsme vás čekali.“

Lütz znovu usedl za stůl a Heinrich mu podal doklady. Lütz se na ně mlčky podíval, vybral si jen průvodní list, ostatek vrátil Heinrichovi.

„Jsem velmi rád, že jste přijel, barone,“ řekl přívětivě, pak se usmál a dodal: „Přiznávám se vám, že z toho mám radost z důvodů čistě egoistických – doufám totiž, že mi ubude práce. Máme toho tady hrozně moc a všechno leželo jen na mně.“

Hauptmannovo chování bylo upřímné a nenucené. „Doufám, že vám budu dobrým pomocníkem.“

„Mým pomocníkem bohužel nebudete. Jste jmenován důstojníkem pro zvláštní úkoly. Zítra o tom vydáme rozkaz. Až dosud jsem vaše povinnosti zastával já ještě kromě své práce, proto jsem na vás tak netrpělivě čekal. Ale i tak budeme mít spolu často co dělat. Pevně doufám, že spolu budeme dobře vycházet.“

„Ani trochu o tom nepochybuji, herr hauptmann.“

„To jsem rád. Teď vám ukážu, kde budete bydlet. Já bydlím ve štábu. Máme tu dvě poschodí. Několik pokojů je upraveno jako byty pro důstojníky, ale zrovna není žádný volný. V prvním poschodí je strážní oddíl a důstojnické kasino. Vy budete musit bydlet v jiném hotelu, naproti nám. Myslím, že to tam budete mít ještě lepší – je to velmi slušný hotel.“

Pokoj připravený pro Heinricha byl v druhém poschodí hotelu Temple. Byly to vlastně dva pokoje. V prvním – jakémsi předpokoji – bylo jen umyvadlo, pohovka, malý stolek a dvě židle. Druhý pokoj, o hodně větší, byl také mnohem lépe zařízen – byla tam široká dřevěná postel, psací stůl, skříň, veliké zrcadlo a dokonce noční stolek s telefonem a polička na kufry. Takový komfort Heinrich ani nečekal a upřímně hauptmannovi poděkoval, že se mu o to postaral.

„A odtud máte krásný pohled na město.“

Hauptmann otevřel dveře a oba vyšli na balkón. „Krásná krajina, skutečně,“ souhlasil Heinrich.

„A šikovné místo, odtud uvidíte hezká děvčata.“

Lütz ukázal očima na dívku, která zrovna seskočila s kola a čekala na druhé straně ulice, až přejedou auta. „Hezké děvče. Kdo to je?“

Lütz se usmál.

„Líbí se vám, viďte? To je dcera majitelky vašeho hotelu, mademoiselle Monika.“

„Hezké děvče,“ zamyšleně opakoval Heinrich.

„To si nemyslíte jen vy, barone, všichni naši důstojníci zkoušeli u Moniky štěstí. Ale naprosto bez úspěchu. Ona je prostě vůbec nebere na vědomí. Naštěstí nejsou všechny dívky tak přísné. Je tu několik velmi milých děvčátek, seznámím vás s nimi.“

„Já ta milá děvčátka nemám ve velké lásce. Mně se víc líbí takové… asi takové, jako je tahle Monika. Ale o zdejších krasavicích si ještě popovídáme, až budeme mít čas. Teď se tu musím zabydlit.“

Heinrich se naklonil přes zábradlí a křikl na sluhu, který stál s autem dole, aby vynesl věci nahoru.

„Dobře, že jste mi připomněl: chcete si nechat sluhu, kterého máte, nebo budete potřebovat jiného?“

„Budu, tenhle totiž pojede zpátky s autem.“

„Pošlu vám tedy hned jednoho vojáka. To jen prozatím, než si sám najdete někoho, kdo by se vám zamlouval. Já osobně se domnívám, že sluhu si má člověk vybírat sám.“

„V tom s vámi úplně souhlasím.“

Přišel Ervín a přinesl dva kufry.

„Teď máte volno, Ervíne. Časně ráno pojedete nazpět. A dnes se jděte někam pobavit a napijte se na mé zdraví,“ podal mu Heinrich stofrankovou bankovku.

„Jestli budete takhle štědrý k novému sluhovi, tak ho úplně rozmazlíte,“ podotkl Lütz, když voják odešel.

„Dělám to z praktických důvodů: dnes se ve vinárně napije a bude mě před ostatními vynášet, jak jsem štědrý. Pak se ke mně pohrnou jeden přes druhého.“

„A koho si vezmete? Toho nejdotěrnějšího?“

„Právě naopak. Ale budu mít větší výběr. Chtěl bych mít u sebe pořádného člověka.“

Lütz se rozesmál. I Heinrich se usmál, ale nějak mdle, jen ‚koutky úst, a Lütze zarazil výraz únavy či smutku, který se obrazil v poručíkově tváři.

Při loučení Heinrich na okamžik zadržel hauptmannovu ruku.

„Kde budete dnes večeřet, herr hauptmann?“ zeptal se.

„Obědváme všichni společně v kasinu, generál si to tak přeje, ale snídat a večeřet můžeme, kde chceme.“

„Mohl bych vás dnes pozvat na večeři sem k sobě?“

„Děkuji, rád přijdu,“ uklonil se Lütz.

„Přesně v devět pro vás zajdu.“

Když Lütz odešel, začal si Heinrich vybalovat věci. Za chvilku měl už všechno uloženo a rozvěšeno ve skříni.

Toužil se po cestě důkladně umýt. Sluha, kterého mu poslal Lütz, všechno připravil – zatopil v koupelně, odestlal mu, takže Heinrich se jen umyl a lehl si, aby si trochu odpočinul.

Heinrich dal sluhovi několik drobných úkolů – mezi jiným mu uložil, aby mu bezpodmínečně obstaral dva slovníky, německo-francouzský a francouzsko-německý – a naráz usnul. Probudil se až v osm. Všechny jeho rozkazy byly splněny, věci měl vyčištěné a vyžehlené. Fritz Zöller, světlovlasý mladík s velkýma ušima, byl opravdu šikovný.

Heinrich měl chuť chvilku si poležet, zůstat v posteli třeba až do rána; byl po cestě velmi unaven. Ale vzpomněl si na večeři s Lützem a to ho popohnalo: musí se obeznámit s místními poměry dřív, než se setká s generálem, a v tom mu Lütz může pomoci.

Za čtvrt hodiny už vcházel do nevelké, ale útulné a pěkně zařízené restaurace v hotelu Temple. V tu dobu tam bylo úplně prázdno, jen u velikého bufetu, který zabíral téměř polovinu levé stěny sálu, stála zády ke dveřím nějaká tělnatá žena. To bude jistě majitelka hotelu, pomyslil si Heinrich. Ale ještě více ho zaujala dívka, jež stála proti ženě a o něčem s ní živě hovořila. Byla to dívka na kole, na niž ho prve upozornil Lütz.

Předtím na balkóně souhlasil s Lützem, že Monika je skutečně velmi hezká. Teď mu ten výraz připadal příliš konvenční a dokonce urážlivý. V jejím obličeji a celé štíhlé postavě bylo něco víc než krása a Heinrich si hned nedovedl uvědomit, čím ho tak upoutala. Snad pronikavým pohledem černých očí, nebo rozevlátým obočím na vysokém, pěkně modelovaném čele? Nebo zvlněnými černými vlasy, které měkce lemují něžný oválný obličej? Nos má sice nepravidelný, ale harmonicky přechází v křivku úst a brady. Ano, ano, harmonie! Harmonie všech rysů a barvy očí, vlasů, dlouhých, trochu zahnutých řas dodává obličeji této dívky vskutku ojedinělý půvab.

Heinrich se oběma zdvořile uklonil a obrátil se ke starší ženě.

„Hovoří madame německy?“

„Trochu.“

„Jsem váš nový nájemník a ke své velké lítosti nerozumím ani slovo francouzsky.“

„Vy jste jistě baron von Goldring. Monsieur Lütz mi už oznámil váš příjezd. Těší mě, že právě v mém hotelu se ubytuje tak vážený host.“ Na jejím obličeji se objevil standardní laskavý úsměv, jaký si umějí nasadit všichni lidé, kteří jsou ve svém povolání nuceni sloužit jiným.

Monika se dívala někam za Heinricha. Její obličej, před chvilkou tak oživený, byl teď uzavřený a nepřívětivý.

„Chtěl bych si, madame, objednat večeři pro dvě osoby na devět hodin.“

„Prosím,“ rychle souhlasila majitelka. „A co byste si přál?“

„Pstruha, slepici po francouzsku s brambory a salát.“

„Víte, všechno se teď tak těžko shání, ale pro své hosty… Mám vám připravit večeři v odděleném salónku?“

„Ano. A teď bych vás ještě prosil, kdybyste mi poslala do pokoje láhev bordeaux, jeden koňak, dvě láhve ovocného likéru a jednu čokoládového.“

Heinrich položil na pult peníze.

„To je v pořádku,“ řekl, vzal německy psaný jídelní lístek a začal ho prohlížet.

„Lütz povídal, že tenhle baron má peněz jako želez,“ zaslechl, jak polohlasem řekla francouzský majitelka.

„Už si nahrabal,“ zlostně prohodila Monika.

„Nebuď prostořeká, Moniko,“ napomenula ji matka.

„A co, stejně tady stojí Jak pařez a slovu nerozumí.“

„Odnes mu tam, co si objednal,“ nakázala jí matka.

Heinrich položil jídelní lístek na pult a šel do svého pokoje. Asi za pět minut někdo zaklepal; vešla Monika a přinášela na podnose láhve s vínem. Postavila je na stůl a beze slova šla zpátky ke dveřím.

„Okamžik, mademoiselle.“

Monika se zastavila u dveří a čekala.

„Hovoříte německy?“ zeptal se Heinrich.

„Hovořím, ale velmi zřídka, protože nemám ráda ani řeč, ani…“ tu se zarazila.

„… ani Němce samotné?“ dokončil za ni Heinrich. Monika mlčela.

„Jste odvážná. Ale přesto vám neradím, abyste takové věci říkala německým důstojníkům.“

„Každý může mít své záliby. Mně se například víc líbí ruština, je taková libozvučná.“

„Měl jsem příležitost slyšet ji dost často – přijel jsem totiž z východní fronty.“

„Vy jste byl na východní frontě?“ Heinrich spatřil v dívčiných očích opravdovou zvědavost.

„A mohu vás ujistit, že ruské ženy neříkají německým důstojníkům tahové věci, jako říkáte vy.“

„A mlčky snášejí urážky?“

„Ne, ony střílejí. Ony po svých nepřátelích střílejí,“ francouzský odpověděl Heinrich.

Monika vytřeštila oči. Okamžik ztrnule hleděla na Heinricha, pohnula rty, jako by chtěla něco říci, ale vtom vstoupil sluha a děvče odešlo.

Přesně v devět byl Heinrich v Lützově pracovně. Lütz ještě seděl za stolem.

„To toho máte tolik, herr hauptmann? Vždyť už je devět a vy jste ještě v práci!“

„Čekal jsem na vás, a abych neseděl naprázdno, připravoval jsem si něco na zítřek,“ vysvětloval Lütz, zavíraje desky s písemnostmi. „A jak vy jste se zařídil, barone?“

„Docela dobře. Už jsem se seznámil s majitelkou i s její dcerou.“

„Už vám Monika řekla něco nepříjemného?“

„Něco ano, ale myslím, že si nakonec docela dobře porozumíme.“

„Vida!“ upřímně se podivil Lütz. „Jestli se vám podaří navázat styky s Monikou, budou vám všichni důstojníci závidět a rozhodně budete platit za velkého diplomata.“ Po chvilce už seděli oba v útulném pokoji a večeřeli.

Madame Tarval, majitelka, jim podala vskutku dobré víno. I jídlo bylo dobře připraveno a hauptmann jedl s náramnou chutí. Když přinesli pečeného pstruha, vykřikl nadšeně:

„Teď vidím, že jste si doopravdy získal sympatie, aspoň u madame Tarval, když ne u Moniky. Takovéhle pochoutky hned první den!“

Po večeři objednal Heinrich ještě láhev koňaku a krabičku cigaret.

„Tak práce bude hodně, říkáte?“ zeptal se upíjeje ze sklenky.

„Dříve to bylo lehčí. To byla divize pohromadě. Štáb byl v Aix-les-Bains a práce bylo míň,“ povzdychl Lütz.

„A proč se změnilo rozmístění divize?“ zajímal se Heinrich.

„To je tak, ze začátku se Francouzi chovali tiše a klidně. Ale po porážce u Moskvy zvedli hlavy. Objevili se tak zvaní maquisté. Střílejí většinou ze zálohy a převážně na důstojníky. Také se stává, že ničí železnice, vyhazují do vzduchu mosty i vojenské objekty. Oddíly‘ SD a policie nejsou už s to vypořádat se s nimi samy, a proto byla ochrana vojenských objektů svěřena naší divizi. A tak nás rozházeli do různých míst po délce devadesáti kilometrů, od Saint Michel až do Chambéry.“

„A maquisté už dali pokoj?“

„Ale kdepak, je to ještě horší. Je to komplikováno tím, že jim pomáhá obyvatelstvo. Před dvěma týdny zaútočil oddíl maquistů na tábor ruských zajatců a několik set Rusů s nimi odešlo do hor. Honička neměla žádný úspěch. A představte si: několik dní předtím, než jste přijel, zaútočili maquisté už společně s Rusy na autokolonu s municí, která jela na západ k Atlantickému valu. Teď jsou skvěle ozbrojeni našimi zbraněmi.“

„Doufal jsem, že si tu po východní frontě odpočinu, ale mně se zdá, že jsem spadl z bláta do louže.“

Hauptmann začal podrobně vykládat o nedávné operaci trestného oddílu proti partyzánům. Heinrich pozorně naslouchal, ale nezapomínal přitom dolévat Lützovu sklenku, aby ani na chvilku nezůstala prázdná. Netrvalo dlouho a hauptmann už měl v hlavě.

A zatímco Goldring a Lütz večeřeli v útulném pokoji, ujížděla Monika na kole k nevelké vesnici Pontemafre. Poblíž byla elektrárna, zásobující okolní vesnice.

Čtyři kilometry po asfaltce ujela tak dobrá jezdkyně, jako byla Monika, za pár minut.

„Musím mluvit s Francoisem, přivezla jsem mu večeři,“ obrátila se k jednomu známému zámečníkovi.

„Pro vás ho najdu třeba pod zemí. Má ten Francois ale štěstí. Taková krasavice za ním sama přijede na schůzku,“ dodal s upřímnou závistí.

Monika na to neodpověděla.

Zámečník, tak jako všichni v elektrárně, byl přesvědčen, že Monika je Francoisovou nevěstou, a ani on, ani dívka se tomu nebránili. Naopak, Monika schválně přede všemi podala mládenci uzlík s večeří, jako by tím chtěla ukázat jejich blízký vztah. Francois odvedl dívku dál do dvora, a když usedli na klády, rozvázala uzlík. Zdaleka vypadali jako obyčejný zamilovaný párek. Ale kdyby někdo poslouchal jejich rozhovor, velmi by se podivil – to krásné děvče a ten vysoký, štíhlý a živý mladík s krátce zastřiženými vlasy se spolu věru nebavili jako dva zamilovaní.

„Co se stalo, Moniko?“ znepokojeně se zeptal Francois a jen naoko se pustil do večeře.

Monika vyprávěla o svém dnešním setkání s Goldringem a slovo od slova vykládala, o čem s Goldringem hovořila.

Francois se zamyslil.

„Je to zřejmě provokace,“ pronesl tiše. „A dost hloupá. Ten mladíček se ještě asi nenaučil držet jazyk za zuby, ale podle všeho hraje ve štábu významnou úlohu. Jinak by mu už tak dlouho předem nesháněli byt. To znamená, Moniko, že budeš muset…“

Když viděl, jak se děvče zarazilo, tiše se rozesmál a napomenul ji:

„No tak, jak se to tváříš! Ještě jsem nic neřekl a ty už se kaboníš. A nemrač se tak. Dělají se od toho vrásky a budeš brzy vypadat stará. A taková hezká tvářička – bylo by to škoda. No no, tak se nezlob, nebo tě chytím a dám ti pusu. Nejsem tvůj ženich?“

„Ne, Francois, ty jsi úplně nemožný. Když si pomyslím, že ti svěřili takový vážný úkol…“

„Proto se nemusím ještě pořád tvářit jako o pohřbu, děvčátko. Když je člověku do žertu, má dobrou náladu. Dovedeš si představit, co znamená dobrá nálada při téhle ošklivé hře? A my oba hrajeme ošklivou hru, protože ani jeden ani druhý nevíme, co mají ty zelené žáby za lubem. Proto taky musíš toho užvaněného baronka…“

„Francois!“

„No tak, už se zase zlobíš. Věř mi přece, že ti nic špatného neradím. Musíš s ním zkrátka navázat známost. Jaká bys to byla ženská, kdyby sis ho nedovedla otočit kolem prstu! Uvědom si, jaká to je báječná příležitost: ten důstojník bydlí ve vašem hotelu – to za prvé; určitě bude pracovat ve štábu – to je druhá věc; neumí zřejmě držet jazyk za zuby – to za třetí; den co den se bude setkávat s hezkou dívkou – to je za čtvrté. A co má dělat ta dívka? Sem tam se usměje, hodí očkem, co nejmíň bude hovořit a co nejvíc poslouchat… A budeme vědět všechno, co se děje ve štábu. Chápeš, co to pro nás znamená?“

„Ale když on je takový… víš, nějaký jiný než ostatní. Neleze za mnou, nestrká mi dárky. Ani žádný kompliment mi nevysekl. A kouká na mne jakoby nic.“

„To už bude záležet na tobě.“

„A co když mě pozve na večeři nebo do kina?“

„Tak samozřejmě jdi. Každý, když se trochu napije, řekne i to, co neví.“

„To víš, a potom mě ostříhají, jako to maquisté dělají s děvčaty, co chodí s hitlerovci.“

„O to neměj strach. Jestli si sama neustřihneš kousek vlasů někomu na památku, nespadne ti z hlavy ani vlásek. Tak jsme domluveni? Opakuji, že je to velmi důležité.

O tom úkolu nesmí samozřejmě nikdo vědět, ani matka, a když se ti podaří z toho barona něco vytáhnout, tak to taky nebudeš nikomu povídat, viď!“

Monika vzdychla: „Když to musí být!“

„Musí, je to nutné,“ už úplně vážně řekl Francois. „Pomůžeš tím nám všem, i svému bratru. Ostatně možná, že Jeana brzy uvidíš.“

„Kdy?“ zaradovala se Monika.

„Dám ti včas vědět. Možná, že to bude tady v elektrárně. Naštěstí se o nás moc nestarají, my jim elektřinu nedodáváme. Ale když to nebude nutné, nejezdi sem. Všichni si sice myslí, že jsi moje nevěsta, ale opatrnosti nikdy nezbývá. A taky by nebylo dobře, kdyby tě Němci viděli často na silnici sem.“

Monika a Francois vstali a šli k bráně. Francoisovi se zas vrátila obvyklá žertovná nálada.

„Vrhni se mi okolo krku, ať všichni vidí, že se nemůžeš se ženichem rozloučit. Nebo si alespoň utírej oči,“ škádlil dívku.

Monika se rozesmála, v očích jí zazářily šibalské ohníčky. Najednou se naklonila a dala mladíkovi pusu na tvář. Francois se začervenal a rozpačitě se podrbal na hlavě.

„Vidím, že si má ponaučení bereš k srdci,“ řekl trochu nejistě.

„A já zas vidím, že vůbec nejsi před děvčaty tak zkušený a odvážný, jak se děláš,“ zasmála se Monika už v bráně.

Když Heinrich odváděl z restaurace na mol opilého Lütze, byla už Monika doma; ležela v posteli a přemýšlela o nepříjemném úkolu, jímž byla právě pověřena.

*

Druhý den přesně v devět hodin přišel Heinrich do štábu. Lütz vypadal, jako by zrovna vstal po těžké nemoci.

„Myslím, že jsem včera přebral, sotva držím hlavu,“ postěžoval si hauptmann a ještě víc si rozcuchal vlasy ne zrovna pečlivě učesané.

Než přišel velitel divize, seznámil Lütz nového kolegu s prací.

Cestou do své pracovny zastavil se generál Evers u pobočníka. Přes své stáří to byl štíhlý muž s pěstěným podlouhlým obličejem. Těžká víčka a napuchlé kruhy pod šedivýma očima dodávaly jeho tváři přísnější výraz, než tomu opravdu bylo.

„Co je nového, Lützi?“ obrátil se k pobočníkovi.

„Největší novinka je nový důstojník pro zvláštní úkoly,“ zažertoval Lütz.

Generál Evers se obrátil k Heinrichovi.

„Leutnant von Goldring.“

„Aha! Doporučil vás oberst Bertgold, můj starý přítel. Prosím, pojďte ke mně do pracovny.“

V generálově pracovně, na malém stolku přistrčeném k psacímu stolu, stálo několik lahví s minerálkou. Generál si nalil jednu sklenici a postavil si ji před sebe.

„Vám ani nenabízím, je to taková hořkosladká odporná břečka. Já musím, to víte, játra. Ostatně, vás mladé takové věci nezajímají. A jak se daří oberstovi? Ještě se neví, kde bude pracovat?“

„Domnívá se, že zůstane v Berlíně.“

„To tedy můžeme Bertgoldovi blahopřát. Bude-li ho Himmler podporovat, dotáhne to daleko. Máte štěstí, poručíku: nemá každý takového ochránce, jako je Bertgold. Řekl mi dokonce, že vás přijal za vlastního.“

„Herr Bertgold je ke mně velmi laskav. Byli s mým otcem dobrými přáteli, a proto mě přijal opravdu jako vlastního syna.“

„Ano, ano, Bertgold mi vyprávěl vaši historii. Velmi romantické. Já jsem ostatně rovněž znal Siegfrieda von Goldringa, byli jsme spolu v přátelských stycích. Velmi mě zarmoutilo, když tak předčasně zemřel. Ale můžete na něj být hrdý. Byla to smrt na bojišti, smrt správného vojáka.“

„Nikdy na to nezapomínám.“

„Oberst mi říkal, že jste otci aktivně pomáhal.“

„Ano, pomáhal jsem mu, jak jsem mohl: sbíral jsem informace, šifroval zprávy, přijímal úkoly.“

„Úplně souhlasím s Bertgoldem, že jste ve svých letech vykonal už velmi mnoho pro Německo a bylo by nespravedlivé posílat vás na frontu.“

„A jak mně chcete zaměstnat, pane generále?“

„Budete u mne pracovat jako důstojník pro zvláštní úkoly. Hodně se najezdíte, ale cestování máte jistě rád jako každý mladý člověk.“

„Když přitom ovšem mohu dobře plnit své povinnosti. Na vlastní záliby musíme teď ve válce zapomenout.“

„Velmi rozumný názor. To se mi líbí.“ Generál usrkl doušek vody a pak dodal suše a věcně: „Úkoly budete dostávat přímo ode mne anebo prostřednictvím Lütze. Doufám, že jste se s ním už seznámil.“

„Zajisté, pane generále. Zdá se mi, že je to skvělý důstojník.“

„Tak je všechno v pořádku. Budete často pracovat spolu. My se spolu setkáme ještě při obědě v kasinu, a tak se s vámi ani nebudu loučit.“

„Jak vás přijal generál?“ zeptal se potom Lütz.

„Docela přívětivě. Upozornil mě, že my dva budeme spolu často pracovat, a byl rád, že jsme se už spřátelili. Školy prý budu dostávat bezprostředně od něho a přes vás. Co mám tedy dělat dnes?“

„Zatím jen odpočívat a prohlížet město, protože já sám nejsem dnes ve formě. Kdyby se vyskytlo něco naléhavého, řeknu vám. Jenom na vás chci, aby sluha věděl, kde vás najde. A nechoďte pozdě na oběd – generál to nemá rád. Obědváme v kasinu přesně v jednu.“

„A večeříme ve dvou, tak jako včera,“ dodal Heinrich.

„Mám strach, že to je moc drahé,“ zaváhal Lütz.

„O takové hlouposti se vůbec nestarejte, herr hauptmann,“ prohodil Heinrich a odešel.

Seznamování s městem mu nezabralo mnoho času. Už včera poznal, že dálnice je zároveň hlavní třídou Saint Remy. Byly zde soustředěny hotely, vily, kino, obchody, radnice. Všechny ostatní uličky, rozbíhající se od této hlavní tepny, byly špinavé, křivolaké a tak úzké, že tu nemohla najednou projet dvě auta. Heinrich jimi chvilku bloudil, pak se vrátil do hotelu a do oběda se ještě probíral ve slovníku – chtěl se co nejrychleji zdokonalit ve svých znalostech francouzštiny. Pár minut před jednou byl v kasinu. Bylo tam už asi třicet štábních důstojníků. Procházeli se po sále kolem dlouhého stolu, prostřeného bílým ubrusem. Příbory už byly připraveny a dvě číšnice právě roznášely veliké polévkové mísy s naběračkami. Heinrich na sobě ucítil několik pohledů – na všechny zřejmě zapůsobila jeho zbrusu nová uniforma z drahé látky, z níž se šily jen přepychové obleky.

Vešel generál, všichni se postavili do pozoru. Evers zamířil ke svému místu v čele, ale nesedl si hned, zůstal stát za židlí. Rovněž důstojníci zůstali stát, každý za svým místem u stolu. Evers prstem kývl na Goldringa a ukázal mu rukou na židli po své pravici.

„Pánové,“ obrátil se k přítomným, „dovolte, abych vám představil nového důstojníka našeho štábu, leutnanta barona von Goldringa.“

Heinrich se uklonil.

„Bude pracovat jako můj důstojník pro zvláštní úkoly. Dosud byl von Goldring důstojníkem pro zvláštní úkoly u náčelníka oddělení I-С štábu sboru, jemuž velel generál Jordan.“

Mnozí důstojníci pohlédli na Heinricha s úctou.

„Blíže se s ním seznámíte při práci.“

Generál usedl. Po něm usedli na svá místa i důstojníci. Generál si nalil polévku, po něm si po řadě nalévali i ostatní. Heinrichovi připadalo velmi komické, jak všichni napodobují velitele.

Oběd byl dlouhý a nudný. Konečně se generál zvedl. Vstali i důstojníci. Heinrich si ulehčeně vydechl.

„Budete mě po obědě potřebovat?“ zeptal se Lütze, když vyšli z kasina.

„Víte, začneme až od zítřka. Nějak nemám do ničeho chuť. A generál se dnes také nehne ze své vily – bolí ho játra.“

„Tak se tedy sejdeme až v devět. Kdybych pro vás nepřišel do štábu, přijďte za mnou přímo do mého pokoje.“ Ve vestibulu hotelu se Heinrich setkal s Monikou. „Dobrý den, mademoiselle,“ pozdravil děvče úplně lhostejně.

Nemálo ho udivilo, že se Monika usmála.

„Dobrý den, barone.“

„Vy se také umíte usmívat?“ zeptal se Heinrich naoko překvapeně.

„Jsem snad živý tvor. Co je na tom divného?“

„Vy Francouzové máte jeden skvělý román, jistě ho budete znát. ‚Muž, který se směje¹) ‚ A vám tady říkají ‚dívka, která se nesměje.‘ Naši důstojníci tvrdili, že jste se na ně ani jednou neusmála.“

„A proč bych se na ně měla usmívat?“

„U mne jste tedy udělala výjimku?“

V té chvíli si Monika zřejmě vzpomněla na úkol, který dostala od Francoise, a kousla se do rtů, aby nemusela odpovědět hodně uštěpačně. Ale přece jen se neudržela.

„Máte o sobě příliš velké mínění, barone. Jsem k vám proto přívětivější, že jsem vás pokládala za vzdělanějšího, než jsou vaši kolegové, kteří dobrým vychováním zrovna neslynou.“

„Díváte se nás německé důstojníky spatra, a proto měříte všechny stejným metrem.“

Monika hluboko vydechla a sklopila víčka, asi aby zakryla hněvivý záblesk v očích.

„Válka je válka, mademoiselle. Já ani vy jsme ji nezačali,“ smířlivě řekl Heinrich.

Dívka neodpověděla, ale neodešla a Heinrichovi najednou bleskl hlavou odvážný nápad:

„Mademoiselle Moniko, nepovažovala byste za drzost, kdybych se odvážil poprosit o jednu velkou službu?“

„Nevím, jestli vám mohu v něčem pomoci.“

„Jsem přesvědčen, že ano. Hovoříte přece německy a docela snadno byste mě mohla naučit francouzsky.“

„Máte přece pro výslechy tlumočníky.“

„Co si myslíte, mademoiselle… Nejsem přece esesmann, jsem obyčejný důstojník, který byl povolán do armády. Už před válkou jsem se začal jen jako samouk učit vaší překrásné řeči, a když mám teď tak dobrou příležitost…“

„Dobrou pro vás, barone, ale pro nás Francouze velmi smutnou. I když…“Monika pohodila hlavou, její zvlněné vlasy se rozlétly, „já věřím, že Francie ještě bude velikým státem.“

„I já v to věřím, mademoiselle. Není přece možné nadlouho pokořit svobodomilovný národ s tak slavnou historií.“

Dívka pootevřela pusu úžasem jako děcko. Heinrich se tvářil netečně, jako by neviděl, jaký dojem jeho slova udělala.

„Chtěla byste mi tedy pomoci?“

„Naučit se jazyku není tak jednoduché,“ vyhnula se Monika přímé odpovědi. „Musí k tomu být slovníky, učebnice a také schopný učitel – kromě schopného žáka. Myslím, že byste našel daleko lepší pomocnici, než jsem já.“

„Ne, ne, všechno jsem si rozmyslil a právě ve vás skládám největší naděje. Musíte uvážit, že si nemohu vyhradit na učení určitou hodinu. A tady mám výhodu, že bydlím ve vašem hotelu, můžete mi dávat hodiny, když budeme mít oba čas. A nezapomínejte, že tím prokazujete službu nejen mně, ale že… jak bych vám to řekl… boříte přehrady, které oddělují jeden národ od druhého. Učí-li se člověk nějaké cizí řeči, bezděky do sebe nasává i duch toho národa. Není to pravda? Lépe chápe jeho kulturu, jeho snažení… Vyložil jsem vám to všechno hrozně neohrabaně, popleteně, ale upřímně, tak, jak si to skutečně myslím.“

„Tak dobře. Ale musíte mít slovníky a učebnice,“ souhlasila konečně Monika.

„O to jsem se už postaral. A jestli máte čas, prosil bych vás, abyste se na ně hned podívala. Možná, že budeme muset koupit jiné.“

Monika zaváhala. Heinrich si toho všiml a rychle řekl:

„Mé čestné slovo vám zaručuje naprostou bezpečnost.“

Děvče zčervenalo a začalo stoupat po schodech do druhého poschodí, kde byl Heinrichův pokoj.

Heinrich pustil Moniku napřed a na okamžik se zdržel v prvním pokoji.

„Fritzi, tady máš peníze, kup nejlepší cukroví a ovoce,“ nařídil tiše sluhovi.

Když přišel do pokoje, seděla už Monika v křesle u stolu a prohlížela slovníky.

„Co myslíte, budou se nám hodit?“

„Ano, jsou dobré. Je tady i gramatika a nejpoužívanější fráze. Šikovné pro turisty a… dobyvatele.“

„Jste nemilosrdná, mademoiselle, ale to je jen dobře. A běžné fráze už trochu ovládám. Aspoň té větě, kterou jste řekla matce při našem prvním setkání, jsem rozuměl.“

„Bylo to tak významné, že jste si to pamatoval?“

„Při nejmenším dost urážlivé, abych to nezapomněl. Tvrdila jste, že jsem si nahrabal fůru peněz.“

Monika zrudla.

„Nevěděla jsem, že rozumíte, říkal jste přece, že neumíte francouzský ani slovo,“ omlouvala se. „Vyprovokoval jste mě, předstíral jste, že neznáte naši řeč. A to není jen nezdvořilé, to je také nepoctivé. Ani nečekejte, že vás budu prosit za prominutí.“

„Čekám jen na jedno: abyste mi řekla, kdy začneme s hodinami. Musím to ovšem nejdřív domluvit s vaší paní matkou.“

„S maminkou vyřídím všechno sama. A začneme,“ Monika se zamyslila, „třeba zítra,“ řekla rozhodně, vstala, chladně kývla hlavou a odešla.

O Heinricha se zajímá gestapo

„Generál vám uložil termínovaný úkol, Goldringu. Je třeba vyhledat vhodné místo, kde by bylo možné provést zkušební střelbu z minometů. Planinka musí být nejméně šest set metrů dlouhá a dvě stě metrů široká. Hleďte na to, aby okolí nebylo pokryto vysokým porostem a aby nebylo třeba stavět stráž,“ vyřizoval Lütz Heinrichovi.

„A tráva bude vadit?“

„Orientujte se na místě. Budou prováděny zkoušky nových zápalných min. Myslím,“ přistoupil Lütz k nástěnné mapě, „že tady na severozápadě od Saint Remy je planina, která by k tomu byla vhodná. Prohlédněte ji. Proveďte to ještě před obědem. Budete muset jet na (koni, auto by tam neprojelo. Vezměte si dva vojáky z velitelské roty a rozhodně nezapomeňte samopal.“

„Má nová pistole o šestnácti nábojích není o nic horší než samopal.“

„Buďte opatrný. Máme informace, že se partyzáni potloukají v okolí města.“

„Pojedu okamžitě, herr hauptmann.“

Heinrich si vzal zbraň a za čtvrt hodiny už jel k planině s jezdcem ozbrojeným samopalem. Po pěti kilometrech cesta končila a dál k planině vedla už jen uzoučká pěšinka stoupající vzhůru. Nevycvičení koně začali couvat, lekajíce se prudkého svahu.

„Zůstaň u koní a počkej na mne!“ nařídil Goldring vojákovi.

Hodil mu uzdu a začal se drápat po pěšince vzhůru; za chvilku vstoupil na planinu. Bylo to opravdu veliké prostranství dlouhé asi kilometr, čtyři sta metrů široké, uzavřené vysokou skalou. Nebyl tu žádný porost, jen tráva. Pouze napravo, přímo na kraji této přírodní střelnice, rostlo několik rozložitých stromů. Heinrich přešel planinu a zamířil ke skále. Kolem skály byla zem pokryta ohromnými balvany.

Přesně to, co potřebujeme, pomyslil si Heinrich a zase vykročil, chtěje obejít celou planinu. Zahnul od skály doprava a octl se už pod stromy. Vtom k němu dolehly nějaké hlasy. Ohlédl se; na protější straně planiny uviděl dva Francouze v civilních šatech, kteří zrovna vyšli od skály. Jednomu z nich – tomu staršímu – visel na rameni německý samopal, druhý neměl žádnou zbraň v rukou. Šli směrem k vinicím a hlasitě spolu hovořili.

Jako blesk projela Heinrichovi hlavou myšlenka, v jaké kritické situaci se octl. Co teď dělat? Jeho automatická pistole funguje bezvadně a ti dva si jdou docela bezstarostně, ba ani se neohlédnou. Má je nechat přijít blíž a střílet, dříve než ho spatří? Ale vždyť to nejsou nepřátelé! Jsou to druhové, kteří zrovna tak jako on bojují proti nepřátelům svého národa. Má jim vyjít vstříc a smírem skoncovat tuhle situaci? Ale vždyť nestačí ani promluvit! Jak partyzáni spatří jeho uniformu, začnou hned střílet. Má se schovat za stromy? I tak ho tu musí zpozorovat, jdou k vinicím, které začínají hned za stromy.

Heinrich se přikrčil ke kmeni stromu, pevně stiskl pistoli a nespouštěl oči z mužů blížících se k němu. Když byli od něho šest metrů, vyskočil náhle ze svého úkrytu a nahlas, ba až příliš nahlas, jak byl rozčilen, zařval:

„Stát!“

Muži se naráz zastavili. Když spatřili namířenou pistoli, pomalu zvedali ruce.

„Tournez vous!“ břitce rozkázal Heinrich.

S rukama zdviženýma nahoru obrátili se partyzáni zády k Heinrichovi.

„Jediný pohyb, a budu střílet,“ varoval Heinrich, přibližuje se k zajatcům. Partyzáni stáli bez hnutí. Co mohli také dělat, když je německý důstojník měl v rukou. Heinrich přistoupil těsně k nim, s pistolí namířenou na jejich záda. Sundal z ramene staršího muže samopal a prohledal kapsy obou zajatých. Staršímu vytáhl granát, mladšímu belgický browning. Zbraně dal do kapsy, samopal si pověsil na rameno.

„Dejte ruce dolů a jděte do stínu,“ rozkázal a ohlédl se, aby se přesvědčil, že nablízku nikdo není.

Zajatci poslušně vykonali rozkaz.

Teď partyzáni stáli proti němu a Heinrich si je mohl prohlédnout. Starší byl asi čtyřicátník, mladší byl tak asi stejně starý jako Goldring. Jeho veliké černé oči se dívaly na důstojníka nenávistně a s opovržením.

„Partyzáni? Maquisté?“ zeptal se Heinrich.

„Ano,“ tvrdě odpověděl mladší.

„Kam jste šli?“

„Do sousední vesnice, umřela mu matka,“ kývl mladší muž na kamaráda. Starší muž upíral oči do země a mlčel.

„Proč jste si v takovém případě brali s sebou zbraně?“

Muži neodpovídali.

„Hlupáci!“ zlostně se na ně obořil Heinrich. „Nosíte ty zbraně asi pro parádu! Chodíte si tu jako po korze!“

Partyzáni se na sebe podívali.

„Jděte tam k té skále! Zbraně položím tamhle ke svahu. Až sestoupím z planiny, můžete si je vzít a jít kam chcete. Ale dobře si tuhle lekci zapamatujte!“

V očích mužů se na vteřinu mihl záblesk radosti, vzápětí však zhasl. Na jejich obličejích se ještě zřetelněji obrazila úzkost. Oba dva stáli bez hnutí. Heinrich pochopil, že považují jeho rozkaz za lstivý manévr; přistoupil k mladšímu, chytil ho levou rukou za rameno, obrátil a šťouchl pistolí do zad.

Mladík šel. Po něm vykročil i starší. Šli nejdříve zvolna, čekajíce bezpochyby každou vteřinu kulku do zad, ale čím dál víc zrychlovali krok, až se rozběhli, neustále se ohlížejíce.

Rovněž Heinrich vykročil k pěšince vedoucí dolů z planiny. Partyzáni už doběhli ke skále a teď napjatě pozorovali, co bude dělat ten podivný německý důstojník. Goldring položil zbraně až u svahu, přátelsky zamával svým nedávným zajatcům a neohlížeje se, rychle sestupoval dolů.

Než partyzáni doběhli k místu, kde ležely jejich zbraně, byl už Heinrich daleko. Maquisté spatřili jen dva jezdce, uhánějící klusem po silnici do města.

„Rozumíš tomu?“ užasle se zeptal mladší muž staršího.

„Ani za mák.“

A nerozuměla tomu ani stará venkovanka, která z vinohradu potají pozorovala celou scénu. Přikrčila se mezi keři a div neumřela hrůzou, když viděla, že Jeana Tarvala a Pierra Corvila zadržel německý důstojník, ba zacpala si už uši, aby neslyšela výstřel. Ale rána se neozvala. Místo toho k ní doléhaly úryvky podivné rozmluvy, která ji úplně vyvedla z míry.

*

Asi za půl hodiny hlásil Heinrich, celý rozčilený, ale veselý, že našel skvělou planinu pro zkoušky nových minometů.

„A kdy vlastně budete provádět ty zkoušky?“ zeptal se Lütze.

„V nejbližších dnech. Náš generál je členem schvalovací komise. Den zkoušek musí určit on. Já myslím, že to nebude odkládat. Tím spíš, že minomety i miny do nich se vyrábějí zrovna tady vedle nás.“

„To se snad mýlíte, v okolí Saint Remy jsem žádný takový závod neviděl.“

Lütz se usmál.

„A nevšiml jste si, když jste jel po silnici k planině, nevelkého závodu napravo od silnice?“

„Asi půldruhého kilometru od našeho města?“

„Ano. To je ono.“

„To se mi nechce věřit. Vždyť to zvenčí vypadá spíš jako nějaká řemeslnická dílna, tomu se ani nedá říct továrna.“

„Ale to je jen zdání. Zvenčí to skutečně nevypadá jako veliký vojenský závod, protože…“Lütz se odmlčel, chtěl, aby jeho slova udělala větší dojem, „protože je celý schovaný pod zemí. Pracuje tam přes tisíc zajatců – Rusů, Francouzů, Čechů – jedním slovem lidí, kteří už nikdy v životě nespatří slunce. Pod zemí pracují, jedí, spí a… umírají. Pod zemí je i pohřbívají.“

„Ďábelský nápad,“ vyjelo Heinrichovi.

Byl vskutku překvapen tímto objevem, tak nečekaným a pro něho tak cenným. Musí o tom okamžitě zpravit své velení.

„Když říkám, že je tam pochovávají, neznamená to, že tam snad je nějaký podzemní hřbitov. Mrtvoly se spalují a popel, který je dobrým hnojivém na pole, se levně prodává vesničanům. Ti samozřejmě nemají tušení, odkud popel pochází. Absolutní racionalizace, jak vidíte,“ zakončil Lütz s úsměškem.

Heinrich si všiml, že poslední slova pronesl hauptmann s hořkou ironií.

Zazněl zvonek.

„Volá mě generál, snad to nebude dlouho trvat. Jestli chcete, počkejte tady na mne.“

„Ne, raději půjdu, trochu se umyju, jsem po té cestě celý zaprášený. Sejdeme se v kasinu.“

Generál nebyl v pracovně sám. Proti němu seděl velitel služby SS major Miller. Generálův pobočník neměl tohoto samolibého a nadutého gestapáka příliš v lásce a byl nepříjemně překvapen, když ho uviděl ve štábu – Miller se zřejmě dostal ke generálovi ve chvilce, když byl Lütz někde vedle.

„Herr Lütz,“ začal generál a ukázal pobočníkovi na křeslo, aby se posadil. „Major přišel v určité záležitosti a já chci, abyste i vy byl při naší rozmluvě. Pana Millera zajímá vaše mínění o našem novém důstojníkovi pro zvláštní úkoly, leutnantovi von Goldringovi.“

Lütz pohlédl udiveně na generála, pak na Millera. Odporný obličej! Ten člověk vypadá se svým ostrým nosem a špičatou bradou jako chrt. Maličké pichlavé oči provrtávají každého jako dva nebozezy.

„Znám leutnanta Goldringa od prvního dne, co sem přišel, a mohu říci jen jedno – že je to vzdělaný, schopný a naprosto spolehlivý důstojník.“

„Tak vidíte, herr Miller, máme oba dva stejné mínění,“ řekl Evers.

„Ani já jsem neměl pochybnosti o spolehlivosti barona von Goldringa, pane generále, ale dostali jsme signál,“ vztyčil Miller významně prst, „jaký signál, to vám samozřejmě nemohu říci. Ostatně naší povinností je přezkoušet každého nového důstojníka, který má přístup k tajným dokumentům. Proto také jsem se obrátil na vás, pane generále. Nepochybuji, že mi v tom pomůžete.“

„Ale uvažte, herr Miller, že nejde o nějakého neznámého člověka. Je to přece baron von Goldring, kterého oberst Bertgold zná od dětství. Sám mi o tom říkal. A oberst Bertgold sám je přítelem říšského ministra Himmlera a přes svou ženu je spřízněn s obergruppenführerem Kaltenbrunnerem. Navíc ještě oberst Bertgold pracuje v Berlíně u Himmlerova osobního štábu. Představte si, že se o tom případu dozví Bertgold!“

„My však máme směrnice přezkoušet absolutně každého. A naneštěstí jsem zrovna včera, když jsem o baronovi ještě nic nevěděl, telefonoval šéfovi o tom signálu a dostal jsem od něho co nejpřísnější instrukci okamžitě přezkoušet baronovu spolehlivost. Ujišťuji vás, že se Goldring o tom nic nedozví.“

„Ale proč do toho zatahujete nás?“ dotčeně se ptal Evers.

„Potřebujeme vaši pomoc,“ vysvětloval Miller. „Je třeba, abyste poslali barona do Lyonu. Tím nám pomůžete uskutečnit náš plán. Nejlépe kdybyste ho poslali s balíčkem, adresovaným štábu sboru. Ostatní si vezmeme na starost my. Podám vám pak osobně zprávu o výsledku šetření. Doufám, pane generále, že nám pomůžete, a buďte ujištěn, že o tom nikdo nebude vědět.“

„Dobře. Ale nic víc na nás nechtějte. Kdy máme Goldringa poslat?“

„Dnes. Vlak odjíždí v šestnáct čtyřicet.“

„Doufám, herr major, že nás už víckrát nebudete znepokojovat, zvlášť ne osobou von Goldringa.“

„Přiznám se vám, že se mi to samotnému nelíbí po tom, co jsem od vás slyšel o stycích von Goldringa s Bertgoldem. Nemohu však už couvnout, dostal jsem kategorický rozkaz a dokonce jsem se šéfem dojednal plán této maličké operace. Jsme tedy dohodnuti.“

Miller se uklonil a odešel.

„Tenhle případ se mi nelíbí, herr hauptmann,“ hněvivě poznamenal Evers, když za Millerem zapadly dveře. „Bohužel nemáme právo odmítnout. Ať už je to jak chce, Goldring se o tom rozhodně nesmí dozvědět. Jinak nám přes Bertgolda nadrobí nepříjemností až hrůza. A mít co dělat s Himmlerem – to je asi jako sedět na sudu s prachem a držet v ruce zapálený doutnák.“

„Na tomhle oříšku by si Miller mohl vylámat zuby!“

„Ale my musíme ještě dnes vypravit Goldringa na cestu, herr hauptmann.“

„To není tak těžké, je přece důstojníkem pro zvláštní úkoly, a když ho pošleme do štábu sboru a ještě k tomu s obyčejnou vojenskou zásilkou, nevzbudí to v něm žádné podezření. Nebude přece vědět, co v balíčku je. A ostatní už není naše věc.“

„Připravte tedy balíček a rozkažte Goldringovi mým jménem dopravit ho do Lyonu. Ale neprozraďte se ani slovem!“

„Nemějte obavy, pane generále.“

*

U vchodu do hotelu potkal Heinrich starou venkovanku. Jistě by si jí byl nevšiml, ale žena se na něj laskavě podívala a první ho pozdravila:

„Bonjour, monsieur.“

„Bonjour, madame,“ odpověděl Heinrich velmi udiven. Z vlastní zkušenosti se už přesvědčil, že Francouzi se vyhýbají setkání s Němci. Chtěl jít přímo do svého pokoje, ale cestu mu zastoupila madame Tarval. Tentokrát neměla na tváři stereotypní úsměv majitelky hotelu. Byla rozčilená, ústa se jí chvěla, oči se však dívaly s neobvyklou vlídností a trochu tázavě.

„Venku je tak horko, barone,“ soucitně pronesla madame Tarval.

„Nejsem zvyklý na takové počasí v tuhle dobu,“ souhlasil Heinrich.

„Nechtěl byste se napít něčeho chladného?“

„Měla byste něco?“

„Pro vás se u mne najde vždycky láhev báječného starého šampaňského.“

Heinrich vešel do sálu a madame Tarval někam odběhla. Za okamžik se vrátila se sklenicí a lahví.

„Skutečně skvělé víno. Teď chápu, proč je francouzské šampaňské tak proslavené,“ chválil Heinrich upíjeje ze sklenky.

„Bohužel už mám poslední láhev – nechávala jsem ji, až bude nějaká zvláštní příležitost.“

„Ale to jste ji měli vypít doma, mezi svými. Proč já…“

„Víte, barone, já mám dnes tak šťastný den!“

„Nechci být neskromný, ale s radostí se napiju na váš šťastný den. A proč jste si také nenalila? Musíme si přece přiťuknout.“

Madame přinesla ještě jeden pohár a Heinrich jí sám nalil. Zlatisté víno zajiskřilo a zašumělo.

„Tak na co se napijeme, madame?“

„Na vaše zdraví, barone. Protože kvůli vám… totiž vy…“madame se zachvěl hlas a ohlédla se, ačkoliv v sále nikdo nebyl. „Já jsem vám tolik vděčná, barone.“ Heinrich tomu všemu nerozuměl ani za mák a udiveně pohlédl na ženu. Madame se naklonila přes stůl a spiklenecky zašeptala, jako by ji někdo mohl slyšet:

„Ano, ano, nikdy vám to nezapomenu. Nemohu o tom bohužel mluvit nahlas. Ano, monsieur, já vím, v těchhle hrozných dobách musíme mlčet, ale pamatujte si, že madame Tarval umí být vděčná. Jak jen budete něco potřebovat…“

Vtom ji Heinrich, úplně z toho všeho zmatený, přerušil

„Je mi líto, že vás musím zklamat, madame, ale věřte mi, že nemám potuchy, o čem mluvíte.“

„Ano, ano, rozumím vám, barone. Já budu mlčet… budu mlčet, dokud nepřijde čas, až budeme moci mluvit nahlas.“

„Jste rozčilena, madame. Snad ten rozhovor raději opravdu odložíme, až… až přijde doba, o které jste mluvila.“

Heinrich vstal a chtěl položit na stolek peníze.

„Dnes jste mým hostem, barone.“

Chování madame Tarval i přívětivý pozdrav staré ženy před hotelem Heinricha tak udivily, že ještě dlouho přecházel po pokoji a přemýšlel, co by to mohlo znamenat. Žádné vysvětlení ho však nenapadlo. Snad i já mám dnes šťastný den, usoudil nakonec a pustil se do slovíček; vzpomněl si, že si včera umluvili s Monikou začít s učením hned dopoledne.

Monika však v tu chvíli byla daleko od domova. Stála v elektrárně na dvoře a netrpělivě čekala na Francoise, rozčilená, že tak dlouho nejde.

„Nakazoval jsem ti, abys bez zvláštní příčiny nejezdila,“ začal Francois, ale když viděl dívčin rozrušený obličej, zeptal se znepokojeně:

„Co se stalo?“

„Něco neuvěřitelného.“

„A co?“

„Před půl hodinou k nám přiběhla madame Durele a vykládala, že na vlastní oči viděla, jak v horách u jejich vinice potkal německý důstojník našeho Jeana a Pierra Corvila, vzal jim zbraně…“

„Proboha! Jean a Pierre jsou zatčeni!“ zasténal Francois.

„Ale počkej! Vůbec ne. Oba dva pustil a ještě jim vrátil zbraně. A na rozloučenou jim ještě vynadal, že si chodí po procházkách, jako by se nic nedělo.“

„Cože? Zbláznila ses? Nebo se zbláznila ta ženská?“

„Kdepak, zapřísahala se, že všechno bylo doslova takhle. Dokonce poznala i toho německého důstojníka.“

„Kdo je to?“

„Baron Goldring. Viděla ho u nás v restauraci – matka od ní kupuje víno, často k nám chodí.“

„Zase ten Goldring?“

Oba na sebe pohlédli.

Francois si sedl na lavici a zamyšleně si hladil svůj dlouhý nos. Monika napjatě sledovala výraz jeho obličeje, ale viděla na něm jen nejistotu a rozpaky.

„Jak si to všechno vysvětluješ?“ nevydržela mlčet. „Zatím nevím. Dnes se mám sejít s Jeanem, vyptám se ho na to, a jestli to je pravda…“

„Co pak?“

„Teď nemohu nic říkat, sám tomu nerozumím. Aby fašistický důstojník zajal dva maquisty, odzbrojil je a pak je propustil a vrátil jim zbraň? Ne, tady není něco v pořádku, mohla by to být past. Třeba nás chce vyprovokovat, vetřít se do naší důvěry. Rozhodně musíme být velmi opatrní. A ty ho musíš ještě víc pozorovat, být pořád na stráži. A vůbec, jak to s ním stojí?“

„Žádal mě, abych mu pomohla naučit se francouzský.“

„Doufám, že jsi souhlasila.“

„Co jsem měla dělat, když jsi mi to nakázal.“

„A jak se chová? Dozvěděla ses něco?“

„Ne, je velmi rezervovaný, zdvořilý a nijak mi nenadbíhá.“

„O čem spolu hovoříte?“

Monika vyložila svůj rozhovor s Heinrichem o francouzské řeči a o budoucnosti Francie. Francois se ještě na leccos vyptával, vysvětlit si to však stejně nedovedl.

„Ten baron je záhadný člověk,“ uzavřel nakonec a vstal. „Pro každý případ musíme naše upozornit, aby ho nezastřelili. Je možné, že je to doopravdy antifašista a chce nám pomoct. Ale musíme nejdřív všechno prozkoumat. Zatím buď opatrná a využívej hodin francouzštiny, ať se co nejvíc dozvíš.“

„Rozumím.“

„Nezapomeň upozornit madame Durele a maminku, aby o té příhodě nikomu neříkaly. A sama dělej, jako bys nic nevěděla.“

Francois strčil do kola a žertem dodal:

„A ne aby ses do toho baronka zamilovala z vděčnosti za to, že ti pustil bratra!“

Monika zlostně blýskla očima a rozjela se.

*

Sotva skončil oběd a všichni vstali od stolu, přistoupil Lütz ke Goldringovi.

„Dostal jste důležitý úkol od generála. Musíte jet do Lyonu. Pojďme do štábu, všechno vám tam podrobně vysvětlím.“

Celou cestu do štábu Lütz nepromluvil, ač byl jindy velmi hovorný. Také Heinrich nezačínal, když viděl, že má hauptmann špatnou náladu. Ani ve své pracovně nezačal Lütz hned hovořit o úkolu, který měl Heinrich provést. Poručíka už začalo jeho podivné chování znepokojovat.

„Jaký úkol mi tedy generál uložil, herr hauptmann?“ otázal se úředním tónem.

Lütz se podíval na hodinky.

„Máte k dispozici hodinu a čtyřicet minut. V šestnáct čtyřicet odjíždí vlak do Lyonu a vaším úkolem je dopravit důležitý balíček do štábu sboru. Všechno je už připraveno, můžete ho hned dostat.“

Lütz vyndal z trezoru velikou obálku s několika pečetěmi a podával ji Heinrichovi. Ten pozorně prohlédl, jak je balíček zapečetěn; když viděl, že je všechno v pořádku, uložil ho do vnitřní kapsy uniformy.

„Provedu podle rozkazu, herr hauptmann,“ hlásil Heinrich a podepsal potvrzení, že balíček převzal.

Lütz se na něj podíval; Heinrichovi se zdálo, že nějak smutně.

„Máte dnes nějakou špatnou náladu, Lützi,“ prohodil přátelsky Heinrich.

Hauptmann se zatvářil mrzutě, mávl rukou a odcházel do své pracovny.

Najednou se zastavil přímo proti Heinrichovi:

„Něco vám řeknu, Goldringu. Jedete sám, bez stráže, buďte po cestě opatrný a dávejte na sebe pozor. Nezapomínejte, že vezete velmi důležitou zásilku, opatrujte ji jako oko v hlavě. Odevzdejte ji náčelníkovi štábu nebo jeho pobočníkovi. V každém případě si to nechte potvrdit.“

„Vypravujete mě, jako bych ani nejel na obyčejnou cestu, ale na důležitý frontový průzkum,“ zažertoval Heinrich.

„Však už je pomalu těžko říci, co je horší – jestli pracovat v týlu, nebo bojovat na frontě. Proto vám říkám ještě jednou: opatrnost a zase opatrnost.“

„Vezmu si vaše rady k srdci, Lützi. Na shledanou.“

Důstojníci si pevně stiskli ruce.

Heinrich se připravoval na odjezd a po celou dobu mu nešlo z hlavy, jak se dnes všichni lidé kolem něho podivně chovali. Nejdříve ta venkovanka, pak madame Tarval a její tajuplné narážky, teď zas Lütz v tak mizerné náladě a důrazné napomínání, aby byl opatrný. Dnes byl hauptmann opravdu nějak nesvůj. Ale vždyť je to vskutku všechno podivné. Proč posílají s tím balíčkem jeho, důstojníka pro zvláštní úkoly, a ne důstojníka kurýra, který je u štábu? Je přece ve městě, dnes ho Heinrich viděl při obědě v kasinu. A pak, když je to tak důležitý balíček, jak to, že ho posílají samotného a nedají mu stráž, jak to má být podle předpisu? Ne, to není jen tak! Lütz o tom zřejmě něco ví, ale nemůže mu to říci. I to je příznačné. Vždyť se mezi nimi vytvořil blízký, skutečně kamarádský vztah, a když hauptmann mlčí, má to asi nařízeno. V každém případě je třeba připravit se na nejhorší.

Heinrich ještě jednou pozorně prohlédl balíček, opatrně jej vsunul do celuloidového pouzdra, uložil do vnitřní kapsy a pečlivě ji zapjal. Potom vzal waltrovku a zároveň se zapalovačem ji uložil do pravé kapsy kalhot. Teď ještě připevnit na řemen automatickou pistoli a už může vykročit vstříc nenadálým překvapením. Už byl na odchodu, když na dveře zaklepala Monika.

„A co naše hodina?“ podivila se, když viděla Heinricha připraveného na cestu.

„Budeme ji muset odložit, až se vrátím z Lyonu, mademoiselle.“

„Vy odjíždíte? A tak najednou? Jistě nějaká naléhavá záležitost.“

„Ale ne, vzal jsem si jen dva dny volno, chci navštívit kamaráda. Co vám mám přivézt z Lyonu? Nedáte mi nějaké úkoly?“

„Děkuji, jste velmi laskav, ale nic nepotřebujeme. Šťastnou cestu a brzy se vraťte!“

„Je to upřímné přání, nebo jen zdvořilost?“

„Upřímné,“ bez váhání odpověděla Monika. Tváře jí trochu zčervenaly, když si uvědomila, že si skutečně přeje, aby se tenhle důstojník nepřátelské armády šťastně navrátil, a jako by se ospravedlňovala před Heinrichem či před sebou, dodala rychle: „Neudělal jste mi přece nic špatného!“

„Ale také nic dobrého!“

„Chováte se k nám Francouzům přátelsky, a to už je hodně. Já mám pořád takový pocit, že nejste takový jako ti ostatní…“

„Jste hodné děvče, Moniko, a já bych vám přál z celé duše, aby váš život byl tak krásný, jak si zasloužíte. Ale nebuďte příliš důvěřivá, a zvlášť ne k laskavým lidem. Důvěřiví lidé se nechají často napálit. A laskavost ještě nemusí znamenat přátelský postoj. To se dokáže jen skutky. Souhlasíte se mnou?“

„Když chce člověk přátelství dokázat, nemá daleko od slov k činům,“ tiše řekla Monika.

Dívka obrátila k Heinrichovi oči. Bylo v nich očekávání a otázka. A také trochu strachu. Což když se mýlí a nemá před sebou přítele, ale nepřítele? Jak to má poznat, vždyť nemá žádné zkušenosti! Heinrich se tvářil, jako by její pohled neviděl, jako by mu nerozuměl. Ani on nevěděl, kdo před ním stojí, jestli jen hezké děvče, nebo snad…

„Při příští hodině si o tom pohovoříme, Moniko. Teď musím rychle na vlak.“

Stiskl dívce pevně ruku a odešel.

*

V devatenáct dvacet vystoupil Heinrich na stanici Chambéry. Zde měl přesednout na vlak do Lyonu, ale na velitelství se dozvěděl, že vlak do Lyonu odjel před deseti minutami a příští jede až druhý den ráno v osm. Celou noc musil čekat. Velitel mu poradil, aby se ubytoval v hotelu naproti nádraží.

Dostal klíč od pokoje číslo 14 a vystoupil po širokém schodišti do prvního poschodí. Jeho pokoj byl blízko schodů a Heinrich jej rychle našel. Měl toho pro dnešek už dost; ráno výstup na planině, pak únavná cesta ve vlaku, a tak se rozhodl, že už nikam nepůjde. Nechal si v pokoji plášť a sešel do restaurace, navečeřel se a vrátil se do pokoje. Teď se už konečně mohl svléknout, umýt, zalézt do postele a přečíst si noviny, které si koupil na nádraží.

Heinrich si už svlékl uniformu, když někdo zaklepal. Že by to byla pokojská? Ale jak to, že nečeká na dovolení a už pootvírá dveře? Bleskurychlým pohybem strčil ruku do kapsy u kalhot, stoupl si doprostřed pokoje a čekal. Na prahu se objevil vysoký, asi třicetiletý muž v šedivých civilních šatech a šedivém velurovém klobouku.

Neznámý muž přelétl rychlým pohledem pokoj, na vteřinu ulpěl očima na pistoli pověšené na řemeni přes postel, potom si od hlavy až k patám prohlédl Goldringa.

„Bonsoir, monsieur,“ řekl pak hlubokým měkkým hlasem.

„Bonsoir,“ řekl chladně Heinrich.

„Parlez vous francais?“ zeptal se muž.

„Hovořím jen německy.“

„Můžeme hovořit i německy,“ souhlasil host, sundal si klobouk a položil ho na stolek u dveří.

„Vy jste leutnant baron von Goldring?“

„Asi víte, kdo jsem, když jste za mnou přišel, ale já nemám tušení, kdo jste vy. Nemyslíte, že byste se měl představit vy mně?“

„Hned vám to vysvětlím. Mohu si sednout?“ zeptal se muž, ale nečekal na dovolení a sedl si na židli ke stolku.

Heinrich si sedl naproti němu a položil před sebe balíček cigaret.

„Rád bych si s vámi pohovořil mezi čtyřma očima, nemáte-li nic proti tomu,“ začal nenadálý host.

„Poslouchám vás,“ řekl úsečně Heinrich a pomalu vsunul ruku do pravé kapsy u kalhot.

Neznámý muž napjatým pohledem sledoval jeho pohyb. Heinrich beze spěchu vytáhl zápalky, zapálil si a uložil zápalky zase do kapsy. Neznámý se opřel o opěradlo židle a natáhl si nohy.

„Chtěl bych vám říci nejdříve pár slov, než začneme hovořit,“ začal. „Jistě jste udiven, že člověk, kterého vůbec neznáte, beze všech ceremonií vlezl do vašeho pokoje. Jde však o velmi důležitou věc, jinak bych si to nedovolil. Ano, vy jste mě ještě nikdy neviděl. Zato já jsem vás viděl a znám vás velmi dobře. Já i moji přátelé, barone, vás už dávno sledujeme a chceme s vámi navázat spojení. Dosud se nenaskytla taková situace, abychom si mohli v klidu pohovořit. Vaše cesta je pro nás velmi vhodnou příležitostí. Víme, že jste téměř celý život prožil v Rusku. Víme i to, jakou práci jste tam dělal. Ale to nás teď málo zajímá. Povím vám proč. Jsme totiž přesvědčeni, že trvalý pobyt v určitém prostředí musí nechat stopy na člověku, který se do toho prostředí nějak dostal. Proto se domníváme, že život v sovětském Rusku se musil nějak odrazit ve vašich názorech, psychologii, i když třeba jen podvědomě. Na podzim jste pod jménem Komarov přešel na stranu Němců. Všimněte si, že i to o vás víme. Ale opakuji znovu, nepřikládáme tomu velký význam. Byl to mladistvý záchvat vlastenectví s trochu romantickým nádechem, chcete-li. První setkání se skutečností vás jistě rozčarovalo, protože svou psychologií, opakuji, jste víc Rus než Němec, neboť v Rusku jste prožil celý svůj život a v Německu jen několik měsíců.“

Muž na okamžik ustal, čekaje zřejmě od Heinricha námitky, ale ten jen krátce prohodil:

„Pokračujte!“

Heinrich pozorně sledoval každý pohyb neznámého muže.

„Dosud jsem hovořil o vaší minulosti. A teď si promluvíme o budoucnosti. Zbytečně jste přešel k Němcům, barone, nezvážil jste dobře možnosti druhého tábora v této válce. Každý soudný člověk musí dojít k názoru, že Německo se už vyčerpalo a nemůže zdolat takové kolosy, jako je Sovětský svaz, Spojené státy a Anglie. Pochopily to už všechny národy porobené fašisty a začaly proti Němcům partyzánský boj. Angloameričané co nevidět vysadí vojska na francouzském břehu kanálu La Manche. To všechno jsou fakta, s nimiž musíte souhlasit. A každý rozumný člověk, který nosí německou uniformu, musí myslet na budoucnost. Jste mladý a bohatý, celý život máte před sebou. Ale jestli bude Německo poraženo, a porážka je nevyhnutelná, budete pykat vlastně za cizí hříchy. Jak potom vysvětlíte svou účast v téhle lupičské válce? Nijak! Rozhodli jsme se, že vám dáme možnost, abyste se mohl ospravedlnit.“

Heinrich seděl, obličej jako z kamene, ani slovem neznámého nepřerušil. Ať hraje dál svou hru. On bude jednat, jak to právě bude vyžadovat situace; teprve potom se rozhodne.

„Podle našeho názoru byste potřeboval dokumenty i svědky, že jste sice byl v německé armádě, ale že jste pomáhal francouzským vlastencům. Chápete, jaký by to mělo význam?“

Heinrich přimhouřil oči a díval se za cizince, jako by o jeho slovech uvažoval. Ten to chápal jako povzbuzení a pokračoval:

„Posloucháte mě pozorně a už to je dobré znamení. Teď vám mohu říci své jméno. Jsem vedoucí jedné sekce francouzského hnutí odporu, komunista Pierre Quespi. Je samozřejmé, že nechceme jen používat vašich služeb, ale že vám budeme pomáhat i jinak; to bude záležet na tom, jak důležitý materiál nám budete dodávat.“

V této chvíli bylo už Heinrichovi naprosto jasné, oč jde.

„Co ode mne chcete?“ zeptal se a sám se podivil, jak má klidný hlas.

„To je konečně praktická otázka,“ zaradoval se muž, který se představil jako Pierre Quespi. „Budu stručný: vaší povinností bude dodávat nám čas od času zprávy, které nás budou zajímat. Pracujete ve štábu divize, nebude to pro vás nijak nesnadné. Cenu za každou zprávu nebo dokument si určíte sám. Pro začátek mi musíte dát ten balíček, co vezete s sebou. Za hodinu vám ho vrátím neporušený a nikdo se nedozví, že byl rozpečetěn.“

Heinrich mlčel, klidně pohlížeje neznámému do očí, ale mozek mu zatím horečně pracoval. Aha, ví tedy i o tom balíčku. Cesta do Lyonu je tedy záminka. Chtěli přezkoušet jeho oddanost vaterlandu. Dobře, ukáže jim!

Pomalu si rozemnul cigaretu a strčil ruku do kapsy. Rovněž gestapák si vzal cigaretu. Kroutil ji v prstech a čekal, až Heinrich vytáhne zápalky. Ale když se host s cigaretou v ústech naklonil dopředu, aby si připálil, spatřil před sebou místo zápalky ústí pistole.

Všechno potom se odehrálo doslova během vteřiny; gestapák vší silou vrazil nohou do stolu, využil toho, že se Goldring zapotácel a na okamžik sklonil pistoli, a vyběhl z pokoje. Když Heinrich vyběhl za dveře, pádil už provokatér po chodbě.

Zazněly dva výstřely za sebou, bylo slyšet zděšený výkřik a téměř současně pád těžkého těla. Heinrich se ohlédl. V chodbě nikdo nebyl. Jen zdola bylo slyšet kroky a za okamžik se objevil důstojník v uniformě SD, feldwebel a dva vojáci.

Byli připraveni, blesklo Heinrichovi hlavou.

„Nestřílejte, jsme stráž,“ vykřikl důstojník zdaleka.

„Ukažte doklady!“ poručil Heinrich energicky.

Gestapák vytáhl dokumenty a ukázal je Goldringovi. Vojáci přiskočili k tělu ležícímu bez hnutí na podlaze.

„Co se tu stalo?“ zeptal se důstojník.

„Do hotelu se vetřel francouzský partyzán a dostal, co mu patřilo,“ rozlíceně procedil Heinrich, schovávaje zbraň.

Ve svém pokoji baron von Goldring přesně vypověděl všechno, co mu řekl neznámý. Šikovatel výpověď zapsal a požádal Heinricha, aby to podepsal.

„Zamkněte na noc dobře dveře,“ poradil mu důstojník při odchodu.

„Také byste mohli hotel líp hlídat! To je hrozné! Francouzští partyzáni si přijdou do hotelu u nádraží jako domů,“ rozzlobeně utrousil Heinrich, ač by se byl nejraději rozesmál.

Major Miller touží po přátelství s Goldringem

Generál Evers se už chystal do kasina k obědu, když mu Lütz oznámil:

„Herr Miller prosí, abyste ho přijal.“

„Co tu pořád chce?“ nevrle zabručel Evers. „Zase si něco vzpomněl? Nechce snad zkoušet také mě?“

„To spíš já přijdu dřív na řadu.“

„Ať jde dál.“

„Zase nám nesete něco nepříjemného, herr Miller?“

„Naopak, tentokrát vám nesu příjemnou novinu, pane generále,“ oznamoval Miller a sedl si. Ačkoliv nesl příjemnou novinu, jak sám hlásil, tvářil se náramně kysele.

„Včera jsme provedli náš plán s vaším důstojníkem pro zvláštní úkoly, leutnantem von Goldringem…“

„A jak to dopadlo?“ se zájmem se zeptal generál. Miller podrobně a objektivně vyložil, jaké události se zběhly v hotelovém pokoji v Chambéry; nezamlčel ani, že magnetofon ukrytý v pokoji přesně zapsal celou rozmluvu.

„Langhein dostal dvě kulky do pravé strany plic. Je v nemocnici a hned se odtamtud asi nedostane.“

Generál se od srdce rozesmál. Lütz se k němu přidal. „Tak vidíte, herr Miller. Už vám dá Goldring pokoj?“

„Určitě.“

„Herr Lütz, připravte ještě dnes zprávu o vyznamenání leutnanta von Goldringa železným křížem druhého stupně.“

„Rozkaz!“

„Leutnant přece nevěděl, že před ním sedí obersturmbannführer SD Langhein, střílel na partyzána. Není to tak, herr Miller?“

„Ovšem. Jsem přesvědčen, že kdyby byl tušil, s kým mluví, neskončilo by to tak tragicky. Nyní jsme naprosto přesvědčeni o spolehlivosti leutnanta von Goldringa.“

„A teď něco jiného, herr Miller. Nemáte chuť s námi poobědvat?“

Millerovo vyprávění přivedlo zřejmě generála do dobré nálady.

„Bude to pro mne ctí,“ uklonil se Miller.

Když se všichni důstojníci sešli v kasinu a zasedli za stůl, pronesl Evers slavnostně:

„Pánové! Chci vám oznámiti zajímavou novinu.“ Všichni se obrátili ke generálovi.

„Včera jsem poslal svého důstojníka pro zvláštní úkoly barona von Goldringa s důležitým balíčkem do štábu sboru. V hotelu v Chambéry přepadli barona francouzští teroristé, kteří se zcela jistě chtěli zmocnit balíčku. Goldring jednoho z nich ranou z pistole těžce poranil. Za ostražitost, kterou tím prokázal, navrhl jsem barona na vyznamenání železným křížem druhého stupně.“

Při obědě, veselejším a živějším než kdy jindy, se hovořilo jen o Goldringovi a o tom, že se musí ostřeji zakročit proti partyzánům, kteří jsou pořád drzejší. Ke konci oběda byl generál v tak povznesené náladě, že pronesl přípitek na úspěch útoku zahájeného na východní frontě. Prorokoval, že mnozí z přítomných se už letos podívají do Moskvy.

Heinrich neměl tušení, že zvěst o událostech v Chambéry tak zčerstva doletí do Saint Remy, ale sláva ho předběhla. Když hned po příjezdu zamířil do štábu, zastavil ho hned u dveří Oberleutnant Feldner.

„Ä, baron!“ oslovil Heinricha přátelsky a uctivě. „Tak jste se šťastně vrátil. Už jsme slyšeli o vašem hrdinství v boji s francouzskými partyzány. Jsem rád, že vám mohu první blahopřát.“

„V jakém boji?“ nepochopil Goldring.

„Nebuďte skromný! Včera při obědě to generál oznámil všem důstojníkům.“

„Ach tak, už vím… Děkuji vám.“

Heinrich vešel do vestibulu a už chtěl jít nahoru po schodech, když si všiml vojáka, který se postavil do pozoru, jakmile spatřil poručíka. Byl to asi dvacetiletý mladík, světlovlasý, hubený, s moudrýma modrýma očima. Právě výraz jeho očí přiměl Heinricha, že se zastavil.

V tom pohledu bylo tolik smutku, ba zoufalství, že si toho musil všimnout. U vojákových nohou ležel batoh.

„Kdo jste?“ zeptal se Goldring.

„Svobodník Kurt Schmidt, herr leutnant,“ zřetelně pronesl voják.

„Odkud jste?“

„Sloužil jsem v druhé rotě druhého praporu sto sedmnáctého pluku, ale právě včera jsem dostal rozkaz odjet na východní frontu.“

V očích mladičkého vojáka, spíš ještě chlapce, se zaleskly slzy.

„A proč vás tam přeložili?“

„Z rozkazu velitele roty oberleutnanta Feldnera.“

„Čím jste se provinil?“

„Před čtyřmi dny byl Oberleutnant trochu podnapilý. Zdálo se mu, že jsem ho nepozdravil jaksepatří, ale není to pravda, pozdravil jsem ho úplně správně. Začal mě prohánět: k zemi, vztyk. Prováděl jsem rozkazy, dokud mi stačily síly, ale za chvilku jsem už nemohl. Vynadal mi a potom napsal raport, že prý jsem odmítl uposlechnout rozkazu, a požádal, abych byl přeložen na východní frontu.“

„Je to všechno pravda, co jste mi tu řekl?“

„Svatá pravda, herr leutnant, bůh je můj svědek.“ Pohlédl na Goldringa tak úpěnlivě, že mu bylo mladíčka ve vojenské uniformě líto.

„Vy máte z východní fronty takový strach?“

„Padli tam už dva moji bratři, herr leutnant. Matka už má jenom mě. Až se dozví, že tam poslali i mne, nepřežije to.“

„A proč jste to všechno neřekl generálovi?“

„Ani velitel pluku se mnou nechtěl hovořit.“

„Rozkaz o odeslání máte u sebe?“ zeptal se Heinrich po krátkém zamyšlení.

„Ano. Mám tady čekat, až pojede auto do Chambéry.“

„Promluvím si o tom s generálem. Ale musíme uvést nějaký důvod, aby vás tu nechali. Jestli chcete, řeknu, že si vás vezmu za sluhu. Chcete?“

„Udělám pro vás všechno, co si budete přát, herr leutnant. Nikdo by vám nemohl sloužit líp.“

„Dejte mi doklady a počkejte tu na mne.“

Chvatně, roztřesenýma rukama vytáhl voják listiny, jako by se bál, aby si to důstojník ještě nerozmyslil, a podal mu je. Heinrich vystoupil do prvního poschodí a vešel do Lützovy pracovny.

„Á, Goldring! To jsem rád, že vás vidím,“ stiskl Lütz Heinrichovi ruku. „Generál si přál, abyste k němu hned přišel.“

Heinrich odevzdal hauptmannovi potvrzení štábu o přijetí balíčku a šel ke generálovi.

„Nu tak, barone, vyprávějte, jak to všechno bylo!“ zahalasil Evers, když ho spatřil.

Heinrich vypověděl všechno do nejmenších podrobností. „Navrhl jsem vás k vyznamenání železným (křížem druhého stupně,“ oznámil mu Evers.

„Jsem vám velmi vděčen, pane generále. Dnes o tom napíšu Bertgoldovi. Jsem přesvědčen, že i oberst vám bude vděčen, že se o mne tak staráte.“

Taková odpověď byla generálovi po chuti.

„Vyřiďte ode mne oberstovi srdečný pozdrav,“ požádal. „Mohl bych vám přednést prosbu, pane generále?“

„Prosím.“

„Tady ve vestibulu je voják, který je na návrh oberleutnanta Feldnera poslán na východní frontu. Nerad bych o tom hovořil, ale ujišťuji vás, že Oberleutnant postupoval velmi nespravedlivě, zvlášť když se uváží, že je ten voják velmi slabý fyzicky a že jeho dva bratři už složili hlavy na východní frontě. A já bych právě potřeboval sluhu. Prosím, abyste změnil své rozhodnutí a dovolil mi vzít ho k sobě za sluhu.“

„A to je všechno?“ Generál byl dokonce trochu zklamán, že nemůže udělat víc pro důstojníka, jenž se tak vyznamenal. Vzal z Heinrichových rukou Kurtovy dokumenty, přeškrtl svůj dřívější rozkaz o odeslání na východní frontu a silným písmem napsal: Ponechat u štábu jako sluhu leutnanta barona von Goldringa.

„Jsem vám velmi vděčen, pane generále. Ale dovolte, abych se na vás obrátil ještě z další prosbou, když jste tak rychle splnil první…“

„Třeba to půjde také tak snadno,“ usmál se Evers na Heinricha povzbudivě.

„Prosím vás tedy, abyste ode mne přijal deset lahví šampaňského, starého francouzského šampaňského, které jsem sehnal v Lyonu zvlášť pro vás. Hauptmann Lütz se jednou zmínil, že máte rád dobré šampaňské.“

„Tuto vaši prosbu vyplním ještě raději než první.“

„Mohu odejít?“ zeptal se Heinrich.

„Můžete, jen ještě dnes podejte zprávu o tom, že vám byla udělena týdenní propustka z rodinných důvodů.“

„Upřímné díky, pane generále. Dávno jsem po tom toužil, ale neodvažoval jsem se o to požádat.“

Heinrich sešel dolů. Kurt Schmidt vyskočil z lavice, docela zapomněl na subordinaci a vrhl se k poručíkovi.

„No tak, Kurte, od nynějška jste mým sluhou,“ řekl mu Heinrich.

Na obličeji mladičkého vojáka zazářila taková radost, že to nakazilo i Heinricha. S teplým úsměvem se díval na hošíka ve vojenském plášti, který stiskl svou čapku s takovou silou, jako by ji chtěl v ruce rozdrtit.

„Jak se vám odvděčím, herr leutnant?“ řekl Kurt Schmidt. Upíral na Heinricha vděčné oči.

„Odvděčíš se mi tím, že budeš správně plnit povinnosti,“ řekl mu na to Heinrich. „Teď mi najdi mého bývalého sluhu Fritze Zöllera, ten ti všechno ukáže a zaučí tě. Zjisti ve štábu, kde budeš bydlit, a přijď do hotelu Temple naproti štábu.“

Heinrich zamířil k hotelu, ale vpůli cesty ho dohonil písař ze štábu.

„Máte tu dopis, herr leutnant.“

Goldring nedbale zasunul dopis do kapsy a teprve v pokoji zjistil, že je od Bertgolda.

„Můj drahý chlapče, stýská se mi po Tobě jako po vlastním synovi. Dlouho jsem Ti nepsal, měl jsem mnoho práce. Pracuji nyní v Himmlerově štábu jako náčelník jednoho oddělení. Před třemi dny mi byla udělena hodnost generálmajora. Nemám nyní možnost vzít Tě k sobě. Udělám to však, jakmile se naskytne příležitost. Frau Elsa i Tvá sestřička Lora by Tě velmi rády viděly a naléhají na mne, abych požádal Tvého generála o dovolení. Doufám, že můj přítel, herr Evers, neodmítne. Jak se Ti pořád daří? Co nového? Ostatně, mohl bys mi napsat častěji.

Tvůj Wilhelm Bertgold.“

Heinrich dočetl dopis, rychle se svlékl a skočil do postele. Teprve teď pocítil, jak je unaven. A nebylo to jen tím, že noc v Chambéry vyžadovala tak velkého vypětí nervů. I dnešek stál za to. Musí se tvářit bezstarostně a vesele a přitom byly lyonské noviny plné zpráv a fotografií z východní fronty, kde začal velký útok hitlerovských hord a podle novinářských zpráv se nezadržitelně rozvíjí. Je sice nutné počítat s dobře známou goebbelsovskou propagandou, ale přece jen – trocha pravdy v těch zprávách bude. Hitlerovci tedy útočí. S jakou rozkoší by tohle všechno zahodil, vzal na sebe obyčejnou rudoarmejskou uniformu a samopal do rukou! Musí číst vítězné zprávy z fronty a tvářit se, jako by měl radost, připíjet na vítězství, když by nejraději vytrhl z pouzdra pistoli a postřílel všechny, s nimiž sedí za stolem. Ale on musí, takový je rozkaz. Musí hrát dál svou roli a… čekat!

Snad žádný člověk nepociťuje tak pronikavě, jaké je to strašné slovo – čekat.

Člověk jede vlakem, má velmi naspěch. Cesta se mu zdá nudná, vlak jede hrozně pomalu. A tu ho napadá: kdyby se tak hned octl tam, kam jede, i kdyby se mu celý život o těch několik hodin cesty zkrátil.

Mládenec přišel na schůzku. Dívka nejde, opozdila se. S jakou radostí by zamilovaný zkrátil svůj život o těch několik minut nejistoty čekání.

A tak je to ve všem. Kdyby osud byl poslušný a uposlechl přání lidí, byl by jejich život o mnoho kratší, neboť oni sami by ho zkracovali, jen aby rychleji dosáhli cíle, jen aby se zbavili minut, hodin, dnů nesnesitelného čekání.

A Heinrich by bez váhání dal půlku života za to, kdyby mohl v této chvíli být doma, ve vlasti. Ale jaké to má hloupé myšlenky – kdyby ho osud poslechl! My sami ho musíme přinutit, aby nás poslouchal! Nestačí o tom filosofovat, je třeba bojovat, nepromarnit jedinou minutu, a je-li třeba čekat, tedy čekat, zatnout zuby, bez zachvění chodit po okraji propasti, do níž můžeme každým okamžikem sklouznout. Právě v této chvíli mohou přijít do jeho pokoje a bude konec.

A přes všechno mu není tak těžko jako těm, kteří pracují tady nedaleko Saint Remy pod zemí. On se může dočkat radostného dne vítězství, všechno záleží jen na něm, na jeho odvaze, obratnosti, umění. Ale co mohou pro svou záchranu udělat Rusové, Francouzi, Češi, Poláci, kteří byli vrženi pod zem a nemají naději, že ještě někdy spatří sluneční svit, že ještě někdy vdechnou čerstvý vzduch, že uvidí krásný svět, vrátí se do své vlasti a shledají se se svými rodinami, příbuznými, přáteli? Musí pracovat pro nepřítele, vyrábět pro něj nové zbraně, ačkoliv každý nový minomet jen přibližuje jejich smrt. Strašnou smrt všech uvězněných.

Lütz se tehdy naštěstí podřekl o podzemním táboře. A on musí bojovat i pro to, aby nebyly takové tábory smrti. Ne, nemá právo na únavu a na odpočinek. Nemá ani právo cítit své nervy. Neboť s každým splněným úkolem se přibližuje vítězství, každý čin je pomstou za ty, jejichž těla snad právě v této chvíli, kdy on leží ve svém pokoji, spalují v krematoriu a jejich popel prodají zítra do obchodu s hnojivém, který stojí na konci hlavní třídy kdysi tak klidného městečka Saint Remy.

Odpočinek pro něj neexistuje a nesmí existovat! Heinrich vyskočil z lůžka a začal se oblékat. Když sestupoval se schodů, vzpomněl si na svůj slib generálovi a zašel do restaurace.

„Dobrý den, madame.“

„Ach, tak jste zase tady! Už jsem měl strach, jestli se vám něco nestalo. Čekali jsme vás už k snídani. Posaďte se.“

„Madame, měl bych k vám velikou prosbu.“

„Vždyť víte, že pro vás udělám, co mohu.“

„Potřeboval bych deset lahví šampaňského – ale opravdu dobrého, takového, jako jsem pil tehdy u vás.“

„Já sama ho nemám, ale vím, kde ho sehnat. Za půl hodiny tu budete mít deset lahví.“

„Zabalte mi je, pošlu si pro ně nového sluhu.“

Heinrich se obrátil k odchodu; vtom se otevřely postranní dveře a do sálu vběhla Monika.

„Maminko, já…“začala hned u dveří, ale když spatřila Heinricha, začervenala se a zmlkla.

„Dobrý den, mademoiselle Moniko! Jsem rád, že vás vidím. Jak se máte?“

„Dobře, jen měla pořád starost, že vaše učení nejde podle plánu,“ odpověděla za ni matka.

„Mami!“ vyčítavě se na ni obrátila dívka.

„Teď už se polepším. A tady jsem přivezl své malé učitelce z Lyonu něco, aby nechodila pozdě na hodiny.“ Heinrich vytáhl z kapsy pouzdro, vzal Moniku za ruku a navlékl jí na zápěstí malé hodinky.

„Co vás to napadlo?“ trhla Monika rukou.

„Uvažte laskavě, mademoiselle, že to není dárek, jen malá náhrada za čas, který se mnou utratíte. Nebylo by podivné, kdybyste dávala německému důstojníkovi hodiny zadarmo?“

„Ale…“

Heinrichova námitka přivedla Moniku do velkých rozpaků. Vždyť je to pravda, z jakého důvodu má utrácet svůj volný čas na hodiny s tím důstojníkem? Ještě si bude myslit, že jí prokazuje kdovíjakou čest! A potom, musí konečně najít nový tón ve styku s baronem. Jinak se od něho nikdy nic nedozví. Ale jak to udělat?

Monika mimoděk tázavě pohlédla na matku.

„Kdybys raději poděkovala baronovi,“ řekla madame. „Děkuju,“ tiše zašeptalo děvče.

„Dnes začneme přesně v šest, jestli ovšem máte čas.“

„Tak tedy porovnáme hodinky. Vidíte, o celých pět minut se rozcházejí. Kdo chce žít rychleji a kdo se opožďuje?“

„To asi já tak pospíchám. Zrovna než jsem přišel, myslel jsem na to, že bych dal polovinu života, kdybych mohl popohnat čas.“

„Proč?“ vážně se zeptala dívka.

„Abych se dřív dočkal cíle.“

„Jakého?“

„Jednou vám to snad řeknu, mademoiselle. Ale i na to musíme čekat,“ zpola žertem, zpola vážně řekl Heinrich, uklonil se matce i dceři a odešel.

U vrat do štábu spatřil auto, vedle něho Everse a Lütze. Zamířil k nim.

„Dovolte, pane generále, abych vám vyřídil pozdrav od generálmajora Bertgolda.“

„Cože? Už je generálmajorem?“

„Ano. Právě jsem od něho dostal dopis. Herr Bertgold mi oznamuje, že nyní pracuje v Himmlerově štábu.“

„Tak,“ významně pronesl generál. „Blahopřeji. Ze srdce blahopřeji.“ A generál tiskl Heinrichovi ruku tak dlouho, jako by sám baron byl Himmlerovým oblíbencem.

„My s hauptmannem Lützem musíme odjet, zařiďte, prosím, ať nás nečekají k obědu,“ požádal generál a nasedl do auta.

„Mohl bych vám tedy objednat večeři? V hotelu Temple je velmi dobrá kuchyně.“

„To by mi přišlo vhod. Musíme přec nějak oslavit váš šťastný a vítězoslavný návrat. A co vy, herr hauptmann?“

„Já už jsem s baronem večeřel několikrát a musím říci, že je velkým znalcem francouzské kuchyně.“

„Na kolik hodin mám večeři objednat?“

„Vrátíme se v osm,“ prohodil generál.

„Herr leutnant,“ obrátil se Lütz ke Goldringovi, „tady jsou klíče od mého trezoru. Navrchu leží obálka se spisy. Je třeba, abyste se s tím seznámil. Sedněte si v mé pracovně a prostudujte si je. A každý dokument podepište.“

Heinrich se zatvářil mrzutě.

„Přiznávám se vám, že ze všech literárních druhů je mi zrovna tenhle nejméně příjemný.“

Generál se zasmál a rozkázal šoférovi, aby vyjel.

Na obálce, o níž mluvil Lütz, byla poznámka „přísně důvěrné“. Heinrich se zamkl v hauptmannově pracovně a začal prohlížet papíry. Většinou byly málo zajímavé a Heinrich je jen zběžně prohlédl, načrtnuv dole svůj podpis. Jeden dokument ho však zaujal. Byla to instrukce o nových metodách protitankové obrany. Šlo o používání nového typu trpasličích tanků „Goliáš“, určených k ničení nepřátelských tanků a pevnůstek. Tank Goliáš obsahoval výbušninu veliké síly, byl řízen rádiem, měl velkou pohyblivost a mohl vyvinout rychlost 90 km. Srazil-li se s jiným tankem nebo narazil-li na bunkr, vybuchl a zničil zároveň překážku, na niž narazil. To bylo něco nového! Heinrich si několikrát ofotografoval instrukce i přiložené nákresy.

Teď může zavřít obálku a zamknout trezor.

Domů se mu ještě nechtělo. Co aby se trochu prošel! Má ještě chvilku čas, než začne hodina. Potom přesně v šest si s Monikou sednou ke slovníkům a sešitům. Jeho maličká učitelka přísně stáhne obočí, když se Heinrich zmýlí a položí přízvuk na nesprávnou slabiku. Po hodině spolu prohodí pár vět nebo se začnou přít. A oba budou tajit své skutečné myšlenky – vždyť jejich rozhovory se víc podobají turnaji a oni sami, učitelka a žák, šermířům, kteří stojí se zkříženými kordy proti sobě, vyčkávajíce okamžik k výpadu.

Pravda, poslední dobou je Monika vlídnější, dokonce i její pohled je jiný, třebaže trochu tajuplný. Ale právě to Heinricha nejvíc znepokojuje. Začíná si uvědomovat, že se mu děvče líbí, že ho skutečně zaujalo. Ale má on právo na svůj osobní život? I kdyby se Monika přesvědčila, že není nepřítelem jejího národa, ale naopak opravdovým přítelem a spojencem všech, kdož bojují za svobodu Francie, ani pak by neměl právo dopustit, aby se jeho vztah k Monice změnil v něco víc, aby přerostl v lásku. Oženit se s Monikou nemůže. Co tedy z toho může být? Chvilkový román? Ne, to by nikdy nechtěl. Ta půvabná, milá dívka si zaslouží opravdové štěstí. A on by ji mohl strhnout za sebou do propasti…

A ke všemu je tu Bertgold, který s ním najisto počítá jako s budoucím ženichem své dcery. Samozřejmě, zatím mu nebude brát iluze. S člověkem, který má v Himmlerově štábu takový vliv, si to nesmí pokazit. Za zády náčelníka oddělení štábu samého Himmlera může být bezpečný. Vždyť i tady to pociťuje: je naprosto jasné, odkud plyne přízeň generále Everse: generál ví, že Heinrich von Goldring je synem vysoce postaveného člena gestapa. Už proto musí v Bertgoldovi udržovat naděje na sňatek s jeho Lorou.

Jak by se Monika smála, kdyby si přečetla některý Lořin dopis! Sentimentalita měšťačky, spojená s hloupostí a nadutostí dcery význačného otce. Taková dívka má všechno! A krásná, chytrá, temperamentní Monika musí v restauraci posluhovat opilým německým důstojníkům. Je pravda, dovedla si vybojovat takové postavení, že se jí dokonce bojí; stačil by však jediný neopatrný krok a víra v její nepřístupnost bude otřesena. Pak nebudou důstojníci držet ani jazyk, ani ruce. Nikdo se nesmí dozvědět ani o hodinách, které mu Monika dává, raději ať spolu zdánlivě nemají nic společného. Kdyby se s ním něco stalo, odvlekli by na gestapo i ji a kdoví, jak by to skončilo. Mohla by snad dokázat, že s jeho záležitostmi nemá nic společného, ale co kdyby vyšlo něco najevo o stycích s partyzány? Je totiž nejvýš pravděpodobné, že je skutečně ve spojení s partyzány. Děvče jako Monika, hrdé a nezávislé, nemůže stát stranou v boji s nepřáteli svého národa. Heinrich podvědomě cítí, že tomu tak je. Ale jak se má přesvědčit? Jeho malá učitelka je vždycky tak ve střehu, sama se víc ptá, než hovoří… A jak by bylo dobré, kdyby se prostřednictvím Moniky mohl spojit s místními veliteli partyzánského hnutí. Mohli by si být navzájem velmi potřební. S Monikou musí dál udržovat přátelské vztahy. Musí umlčet své srdce, být klidný, přímý, rozvážný. Je to tak těžké, když je člověku jedenadvacet let a když před ním sedí krásné a milé děvče, které se mu nesmírně líbí. Ale bude to tak lepší pro ně oba.

Heinrich dospěl k tomuto rozhodnutí a cítil dokonce ulehčení; při hodině byl o mnoho klidnější a vyrovnanější než jindy. Dívku to trochu překvapilo a trochu se to dotklo její ješitnosti. I ona se chovala chladně, a tak hodina, na niž oba netrpělivě čekali, i když si to ani jeden nepřiznal, byla nezajímavá a nudná.

Přesně v osm se v útulném salónku v hotelu Temle sešli na večeři generál Evers, náčelník štábu divize oberst Kunst, hauptmann Lütz a Goldring.

Když Evers viděl příbory, předkrm a víno, poklepal Goldringovi uznale po zádech.

„Vy jste, barone, pro svou funkci jako stvořený: umíte uhodnout i vkus svého šéfa.“

Madame Tarval se dnes opravdu překonala. Jeden chod šel za druhým a ke každému bylo podáváno zvláštní víno. Evers, který si vždycky stěžoval na játra, byl ve skutečnosti velký labužník a dobrý znalec vína. Vysoce ocenil kuchařské umění madame Tarval a výběr vín. Kunst a Lütz si na chuť k jídlu nikdy nemohli stěžovat, a dnes jedli a pili za čtyři. Heinrich také celou dobu dohlížel, aby jejich sklenice nebyly ani na okamžik prázdné. Jako dezert podala madame Tarval ovoce, koňak a sýr, nakrájený na tenké plátky. Cigarety byly připraveny na stole už dávno.

Po několika skleničkách koňaku rozhovor oživl. Dokonce i nemluvný oberst Kunst se po chvíli rozhovořil, jenže jako vždycky řekl něco nevhod a rázem zchladil veselou náladu.

„Víte, pane generále, že dnes v noci na úseku naší divize mezi vesnicemi Saint Julien a Lanterno zmizeli dva důstojníci SD, hauptmann Wiesner a leutnant Reicher?“ zeptal se. „Nechtěl jsem vám to říkat dříve, abych vám před večeří nezkazil náladu.“

„Jak to zmizeli?“ podivil se Evers.

„V noci vyjeli z vesnice Lanterno do Saint Julien, kde na ně čekal herr Miller. Miller dostal hlášení, že odjeli; proto byl znepokojen, když nepřijeli včas, a telefonoval do Lanterna. Tam mu potvrdili, že důstojníci odjeli autem a že už je to hodně dlouho. Miller jim vyslal naproti několik motocyklistů. Motocyklisté však důstojníky nepotkali a nenašli ani auto. Na našem jedenáctém opěrném bodě byl vyhlášen poplach. Byla vyslána rota vojáků, aby důstojníky hledala. Až ráno našli kousek od cesty převržené auto, kterým jeli Wiesner a Reicher. Je však dosud nenašli. SD pokračuje v pátrání. Přidělil jsem jim na pomoc rotu vojáků.“

„Čert aby to vzal,“ ulevil si Evers. „Zdá se, že za chvilku se budeme bát vylézt na ulici. Musíme tam poslat víc lidí a najít viníky, ať to stojí co stojí. A jestli je najdeme, potrestáme je tak, že ostatním zajde chuť přepadat německé důstojníky.“

Kunstova zpráva pokazila Goldringovým hostům náladu. „Musím si jít odpočinout, pánové,“ pohlédl Evers na hodinky a vstal.

Vytáhl z kapsy peněženku, aby zaplatil svou útratu, ale Heinrich ho zadržel.

„Už je zaplaceno.“

„Dokonce!“ Generál ne bez uspokojení schoval peněženku zase do kapsy. „To tedy děkuji ještě jednou, barone. Všechno to bylo výtečné. Herr Kunst,“ obrátil se Evers k náčelníku štábu, „nezdá se vám, že baron von Goldring nosí už nějak dlouho distinkce leutnanta? Oberleutnantské by mu víc slušely.“

„Úplně s vámi souhlasím, pane generále.“

„Připravte tedy zítra doklady.“

Generál se obrátil k Heinrichovi.

„A kdy si vyberete propustku?“ zeptal se Evers.

„Hned jak pomohu najít zmizelé, a možná bohužel už mrtvé důstojníky.“

„Chvályhodné! Velmi chvályhodné! Neopouštět kamarády v nouzi – to je povinnost důstojníka. Německého důstojníka!“

*

Už tři dny trvalo pátrání po důstojnících gestapa, kteří tak záhadně zmizeli. Heinrich se ho rovněž zúčastnil. Na Everse zapůsobil Bertgoldův rychlý postup tak mocně, že začal svému důstojníkovi projevovat obzvláštní přízeň. Z jeho rozhodnutí byl Goldringovi také přidělen pro soukromou potřebu zbrusu nový opel.

Heinrichovi to značně ulehčovalo práci. Prohledal s Kurtem, který byl teď i šoférem, téměř každý metr cesty mezi vesnicemi Lanterno a Saint Julien, ale nepřišel na žádnou stopu. Ani Miller neměl úspěch. Vyšší velení se ho každý den dotazovalo na výsledky pátrání a pokaždé musel opakovat stejnou větu:

„Nic nového.“

Po příhodě v Chambéry, která pro barona skončila tak šťastně a pro provokatéra tak nešťastně, měl Miller ke Goldringovi neomezenou důvěru. Přispívalo k tomu ještě i to, že Bertgold se stal Millerovým přímým nadřízeným.

Stačilo, aby Goldring v dopise svému otci projevil sebemenší nespokojenost s Millerem, a místo ve Francii by se octl na východní frontě. Taková perspektiva nevzbuzovala pražádné nadšení ve starém gestapákovi, který se rád chvástal svými hrdinskými činy, a jak se jen vyskytla příležitost, vykládal, že se zúčastnil fašistického puče v roce 1933 a že mu sám Hitler stiskl ruku.

Proto také poslední dva dny Miller nevylezl z Goldringova auta a dával leutnantovi najevo, jak vysoko oceňuje jeho schopnosti a energii.

Dnes se Miller s Goldringem vrátili do města až po druhé hodině. Do kasina už nešli a ani příliš nelitovali, že zmeškali oběd, neměli hlad. Byli unaveni jízdou a zmoženi žárem, a tak se rozhodli, že se na chvilku posadí v letní kavárně a vypijí sklenku chladného sektu.

Ale ani mrazivý nápoj Millera neosvěžil, všechno se v něm vařilo. Víc než kdy jindy byl teď podoben chrtovi, vzteklému a nervóznímu, že ztratil stopu.

„Copak my dva nic nenajdeme, barone?“ rozčiloval se. „Abych se dneska styděl jít k telefonu. Co jim mám vykládat?“

„Dva lidé nemohou zmizet beze stopy. Nějaká stopa, třeba docela malá, tu musí být, a my ji najdeme,“ uklidňoval ho Heinrich. „Chvilku si odpočineme, než poleví horko, a pojedeme znovu. Třeba nám tentokrát bude přát štěstí.“

„Doufejme.“

Miller vstal a rozloučil se. Umluvili si schůzku na pozdější hodinu. Heinrich zůstal u stolečku pod slunečníkem, kde vál příjemný větřík.

Na ulici bylo v tu dobu málo lidí – všichni se schovali do chládku – a proto si musel všimnout Moniky, jež se vynořila na druhé straně ulice. Šla s vysokým hubeným Francouzem, asi třicetiletým, a živě se s ním bavila. Vedl Moniku pod paždí, díval se jí do očí a vyprávěl jí asi něco hodně veselého, protože po celou dobu komicky krčil nos a každou chvilku vyprskl smíchem. Heinricha píchl nepříjemný pocit závisti a nevraživosti.

Aby se na ně nemusel dívat, obrátil se a setkal se s pozorným, upřeným pohledem jakéhosi postaršího Francouze, jenž seděl u třetího stolku u vchodu. Muž zabodl do Heinricha černé oči podobné dvěma matným sklíčkům a díval se upřeně, bez mrknutí, jen koutky sevřených úst mu škubaly. K jeho stolku přistoupila číšnice. Na okamžik, než zaplatil víno, odvrátil pohled stranou. Ale jen na okamžik. Hned se jeho oči zas vpily do Heinricha.

Heinricha zaujalo chování a grimasy toho podivného člověka a také na něj několikrát pozorně pohlédl. Jakmile se Francouz přesvědčil, že si ho německý důstojník všiml, rychle se ohlédl, jestli ho nikdo nepozoruje, vytáhl z kapsy obálku, položil ji na stůl a poklepal na ni prstem, dávaje Heinrichovi na srozuměnou, že obálka je určena pro něj. Pak se ještě jednou ohlédl a šel pryč.

Zase nějaká provokace? prolétlo Heinrichovi hlavou. Položil na stůl peníze za sekt a rovněž vstal; procházeje pomalu kolem stolku, kde seděl Francouz, vzal nepozorovaně obálku a schoval ji pod kabát.

Únava z něho naráz spadla, zmocnilo se ho napětí, které nutí mozek pracovat horečně rychle, bystře a přesně. Za dvě minuty byl už v svém pokoji. Přikázal Kurtovi, který seděl v předpokoji a psal dopis, aby ho nevyrušoval, zavřel za sebou dobře dveře a vytáhl obálku. Byla úplně čistá, nebyla na ní žádná adresa. Heinrich ji otočil v prstech a opatrně ji na kraji rozřízl. Na podlahu vypadl malý, na čtyřikrát přeložený papírek. To, co na něm přečetl, ho nesmírně zarazilo a rozrušilo.

Dopis byl napsán špatnou němčinou, ale zřetelným, téměř kaligrafickým písmem. Neznámý pisatel psal:

„Jsem Francouz, ale jsem Němcům upřímně oddán, a proto pokládám za svou povinnost vám pomoci. Nevím ještě, komu odevzdám tento dopis, proto se na nikoho přímo neobracím. Přijít přímo do štábu je naprosto vyloučeno. Místní obyvatelé mají podezření, že s vámi sympatizuji, a jestli se přesvědčí, že vám pomáhám, zabijí mě. Proto jsem napsal tento dopis, a až se naskytne příležitost, předám ho německému důstojníkovi a on už ho odevzdá na patřičné místo.

Vím, že už několik dní hledáte dva důstojníky. Nenašli jste je a ani je nenajdete, jestliže vám nepomohu. Oba důstojníci byli zabiti. Jejich těla jsou zakopána u osamělého dubu, kde jste našli auto. Důstojníky zavraždili čtyři maquisté. Dva z nich znám – je to George Marot a Pierre Gortrin z vesnice Pontemafre. Druhé dva neznám, ale mohl bych je poznat. Domnívám se však, že zatknete-li tyto dva, budete už od nich umět vyzvědět, kdo jsou ti dva, které neznám. Jsem ochoten sloužit vám vždy, kdykoliv budete mé služby potřebovat. Nikdy mě však k sobě nevolejte, to by byla má smrt. Najděte nějaký jiný způsob, například mě zatkněte, a až si se mnou pohovoříte, zase mě propustíte. Mám už nějaké zprávy, které by vás jistě zajímaly. Doufám, že mé služby budou důstojně odměněny. Má adresa: vesnice Potern, Julien Levôque.“

Datum v dopise nebylo.

Heinrich se zamyslil.

Je to dopis dobrovolného pomahače gestapa, nebo provokace? Je-li to provokace, je ještě neobratnější než v Chambéry. Ale proč mu dal dopis v kavárně, kde se mohli vyskytnout nežádoucí svědkové? Neosvědčil už jednou svou oddanost? Ne, tohle vypadá jako obyčejné udavačství. Ale proč mu tedy ten pacholek nepodvrhl dopis, když seděl s Millerem? Pak by přece věděl naprosto jistě, že se dopis dostane do rukou německému velení.

Ale což jestli to je přece jen provokace? Dejme tomu, že on tento dopis skryje… Pak ho mohou obvinit, že to udělal úmyslně, začne nové vyšetřování a vyjde najevo, kdo se skrývá pod jménem barona von Goldringa. Ne, takhle riskovat nemůže. Musí najít nějaké východisko. Má odevzdat dopis Eversovi, který ho bezpochyby předá Millerovi? To by znamenalo vydat na smrt při nejmenším dva francouzské vlastence. Varovat partyzány? Ale jak? Ne, to se musí provést jinak. Dopis musí předat Eversovi, jenže.…“

„Kurte!“ zavolal sluhu. „Běž hned pro mademoiselle Moniku a řekni, že mám chvíli času. Až sem přijde, jdi do štábu a zeptej se strážného, jestli tam nemám nějaký dopis. A zatelefonuj mi odtamtud. Je ti to jasné?“

„Úplně. Rozkaz!“

Kurt odešel.

Heinrich si přečetl dopis ještě jednou a složil ho tak, aby slova „důstojníky zavraždili čtyři maquisté“ byla navrchu složeného papírku a dala se snadno přečíst. Teď zbývalo jen položit pomačkaný papírek na stůl proti křeslu, kde vždy sedávala Monika.

„Jej, vy jste tu nakouřil!“ zamračila se Monika, když vešla do místnosti.

„Vy nemáte kuřáky ráda?“

„Ty, kteří neznají míru.“

Dívka přistoupila k oknu a otevřela je dokořán.

„A on zná míru?“

„Jaký on?“

„Přece ten, s kterým jste šla dnes po ulici. Takový štíhlý, vysoký a náramně veselý, aspoň se zdálo.“

„Ach tak, vy jste mě viděl s…“ Monika stiskla rty a nedořekla.

„Bojíte se povědět mi jeho jméno?“

„Ne, ale nic vám to neřekne. A to vůbec není ‚on‘, je to jeden můj dobrý kamarád.“

„Seznámíte mě někdy se svými kamarády?“

Heinrich pohlédl při této otázce na Moniku nějak zvlášť zpytavě.

„Až jestli si to zasloužíte!“ důrazně odpověděla.

„Budu se snažit, třeba se příležitost najde hned dnes,“ řekl jí Heinrich, zdůrazňuje každé slovo jako předtím ona. „Platí?“

„Platí! A teď se pustíme do učení.“

Monika usedla do křesla. Heinrich odešel dál do pokoje, jako by hledal cigarety, které ležely na nočním stolku, a po očku dívku pozoroval. Podle toho, jak se napjala celá její postava a hlava natažená dopředu ztrnula, pochopil, že lístek přečetla.

„Ten Kurt nějak dlouho nevolá,“ pomyslil si Heinrich. Vtom zazvonil telefon. Monika se zachvěla. Heinrich vzal sluchátko.

„Prosím… Ano! Hned jsem tam.“

„Promiňte, mademoiselle, musím na pět minut, ale skutečně jen na pět minut, odběhnout do štábu. Počkáte na mne?“

„Počkám, ale nezdržujte se tam,“ ochotně souhlasila Monika.

Vycházeje z pokoje všiml si Heinrich, že dívčin obličej je bledý a rozrušený.

Heinrich a Kurt se vrátili zároveň, ne však za pět minut, nýbrž za deset. Monika v pokoji nebyla. Na slovníku ležel krátký vzkaz.

„Pět minut je pryč, mohu tedy odejít. Není zdvořilé nechat dívku tak dlouho čekat, zvlášť když ji očekávají veselí kamarádi. Snad vás s nimi jednou seznámím.“ Heinrich roztrhal lísteček na kousíčky.

„Kurte, dojdi k paní a popros, aby mi půjčila horkou žehličku. A slečně řekni, že už jsem doma, že můžeme pokračovat v učení.“

Kurt se vrátil za chviličku. Žehličku přinesl, ale Moniku nenašel. Madame Tarval mu řekla, že se dcerka jela trochu projet, protože ji od kouře rozbolela hlava.

Bylo jasné, že Monika si dopis přečetla. Papír byl složen jinak, než jak ho složil Heinrich, a ležel na jiném místě než předtím. Rovněž její vzkaz byl výmluvný. Jak to Monika chytře napsala! Nic v něm není nápadného, a přitom je každé její slovo tak mnohoznačné; přítel pochopí, nepřítel se nedovtípí. A ani se nepodepsala, konspirátorka!

Jela se projet, protože ji rozbolela hlava, povídala madame. Teď je jasné, že maquis budou varováni. Může tedy klidně odevzdat dopis Eversovi.

Heinrich začal žehličkou uhlazovat pomačkaný papír. „Copak bych to nemohl udělat já, herr leutnant?“ urazil se Kurt, když přišel do pokoje pověsit do skříně vyčištěnou uniformu.

„Některé věci nemohu svěřit nikomu, Kurte.“

„Mně můžete svěřit všechno, nikdo by pro vás neudělal víc než já. Snad jen moje matka.“

„Tvoje matka? Jak to, Kurte?“

„Ale psala mi… Počkejte, přečtu vám to.“

Kurt vytáhl z kapsy dopis a trochu zajíkavě začal číst: „Každý večer se modlím za tvého pána, synáčku, vždyť jenom on tě zachránil před smrtí. A s tebou i mě. Už jsi mi zůstal jenom ty. Služ mu věrně – já, matka, ti to nakazuju. Za dobro musíme splácet dobrým. Jinak potrestá bůh mě i tebe, mé drahé dítě…“

„Máš hodnou matku, Kurte, má tě ráda. Vyřiď jí ode mne srdečný pozdrav a napiš jí, že jsem s tebou spokojen.“

„Já už jsem jí napsal, že bych pro vás skočil do ohně. A já to doopravdy udělám, ani chvilku se nebudu rozmýšlet.“

„Do ohně pro mne skákat nebudeš, ale možná, že bude třeba, abys pro mne vykonal nějaké úkoly, o kterých budeme vědět jen my dva.“

„Rozkazujte, třeba teď hned.“

„Teď to právě nepotřebuju, a možná ani potřebovat nebudu. A teď mi podej uniformu.“

Heinrich se převlékl a už byl připraven jít ke generálovi a předat mu dopis Juliena Levequa, ale když se podíval na hodinky, usedl do křesla a vzal si knížku.

„Teprv dvacet minut. To je málo. Ještě musím počkat – až se vrátí Monika.“

Miller byl radostí v sedmém nebi. A jak by ne! Nejpozději zítra ráno odešle svému šéfovi zprávu, že těla zabitých byla nalezena a vrahové potrestáni. On už je bude umět tak potrestat, že o tom bude mluvit celé okolí. Ve zprávě vyzdvihne aktivitu leutnanta Goldringa. Musí to nastrojit tak, aby to vypadalo, že Miller neví o Goldringově vztahu k Bertgoldovi. Bude to lepší. Šéf ocení jeho objektivitu ve vztahu k mladým nadaným důstojníkům. Ona se někdy najde příležitost, Bertgold to napíše či řekne Goldringovi a jejich přátelství se tím ještě víc upevní.

Přátelství s Goldringem si Miller cenil, pokládal je za jistou cestu ke slávě a zabezpečené kariéře. A tato cesta není tak rovná, aby člověk došel k cíli jen vlastními silami. Má sice jisté zásluhy – vždyť se zúčastnil puče – jenže na to se už začíná zapomínat. Už by si zasloužil vyměnit majorské nárameníky. Rád by pracoval ve větších rozměrech. Osek divize je důležitý, to nelze popírat, ale ještě lepší by bylo žít v Paříži nebo někde poblíž, rozhodně však netrčet v takovém zapadákově, jako je Saint Remy.

Miller si už v duchu maluje, jaký dojem udělá na šéfa jeho hlášení. Už si v duchu určil, jak to napíše: velmi stručně, ale tak, aby bylo zřejmé, jaké obrovské nesnáze musel při pátrání překonávat. Nakonec musí položit otázku, jak naložit s rodinami zločinců. Miller samozřejmě ví sám, co s nimi, ale když už je celá záležitost skoncována, může si hrát na naivního a dotazovat se velení, aby také pocítilo svou účast v operacích proti maquistům a zmínilo se o tom ve zprávách pro Himmlera. Ne, osud je Millerovi nakloněn, když poslal do štábu divize toho mladého obratného barona. Jak bylo prozíravé, že i Goldring se účastnil pátrání a uvěznění toho Levequa.

Miller si spokojeně zamnul ruce, když si vzpomněl, jak chytře a diplomaticky si vedl na poradě u generála Everse. Třeba jen tahle jeho poznámka:

„Nemohu dopustit, aby leutnant von Goldring riskoval život a zúčastnil se zatýkání zločinců, kteří budou bezpochyby klást zoufalý odpor. Lépe by bylo uložit mu, aby zatkl Juliena Levequa. Není to nebezpečné a leutnant zná Levequa podle tváře, což celou věc zjednodušuje a uchrání nás před omylem. Operaci v Pontemafre si beru na starost sám.“

Není to řečeno vskutku moudře a diplomaticky? Podporoval ho Evers i náčelník štábu. Všechna chvála za polapení těch dvou maquistů padne na něj. A Goldring zůstane stranou.

Ostatně poručík už by měl být zpátky. Je deset a vyjel v sedm. Je to tam šedesát kilometrů. Ano, dávno měl být zpátky! Proboha! Miller zrovna ztuhl, když si jen pomyslil, že by se Goldringovi mohlo stát takové neštěstí jako těm dvěma důstojníkům. Pak adié, kariéro, adié, Francie. Bertgold by mu to nedaroval, šupem by ho poslal do Ruska. To ještě při nejmenším.

Miller vyskočil se židle a prudce stiskl zvonek.

„Okamžitě vyšlete oddíl motocyklistů naproti leutnantu von Goldringovi,“ křikl na adjutanta, který vběhl do místnosti.

Než motocyklisté nastartovali motory, přijel k budově Sicherheitsdienstu Goldringův opel. Miller odstoupil od okna, kvapně si sedl za stůl a sklonil se nad mapou připravované operace. Ať vidí, že ani já nemarním zbůhdarma čas, napadlo ho.

Dokonce ani hned neodpověděl, když se ozvalo zaklepání. Až po druhé zavolal:

„Dále.“

Když se Goldring objevil ve dveřích, zvedl se Miller pomalu od stolu jako člověk na smrt unavený. Jeho tenké rty se roztáhly do úsměvu, který měl být co nejpřívětivější.

„Blahopřeji vám k šťastnému návratu, barone.“

„Ne tak docela,“ suše utrousil Goldring a podal Millerovi nějaký papírek.

„Co to je?“ rozčileně se zeptal Miller, ačkoliv pochopil na první pohled, oč jde: takové papírky držel v ruce nejednou a věděl dobře, co v nich je. Přečetl jich už hodně.

„Smrt zrádci francouzského národa… to je tam napsáno, myslím,“ unaveně řekl Goldring a usedl do křesla.

„Tak Julien Leveque…“

„Zabit dvěma kulkami do prsou hodinu před tím, než jsme přijeli.“

„Vrah byl zatčen?“

„Nikdo ho vůbec neviděl.“

„Zřejmě ho sledovali.“ Miller si utřel s čela chladný pot.

„Ano. Myslím, že se i v dopise zmiňoval o tom, že místní obyvatelstvo k němu není příliš přátelské, narážel na nějaké podezření,“ nedbale prohodil Heinrich. „Pravděpodobně střežili každý jeho krok.“

„Proboha, všechno se nám hatí. Ti, kteří se dozvěděli o udání, mohli varovat partyzány,“ zasténal zbledlý Miller.

„Na vašem místě bych neztrácel ani minutu,“ radil Goldring.

„Máte pravdu. Máte pravdu.“ Miller vyskočil a rozběhl se ke dveřím, volaje na pobočníka:

„Poplach! Okamžitě poplach!“

Asi za pět minut oddíl vedený Millerem vyjel na nákladních autech k Pontemafre.

Ráno se Miller vrátil. Tvářil se žalostně. Jediné trofeje celé operace – těla vykopaných důstojníků – ležely na prvním autu. Leveque psal pravdu: zabité důstojníky opravdu našli pod osamělým dubem. Místo, kde byli zakopáni, bylo dobře zamaskováno. Dva maquisty, kteří zavraždili důstojníky, jak psal Leveque, se nepodařilo ve vsi zadržet. Zmizeli bez stopy, a nejen oni, ale i jejich rodiny, ba i nejbližší příbuzní. Včera večer tam ještě všichni byli, viděli je tam, a v noci někam zmizeli.

Když Lütz vykládal Goldringovi, jaký neúspěch potkal Millera, vzdychl Heinrich soucitně, ale vzápětí se mu tvář vyjasnila:

„Tak, teď mohu jet na dovolenou.“

„Ne, generál žádal, abyste ještě den dva počkal,“ zklamal ho Lütz.

„A proč? Nevíte?“

„Nevím. Třeba vám to řekne sám,“ odpověděl hauptmann vyhýbavě.

Generál však neříkal nic a Heinrich se neptal.

Uběhly už dva dny od nezdařené Millerovy operace, ale s Heinrichovou dovolenou to pořád nebylo vyřešeno. Třetí den před obědem se Heinrich rozhodl, že si chvilku vyjede autem. Neměl na dnešek žádné úkoly; přesto o tom Lützovi řekl.

„Jen jeďte, ale přijeďte včas na oběd, generál mě upozorňoval, abyste přišel do kasina včas,“ připomínal hauptmann.

„Tak to raději nechám na jindy, třeba pro mne generál má nějaký úkol na odpoledne. Nevíte, oč jde?“

Lütz pokrčil rameny.

„Poslyšte, hauptmanne, nezdá se vám, že se v posledních dnech nechováte vůbec jako kamarád?“

Lütz pohlédl na přítele a usmál se.

„V čem vidíte to nekamarádské chování?“

„V tom, že mi nechcete říci přímo, oč jde. Vy víte, proč generál zdržel můj odjezd na dovolenou, a neřeknete to. A jistě víte, proč musím být dnes v kasinu, a taky nic. A ještě ten tajuplný úsměv, a místo odpovědi – pokrčení ramen.“

„Když já si potrpím na příjemná překvapení. Věřte mi, kdyby vás čekalo něco nepříjemného, jistě bych vás upozornil.“

„Dobře, to tedy beru svá slova zpět.“

Jaké je to příjemné překvapení, dozvěděl se Heinrich těsně před začátkem oběda, když se sešli všichni důstojníci. Pozdraviv přítomné, prohlásil Evers slavnostně, že vyšší velení vyznamenalo leutnanta Goldringa železným křížem druhého stupně a udělilo mu hodnost oberleutnanta.

Heinrich musel stisknout mnoho rukou, všichni mu blahopřáli, a musel vyslechnout mnoho průhledných narážek na to, že taková význačná událost by se měla bez odkladu oslavit.

S generálovým dovolením poslal Heinrich pro víno a po obědě začala oslava. Takovou pitku neviděl novopečený Oberleutnant za celý svůj život. Pili všichni bez rozdílu hodností a za chvilku zapomněli nejen na subordinaci, ale dokonce na přítomnost generála… Heinrich musel ještě po druhé, po třetí, po čtvrté posílat pro víno a pro koňak. Někteří už měli dost a ani generál Evers už nestál pevně na nohou. Tolik si však ještě uvědomoval, že musí odejít, aby nepřišel o prestiž.

Když Evers s náčelníkem štábu a několika vyššími důstojníky odešli, zvrhla se pitka v úplné orgie. Jen Heinrich a trochu také Lütz byli při sobě. Divokým řevem přivítali důstojníci leutnanta Kronberga, který po odchodu vyššího velení také někam záhadně zmizel.

„Pánové! Pánové!“ křičel Kronberg a vyskočil na stůl. „Váženému oberleutnantu baronu von Goldringovi přišly blahopřát dámy.“

„Stáhněte rolety,“ vykřikl někdo.

Nejméně opilí vyskočili k oknům, ale většina těch, kteří se ještě drželi na nohou, se vrhla přivítat tak zvané dámy. Vcházely do místnosti se ztrnulými úsměvy a vyděšenýma očima – odporné, žalostné a směšné zároveň, v honosných šatech s výstřihy, jež měly cynicky zdůraznit jejich půvaby.

Heinrich se zachvěl odporem, lítosti i vztekem a šel dál do sálu. Přistoupil k němu Lütz.

„Hodokvas bohů,“ kývl hlavou k důstojníkům a dodal: „Podle mého mínění není nic odpornějšího než člověk, který přestane ovládat své zvířecí pudy a ztrácí nad sebou vládu.“

„Proto jste tak málo pil?“

„Nerad piju v tak velké společnosti. Však vy jste také jen usrkával.“

„Rozbolela mě hlava.“

„Mě také.“

„Co abychom se nepozorovaně ztratili?“

„Hrozně rád,“ souhlasil Lütz.

Goldring našel majitele kasina, požádal, aby mu poslal účet za všechno pití, a odešel s Lützem zadním východem. Pitka trvala dál.

*

Ráno chodila Monika rozhněvaná a rozčilená. Matka se ptala, co jí je, ale nic se nedozvěděla. Ne zrovna přívětivě se chovala i k několika stálým hostům, Francouzům, kteří přišli k madame Tarval na sklenku dobrého vína; v městečku se dnes totiž držel svátek. Francouzi nechodili do restaurace večer, kdy zde byli němečtí důstojníci, přicházeli jen během dne nebo ráno.

Dnes se jim to však nepodařilo, ačkoliv bylo časně. Ještě nevypili ani sklenku vína, když před hotelem zastavilo nákladní auto a šest německých důstojníků s lebkou na výložkách vešlo do restaurace. Jakmile Francouzi spatřili nezvané hosty, ještě k tomu esesáky, přestali se bavit dohromady a každý jen polohlasně hovořil s nejbližším sousedem a snažil se nedívat v tu stranu, kde se usadili němečtí vojáci.

Esesáci si už cestou zřejmě přihnuli a podle toho se taky chovali. Vykřikovali urážlivé poznámky na adresu ostatních hostů, dotírali na madame Tarval s nepřístojnými žerty a pili samotnou vinnou kořalku, které se říkalo „grap“.

Asi za půl hodiny se vojáci zpili úplně.

„Hej, ještě jednu láhev grapu!“ vybuchl statný zrzavý voják a bouchl pěstí do stolu.

„Dej jim to tam a hned jdi nahoru do pokoje, ať tě nemají na očích,“ nařídila dceři madame Tarval, která připravovala salát a měla plné ruce práce.

Monika postavila na stůl objednanou láhev a už se obrátila k odchodu, když ji zrzavý esesák chytil za ruku a násilím si ji posadil na kolena.

„Pusťte!“ vykřikla Monika a trhala sebou.

Ale esesák se zachechtal a pevně ji k sobě přitiskl. Jeho společníci se řehtali jako posedlí.

„Říkám vám, pusťte mě!“ vykřikla Monika jako beze smyslů.

Zoufalý výkřik uslyšel Heinrich, který s Lützem a Millerem přicházel právě do vestibulu. Heinrich vtrhl do restaurace. Stačil jediný pohled a pochopil, co se tu děje. Navyklým, vycvičeným pohybem pevně uchopil ruku zrzavého esesáka v zápěstí a druhou rukou mu ji zkroutil. Zrzek zařval bolestí, vyskočil a ucouvl. Ale bylo pozdě: Heinrich ho pravou rukou vší silou udeřil do spodní čelisti. Esesák se skácel, převaliv stolek.

Jeho společníci přiskočili k Heinrichovi, ale v témže okamžiku se před nimi zaleskla pistole.

„Ven!“ rozlícené vykřikl Heinrich.

Za jeho zády, rovněž s pistolemi v rukou, vstoupili Lütz a Miller. Jakmile esesáci spatřili tři ozbrojené důstojníky a mezi nimi i gestapáka, vrhli se jeden přes druhého k východu.

„Herr hauptmann,“ oslovil Heinrich klidně Lütze, jako by se nic nestalo. „Víte, kde je můj pokoj, jděte napřed, já tu ještě něco objednám.“

Lütz a Miller se přesvědčili, že auto s vojáky odjelo, a šli nahoru. Také Monika běžela do svého pokoje. Slzy urážky se jí ještě chvěly na řasách. Když běžela kolem Heinricha, řekla jen v letu, chvatně děkuji a zmizela za dveřmi.

Heinrich přistoupil k bufetu.

„Pošlete mi do pokoje láhev koňaku,“ poprosil madame Tarval, odpočítal peníze a dodal: „A to je za ty svině – vždyť vám nezaplatili.“

Madame mávla rukou.

„Prosím vás! Vždyť i tak jsem vám zavázána. Monika je tak prudká, mohlo to špatně dopadnout.“

Heinrich neposlouchal její námitky, naklonil se přes pult a sám vhodil peníze do pokladny.

„Vyhnal jsem vám hosty…“

Zamířil k východu. Tu k němu přistoupil jeden Francouz.

„Dovolte, pane důstojníku, abych si s vámi připil na lidskou šlechetnost,“ uklonil se Heinrichovi.

Všichni přítomní vstali se skleničkami v rukou. Heinrich se obrátil k pultu, vzal z rukou madame Tarval pohár vína, a přiťuknuv si s Francouzem, uklonil se ostatním. Všichni se družně napili.

Heinrich odešel.

Dvacet minut před odjezdem, když už Kurt odnosil věci do auta, přišel Heinrich do restaurace rozloučit se s paní a s Monikou.

„Odjíždím na týden na dovolenou a chci se rozloučit s vámi a se slečnou.“

„To je od vás hezké, monsieur baron. Jen se hodně brzy vraťte, budeme vás čekat. Hned zavolám Moniku.“ Madame se rozloučila s Heinrichem a šla pro dceru. Heinrich si zatím sedl ke stolku. Uběhla minuta, dvě a Monika nepřicházela. Nakonec, když už Heinrich ztrácel naději, že ji uvidí, Monika přišla.

„Chtěl jste mě vidět, monsieur Goldring?“ suše se zeptala.

„Proč ten oficiální tón? Co jsem vám udělal, že se na mě nechcete ani podívat?“

Dívka tu vskutku stála se sklopenýma očima, bledá a zamračená.

„Naopak, jsem vám velmi vděčná, že jste se mne tak rytířsky zastal.“

„Jedu na dovolenou a chtěl jsem se s vámi rozloučit.“

„A už jste se rozloučil s těmi dámami, s kterými jste tak hlučně oslavil nové nárameníky a železný kříž?“

V jejím hlase, ač se snažila o lhostejný tón, zněla urážka.

„Moniko, moje milá učitelko! Já jsem je ani neviděl. Sotva se tam objevily, šli jsme s Liitzem domů.“

„To se mi omlouváte?“

„Vždyť mi to vyčítáte.“

„Na to mám jako vaše učitelka právo,“ poprvé se usmála Monika.

„A já se omlouvám jako váš žák. A jaké rady mi dáte na cestu?“

„Potřebujete nějaké rady? Jedete přece ke své nové matce a… sestře. Jistě se o vás budou dobře starat.“

„Proč jste se zastavila před slovem sestra?“ * „Protože si nedovedu představit, jak můžete říkat sestra dívce, kterou jste nikdy neviděl. Říkal jste přece sám, že jste ji viděl, když jste byl malý chlapec. A mimo to, sestrám se nevozí takové cenné dary…“

„Tak od vás žádnou radu nedostanu?“

„Dobře se chovejte a… hodně brzy se vraťte!“

„To rád udělám, protože…“

Heinrich stiskl dívce pevně ruku a rychle odešel.

Je možné, že by mě měla ráda? přemýšlel Heinrich cestou na nádraží.

Bylo mu radostně a smutno zároveň.

Rybáři a ryby

Telegram o Heinrichově příjezdu do Mnichova dostal Wilhelm Bertgold pozdě večer, když už chtěl odejít ze štábu, aby si odpočinul po celodenní práci. Dávno na ten telegram čekal a dělal všechno možné, aby Heinrichovu návštěvu v Mnichově uspíšil, a teď dostal zprávu v době, kdy absolutně nemůže odjet domů. A je otázka, bude-li si Elsa a Lorchen počínat ve všem správně.

S telegramem v rukou se pomalu spustil do velikého křesla u stolu a zamyslil se. Kolik plánů a nadějí skládal v Heinrichův příjezd do Mnichova, a on teď přijede zrovna, když se to nejméně hodí, když Bertgold nemůže požádat ani o den dovolené.

Psal ženě už několikrát o Goldringově návštěvě a byli domluveni, že na tu dobu určitě přijede domů. A teď musí poslat telegram, aby ho nečekali. Nedalo by se to přece nějak zařídit? Cožpak musí jít všechny plány k čertu jenom proto, že ve štábu je teď víc práce než kdykoliv jindy? Ani jedenkrát v celém svém svědomitém životě nezanedbal služební zájmy kvůli své rodině.

Už dvacet osm roků pracuje u zpravodajské služby. Je to skutečně už osmadvacet let? Vždyť ještě dnes se mu v paměti vybavuje do nejmenších podrobností ten den, kdy jako mladý důstojník jel do Vídně, kde se měl hlásit u generálního štábu a pravidelně posílat zprávu svému šéfu, oberstleutnantovi Brandtovi, o náladě a chování důstojníků štábu.

Jaké si tehdy dělal naděje na oslňující kariéru, co měl v sobě mladistvé romantiky!

Wilhelm Bertgold je zpravodajec původem, vzděláním i povoláním. Chytání a štvaní lidí, důvěřivých a upřímných, lidí významného postavení i lidí docela bezvýznamných, kteří však měli přístup k tajným záležitostem – to bylo v rodu Bertholdů považováno za práci potřebnou a neméně čestnou než povolání lékaře, profesora bohosloví či důlního inženýra. A když mladý Willy odjížděl do Vídně, zašel s matkou do kostela a vroucně se modlil k bohu, prose o podporu a pomoc v tak důležitém povolání.

Zpočátku se mu všechno dařilo. Osud mu byl příznivě nakloněn, Brandtovy četné pochvalné projevy to potvrzovaly. V roce 1916 však Bertgold už jako hauptmann udělal neomluvitelnou chybu: nepoznal v jednom vysoce postaveném důstojníkovi rakousko-uherského generálního štábu německého profesionálního špióna a v obvyklém hlášení vylíčil jeho činnost temnými barvami.

Bertholdova hvězda pak na delší dobu potemněla. Pravda, nevyhnali ho, ale také si ho nevšímali, ba dovolovali mu vykonávat jen úkoly, které by svedl i hotový zelenáč. Bertgold mlčky trpěl toto přehlížení do roku 1918, kdy se na něj osud, jak se zdálo, znovu usmál. Tenkrát bylo třeba získat v krátké době velký počet špiónů, aby mohli být exportováni na okupovanou Ukrajinu. Tehdy si na Bertgolda vzpomněl jeho kamarád z dětství a spolužák ze špionážní školy, Siegfried von Goldring, jemuž baronský titul umožňoval přístup do kabinetů vysoce postavených velitelů i do salónů jejich manželek.

Goldring a Bertgold odjeli na Ukrajinu společně, ačkoliv obdrželi různé úkoly: Siegfried měl studovat dopravu a najímat tam agenturu, kdežto Wilhelmovi bylo svěřeno sbírat zprávy o hospodářských poměrech na jihu Ukrajiny.

Willy Bertgold bez oddechu a neúnavně chtěl odčinit své provinění. Studoval zemské archivy, statistické údaje, luštil prachem pokryté záznamy geologických průzkumů. Avšak když v roce 1918 na podzim německá armáda utíkala z revoluční Ukrajiny, musil Bertgold prchnout. Podařilo se mu vzít s sebou své dva největší poklady: kozelščanskou ikonu Matky boží, kterou ve spěchu ukradl z kláštera, a zprávy o hospodářství jižní Ukrajiny. Drahokamy na ikoně, jak se ukázalo později, byly falešné, a na zprávu se nikdo ani nepodíval. Německo samo stálo tenkrát před krachem a na takové věci neměl nikdo ani pomyšlení.

A tím by byla kariéra nadějného důstojníka končila, kdyby si na něj nevzpomněl jeho dřívější šéf, Oberstleutnant Brandt. Až do té doby se Bertgold nevyhříval v přízni svých nadřízených; teď se ani nevzpamatoval a už se stal zástupcem Brandtovým a téměř současně i manželem jeho dcery Elsy, jejímž jediným věnem bylo vysoké postavení jejího otce. Za dva roky však otec zemřel; dočkal se ještě vnučky, malé Lorchen, jíž mohl odkázat jen kolekci poštovních známek, které sbíral téměř půl století.

Bertgold miloval svou dceru nesmírně, tak, jak může milovat člověk, který za celý svůj život nepocítil ani k jedinému člověku náklonnost, ba ani sympatii. Byl vždycky uzavřený a vztahy k jiným lidem cenil jen podle toho, jak jsou užitečné pro jeho kariéru. Tak se stal i manželem Elsy, kterou nikdy nemiloval a dodnes jí byl cizí. Jediné, co spojovalo manžele Bertgoldovy, byla dcera Lora, jejíž osud ležel na srdci stejně otci i matce.

Maličká Lora byla skutečně obdivuhodně roztomilé děvčátko: měla baculaté ručičky a nožičky, červené tváře a zlaté vlásky. Rodiče, okouzleni krásou své dcerky, nepozorovali, jak se mění. Jak rostla, protahovaly se nějak i rysy jejího obličeje, což jí nepřidalo ani trochu krásy. Ve dvanácti třinácti letech byl z ní neohrabaný, nevzhledný výrostek s nepěknými sklony; Lora ráda poslouchala za dveřmi, špehovala dospělé a její znalosti intimních stránek byly větší než u jiných děvčat jejího věku.

Právě v té době se u Lory projevila nepřekonatelná záliba v chlapecké společnosti. Dívka dovedla využít matčiny shovívavosti a časté nepřítomnosti otcovy, který odjížděl za úředními záležitostmi, a vodila si domů spolužáky, štědře je hostila dobrotami, které tajně brala z bufetu, a pak si vymýšlela hry, při nichž nesměly chybět polibky; to provozovala tak dlouho, až si toho nakonec musila všimnout i frau Elsa. Vyplašená matka zakázala Loře, aby si vodila domů své nové kamarády, čímž to ještě zhoršila. Lora pokračovala ve svých zábavách dál na dvorku před vilou, kde na ni matka nemohla tak dobře dohlížet. Frau Elsa se nechtěla svému muži přiznat, že nevychovávala Loru dost přísně, všechno mu zatajila a nepřiznala se ani, jaké starosti jí dělá Lořina výchova; Bertgold však sám jednou viděl oknem, jak se jeho jedináček baví s chlapci. Od té doby směla Lora chodit na vycházky jen s matkou a doma přísně kontrolovali, zda se vrací ze školy včas domů. Dívka se vzpouzela, upadala do hysterických záchvatů, ale otcovu vůli nezlomila.

Tato rozumná opatření měla na Loru zdánlivě dobrý vliv. Byla ve svém jednání přímější a i fyzicky se velmi změnila. Zelené poupátko začalo rozkvétat v bujný květ, až příliš bujný na svá léta. Teď už se Lora sama táhla víc k dívčí společnosti, vyměňovala si s kamarádkami památníky s veršíky a o prázdninách psala dlouhé vroucí dopisy plné přísah věrnosti až za hrob.

Otec i matka se uklidnili a byli zase nadšeni zasněným pohledem modrých oči a dlouhými, silnými zlatými copy. Snažili se nevšímat si jejího nosu, na konci příliš masivního, a utěšovali se tím, že se ještě zformuje.

Jen někdy upadala Lora do divných stavů. Zase ji přepadaly rozmary, byla popudlivá a dorážela na každého náhlými výbuchy něžnosti nebo zase nepříčetného vzteku. Rodiče se o tom dokonce radili s lékaři, ale všichni je svorně uklidňovali.

„Obvyklé příznaky dospíváni. Vdá se, bude mít dítě a všechno bude v nejlepším pořádku.“

Bertgold už dávno snil o tom, až se jednou Lorchen vdá, porod! syna, v němž bude žít rod Bertgoldů, jehož kořeny sahaly kamsi až do 17. století a který mohl tak náhle vyhynout jim, Wilhelmem Bertgoldem. A je třeba po pravdě přiznat, že milující otec udělal všechno, co mohl, aby budoucí manžel nemohl jeho dceři vyčítat mizerné věno, jako je vyčítal on sám paní Else.

Jeho dcera nebude mít malé věno. V roce 1933 po hitlerovském puči dostal Bertgold darem velikou vilu v Mnichově, která předtím náležela jakémusi Židovi, profesoru hudby; později, díky svým stykům s Himmlerem, dostal ještě dva mlýny. Rovněž svůj pobyt na východní frontě pokládal oberst za vzácnou příležitost zabezpečit Lořinu budoucnost i své vlastní stáří. Ne, nevrhal se jako ostatní na maličkosti, jako jsou látky, nábytek nebo balíčky s jídlem. Všichni podřízení důstojníci věděli, že nejlepším dárkem pro šéfa je stříbro, staré ruské stříbro. Hledali je speciálně pro náčelníka oddělení I-C, a když náčelník dostal nějaký servis, prohlížel ho s potěšením dlouho a pečlivě o samotě, dřív než jej odeslal domů paní Else. Bertgold, jenž se považoval za výtečného znalce umění, kupoval za mlada laciné kopie známých soch a ověšoval všechny stěny svého bytu stejně lacinými koberci tovární výroby. Teď mohl uspokojit svou vášeň k sochařství i ke kobercům, odměnit se za to, že se tak dlouho musil spokojovat jen náhražkami místo skutečných uměleckých děl. Jeho chuti časem rostly a umělecký vkus se zdokonaloval. Teď bral sochy a koberce jen z muzei. Jedině tak má přece člověk záruku, že se do jeho sbírky nedostane nějaká kopie nebo dílo podřadné. A Bertgold s přesností jemu vlastní opatřil každý nález, dřív než jej odeslal domů, ať to byla socha či koberec, maličkou kartičkou, kde vyznačil všechno, co se dalo určit, název sochy, jméno autora, dobu, kdy byl koberec vyroben, a dokonce i adresu muzea, odkud to ukradl. Všechny ty kartičky paní Elsa podle mužova rozkazu shromažďovala a opatrovala; Bertgold se na své sbírky díval jako na věc, která se pro ně ve stáří může stát zdrojem příjmů.

Frau Elsa pečlivě dvakrát za týden referovala manželovi o všech událostech v rodině. Hlavním tématem korespondence byla pochopitelně Lora, její zdraví, chování, nálady. Matka si nechtěla na dceru stěžovat, nechtěla muže rozčilovat teď, kdy byl zavalen obrovskou prací, přesto však se v jejích dopisech objevovaly častěji a častěji úzkostné narážky, že s Lorou není všechno, jak má být. Když se Bertgold kategoricky domáhal, aby mu to přece konečně napsala, odpověděla paní Elsa dlouhým dopisem, kde vylíčila Loru ze stránky dosud neznámé.

Ukázalo se, že Lořino náhlé nadšení pro farmu, kterou získal Bertgold před rokem nedaleko Mnichova, se nedá vysvětlit přirozeně jen zájmem o hospodářství, ale docela jinými a velmi podivnými příčinami.

Bertgold získal tu farmu za pár babek a skládal do ní veliké naděje. Nejen proto, že si tam dal přivézt ušlechtilé holandské krávy. Hlavní zisk měla přinést bezplatná pracovní síla, neboť za svého pobytu na východní frontě poslal Bertgold na svou farmu devět běloruských děvčat, která byla údajně ve spojení s partyzány.

Zpočátku byla Lora k tomuto otcovu podniku naprosto lhostejná. Až poslední dobou jezdila na farmu stále častěji; koupila si dokonce i dlouhý bičík jako na psy, které tam drželi kvůli hlídání.

Dlouho paní Elsa nic netušila. Pochvalovala si dokonce před známými, jaká bude z Lory dobrá hospodyně. Jednou však musela jet na farmu za dcerou, a co tam viděla, nesmírně ji zarazilo a vylekalo. Ne že by se ustrnula nad běloruskými děvčaty, které Lora švihala bičíkem. Pro frau Elsu to byl jen tažný dobytek a dobytek se musí pohánět. Ne, slzy děvčat a jejich úpění frau Elsu nevyděsily. Zastavila se jako zasažena bleskem, když spatřila obličej své dcery; plál jakousi nelidskou rozkoší, snivé Lořiny oči s rozšířenými zornicemi se podobaly očím šílence.

Jak se frau Elza dozvěděla, nebyl to jen náhlý výbuch vzteku. Její dcera jezdila na farmu jen proto, aby tam mučila děvčata.

Bertgold musel požádat vrchní velení a spěšně přijet do Mnichova, aby se sám přesvědčil o věrohodnosti zpráv paní Elsy. Neprodleně svolal koncilium lékařů, aby všestranně vyšetřili Lořin zdravotní stav.

Tentokrát nebyli lékaři tak optimističtí, ale zase naléhali na to, že dívku je třeba co nejrychleji provdat. Radili, aby vyjížďky na farmu byly Loře co nejpřísněji zakázány; její sadistické sklony by se mohly rozvinout a to by mohlo vést k různým úchylkám od normálního pohlavního a psychického života.

A tak Bertgold i frau Elza měli před sebou vážný úkol – co nejrychleji provdat dceru. Musí mít manžela, děti, žít naprosto normálním životem. Rod Bertgoldů musí mít nového zdravého potomka, ať se děje co děje.

Ale lehko se řekne – provdat dceru!

Bertgold by přirozeně mohl mezi podřízenými důstojníky najít více či méně vhodného kandidáta. Mohl by si vyhlédnout chudého bezvýznamného poručíka, pomoci mu ke kariéře a pak ho udělat svým zetěm. Jenže generálmajor věděl nejlépe sám podle sebe, že taková naprostá závislost na budoucím tchánovi málo přispěje k rozvinutí něžných citů k manželce, vnucené násilím. To byl přece jeho případ. Jeho Elza neměla nikdy nedostatek, v posledních letech se dokonce mohla pokládat za bohatou, a přece nebyla nikdy šťastná. Ani Wilhelm Bertgold nepoznal štěstí v manželství. Před zraky lidí byli k sobě navzájem uctiví a pozorní, ale když zůstali sami, neměli spolu o čem hovořit, byli k sobě chladní a cizí, jestliže se rozhovor netýkal Lory. Ano, jen Lora byla otcovou jedinou radostí.

Ze střízlivého a rozvážného Bertgolda se stával snílek v těch chvílích, kdy uvažoval o dceřině budoucnosti. Při svém prvním pobytu v Mnichově udělal všechno, co mohl, aby uvedl Loru do vyšší mnichovské společnosti. Za to už nemohl, že Elsa nebyla schopna udržet a upevnit tyto styky. Ať už je to jak chce, cesta do salónů, kde by Lora mohla najít svého vyvoleného, byla zavřena a Bertgolda už začalo znepokojovat, že bude musit ve svých plánech na dceřin sňatek něco slevit. Také léta Loře krásy nepřidávala. Její obličej byl příliš kulatý a konec nosu se neztenčil. Oči tím vypadaly o mnoho menší, než byly ve skutečnosti. Jen vlasy měla pořád tak bohaté a zlaté.

Heinricha von Goldringa pokládal Bertgold, tenkrát ještě oberst, za šťastný dar osudu; opravdu, vždyť jen šťastnou souhrou okolností se stalo, že mladý baron, syn jeho mrtvého přítele, dědic dvou miliónů, se dostal právě k němu. Oberst, dojatý setkáním se synem mrtvého Siegfrieda a dopisem svého dávného přítele, slíbil tenkrát Heinrichovi v upřímném záchvatu, že mu bude zastupovat otce. A teprve v noci, když o tom všem přemýšlel, pochopil dodatečně, jaký krok udělal.

Lepšího ženicha pro Loru by nikdy nenašel. Heinrich má zásluhy před vaterlandem; je sice na zpravodajce trochu horkokrevný, jak ukázala celá historie se Schulzem, ale další práce ho vycepuje a Heinrich má věru všechny důvody počítat se skvělou kariérou. A hlavní věc, je bohatý a ke všemu má baronský titul! V dnešní době se na tituly sice mnoho nehledí, ale nebude na škodu, když se Lora stane baronkou. Ani pěkný vzhled Heinrichovi von Goldringovi neschází – má vysoké čelo a štíhlý zahnutý nos, chytré světle hnědé oči, štíhlou postavu. Ne, ani nejvybíravější děvče by takového ženicha neodmítlo.

Své plány a naděje sdělil Bertgold zatepla ženě a přikázal jí, aby byla k novému synovi vlídná a něžná. Loru poučovat nemusel. Byla úplně unesena, když se z ničeho nic objevil na obzoru bratr s tak romantickým osudem.

Mezi Heinrichem, frau Elsou a Lorou začala živá korespondence. Všechno šlo jak po másle.

Bertgold přikládal velký význam prvnímu setkání Heinricha s frau Elsou a Lorou. Už dříve promyslil všechny detaily Heinrichovy návštěvy a jako dobrý režisér rozdělil úlohy. Nejdůležitější připadla pochopitelně jemu, měl všechno řídit. A teď najednou jdou všechny jeho plány k šípku. Heinrich přijede do Mnichova zrovna v době, kdy tam Bertgold, hlavní osoba, nebude.

Snad by si přece měl vyžádat dovolenou na jeden den, aspoň na jeden jediný den.

Bertgold si připomíná všechny naléhavé úkoly, které musí být zítra či pozítří vyřízeny. Ne, udělá to jinak – dnes bude pracovat celou noc a zítra celý den. Navečer požádá o jednodenní propustku a večer vyjede vozem. Autostráda je ve výborném stavu, není poškozena bombardováním, může tedy být v Mnichově tak za osm devět hodin. Celý den bude mít k dispozici. A za den se dají hory převrátit! Pro každý případ však musí ženě poslat telegram, že nemůže přijet domů.

Manželův telegram paní Elsu rozčilil až k mdlobám. Heinrich je u nich teprve jeden den a ona už je k smrti unavená. Není to Heinrichova vina, naprosto ne. Frau Elsa poznala na první pohled, že mladý baron je zdvořilý a vychovaný muž. A víc – udělal na ni takový dojem, že i bez podrobných instrukcí svého muže udělala všechno možné, aby ten štíhlý uhlazený důstojník s tak jemnými a ušlechtilými rysy a dvěma milióny marek v německé a švýcarské bance se stal snoubencem a potom manželem její dcery.

Heinrich přijel dnes ráno, dříve než byl očekáván, a frau Elsa nestačila poučit Loru, jak se má k bratrovi chovat. Lora se tedy k němu chovala tak, jak jí velelo srdce, a podle matčina mínění dělala chybu za chybou. Lora a Heinrich jsou bratr a sestra, nemusí tedy dodržovat formality, které vyžadují pravidla společenského chování. Heinrich měl pravdu, když hned při prvním setkání prohlásil, že nemůže své sestřičce přece vykat. Lze schválit i to, že se Heinrich s Lorou na přivítanou políbili. Ale pozornému a teď už vycvičenému zraku paní Elsy nemohlo ujít, že Lora sama protáhla ten polibek a že vůbec projevuje své sesterské city příliš vroucně. To by mohlo barona odradit, nebo zase naopak, baron snadno ovládne dívku, která se mu sama věší na krk. A pak adié všechny plány a naděje!

A tak se paní Elsa rozhodla, že než přijede Willy, nemůže nechat Loru a Heinricha ani chvilku o samotě. Musela odložit všechny svoje hospodyňské starosti a celý den se vláčet s dcerou a hostem, ať šli kamkoliv. Po snídani si všichni tři prohlédli zahradu, prošli se po městě a ještě před obědem si udělali vyjížďku autem. Heinrich sám řídil a Lora pěla chválu, jaký je skvělý řidič. Musel jí slíbit, že ji naučí řídit. Jistě by na tom nebylo nic podivného a nedovoleného, kdyby se Lora uměla víc ovládat. Ale na to nelze spoléhat a paní Elsa musí zase jezdit s nimi. A ona už je teď tolik unavená, že si není jista, bude-li mít ještě na zítřek dost sil. Pravda, baron se chová k Loře zdvořile a zdrženlivě, ale kdoví, jak by si počínal, kdyby zůstal s Lorou sám.

Paní doufala, že v noci přijede manžel a vezme na sebe břímě odpovědnosti. A vtom přijde telegram, že nemůže přijet!

Musela tedy jednat na své nebezpečí. Po obědě prohlásila, že si Heinrich musí po cestě odpočinout, a zavolala si dceru k sobě do pokoje. Lora ochotně souhlasila, měla chuť prohlédnout si důkladně dárky, které jí Heinrich přivezl. Hned si začala zkoušet šaty, střevíčky, přehazovala přes sebe látky, dávala si na krk náhrdelník a sotva jedním uchem poslouchala, co jí matika povídá. Matka byla zoufalá, když viděla, že mluví do větru, že dcera její slova ani nevnímá. Nakonec sáhla k nejkrajnějšímu prostředku: „Musíš myslet, že teď je tvým bratrem, ale brzy může být tvým snoubencem a pak manželem.“

Lora si překvapením až dřepla, ale hned se vzpamatovala a vrhla se matce kolem krku.

„Proboha, jak jsi ještě naivní! Vždyť jsi úplné děcko,“ dojatě hladila frau Elsa dceru po hlavě.

Ano, paní Elsa jednala moudře, když před Lorou odkryla všechny karty. Děvče naráz zvážnělo a pozorně naslouchalo matčiným radám. Ona že by se měla stát baronkou von Goldring, manželkou krásného důstojníka! Od nynějška bude matku ve všem poslouchat a slovo od slova jí řekne, co jí bude Heinrich povídat, až spolu budou sami. Ano, chápe, že otec i matka si přejí jen její štěstí, a bude dělat všechno tak, jak jí nařídí.

Heinrich se s rozkoší svlékl a natáhl na lůžko v pokoji, který mu určili. To byl výkon! Nikdy si nedovedl představit, co to je strávit půldne ve společnosti hloupé a žvanivé holky a ustarané matky, která loví dceři ženicha. Kéž by tu už byl Bertgold! Je aspoň chytřejší a má víc taktu. Jak je to odporné, celá tahle komedie, ale nedá se nic dělat. Musí to protahovat co nejdéle, pod různými záminkami odkládat, jen aby udržel vztahy k Bertgoldovi, zvlášť teď, když se stal tak vysokým činitelem. Musí vydržet tady mezi věcmi a majetkem nakradeným v jeho vlastní zemi. S jakou hrdostí ukazovala paní Elsa manželovy trofeje, odvezené z ruských muzeí, jak se při obědě usilovně snažila, aby si všiml příborů ze starého ruského stříbra. Snad všechno v téhle vile je nakradené a naloupené. Ze starých věcí zůstala jen bronzová socha Bismartíkova, kterou mu schválně postavili do pokoje jako milou vzpomínku na dětská léta a kterou mu dnes Lora darovala v upomínku na jejich shledání. Heinrich si vzpomněl na své první setkání s Bertgoldem, při němž figurovala i tato socha, a musel se usmát. Takovéhle detaily jsou v jeho práci důležitější než co jiného.

„Tak, pane Bismarck, na shledanou,“ uklonil se Heinrich portrétu zakladatele junkerské třetí říše, obrátil se na druhý bok, přetáhl pokrývku přes hlavu a usnul, jako když ho do vody hodí.

Až večer ho probudila pokojská Anna.

„Jak může někdo takhle dlouho spát, lenochu!“ pokřikovala na něj Lora za dveřmi. „Honem se oblékej, hosté se už sešli a hlavní osoba pořád spí.“

„Za minutu ti budu k službám, sestřičko.“

Skutečně asi za pět minut se Heinrich objevil před Lorou – odpočatý, svěží, v parádní uniformě. I Lora už byla v parádě. Měla na sobě přepychové bílé šaty s rudou růží na ňadrech. Zlaté copy, přehozené dopředu přes ramena, sahaly téměř ke kolenům.

„Ach, ty vypadáš jako Markétka z Fausta!“

„Ty máš řeči, Heinrichu! Jako bys nevěděl, co to bylo zač, ta Markétka!“

Heinrich se div nerozesmál.

„Ale to jsem vůbec nemyslel, Loro. Jen jsem si vzpomněl, že měla také tak krásné copy, nic jiného mě nenapadlo.“

„Dobře, odpouštím ti,“ stiskla mu Lora ruku a otevřela dveře do salónu.

Heinrich oslepený zářivým světlem nemohl hned přehlédnout všechny hosty, zpozoroval jen, že je jich velmi mnoho. Byly tu manželky gestapáckých důstojníků, staré i mladé, hubené i tlusté, blondýnky i zrzky, hezké i ošklivé. Přes všechny rozdíly měly v sobě cosi společného a až později si Heinrich uvědomil, že to byla zvědavost. Jen jedna se od druhých odlišovala, snad tím, že si Heinricha vůbec nevšímala.

Byla to hezká, asi osmadvacetiletá dívka se světlými, krátce přistřiženými vlasy, bledým obličejem a velkýma očima. Dlouhé tmavé obočí, které sahalo až ke spánkům a na kořeni nosu téměř srůstalo, a stejně tmavé řasy pěkně kontrastovaly s barvou očí, ale současně i zdůrazňovaly jejich zvláštní výraz. Dívka měla na sobě uniformu obersturmführera SS. Železný kříž zářící novotou byl přišit pod levou kapsou dobře ušité parádní uniformy.

„Má sestřenice, velitelka tábora ruských zajatkyň ve Východním Prusku, Obersturmführer Bertina Grausammel,“ představovala Lora svou příbuznou.

To je určitě kokainistka, že má takhle rozšířené zornice, usoudil Heinrich, svíraje dívčinu malou, ale pevnou ruku.

Lora posadila Heinricha mezi sebe a Bertinu a tak se stalo, že se pak celý večer drželi všichni tři pohromadě.

Bertina se ze začátku nechovala k Heinrichovi příliš přátelsky, ale když dvakrát či třikrát udělal podařený vtip a řekl jí několik lichotek, roztála, odpovídala na žert žertem a ochotně tančila s Heinrichem, který jako jediný kavalír musil po řadě chodit pro všechny dámy. Při tanci udělala Bertina jasnou narážku na to, že neschvaluje Heinrichův vkus při volbě nevěsty.

Celý večer se Heinrich držel poblíž Lory, nezapomínaje ani na Bertinu. Domluvili se, že zítra ráno se zase sejdou a ve třech si vyjedou za město.

V příštích dnech byli Lora, Heinrich a Bertina nerozluční. Jezdili autem za město, prohlíželi Mnichov, chodili do divadel a na koncerty.

Paní Elsa měla nejdřív radost, že chodí ve třech a že nemusí pořád dohlížet na Heinricha a Loru. Ale brzy pochopila, že udělala chybu: Bertina docela netajené koketovala s Heinrichem a matka přes svou lásku k dceři musela objektivně uznat, že Lora může s Bertinou těžko konkurovat. A tak jí nezbývalo než znovu vzít na sebe těžké a únavné povinnosti matky, která chce provdat dceru. I Heinrichovo chování ji začalo vážně znepokojovat. Všímal si Lory, říkal jí lichotky, byl k ní zdvořilý a pozorný, ale až dosud nedal najevo nic víc než bratrské city. Možná, že v tom měla prsty Bertina. Heinrich se s ní nějak moc spřátelil – říká jí sestřeničko, v autě sedají spolu vpředu, střídavě řídí a Lora zatím trčí vzadu sama a nudí se.

Frau Elsa nevěděla a nemohla vědět, že Heinrich pojal stejnou nenávist k Loře i Bertině. Vzniklo to druhý den po večírku u Bertgoldů. Ráno, jak bylo domluveno, přišla Bertina k Loře a přinesla jí dárek, pro mladou dívku velmi originální. Byl to bič, udělaný podle Bertina zvláštního přání. Když to Lora viděla, nejdřív v divokém záchvatu nadšení chytila sestřenici kolem krku a začala ji dusit polibky, a pak hned na místě v pokoji švihla bičem, jako by někoho bila. Když se Heinrich na svou „sestřičku“ podíval, musel se vší mocí ovládnout, aby ji sám neuhodil: dívčin obličej, oči, naběhlé chřípí a celá její postava vyjadřovala divokou sadistickou rozkoš, která ji ovládla, sotva vzala do ruky bič.

„To je přesná (kopie toho, který mám v táboře,“ vysvětlila Bertina a s úsměvem pozorovala, jak sestřenice švihá bičem do opěradla křesla.

„Ráda bych znala vaši adresu, Heinrichu, mohli bychom si psát,“ navrhovala Bertina, když Lora odběhla ukázat dárek matce.

Heinrich mechanicky řekl adresu, ačkoliv myslil na něco docela jiného – pořád ještě měl před očima Lořin odporný, vztekem znetvořený obličej.

„Matka mi nechce dovolit jet na farmu,“ stěžovala si Lora téměř s pláčem, když se vrátila.

„A co na farmě?“ divil se Heinrich.

„Chtěla jsem vyzkoušet dárek. Máme tam na práci ruská děvčata…“

Heinrich vytrhl Loře bič z rukou, ale okamžitě se vzpamatoval a tvářil se, jako by si jej chtěl prohlédnout. Napohled to byly obyčejné kožené řemínky, ale mezi nimi byl vpleten ohebný drát. Heinrich se rozmáchl a ze vší síly udeřil do opěradla křesla.

„Jej, podívejte, kůže praskla,“ vítězoslavně vykřikla Lora.

Všichni se Sklonili ke křeslu. Opravdu, kůže na zadním opěradle, kam bič dopadl, praskla.

„Vás bych hned vzala za dozorce do tábora, Heinrichu,“ řekla Bertina a vrhla přitom na Heinricha významný pohled.

„A musíte často užívat biče?“

„Jak se mi zachce.“

Bertina podrobně začala líčit poměry v táboře. Byla mezi svými, nemusela tedy nic skrývat, naopak, snažila se ukázat důstojníkovi, že je přísná, tvrdá gestapačka, správná velitelka zajateckého tábora. Heinrich poslouchal ta hrůzná přiznání s pevně sevřenými pěstmi a se zaťatými rty. Chvilkami se letmo podíval na Loru, která se pohledem vpíjela do sestřenice, aby jí neušlo ani slovíčko.

S jakou rozkoší by Heinrich tohle všechno hodil za hlavu a odjel k Monice! Jak daleká a jak blízká, nesmírně drahá byla teď pro něj ta dívka, milá, dobrá a čistá i ve své nenávisti k nepříteli.

Ale Goldring se nemohl jen tak rozjet do Saint Remy. Mezi generálem a jeho paní čile létaly telegramy a možná, že už dnes či zítra přijede Bertgold do Mnichova. Musí zůstat, musí hrát zamilovaného. Jak je to odporné! K smrti odporné. Ale musí to být.

Několik dní doprovázela paní Elsa s obdivuhodným heroismem mládež na všech vycházkách, zúčastnila se zábav, při tanci zastávala úlohu pianistky. A Bertgold ocenil její hrdinství a neúnavnost, když přijel pozdě v noci do Mnichova, den předtím, než měl odjet Heinrich zpět do Saint Remy.

Vyslechl od ženy podrobný referát o mladých i o jejích opatřeních proti nástrahám krásné sestřenice a dotkl se její buclaté tváře:

„Ty moje kočičko!“

A „kočička“ se div nerozplynula blahem při tak neobvyklém projevu mužovy lásky.

Ráno, sotva se Heinrich oholil a oblékl, vstoupil do jeho pokoje veselý a rozjařený Bertgold. Přivítali se srdečně.

„Padá nám dobrá karta! Padá nám dobrá karta!“ opakoval generál svou oblíbenou frázi a mnul si ruce.

„Ty generálské výložky vám náramně sluší, herr Bertgold.“

„Padá nám dobrá karta, chlapče! Naše ofenzíva v Rusku se skvěle rozvíjí. Ještě jeden nápor – a východní gigant padne před vaterlandem na kolena. Válka skončí, už dnes musíme uvažovat, co budeme potom dělat, jak si zařídíme život po vítězství.“

„A já nebudu mít na našem vítězství žádnou bezprostřední zásluhu.“

„Nemusíš toho litovat, hochu. Rusové bojují úporně jako lidé odsouzení na smrt. Z východní fronty jezdí celé vlaky raněných. Ano, máme obrovské ztráty. Ale všechno dobře dopadne. Rád bych věděl, hochu, co soudíš o své budoucnosti?“

„Budu se ve všem řídit vašimi radami, otče.“

„Na to se můžeš vždycky spolehnout. A co tvoje osobní věci? Počítám, že nejedna Francouzka už netrpělivě čeká, až se vrátíš do Saint Remy. Není to tak?“

„Dal jsem Loře slovo, že mimo ni a její přítelkyně nechci znát jiné dívky, a dodržuju to.“

„А со ta, jakpak se jmenuje… ta dcera z hotelu, kde bydlíš? Vidíš, že jsem o všem dobře informován!“

I tohle mu Miller donesl, blesklo Heinrichovi hlavou „Ujišťuji vás, pane generále, že kromě hodin francouzštiny…“

„Počkej, Heinrichu. Jsem voják a muž, zrovna takový jako ty. Docela chápu, že můžeme mít zábavy a známosti, vysvětlitelné, jak bych řekl, fyziologickými potřebami. Nečervenej se! Jako otec mohu s tebou hovořit otevřeně a přímo. Nemám nic proti nějakým učitelkám řečí. Mluvím o něčem jiném. Chtěl bych znát tvé plány pro budoucnost, vážné plány. V tvých letech je třeba se nad tím zamyslet.“

„Už jsem o tom přemýšlel.“

„Není-li to tajemství, řekni to také mně.“

„Nemám před vámi tajnosti. Má budoucnost může být svázána jedině s vaší dcerou, s Lořinou budoucností.“ Bertgold vyskočil z křesla a začal přecházet po pokoji, jako činíval vždy, kdykoli byl rozrušen.

„Mluvil jsi s ní o tom?“

„Ne.“

„Proč?“

„Lora je ještě dítě, neumí rozlišit obyčejné vzplanutí od skutečné lásky.“

„Máš pravdu. A jak to tedy chceš udělat?“

„Teď jsme se spolu blíž seznámili, Lora trochu poznala mou povahu. Budeme si spolu psát častěji než dosavad a v zimě, až zase budu mít nárok na řádnou dovolenou, přijedu znova do Mnichova a vážně si s ní pohovořím.“ Ještě okamžik Bergold váhal. Neměl by naléhat a uspíšit události? Ale to by nebylo moudré. Generál s Heinrichem souhlasil.

„Jednáš moudře, Heinrichu. Chválím ti to a naprosto s tebou souhlasím. Hleď, domluvíme se pevně: čtvrtého února má Lora narozeniny. V ten den…“

„Ano, v ten den si s Lorou promluvím. Myslíte, že to bude pro ni dárek?“

„Ó, bezpochyby. O to už se já přičiním,“ opravil se generál. „A teď se pojďme nasnídat.“

Bertgold objal Heinricha kolem pasu a odvedl ho do jídelny, kde na ně už čekaly Elsa a Lora. Bertina tam nebyla, ačkoliv včera pošeptala Heinrichovi, že k nim určitě přijde na rozloučenou posnídat.

Poslední den Heinrichovy návštěvy u Bertgoldů uběhl příjemně a bezstarostně. Všichni byli veselí a dobře se bavili na procházce i u kulečníku, kde Lora sázela na Heinricha a matka na svého Willyho. U oběda neřekl generál Heinrichovi jinak než synu a vesel mrkal na manželku. Připadal si jako rybář, který po dlouhém a únavném čekání ulovil pořádného okouna. Ani Heinrich von Goldring neměl příčiny k nespokojenosti. Zasnoubení se oddálilo o několik měsíců a bůhví, co všechno se za tu dobu může stát. Teď však může počítat s všestrannou podporou svého tchána. A každý důstojník nemá takového patrona, jakým je generál gestapa a ještě k tomu přítel všemocného Himmlera. Ještě se uvidí, kdo je rybář a kdo rybka!

A matka s dcerou? Ty obě byly blahem v sedmém nebi!

Bertgold jim zřejmě všechno řekl, usoudil Heinrich.

Celá rodina Bertholdova jela na nádraží Heinricha vyprovodit. Loučení bylo dojemné a trochu smutné. Paní si utírala suché oči šátečkem, Lora se vrhla Heinrichovi kolem krku a upřímně se rozplakala.

Bertina na nádraží nebyla.

Na hranici života a smrti

Jako každou sobotu pustila se Monika do důkladného úklidu ve svém pokoji. Umyla a vyčistila už všechno, co se dalo, a teď měkkou bílou prachovkou utírala drobnosti, kterými mladé dívky tak rády okrašlují svůj koutek. Jak jsou jí ty upomínky milé a drahé!

Tuhle rozkošnou bonboniérku jí dal otec, když jí bylo osm let. Jak se tenkrát pyšnila, že uprostřed místo bonbónů ležel opravdový zlatý medailónek. Nikomu tenkrát ani na mysl nepřišlo, že za několik let vloží do medailónku otcovu fotografii.

A tuhle toaletní soupravu jí darovala matka při konfirmaci. Jak už je to dávno, jak byla tenkrát malá a hloupá! Připadala si tenkrát ve svých bílých šatičkách s bílými květy v rukou jako královna, které se koří celý svět – to přece pro ni v ten slavnostní den svítilo slunce tak jasně, pro ni rozkvetly narcisy, z nichž měla na hlavě věneček a které tak sladce voněly, to pro ni slavnostně a majestátně hrály varhany.

Ten den se vznášela jako na křídlech a Jean ji pořád zlobil, že odteďka je Kristovou nevěstou a nesmí o chlapce ani okem zavadit. Také Jean jí na ten den přichystal dárek – maličkou bronzovou bustu Voltaira. Jak se tomu dárku tenkrát smál André Renard, muž maminčiny sestry. Říkal, že se ten dárek vůbec nehodí k této události, a dlouho se s Jeanem přel o Voltaira. Jean mu dokazoval, že Voltaire je nejjasnější rozum Francie, kdežto strýček André tvrdil, že to byl chytrý cynik, který slovy vychvaloval rozum a svobodu, ale sám sloužil aristokratickým mecenášům, protože mu nebylo nic svaté.

Monika teď se strýčkem úplně souhlasí. Nenávidí Voltaira proto, že se tak vysmál její zamilované hrdince Janě z Arcu. Vskutku, takovému člověku nemůže být nic svaté, takový člověk v sobě nemá ani trochu lásky k Francii, může-li se tak vysmívat její hrdince.

U Moniky v pokoji visí reprodukce obrazu, představujícího Janu v brnění a s mečem v ruce v čele vojska. Každý večer před spaním hledí Monika na ten obraz téměř nábožně a hledá podporu u věčně živé dcery orleánské.

Ano, i Monika sní o hrdinných činech ve jménu Francie, pro slávu vlasti, neboť i ona právě tak jako Jana z Arcu nenávidí nepřátele svého národa. Všeho by byla schopna, aby osvobodila svou zem od okupantů. Když se za bezesných nocí převrací na lůžku, přemýšlí horečně, jak se pomstít dobyvatelům a přiblížit vítězství. Jaké hrdinské činy přicházejí dívce na mysli. Ale ty sladké sny jsou v mžiku pryč – stačí uslyšet kroky vojáků, kteří přecházejí před vchodem do štábu divize. Ty kroky, těžké a dunivé v nočním tichu, jí dopadají na prsa jako rány, mučí mozek, nedopřejí klidu. Ráno vstane po bezesné noci, musí pomáhat matce a posluhovat v restauraci těm, které tak nenávidí. Pravda, činí tak z příkazu Francoise, opilí důstojníci někdy neumějí držet jazyk za zuby. Stačí jedno neopatrné slovo a partyzáni pochopí, co hitlerovci chystají proti maquistům a místnímu obyvatelstvu. Zatím však mohla vykonat tak málo!

Její bratr Jean je teď kdesi v horách. I Monika chtěla za ním, ale Francois jí přísně zakázal odejít nyní ze Saint Remy. Domnívá se, že lepší spojku by těžko našli. A teď, když se v matčině hotelu ubytoval Heinrich…

Monika se přistihla, že v duchu pojmenovala barona von Goldringa, německého štábního důstojníka, křestním jménem, a začervenala se. V poslední době nepoznává sama sebe. Až dosud bylo všechno prosté a jasné: její povinností je využít hodin s Goldringem k tomu, aby s ním navázala přátelské styky a využila jeho sdílnosti. Ona, která se dosud neusmála na žádného důstojníka, musí celé hodiny hovořit s tím nažehleným baronem, přívětivě se s ním zdravit a loučit a občas dokonce po něm koketně hodit očkem. Jak jí to bylo nesnesitelné, odporné! Po hodině přiběhla vždycky do svého pokoje, vrhla se na lůžko a zabořila hlavu do polštářů, aby se nerozplakala. Ještě dobře, že měla svou maličkou pevnost – svůj pokoj. Prostředí známé od dětství, známé milé věci ji obklopovaly jako přátelé a říkaly jí: Tady můžeš být sama sebou. Nevadí, že nás někdy ani nevnímáš, že už neprohlížíš hezké šaty, které tě dříve tak těšívaly, že neotvíráš piano, ač jsi kdysi tak ráda hrávala, že už nestavíš na stůl čerstvé květiny, bez nichž sis nedovedla představit svůj život. Víme, že jsi od začátku okupace ani jednou nebyla v kině ani v divadle, a víme asi, proč tomu tak je – vždyť přece v srdci nosíš smutek. Schvalujeme tvé jednání, maličká Moniko. Ne, nezradila jsi nás, svůj dům, své město, rodnou Francii – nemůžeš jednat jinak, chceš-li se zase vrátit k nám svobodná a šťastná.

A Johanka z Arcu se na ni dívala se stěny a laskavě se usmívala.

Poslední dobou se Monika vyhýbá pohledu na svůj oblíbený obraz. Jako by se bála, že Jana vidí do jejího srdce. A Monika sama před sebou skrývá, co se v něm děje.

Od té doby, kdy jí madame Durele vyprávěla, jak Goldring odzbrojil a pak propustil Jeana a ještě jednoho maquistu, změnil se Moničin vztah ke Goldringovi. Nelze říci, že by k němu cítila zvláštní sympatie – vždyť vůbec nevěděla, jaké motivy ho k tomu vedly. Ale ten neobyčejný štábní důstojník vzbudil její zvědavost. Kdo je a proč jedná docela jinak než ostatní? Probírala v duchu každé jeho slovo, ba každý jeho pohyb.

Ano, není takový jako ostatní. Ale cožpak to něco znamená? I tak je to nepřítel. Ale snad to není nepřítel.

I mezi Němci je jistě nemálo antifašistů, kteří musí skrývat svou činnost a své názory před ostatními. Snad Heinrich právě tak jako ona čeká na den, kdy bude zničen fašismus. Snad chce, aby se tak stalo brzo, co nejdříve.

Je přece úplně jasné, že ji tenkrát nechal samu v pokoji jen proto, aby si mohla přečíst podlý dopis Juliena Levequa. Předtím zdůraznil, že by chtěl poznat její přátele. Možná, že chtěl jejím prostřednictvím navázat spojení s maquisty.

Ale co když má pravdu Francois, který tvrdí, že Goldringovo jednání může být provokací? Co když ty velké hnědé oči, které na ni hledí tak vroucně, skrývají gestapáckou lstivost a podlost? Pravda, díky tomu, že jí umožnil přečíst ten udavačský dopis, se podařilo zachránit nejen dva maquisty označené v dopise, ale i jejich rodiny. Ale to ještě nemusí nic znamenat. Mohli by si přece dovolit takovou velkorysost, darovat život dvěma partyzánům, aby jich pak, až se vetřou v jejich důvěru, zabili tisíce.

Ne, ne, to není možné. Logické by to snad bylo, ale je tu ještě něco víc než obyčejná logika, například intutice… A intuice jí napovídá, že Heinrich není schopen ani lsti, ani zrady. Ano, existuje logika srdce…

Monika se hrozí toho, co ji napadá. Snad se nezamilovala do důstojníka nepřátelské armády? Chtěla, aby se zamiloval on do ní, a zamilovala se sama. Buď přece sama k sobě čestná, buď sama k sobě upřímná, nikdo se to nedozví, jen ty sama to budeš vědět. Ano, bolestně se tě dotklo, když ses dozvěděla o tom večírku s dámami, když Heinrich dostal kříž. Jak ses zaradovala, když Francois řekl, že je třeba varovat maquisty, aby náhodou nezastrelili Goldringa, a jak jsi byla znepokojena, když odejel do Lyonu, kde partyzáni o Goldringovi nic nevěděli. Je ti hořko při pomyšlení, že Heinrich odejel do Mnichova a bude bydlet pod jednou střechou s mladou dívkou, i když to má být jeho sestra… Bože, snad na něj už nežárlí? Chvěje se o jeho život? Čeká na jeho návrat? Ne, to je hrozné, neuvěřitelné, to přece není možné!

Vyskočila se židle, přiskočila k oknu a prudce je rozevřela. Co to, známé auto? Srdce jí zabušilo. Teď vyjde z auta a zamíří do hotelu. Ale ne, obrátil se ke štábu. Už tam došel, zmizel ve vratech.

Monika znovu usedá na židli; její tvář je klidná, snad jen příliš bledá. Oči však jsou rozšířeny strachem a srdce rozdírá nesnesitelná bolest.

Ano, je to pravda, zamilovala se do německého důstojníka. Komu to má říci, s kým se poradit? Matce? Ne, matka by jí neporadila. Zbožňuje Heinricha od té doby, co propustil Jeana. Má se tedy svěřit Francoisovi? Nikdy. Zemřela by hanbou, kdyby se někdo dozvěděl o jejích citech. Jaká škoda, že tu není strýček André Renard!

Monika zvedá úpěnlivý pohled na Johanku z Arcu jako ke svému poslednímu útočišti. Ale Panna orleánská mlčí. Dívá se na ni přísně a odmítavě. A dívka padne hlavou na rám okna a vybuchne v pláč.

Tak jako všechny dívky na světě věřila, že láska je veliké štěstí. A teď vidí, že může být i utrpením. Velikým utrpením.

Nevěděla a nemohla vědět, že ten, který jí způsobil takové hoře, bude stát za pár dní před rozhodnutím –– má-li si vpálit kulku do čela hned, nebo ještě počkat několik vteřin…

Lütz přivítal Goldringa s opravdovou radostí.

„To jsem rád, že jste zase tady, Heinrichu. Už jste mi chyběl.“

„I mně se po vás stýskalo, Karl. Jen s vámi si mohu upřímně a od srdce pohovořit.“

„Vyznáváme si lásku jako dva zamilovaní a generál už na vás zatím čeká. Několikrát se ptal, jestli jste se vrátil.“

I Evers se upřímně zaradoval, když Heinricha spatřil. „Jak se daří mému příteli, generálu Bertgoldovi?“

„Velmi dobře. Mám vás od něho co nejsrdečněji pozdravovat a vyřídit vám přání zdraví a mnoha úspěchů.“

„Vřelé díky. A co je nového v Berlíně, v Mnichově?“

Ale ani pořádně nevyslechl, když mu Heinrich vykládal, co viděl a slyšel, a hned přešel k věci:

„Musím vám říci, že jsem čekal netrpělivě, až se vrátíte. Máme tu totiž jeden velmi delikátní úkol a ten můžete dobře provést jedině vy, protože si umíte získat rychle sympatie.“

„Přeceňujete mé schopnosti, pane generále.“

„Ani trochu… Jak je vám známo, je naše divize označena za týlovou a proto nám ještě nebyla přidělena nová automatická zbraň, kterou už jsou vyzbrojeny jednotky na frontě.“

Heinrich pozorně naslouchal.

„Teď se však situace mění. Jsou zprávy, že Anglie urychlila přípravy k otevření druhé fronty a v souvislosti s tím budou posíleny i naše týlové divize, jak se jim říká. Už přišel rozkaz, abychom i my byli znovu vyzbrojeni. Máme už poukazy, jsou v rozdělovacím středisku v Bonneville, kde tyto zbraně vyrábějí. Posílají je však pochopitelně především na frontu a na nás se dostane, jen když je přebytek. A já bych chtěl, abychom dostali nové zbraně co nejrychleji, abychom se s nimi naučili všichni dobře zacházet; pak by byla hračka připravit Angličanům a Američanům nový Dunkerque. Rozumíte mi?“

„Úplně.“

„Vaše poslání záleží tedy v tom, abyste urychlil dodání zbraní naší divizi. Musíte toho dosáhnout, ať to stojí co stojí. Doklady pro vás jsou už připraveny. Prosím, abyste odjel hned zítra. Jasné?“

„Naprosto, pane generále. A až budou zbraně připraveny k přepravě, kdo má doprovázet transport?“

„Ihned nás o tom uvědomte přes sborovou stanici. Mohli by nás ovšem odposlouchávat, musíme se proto domluvit takto: oznámíte, že cigarety jste koupil a že potřebujete řekněme sto beden. To bude znamenat, že zbraně jsou a že je třeba sto mužů k ochraně. Dohlídnete na nakládání a vrátíte se buď s transportem nebo autem. Pojedete tam jistě svým vozem.“

„Ano.“

„Vezměte si tedy kromě svého sluhy ještě dva vojáky k ochraně.“

„Nebudete-li mít nic proti tomu, raději bych to nedělal. Tím bych na sebe jenom upozorňoval.“

„Máte pravdu. Ale v Bonneville buďte opatrný. Maquisté tam jsou velmi aktivní,“ varoval generál.

„Mám odjet zítra?“

„Dnes si po cestě odpočiňte, připravte se a zítra ráno vyrazte. Doufám, že od vás brzy dostanu potěšující zprávy.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách, pane generále.“

Úkol, který Heinrich dostal od Everse, byl natolik shodný s jeho plány, až ho to trochu polekalo.

Mám nějaké štěstí, uvažoval, když si připravoval kufr. A paní Fortuna je náramně rozmarná, to je známá věc. Celou cestu mi vrtalo hlavou, jak to udělat, abych dostal dovolení odjet do Bonneville, a prosím – sotva přijedu, rovnou mě tam pošlou. Jaký úkol tam na mne čeká? Asi to bude hodně důležité. Jinak by mi to oznámili již dříve. Možná také, že nechtějí, abych se předem rozrušoval, nebo ještě zkoumají situaci. Ať je to jak chce, musím se připravit na nejhorší.

Přelétl pohledem pokoj, jako by ho viděl poprvé a… naposled. Snad se sem už ani nevrátí. Možná, že už nikdy neuvidí Moniku. A ona se nikdy nedozví, že tady vedle ní pracoval přítel. Vždyť i to, nač chce Heinrich udělat narážku dnes, bude považovat jen za neopatrné přeřeknutí mladého štábního důstojníka. A bude se chlubit, jak mu lehko rozvázala jazyk. Ale proč vůbec nejde? Nenašel ji Kurt? Není vůbec doma? Co pak? Nemůže odjet, aniž by ji upozornil na cíl své výpravy. Má ji jít hledat sám?

Už chtěl sejít dolů, když někdo zaklepal na dveře. Monika! Jen ona takhle ťuká – tři drobné a lehké údery.

Do pokoje opravdu vešla Monika. Heinrich hned postřehl, že vypadá utrápeně a má trošičku červené oči. Úzkost a lítost mu sevřely srdce.

„Vy jste plakala, Moniko? Co se stalo?“ ptal se a díval se pátravě na dívku.

„Vůbec nic,“ odvrátila Monika oči. „Pomáhala jsem mamince se salátem a takhle mě rozbrečela cibule…“

„Tak v tom to je! A já bych chtěl, aby to bylo proto, že musím znovu odjet. A dokonce zůstanu v Bonneville asi dost dlouho.“

„V Bonneville?“

Heinrich cítil, jak se dívčina ruka zachvěla v jeho dlani.

„Proč vás to tak překvapilo?“

„Ne, nic, jen tak… mám tam totiž sestřenici.“

„A ta mi něco udělá?“

„Ne, ona ne, ale maquisté. Byla u nás před dvěma dny a vyprávěla, že je u nich velmi neklidno.“

„Nu a co?“

„Chtěla jsem vás jen upozornit…“

„Děkuji vám, jste hodná. A víte co? Proč byste se nemohla jet do Bonneville podívat na sestřenici? Svezl bych vás autem tam i zpět.“

„Co myslíte! Nemohu nechat maminku samotnou ani na den. Tolik práce, a je na to skoro sama.“

„Tak víte, jak to uděláme? Až naložíme zbraně…“

„Zbraně? Jaké zbraně?“ podivila se Monika.

„Ach, to jsem se prořekl,“ zlostně vyjelo Heinrichovi. „To jsem také důstojník, štábní důstojník, a nedovedu držet jazyk za zuby jako nějaká baba na trhu.“

„Tak to je tedy nějaké tajemství a vy máte strach, že já…“

„Ne, ne, věřím vám. Jen vás moc prosím, abyste to někomu neprozradila třeba náhodou. Jinak by se zbraně mohly dostat ne k nám do divize, ale k maquistům. V poslední době se o ně začali náramně zajímat, a až se dozvědí, že to jsou automatické zbraně… Ovšem jenom já budu vědět, kdy je budeme přepravovat. Ale vůbec, do jakého hovoru jsme se to dostali! To není nic pro dívčí ouška! Tak jak to uděláme s výletem do Bonneville? Pojedete?“

„Nevím… Možná, že bych…“ zaváhala Monika. „Ludvina by měla takovou radost…“

„Tak jsme domluveni; až to tam všechno vyřídím, pošlu vám telegram a budu na vás čekat na nádraží.“

„Ale já nechci, aby mě viděli s německým důstojníkem, a ještě k tomu v Bonneville, kde mě nikdo nezná!“

„Na obličeji nemám napsáno, že jsem Němec, a mohu vám přijít naproti v civilních šatech. A z Bonneville se autem vrátíme spolu, souhlasíte?“

„Ano,“ nejistě řekla Monika. „Budu tedy čekat telegram a zatím vám přeju šťastnou cestu.“

Druhý den ráno, když Saint Remy ještě spalo, vyjel Heinrich s Kurtem do Bonneville. Heinrich vypočítal, že tam budou po poledni, pojedou-li rychlostí 90 km za hodinu, a Kurt to opravdu natíral – střelka tachometru se často blížila stovce.

Kde jsem už jezdil po takovéhle silnici, vzpomínal Heinrich. Ano, viděl už někde něco podobného. Roztroušené hory vypadaly, jako by je rozhodil pohádkový obr; nebyly spojeny v jeden hřeben, stály jedna za druhou, vytvářejíce úzká zarostlá údolí, a uprostřed zurčely uzoučké a přitom dravé potoky horské vody, čisté jako křišťál; v nižších polohách pokrývaly kopce husté lesy, s přibývající výškou jednotvárnější a nižší; znenadání se objevovaly před očima kulaté mýtinky, ze všech stran obklopené lesem. Na západní Ukrajině se takovým mýtinkám říká poloniny. Ano, právě takovou cestu, jakou jede dnes, viděl nedlouho před válkou, když jel ze Stanislava do Jaremče, jak to je dávno…

Heinrich podezřívavě pohlédl na Kurta, jako by mohl vyslechnout jeho myšlenky. Ale ten musel držet pevně volant oběma rukama a upřeně se díval do dálky. Ačkoliv bylo chladno, měl zpocený obličej a jen frkal, jak se snažil odfouknout kapky potu, stékající k ústům. „Počkej, budu chvilku řídit a ty si odpočiň.“

Heinrich usedl za volant. Takhle to bylo lepší. Silnice, která se často kroutila a zatáčela, vyžadovala soustředěnou pozornost, nedalo se myslit na nic jiného. A to je důležité. Neboť právě dnes musí být klidný a vyrovnaný jako nikdy dřív: je možné, že hned po příjezdu dostane úkol, který bude musit provést ještě dnes.

Zatáček přibývalo, cesta byla čím dál obtížnější. Bylo třeba měnit rychlosti podle toho, byla-li právě prudká zatáčka nebo muselo-li se sjíždět na brzdách. Rychlost klesla chvílemi až na dvacet kilometrů.

Do Bonneville přijeli až v pět hodin navečer. Když přišli do hotelu, prohlásil vrátný, že žádné apartmá o dvou pokojích není volné. Bankovka vložená mezi úřední papíry rázem změnila situaci – za pět minut se už Heinrich i Kurt chystali do vany.

„Vykoupej se první a pak se půjdeš zeptat, kde je tady nějaká dobrá restaurace,“ nakázal Goldring sluhovi.

Heinrich se správně domníval, že nový úkol dostane hned, jak přijede do Bonneville. Zatímco Kurt hledal restauraci, věděl už Heinrich, jak těžká a hrozivá situace se tu vytvořila.

Hlavní problém byl v tom, že Bonneville i jeho okolí, rozkládající se v předhoří Alp, bylo centrem partyzánského hnutí v jihovýchodní Francii. Úporný boj gestapa s hnutím odporu nepřinášel dlouhou dobu žádné výsledky. Naopak, čím krutější byla opatření gestapa proti místnímu obyvatelstvu, tím řady partyzánů sílily.

Na začátku roku 1942 se však stalo něco neuvěřitelného: jeden z aktivních členů podzemní organizace, její nejlepší spojka, u všech oblíbený, vtipný Déjeuner byl provokatérem. Zpočátku nikdo nechtěl věřit, že Déjeuner, který byl sám tak často iniciátorem diverzí a tak ochotně plnil i nejsložitější úkoly, by mohl být zrádcem. Když už byli tři vedoucí členové organizace hnutí odporu zatčeni, shodil Déjeuner masku a oblékl si uniformu esesáckého důstojníka, s kterou se rozloučil před pěti lety, když sem byl gestapem poslán a vydával se za dělníka z Paříže.

Partyzánskému hnutí působila tato událost ohromné škody: mnoho aktivních pracovníků bylo uvězněno, podzemní organizace však dosud pracovala dál. Vedoucí pracovníci, kteří zůstali na svobodě, rychle změnili tajné byty, adresy, příjmení a mnoho maquistů přesunuli.

Na Déjeunera partyzáni doslova pořádali hon. Teď už se ovšem nazýval pravým jménem Willi Meier. V prvním týdnu po odhalení provokace bylo na Déjeunera-Meiera vystřeleno pětkrát: číhali na něj na ulicích, v bytě, který musel za tu dobu třikrát změnit, až mu nakonec číšnice v restauraci vpálila dvě kulky do prsou.

Těžce raněného Meiera převezli z Bonneville do jakési nemocnice a několik měsíců o něm nebylo slyšet. Ale jak místní partyzáni užasli, když se dozvěděli, že DéjeunerMeier se znovu objevil v Bonneville v roli pobočníka nového velitele gestapa obersta Gartnera. Všichni si uvědomili, že provokatér zná osobně mnoho účastníků odboje. Partyzáni, kteří jako kameloti, zelináři nebo mlékaři dosud klidně chodili po ulicích, museli se teď skrývat, aby mu nepřišli na oči.

K tomu ještě přistoupily komplikace, které způsobila činnost samotného obersta Gartnera. Gartner byl starý osvědčený gestapák, jejž posílali vždy do nejnebezpečnějších situací. Gartner okamžitě zrušil policejní hodinu, hlídky v noci na ulicích, a tím si získal jakousi popularitu. Brzy po svém příchodu propustil z vězení mnoho vězňů, mezi nimiž bylo i nemálo těžkých zločinců. Většinu z nich Gartner podplatil a naverboval do svých služeb.

Před několika dny se partyzánům podařilo zachytit Gartnerovu zprávu do Berlína, v níž sliboval zlikvidovat v nejbližší době nejvýznačnější vůdce hnutí odporu a naznačoval, že se mu podařilo narazit na stopu jakési organizace přímo v řadách německé armády. Oberst vychvaloval Meiera, s jehož pomocí se mu podařilo zavést tajný dohled nad důležitými pracovníky partyzánského hnutí.

Gartner jednal nesmírně opatrně. Po nezdařeném pokusu maquistů vyhodit do povětří budovu gestapa pracoval v jiné budově neznámo kde a venku se objevoval jen v doprovodu samopalníků a Déjeunera-Meiera, který se od něho nesměl vzdálit ani na krok. Pravidelně obědval v důstojnické restauraci Savoj, která byla hlídána ve dne v noci.

Bylo jasné, že Gartnera a Meiera je nutné zlikvidovat co nejdříve.

Heinrich se ponořil do přemýšlení, že ani neslyšel, když se sluha vrátil.

„Tak co nového, Kurte?“

„Všichni doporučují speciální restauraci pro důstojníky, Savoj.“

„Je to daleko?“

„Je to v souběžné ulici naproti nám.“

Za deset minut už tam Goldring byl. Restaurace patřila dříve Francouzovi, nedávno však bývalého majitele zatkli a restauraci přidělili hitlerovskému invalidovi.

Vchod pouze pro německé důstojníky, četl Heinrich na dveřích. Vedle stál strážný.

U bufetu spatřil tlustého Němce s hustými zrzavými vousy.

„Mám čest mluvit s majitelem restaurace?“ zeptal se Goldring.

„Prosím, herr Oberleutnant,“ odpověděl Němec. „Schwalbe, majitel restaurace.“

„Právě jsem přijel, herr Schwalbe, ale už jsem se dozvěděl, že vaše restaurace je nejlepší ve městě. Doufám, že u vás budu moci dvakrát či třikrát týdně obědvat.“

„S radostí. Zaručuji vám, že u mne budete spokojen jako všichni ostatní.“

„Dobře. Mé jméno je Oberleutnant baron von Goldring.“

„Potěšení na mé straně.“

„Neměli bychom si na seznámení připít skleničkou dobrého vína?“

„Bude mi ctí.“ Schwalbe se odkulhal ke skřínce – měl místo levé nohy protézu. Vzal láhev vína a přistoupil ke stolku, kam Heinrich usedl.

Heinrich vytáhl z kapsy balíček dobrých havanských doutníků a položil je na stůl.

„Ne, to je úžasné,“ nadšeně vykřikoval Schwalbe a vzal si jeden. „To se teď člověku tak často nestane, aby si zakouřil pravé havanské.“

Heinrich si zapálil jeden doutník, ostatní přisunul Schwalbemu.

„Vezměte si je, já si mohu obstarat jiné.“

„To jste se mi zavděčil. Jak dlouho se u nás zdržíte?“

„Tak dva tři týdny, možná i měsíc.“

Heinrich pozvedl sklenici.

„Na vaše zdraví.“

„Na naše seznámení,“ dodal Schwalbe. „Račte si vybrat stolek nebo pokoj, kde budete obědvat, pane barone.“

„Budu obědvat ve zvláštním pokoji a rád bych si jej hned prohlédl.“

„Prosím, těmito dveřmi za bufetem.“

Doprovázen majitelem octl se Goldring v dlouhé chodbě, kde byla spousta dveří nalevo i napravo.

„Mohu se podívat semhle?“ zeptal se Goldring a vzal za kliku prvních dveří napravo.

„Bohužel ne. Tento pokoj je každý den od dvou do čtyř zadán. Obědvá tu oberst Gartner se svým pobočníkem.

V kolik hodin si přejete obědvat vy?“

„Přesně v jednu, ale jsem zvyklý nepospíchat s obědem, proto by mi tento pokoj nevyhovoval.“

„Prohlédněte si tenhle,“ otevřel majitel první dveře nalevo, naproti Gartnerovu pokoji.

„Ano, tady se mi to líbí,“ souhlasil Heinrich, když si prohlédl pěkně zařízený pokoj.

Objednal si oběd na příští den, vrátil se do hotelu a celý večer seděl doma, četl noviny, ale ještě víc promýšlel svůj plán.

Druhý den ráno byl Goldring u důstojníka, který měl na starosti rozdělování nových automatických zbraní. Vyslechl Heinricha, ale na poukaz se ani nepodíval a prohlásil, že nemůže ani přibližně určit lhůtu, kdy by mohly být zbraně na tento poukaz vydány. Průzračná narážka na peněžitou odměnu značně obměkčila důstojníkovu nepřístupnost. Když před něj Goldring bez všech ceremonií položil na stůl balíček zbrusu nových bankovek a zdůraznil, že je to pouze závdavek, byl důstojník hned přívětivější a vlídnější.

„Doufám, že to do dvou týdnů budeme moci vyřídit,“ podlízavě řekl Goldringovi.

„To by se mi právě hodilo.“

Když Goldring půlhodiny nato telefonoval Eversovi a oznámil, že za dva týdny snad „budou cigarety koupeny“, měl generál ohromnou radost.

„Nové vyznamenání vás nemine, barone, dávám vám své slovo,“ křičel Evers do telefonu.

V jednu hodinu, na minutu přesně, byl Goldring v restauraci. Oběd podávala Němka, která se snažila dvojitým nánosem líčidla a pudru skrýt zub času či následky pohnutého mládí. Dva tři Heinrichovy komplimenty ji tak naladily, že začala Heinrichovi vylévat srdce a docela bez obalu narážela na svou osamělost. Když konečně sebrala nádobí a odešla, pootevřel Heinrich maličko dveře do chodby a seděl v pokoji, pomalu popíjeje koňak.

Deset minut před druhou vešli do Gartnerova pokoje dva gestapáci. Za chvilku se vrátili do chodby. Když uviděli pootevřené dveře protější místnosti, vešli bez zaklepání dovnitř.

„Co má znamenat ten vpád?“ rozzlobeně se zeptal Heinrich.

„Jsme povinni přezkoumat vaše doklady, herr Oberleutnant,“ odpověděl starší s nárameníky feldwebla.

Heinrich vyndal důstojnický průkaz a hodil jej na stůl. Šikovatel pozorně prohlédl první stránku.

„Promiňte, pane barone, konáme svou povinnost,“ uctivě se potom omluvil a vrátil průkaz.

„Dobře. Pamatujte si, že dva či tři týdny tady budu v tuhle dobu obědvat, mám tento pokoj zamluvený u majitele restaurace.“

„Prosím. Bude se nám to dokonce velmi hodit.“

Přesně ve dvě hodiny se v chodbě objevila nahrblá postava obersta Gartnera v doprovodu mladého pobočníka a dvou statných gestapáků.

Heinrich seděl ještě chvíli a pak odešel.

Druhý den se opakovalo totéž: deset minut před druhou se objevili dva gestapáci, prohlédli pokoj a vyšli na chodbu. Feldwebel nahlédl do Heinrichova pokoje, pozdravil a zmizel. Přesně ve dvě, na minutu přesně, přišel oberst doprovázen svou stráží a pobočníkem.

Číšnice se zase nakrucovala před Heinrichem, ale ten si jí úmyslně nevšímal. Musím ji naučit, aby se tu nezdržovala, pomyslil si. Ten den obědval Heinrich velmi dlouho. Když ve tři hodiny vyšel z pokoje, nesli Gartnerovi teprve moučník.

To trvalo pět dní.

Šestý den se Heinrich probudil časně ráno. Snažil se odvést myšlenky od toho, co se dnes mělo stát, ale nedařilo se mu to. Opatrně vstal z lůžka, aby nevzbudil Kurta, a přišil si na košili z vnitřní strany malou kapsu. Malý černý browning se tam snadno vešel. Heinrich znovu a znovu vkládal revolver do kapsy a zase jej vytahoval. Ano, tak je to dobré, dá se rychle vytáhnout. Neměl by napsat pár řádků Monice a poslat jí to po Kurtovi? Sedl ke stolu a už začal psát, ale pak papírek roztrhal. Možná, že i bez toho bude mít kvůli němu spoustu nepříjemnosti. Miller přece viděl, jak ji ochránil před opilými vojáky. To mu bude stačit, aby začal dívku podezřívat.

Kurt se probudil.

„Mám vůz v pořádku?“ zeptal se Heinrich.

„Úplně.“

Heinrich přešel po pokoji a lhostejně prohodil:

„Možná, že si dnes po obědě uděláme malou projížďku. Tak abys byl připraven.“

Až do oběda nevyšel Heinrich z pokoje. Přesně v jednu hodinu vešel do restaurace.

„Podle vás by si člověk mohl nařizovat hodinky, pane barone,“ poznamenal Schwalbe, pohlédnuv na veliké hodiny nad bufetem.

„Jdou přesně?“ zeptal se Heinrich.

„Každý den je srovnávám podle rádia.“

„Nu, tak se půjdu naobědvat.“

Heinrich šel do pokoje. Vzápětí přiběhla číšnice a jako vždy čekala, až dojí rybu.

„Máte ráda přírodní víno?“

„Mám.“

„Jestli nějaké máte, přineste mi láhev přímo ze sklepa.“

„Ó, však já vím, jak se má podávat přírodní víno.“

Konečně se zbavil té neodbytné ženské! Ale teď rychle. Heinrich vytáhl z kapsy nevelkou minu s dvěma kovovými vousky, nařídil střelku roznětového mechanismu na dvě hodiny třicet pět minut a vyšel na chodbu. Nebyl tam nikdo jako obvykle v tuto dobu. Za okamžik nato už byl v Gartnerově pokoji. Připevnění miny k spodní desce stolu zabralo jen několik vteřin.

Když udýchaná číšnice přiběhla s lahví vína, dojídal Heinrich klidně rybu.

Po dvou sklenicích dobrého vína číšnice rozvázala. Heinrich jí musel slíbit projížďku autem, aby se jí zbavil. Při obědě jedl pomaleji než jindy. S prvním jídlem byl hotov teprve ve tři čtvrti na dvě.

Uplynulo ještě pět minut, ale gestapáci, kteří přicházeli vždycky před Gartnerem, nepřišli. Neobjevili se ani ve dvě, ani ve čtvrt na tři. Heinrich dojedl, seděl a odpočíval. Gartner dnes k obědu zřejmě vůbec nepřijde. Heinrich zavrhl myšlenku vzít zase minu zpět; v tuto dobu zde obědvalo nejvíc lidí a na chodbě se ozývaly kroky hostů. Mina tedy vybuchne a Gartner bude napříště ještě opatrnější.

Za pět minut půl třetí… Gestapáci nikde. Heinrich si nasadil čepici, upravil uniformu a zvolna zamířil ke dveřím. U vchodu do haly se střetl s gestapáky. Pozdravili ho a zmizeli v chodbě. Heinrich přistoupil k bufetu a podíval se na hodiny. Za tři minuty půl třetí. Jestli Gartner přijde i dnes deset minut za gestapáky, zpozdí se o dvě minuty.

Mozek mu pracoval s horečnou přesností. Gartner chodíval do restaurace pokaždé ulicí napravo. Heinrich mu vyjde naproti přesně v půl třetí a na ulici na něho vystřelí z revolveru… Pak se uvidí, co dál. Škoda, že si dřív neprohlédl dvůr naproti restauraci, není-li tam průchod.

Dvě hodiny třicet minut. Ani nejmenším pohybem nesmí dát najevo, že má naspěch. Heinrich se zdvořile poklonil Schwalbemu a zvolna šel k východu; právě ve dveřích se srazil s Gartnerem a jeho pobočníkem. Za nimi šli dva gestapáci. Heinrich zasalutoval oberstovi, uvolnil jim vchod a pohlédl na hodinky.

Dvě hodiny třicet dvě minuty.

Dojde Gartner do pokoje nebo nedojde? Ať už je to jak chce, musí kus poodejít a teprve potom se vrátit.

Heinrich přešel ulici. Napočítal třicet dlouhých kroků – snad delších než kilometry. Pak uslyšel výbuch a současně řinkot skla.

Za několik vteřin byl zpátky v restauraci. V jídelně vznikla nepředstavitelná panika, ale nikomu se nic nestalo. Jen kus stěny vedle bufetu se utrhl a spadl na stolek, kde nikdo neseděl. Velikou dírou ve stěně bylo vidět kotouče dýmu a prachu v Gartnerově pokoji.

Heinrich s ostatními hosty běžel na místo činu. Jeden pohled stačil: od této chvíle nebude už Gartner a jeho pobočník děsit ani partyzány, ani obyvatele Bonneville.

Heinrich se obrátil k východu. Když už přešel na protější stranu ulice, vyřítilo se za rohem auto s gestapáky.

Neohlížeje se mířil Heinrich beze spěchu do hotelu.

„Pojedeme ven?“ zeptal se Kurt. Stál vedle auta před podjezdem hotelu.

„Copak jsem ti poručil stát s autem před hotelem?“

„Ne, ale já myslel, že si hned po obědě chcete vyjet.“

„Nikam nepojedu. Před pár minutami bych si byl málem vyšel na procházku, odkud bych se už nevrátil,“ vyčerpaně řekl Heinrich.

„Jak to?“ vyděsil se Kurt.

„V restauraci došlo k výbuchu, zrovna naproti pokoji, kde obědvám.“

„To bylo to, co jsem slyšel před chviličkou…“

„Ano, atentát. Zahynulo několik příslušníků gestapa, také oberst Gartner… Půjdu do svého pokoje a pokusím se usnout. Seď ve svém pokoji a nikoho ke mně nepouštěj. Kdyby někdo příliš naléhal, tak mě vzbuď.“

„Ano.“

Heinrich se ani nesvlékl a jen tak oblečený se natáhl na gauč. Cítil strašlivou únavu po tom hrozném nervovém vypětí, jež právě prožil. Zavřel oči, ale cítil, že neusne. Mučila ho utkvělá myšlenka – budou ho mít v podezření? Jestli ano, uvězní ho. I kdyby ho potom propustili, nebudou k němu mít takovou důvěru jako dřív. A to pro něj znamená totéž, jako kdyby byl prozrazen. Jestli gestapáci opravdu přijdou, nesmí se jim dostat do rukou. Musí střílet… Heinrich vstal a ještě jednou přezkoušel automatickou pistoli a mauzer. Byly v pořádku jako vždycky. Gestapáci draze zaplatí za jeho život…

Ale vyšetřovat ho přece budou. Určitě. Šest dní obědval naproti místnosti, kde došlo k výbuchu. Schwalbe samozřejmě řekne, že si Goldring ten pokoj sám vybral, a už tím musí vzniknout podezření. Přímé důkazy však mít nemohou, protože prostě neexistují. To znamená, že gestapáci mohou přijít, jen aby ho vyslechli jako svědka. Jestli hned začne střílet, sám se jim vydá. A doufat potom v záchranu… On se přece za každou cenu musí dozvědět o tom podzemním závodě, kde se vyrábějí automatické zbraně. Je to neobyčejně důležitý úkol, jak mu bylo zdůrazněno. Ne, střílet nebude… Ale podezření proti němu může vzniknout při výslechu. Mohou ho odvést do vězení přímo odtamtud. Pak už nebude mít čas použít zbraně, aspoň automatické pistole ne. A jestli si ji nevezme k výslechu, bude na sebe zbytečně upozorňovat. Musí tam tedy jít s mauzerem i s browningem. Je to málo, ale nedá se nic dělat.

Heinrich zatáhl záclony, svlékl se a ulehl. Časně ráno ho Kurt budil:

„Herr Oberleutnant, herr Oberleutnant,“ volal tiše a lehce mu stiskl rameno. „Přišli pro vás.“

„Kdo?“

„Gestapo,“ vyděšeně zašeptal Kurt.

„Řekni, ať počkají, hned se obléknu,“ schválně nahlas řekl Heinrich a vyskočil z lůžka.

Kurt vyšel ven.

Čekají… Kdyby mě přišli zatknout, šli by dovnitř hned s Kurtem. Ta myšlenka ho trochu uklidnila. Úmyslně se oblékal pomaleji než jindy.

Heinrich vyšel a natáhl ruku k nacistickému pozdravu. Gestapáci odpověděli.

Zatčenému by neodpověděli, prolétlo mu hlavou.

„Prosím.“

„Major herr Lemke rozkázal, abyste k němu okamžitě přišel vydat svědectví o výbuchu v restauraci Savoj,“ hlásil šikovatel.

Rozkázal? Měl by přece požádat, ne rozkazovat, blesklo zase Heinrichovi hlavou.

„A proč jste dva a se samopaly k tomu?“

„V noci není v městě bezpečno,“ odpověděl druhý gestapák v uniformě poručíka.

Heinrich pohlédl na hodinky a zaznamenal v paměti, kolik je hodin – bylo za pět minut tři čtvrti na šest.

„Tak jdeme.“

Heinrich si oblékl plášť a šel ke dveřím.

„Váš sluha se má rovněž dostavit,“ řekl šikovatel.

To už vypadá špatně, moc špatně, napadlo Heinricha.

„Zbraň nebrat,“ rozkázal poručík Kurtovi, když uchopil samopal.

„A je bezpečné nechávat zbraň v prázdném pokoji?“ zeptal se Heinrich.

„Tento hotel je dobře hlídán,“ vysvětlil poručík, vzal zmatenému Kurtovi z rukou samopal a položil jej na lůžko.

„Jdeme,“ řekl Heinrich a první vyšel z pokoje. Za ním šel Kurt, vzadu gestapáci.

Před vraty stálo veliké auto pro sedm osob. U auta čekali ještě další gestapáci. Když spatřili Heinricha, zasedli okamžitě na přední sedadla.

Feldwebel otevřel zadní dveře a ukázal Heinrichovi a Kurtovi na prostřední sedadla. On sám a poručík si sedli dozadu. Samopaly drželi v rukou.

To už vypadá jako zatčení. Neudělal jsem chybu, že jdu dobrovolně k výslechu? Ale co, už je stejně pozdě. Rozhodnu se až na místě, co dál. Ale Kurta je škoda! Zahyne pro nic za nic. Myšlenky se Heinrichovi honily v hlavě, ale strach neměl. Byl právě tak soustředěný a napjatý jako včera, když stál u bufetu v restauraci, díval se na hodinky a odpočítával minuty.

Cesta na gestapo netrvala ani pět minut; přesto Heinrichovi připadalo, že jedou hrozně dlouho.

Před dveřmi pracovny vyšetřujícího stála stráž se samopalem. Kurt chtěl vejít za Heinrichem, ale strážný ho zastavil.

Heinrich vstoupil sám. Ve dveřích se zastavil a rychlým pohledem přehlédl prostornou, hezky zařízenou pracovnu.

Odtud neuteču, blesklo mu hlavou.

Železné mříže na oknech, okované dveře.

Za velkým psacím stolem v nízkém křesle seděl vyšetřující, major Lemke. Jeho příjmení si Heinrich stačil přečíst na dveřích. Mlčky, bez pozdravu ukázal na křeslo naproti sobě. Heinrich si sedl. Několik okamžiků zírali jeden na druhého. Heinrich hleděl na svůj protějšek dokonce zvědavě. Lemkův obličej, dlouhý a úzký, byl náhle zakončen úzkými ústy s tenoučkými čárečkami rtů. Bradu vlastně vůbec neměl, byla uříznuta a přecházela do krku. Veliký ohryzek se zvedal téměř k ústům a hned zas padal až za vysoký límec hnědé košile. Major kouřil lacinou cigaretu a poklepával prsty na stole. Na jednom prstě se matně blýskal stříbrný prsten s lebkou, na druhém prstě měl veliký snubní prsten.

I tuhle potvoru si některá vzala, napadlo Heinricha. Musel se usmát a najednou mu bylo veselo.

„Mohu si zakouřit?“ zeptal se vyšetřujícího.

Lemke mu mlčky přisunul krabičku s cigaretami.

„Rád bych si zakouřil své.“

Heinrich zvedl ruku, aby ji zastrčil do kapsy. Vtom major zahřměl:

„Zpátky!“

Lemke stál za stolem a upřeně se díval do pracovny za Heinrichova záda. Heinrich se ohlédl: veliká doga s vyceněnými tesáky se do něho vpíjela podlitýma očima.

„Dokud bude ten pes v místnosti, neodpovím ani na jednu otázku,“ rozhodně prohlásil Heinrich.

„Proč?“

„Nesnáším psy všech odrůd.“

Lemke stiskl zvonek.

„Odvést!“ vyštěkl a kývl na psa.

Samopalník odvedl psa. Heinrich vytáhl balíček havanských doutníků a pomalu si zapálil.

„Kde berete havanské doutníky?“ klidně se zeptal Lemke.

„Doufám, že jste mě nedal v noci vzbudit a přivést sem v doprovodu dvou samopalníků, abyste se mě zeptal, kde se dostanou havanské doutníky.“

Majorova levá tvář zacukala. Usedl.

„Je vám známo, co se včera stalo v restauraci Savoj?“

„Nejen to. Na vlastní oči jsem viděl následky výbuchu. Ale hned jsem odešel.“

„Proč?“

„Těžce snáším pohled na lidskou krev.“

Lemkův obličej zkřivil přezíravý úsměšek.

„Herr Oberleutnant si celou válku bojuje v týlu, a když vidí krev…“

Heinrich ho hněvivě přerušil.

„Ve svém krátkém životě jsem viděl o hodně víc krve než vy, herr major, o tom vás mohu ujistit.“

Je to správné vystupovat hned tak ostře? pomyslel si pro sebe, pootočil se a už změněným tónem dodal:

„Ale to byla nepřátelská krev, ne naše…“

„Vy jste byl sem do Bonneville poslán?“

„Ano.“

„Kolik dní jste tu?“

„Dnes je to osmý den.“

„Od kterého dne obědváte v restauraci Savoj?“

„Od druhého dne.“

„Kdo vám ho doporučil?“

„Poslal jsem svého sluhu, aby se ohlédl po nějaké dobré restauraci, a někdo mu doporučil Savoj,“ vzpomínal Heinrich.

„Ověřit,“ klidně prohodil Lemke. Goldring se na něj udiveně podíval.

Neplatilo to jemu, ale poručíkovi, který vyšel zpoza portiéry a zmizel za dveřmi.

Aha, operuje překvapením. Dobrá, budu připraven, pomyslil si Heinrich a usmál se. Lemke z něho nespouštěl oči.

„V kterou hodinu jste obědval?“

„Vždy v jednu hodinu.“

„A končil?“

„Jak kdy, to záleželo na tom, jak mi chutnalo.“

„Můžete mi říci, v kolik hodin jste odcházel z restaurace včera?“

„Nepamatuji se.“

„Kde jste byl, když došlo k výbuchu?“

„Několik kroků od vchodu, šel jsem domů.“

„Kolik minut před třetí došlo k výbuchu?“

„Nevím, nepodíval jsem se na hodinky. Ale když jsem přišel do hotelu, bylo za pět minut tři.“

Major se usmál.

„Nezdá se vám, Goldringu…“

„Herr von Goldring,“ opravil ho Heinrich.

Lemke sebou trhl v křesle, jako by se chtěl zvednout, a jeho maličké zlé oči se vpily do Heinricha. Ten hleděl na Lemkeho pohrdavě a ani to neskrýval.

Není už čas nechat té hry? Budu se musit omezit jen na majora a první dva tři, kteří mu přiběhnou na pomoc. Dvě kulky si musím nechat pro sebe, pro jistotu… Ne, ještě počkám.

Heinrich položil na popelníček nedokouřený doutník a vytáhl z kapsy další.

Aby mu nebylo divné, že strkám často ruku do kapsy, řekl si.

„Herr Oberleutnant je nějaký rozčilený.“ V Lemkově hlase nezazněla ironie, ale otevřený posměch.

„Nejsem rozčilený, ale rozzlobený,“ uvedl to na správnou míru Heinrich.

„A nepřipadá vám podivné, že důstojník, německý důstojník,“ zdůraznil Lemke, „přiběhl na místo výbuchu a zapomněl se podívat na hodinky, ačkoliv musel vědět, že to je velmi důležitá okolnost?“

„Doufám, že nejsem jediný pramen, odkud chcete načerpat vědomosti o době výbuchu.“

„Nikoliv, máme mnoho pramenů, jistě víc, než si myslíte.“

„Tím lépe pro vás.“

„Nechytejte za slovíčka. A doklady na stůl!“ ze vší síly vykřikl Lemke a udeřil do stolu.

Konec! Teď je čas. Nebo bude pozdě.

Heinrich, stejně jako Lemke, vstal z křesla, položil cigaretu na popelník a pomalu rozepjal knoflík uniformy, aby mohl vyndat doklady.

Až je bude prohlížet, střelím, rozhodl se a sám se podivil, jak je klidný ve chvíli, kdy mu už zůstalo jen několik vteřin života.

Heinrich vytáhl průkaz a položil jej na stůl.

Teď, až se nad ním skloní…

Lemke však průkaz hned neprohlížel. Stáli proti sobě a nenávistně se na sebe dívali.

Dveře se bez hluku otevřely, na prahu se objevil poručík, který prve vyšel za portiérou. Lemke na něj tázavě pohlédl.

„Potvrzuje,“ řekl tiše.

Další kandidát nesmrtelnosti. Musím počkat, až poodejde, jinak, kdyby byl dost rychlý… Teď už nemůže dál váhat.

„Oberleutnante Goldringu, zač jste obdržel Železný kříž druhého stupně?“

„Do toho vám nic není.“

Teď už je to jedno. Až ten poručík trochu poodejde, tak…

„Přezkoumejte doklady, herr leutnant,“ úsečně poručil Lemke. Ani na chvilku nespouštěl z Heinricha oči, ale teď strčil ruku do přihrádky.

Dovtípil se a vzal z přihrádky pistoli? s hrůzou napadlo Heinricha.

Poručík přistoupil ke stolu, vzal Goldringovy doklady a poodešel stranou.

Heinrich sáhl do kapsy. Lemke se zachvěl a celý se napjal. Heinrich klidně vytáhl krabičku cigaret.

„Herr major, herr major,“ vykřikl vtom poručík. V jeho hlase zaznělo překvapení i úlek.

„Co se stalo?“ odvrátil se Lemke na okamžik stranou.

Střílet! Okamžitě střílet! Ale co se to děje?

Leutnant beze slova podal otevřený průkaz majorovi.

V průkazu ležela fotografie generálmajora vojsk SS Bertgolda s věnováním: „Heinrichovi von Goldringovi jeho otec.“

Výstřel, jenž před okamžikem málem vyšel z Heinrichovy pistole, by byl asi menším překvapením než tahle fotografie.

„To je váš otec?“ vysoukal ze sebe omráčený Lemke.

„Dost té komedie,“ vyskočil Goldring jako šílený. Krabička s cigaretami odletěla do kouta. „Jaké máte oprávnění k tomu, abyste mě budil a víc než hodinu držel u výslechu?“

„Ale, herr Goldring…“

„Žádné ale. Okamžitě zavolejte vůz a odvezte mě do hotelu. Hned zítra se o tom Bertgold dozví.“

A teď útočit, zuřit, řádit jako pravý syn gestapáckého pohlavára!

„Zabitý oberst Gartner byl přece důstojníkem pro zvláštní úkoly u generála Bertgolda,“ zablekotal Lemke.

„To vím také.“

„Ale to jsme nevěděli,“ vmísil se poručík.

„Sklenku koňaku.“ Heinrich sklesl do křesla. Měl pocit, že se už neudrží, že se tu rozesměje na celé kolo, že tu spustí svou zamilovanou písničku, přímo tady, v gestapáckém doupěti. Přikryl si dlaní oči, aby se neprozradil.

„Herr baron! Herr baron!“ uslyšel tichý, uctivý hlas.

Sundal ruku s očí. Před ním stál poručík, držel podnos s lahví koňaku a několika sklenkami. Láhev už byla načatá.

Nechlastají špatný koňak, podíval se Heinrich na vinětu.

Poručík mu nalil. Heinrich vypil celou sklenku jedním douškem. Vytáhl doutníky a nabídl jeden poručíkovi. Ten ho popadl, že Heinrich musel stisknout zuby, aby se nerozesmál. Lemke se naklonil přes stůl a také si vzal, ani se nedal příliš pobízet.

Všichni tři si beze slova zapálili od Heinrichova zapalovače.

„Teď, když jste se trochu uklidnil, herr Oberleutnant von Goldring…“

Vida, před chvilkou jsem pro tebe byl jen Goldring!

„Snažte se nás pochopit. Byl spáchán atentát na takovou osobnost, jako byl oberst Gartner, vy jste jediný, kdo vyšel z restaurace před výbuchem.“

Vtom zazvonil telefon.

„To je Berlín,“ vrhl se major k telefonu. „Slyším. Opět generál Bertgold. Už po třetí dnes volá,“ zašeptal Lemke, zakrývaje mluvítko rukou. „Bohužel, nic nového.“

Heinrich natáhl ruku po telefonu.

„Herr generál major, chce s vámi hovořit Oberleutnant von Goldring. Předávám!“

„Ano, to jsem já… poslali mě sem. Proč jsem tady v tuhle dobu?“ Goldring pohlédl na majora a na poručíka. Oba gesty, mimikou, očima prosili úpěnlivě – mlč!

„Cožpak mohu být stranou, když teroristé zabili důstojníka z oddělení mého otce?… Pomohu, samozřejmě… Co dělá? Polibte Loru za mne… Od bratra i od snoubence, jen jí to neříkejte, povím jí to sám. Na šťastnou shledanou…“

Heinrich položil telefon.

„Velmi vás prosím, barone von Goldringu, abyste zapomněl na dnešní nedorozumění,“ omlouval se Lemke. „Doufám, že naše seznámení, i když tak nešťastně začalo…“

„Měl jsem příležitost hovořit s otcem a to mi aspoň trochu vynahradilo všechny útrapy,“ vesele ho přerušil Heinrich.

„Dovedete si představit, co by bylo s námi, kdybyste se o několik minut zdržel v restauraci?“ ptal se Lemke, sám se zděsiv této možnosti.

„Ale teď už jsem řádně unaven, zavolejte mi vůz.“

„Prosím, samozřejmě. Doufám, že nezapomenete na svůj slib, že nám pomůžete.“

„Jistě, udělám všechno, co bude v mých silách.“ Heinrich slabě cvakl podpatky, uklonil se a vyšel.

Za čtvrt hodiny už spal, jako když ho do vody hodí.

Monika jede do Bonneville

Nikdo by nemohl madame Tarval podezřívat z přílišného nadšení pro vysoké ideály. Ani k materiálním obětem nebyla ochotna. Ještě před nedlouhou dobou se omezoval okruh jejích zájmů jen na podnik. Chtěla svůj hotel a restauraci aspoň udržet ve stavu jako za nebožtíka muže. A vskutku se osvědčila jako dobrá dědička a vykonavatelka jeho vůle.

Pravda, rozkvětu podniku napomáhaly vedle její obratnosti i některé zvláštní podmínky. Saint Remy totiž bylo známé lázeňské městečko a po celý rok, kromě nedlouhého období na podzim, se sem sjíždělo mnoho hostů. Rádi bydleli u madame Tarval; paní domu uměla vytvořit útulné prostředí a tak získala svému podniku pověst řádného, téměř rodinného penziónu. Obě dvě děti madame Tarval – syn Jean a dcerka Monika – se nepletly hostům pod nohama, ale podle svých sil matce pomáhaly. I to se u ní hostům líbilo. Madame Tarval vedla děti už od malička k tomu, že nic v životě nedostává člověk zadarmo.

Jean i Monika dorostli. Všechno bylo dobré a madame Tarval zavčas rozhodla, jak zabezpečí budoucnost svých dětí: dceři odkáže ve své závěti restauraci, synovi hotel.

Válka rozbila všechny plány. Pravda, hotel nebyl prázdný, většina pokojů byla obsazena stálými hosty, uprchlíky z Paříže a z jiných měst. Uprchlíci nijak nespěchali s návratem do území, kde vládl přísnější okupační režim. Saint Remy bylo přece jen v závětří, neboť mezi německým velením a vládou ve Vichy existovala smlouva o ochraně okresu. Tito návštěvníci se sice stravovali v restauraci, nepřinášeli však takový zisk jako dříve. Výdělky začaly rychle klesat. Něco jiného jsou lázeňští hosté, kteří přijedou na dovolenou a mají na to peníze, a něco jiného stálí obyvatelé, kteří se třesou o každé sous, protože sami nevědí, na jak dlouho jim peníze vystačí, a nemají potuchy, kdy se budou moci vrátit domů.

K tomu ještě musila madame Tarval pomáhat své matce, která žila s mladší dcerou ve vsi La Travelsa. Před válkou žila mladší sestra madame Tarval, Luisa, v Paříži, kde pracoval její muž André Renard, povoláním letecký inženýr. André Renard byl však v roce 1939 povolán do armády, sloužil u letectva a pravděpodobně zahynul. Poslední dopis dostala Luisa tři dny před okupací Paříže. Vzápětí nato zkonfiskovali hitlerovci všechno jeho jmění a Luisa musela odjet z Paříže k matce do malé vesnice asi třicet kilometrů od Saint Remy.

Bylo by jistě lepší, kdyby mohli žít všichni pohromadě a sestra by jí pomáhala v restauraci. Na to však madame Tarval nemohla přistoupit. Vedla ji k tomu opatrnost. Kdyby se gestapáci dozvěděli, že žena André Renarda žije u sestry, nezdál by se jim hotel dost solidní a jeho majitelka spolehlivá. Němečtí důstojníci by dostali zákaz navštěvovat restauraci a všechno by bylo ještě horší. Ať je to jak chce, největší výdělek přinášeli právě tito stálí klienti. Madame Tarval nemohla vzít tedy sestru k sobě, vždyť i psát si s ní musela jen potají, zvlášť po tom, co Jean odešel k maquistům.

Ano, její maličký Jean, její jediný syn odešel k partyzánům. Od toho dne neměla madame chvilku klidnou, leště štěstí, že se э tom nedozvědělo gestapo. Pro ně se Jean nevrátil z fronty – buď zahynul v boji, nebo padl do zajetí. Ale co když se to přece dozvědí? Jednou ho už v horách zadrželi. Naštěstí tenkrát narazil na toho mladého barona. Snad tehdy svatá Panna vyslyšela její modlitby. Proč by jinak baron propustil jejího syna? Nebo snad poznal v Jeanovi Moničina bratra? Ne, to není možné, nejsou si vůbec podobni, snad jen oči. Jean, ten je pořád stejný, pořád takový hloupý bezstarostný kluk. Je starší než Monika, ale počíná si jako lehkomyslné děvče.

Monika, ta je jiná, na tu se může spolehnout. Pravda, nenávidí Němce a dává to někdy až moc najevo, ale přitom se umí ovládat. Dokonce svolila, že bude barona Goldringa učit francouzský. Baron vlastně vůbec nevypadá jako Němec. Je zdvořilý jako opravdový Francouz a velmi srdečný. Madame v něm nachází od té doby, co pustil Jeana, každý den nějakou dobrou vlastnost. Jen opravdový rytíř je schopen něčeho takového. Jean sám to nedovedl pochopit, jak jí říkala Monika. Ale odkud se to Monika vlastně dozvěděla? Madame Tarval si uvědomuje, že dcera si teď nějak často vyjíždí na kole. Snad nemá i ona nějaké spojení s partyzány?

Matka začíná spojovat a rozebírat věci, kterých si dříve nijak nevšímala. Ano, často za bílého dne, i když je práce nad hlavu, nechá Monika všeho, vymluví se, že ji bolí hlava, a někam jede. A pak ty pozdravy od Jeana! Nějak často je Monika vyřizuje. A co má znamenat tohle: „Kdyby se tě, maminko, ptali, tak řekni, že Francois je můj snoubenec.“ Tentokrát to matka pokládala za žert a sama se tomu smála. Ten nosatý Francois a její krasavice! Ale teď už jí to není k smíchu. Pomalu začíná chápat, že dcera před ní něco tají. Velký bože, co když se to někdo dozví! Jean je v horách v neustálém nebezpečí. A Moniku mohou chytit každým okamžikem. Ale ne, proč hned malovat čerta na zeď! Pryč s takovými myšlenkami, nebo by člověk přišel o zdravý rozum.

Madame Tarval se snažila oklamat sama sebe, odháněla podezřeni, vysmívala se sama sobě, že je strašpytel, ale neklidu se zbavit nemohla. Před dcerou se nezmínila ani jednou o svých obavách. Znala dobře její vznětlivou a zároveň umíněnou povahu. Kdyby ji varovala, Monika by ještě vybuchla a vyčítala by jí: děvče se totiž nechtělo smířit s tím, že musí žít ze zisků restaurace, kam chodí Němci. Radši jí nic neříkat! Co kdyby chtěla ukázat svou samostatnost a něco provedla. Lepší zavřít oči, schovat hlavu jako pštros a čekat na konec války, který přece musí jednou přijít.

Teprve když Monika dostala jakýsi telegram a prohlásila, že jede do Bonneville, pochopila madame Tarval, jakou hroznou chybu udělala. Zamkla dveře, schovala klíč do kapsy a energicky řekla:

„Nikam nepojedeš!“

„Musím jet, maminko.“

„Ať pošlou někoho jiného.“ Poprvé za celou tu dobu dala dceři najevo, že tak trochu ví, oč jde. „To není pro děvče jezdit pánbůhvíkam s nějakými tajemnými úkoly.“

„To právě je pro děvče, maminko, protože jen já se mohu dozvědět od Goldringa…“ Monika se zarazila.

„Co se máš dozvědět od Goldringa? Co, ptám se tě? Jestli to neřekneš, půjdu hned k jeho generálovi…“

„Jen jdi! A nezapomeň mu povědět, že náš Jean je u maquistů. Pak je všechny postřílejí jako kočky, protože nemají zbraně a ty zkazíš příležitost, aby je dostali. Tak co stojíš? Jdi! Ale pamatuj si, že od té chvíle nebudeš mít dceru ani syna.“

Jak madame Tarval uslyšela o zbraních, klesla na židli a zbledla tak, až jí Monice bylo líto.

„Mamičko,“ vzala ji něžně kolem krku, „dávám ti slovo, že mi nic nehrozí. Přísahám! Bude to obyčejný výlet, jenom někomu pošeptám pár slov. To je všechno.“

Ale madame Tarval se nedala tak lehce uklidnit. Plakala, prosila, vyhrožovala a zase plakala. Monika ji ošetřovala jako nemocnou, ale tvrdě stála na svém – pojedu. A z toho zápasu matiky, která chtěla dceru odvrátit od smrtelného nebezpečí, a dcery, která byla ochotna obětovat život pro vlast, vyšla vítězně dcera. Matka se podrobila.

Monika neposlala Heinrichovi telegram o svém příjezdu. Nechtěla, aby ji s ním viděli na nádraží, kde se vždycky potloukají policisté a gestapáci. Až od své příbuzné telefonovala Heinrichovi do hotelu a určila, kdy a kde se sejdou.

Heinrich dodržel slovo: přišel v civilních šatech, které mu podle dívčina mínění slušely daleko víc než nenáviděná uniforma německého důstojníka.

Na okamžik se Monice zdálo, že přehrada, která ležela mezi ní a Heinrichem, zmizela. Bylo tak příjemné jít vedle něho a opírat se o jeho pevnou a teplou paži. Ani hovořit se jí nechtělo. A Heinrich, chápající její náladu, rovněž mlčel. Monice se na chvíli zdálo, jako by válka nikdy nebyla a nebude. Mezi ní a Heinrichem jsou normální lidské vztahy, nemusí nic tajit jeden před druhým ani před ostatními. Ale téměř na každém kroku potkávali hlídky a těžké dupání jejich bot bůhvíproč připomínalo dívce tupé údery hlíny na rakev. Ne, skutečnost nedala zapomenout na okupaci, na to, že nepřijela na schůzku s milým, ale aby získala veledůležité zprávy pro maquisty.

„Právě teď jsou pro nás zbraně zvlášť důležité,“ hučela jí v uších neodbytně věta, kterou jí řekl Francois večer před odjezdem. A cožpak to neví i sama? Ano, zbraně jsou třeba a Monika učiní všechno, aby se dostaly k partyzánům.

Ale Heinrich může mít proto nepříjemnosti, a možná velké nepříjemnosti, napadlo najednou dívku. Jde tady vedle ní, mlčí, ale ona cítí, že i on má radost z jejich shledání. Jak mu zazářily oči, když ji spatřil na rohu tří ulic! Co by asi udělal, kdyby znal myšlenky, které jí teď běží hlavou! Zastavil by hlídku a dal by ji odvést na gestapo? Ne, to není možné, neudělal by to, ani kdyby byl schopen číst její myšlenky. I kdyby ho zatkli proto, že zbraně nebyly dopraveny na místo určení, ani pak by ji neprozradil. Monika to cítí celou svou bytostí. Přesto se mu nemůže svěřit. Neboť jestliže má jen půl procenta, jen setinu procenta pochybností, nemá právo riskovat. A i kdyby Heinrich dostal rozkaz doprovázet ten vlak…

Monika se zachvěla, když si uvědomila, že Heinrich opravdu může takový rozkaz dostat.

„Je vám chladno, Moniko?“ pozorně se zeptal Heinrich.

„Ano, trochu,“ bezmyšlenkovitě odpověděla dívka, ačkoliv pozdní podzim byl toho roku neobyčejně teplý.

„Pár kroků odtud je hotel, kde bydlím. Nechcete se tam jít trochu ohřát a odpočinout si?“

Monika zavrtěla hlavou.

„Kdepak! Co si myslíte!“

„Vždyť jsme přece víckrát byli spolu sami a víte, že se mne nemusíte bát. Kromě toho musím být v tuto dobu doma – čekám velmi důležitou zprávu.“

„Ještě jste to všechno nevyřídil?“

„Vyřídil, už to mám z krku. Jen ještě dvouminutový telefonický vzkaz, kdy odjede vlak, a jsem úplně volný. Slibuji vám, že se nebudete nudit déle než dvě minuty…“

„Ale…“ zaváhala ještě Monika.

„Nechcete, aby někdo viděl, že jdete se mnou do hotelu?“ dovtípil se Heinrich.

„Ano. Neznají mě tu a ještě by si mohl někdo myslet…“

„Na ulici skoro nikdo není. Chvilku počkáme a pak proklouzneme.“

Monika mlčky přikývla a zrychlila chůzi, jako by chtěla mít to nepříjemné co nejdřív za sebou.

Kurt byl v pokoji.

„Nejsem pro nikoho doma,“ přikázal mu v chůzi Heinrich, pouštěje Moniku napřed do pokoje.

V této chvíli se nehodilo mlčet, právě tak jako předtím, když se spolu setkali, a tak dívka začala vyprávět o své cestě; ráda by Heinrichovi byla pověděla něco zajímavého, ale byla bezradná a rozpačitá. A on byl rozrušen právě tak jako ona. Zavedl řeč na výbuch v restauraci Savoj. Monika poslouchala jeho vyprávění s očima sklopenýma – bála se, že by viděl v jejích očích víc než obyčejnou zvědavost. Ale když mezi řečí prohodil, že i jeho to málem zabilo, trhla sebou.

„Je mi pořád nějak zima,“ vysvětlovala.

„Hned vám něco dám, přehoďte si to přes ramena,“ nabídl ji Heinrich. Vtom někdo hlasitě zaklepal na dveře první místnosti, kde byl Kurt. Heinrich přitiskl prst na rty, dávaje Monice na srozuměnou, aby mlčela.

„Oberleutnant Goldring je doma?“ uslyšel ochraptělý hlas.

„Ne, někam odešel.“

„Kde ty se tu bereš, Schmidte? Měl jsi být poslán na východní frontu, pokud vím,“ ozval se týž hlas.

„Oberleutnant Goldring žádal, abych byl ponechán u štábu jako jeho sluha, herr Oberleutnant.“

„To jistě nevěděl, co jsi za ptáčka. Však já mu to řeknu… A teď poslouchej, ale nepopleť to. Vyřiď oberleutnantovi, že vlak číslo 787 vyjíždí zítra v osm hodin večer. Jestli chce jet s námi, ať vzkáže – připravíme mu kupé. Je ti to jasné? Ráno ještě zatelefonuju, protože ty to určitě popleteš, ťulpase.“

Dveře místnosti, kde mluvil Kurt s nadporučíkem, klaply. Heinrich chvilečku počkal, pak zavolal Kurta.

„Vy chcete jet také tím vlakem?“ Dívka se marně snažila přemoci rozčilení. Znělo v jejím hlase, chvělo se v úzkostných očích, obráželo se v celé její napjaté, čekající postavě.

Ty má konspirátorko! Vždyť jsi ještě tak neokušená, byl by jí řekl Heinrich, ale ovládl se a prohodil jenom: „Ale ne, Feldner s dvěma desítkami vojáků na to stačí sám. Na šest vagónů to je až dost. A my pojedeme autem, co říkáte? Tak jsme si to přece umluvili. Zítra se projdeme po městě a po obědě můžeme vyjet.“

„Ne, já se musím vrátit už dnes. Slíbila jsem to mamince, není jí dobře.“

„A co sestřenice? Vždyť jste ji skoro ještě ani neviděla.“

„Dala jsem jí balíček od maminky, a jinak si nemáme co povídat – vždyť u nás nedávno byla.“

„Tak já oznámím Feldnerovi, že jsem jel autem, a vy se zatím přichystejte. Kam pro vás mám přijet?“

„Přesně za dvě hodiny vás budu čekat na rohu tří ulic, kde jsme se sešli dnes. Vyhovuje vám to?“

„Báječně. Mám ještě dost času, odvezu vás k sestřenici.“

„Ne, ne, to je zbytečné,“ vyplašila se Monika. „Mohla by vás vidět z okna a co by si pomyslela!“

Heinrich se usmál a podíval se na Moniku. Děvče sklopilo oči.

Monika odešla. Heinrich oznámil Feldnerovi, že odjíždí dnes autem, a dal mu poslední instrukce k ochraně vlaku. Zůstala mu ještě chvilka, aby zašel k Lemkemu. Major ho přivítal náramně uctivě a přátelsky. Nemohl se však pochlubit, že by přišel třeba jen na nejmenší stopu atentátu v restauraci Savoj.

Heinrich vyslovil politování, že musí odjet a nemůže gestapu pomoci při hledání zločince.

„Však my ho dříve nebo později stejně najdeme.“

Za dvě hodiny přijel Heinrich na umluvené místo. Hustě pršelo. Přes dva bloky domů spatřil známou postavu a vedle ní velkou světlovlasou ženu. Žena se právě loučila s Monikou a snažila se přes ni přehodit plášť. Heinrich chtěl zastavit, ale vzpomněl si, že má na sobě uniformu. Jel dál. Objel pár ulic a zase se vrátil. Monika už na něj čekala.

„Pročpak jste si nechtěla vzít plášť? Byl by se nám oběma hodil.“

„Jakto, copak…“ děvče hněvivě blýsklo očima. „Nemáte právo mě sledovat.“

„To se stalo náhodou. Ale jsem rád, aspoň jsem se přesvědčil, že to opravdu byla sestřenice a ne bratranec. A ještě k tomu hezká sestřenice.“

„I toho jste si všiml?“

„Já mám vůbec bystré oči a všimnu si tolika věcí, že o tom nemáte ani tušení, moje milá učitelko.“

Za chvíli už auto ujíždělo po silnici na Saint Remy. Déšť neustával a oba dva se museli zabalit do Heinrichova pláště, protože dovnitř stříkalo špatně přiléhajícími okny.

Vyjeli z Bonneville až odpoledne a Kurt teď uháněl nejvyšší rychlostí, aby ještě za světla dorazili do Saint Remy. Za tmy nebylo v těchto místech bezpečno.

Ale Kurtovi pasažéři si nevšímali ani rychlé jízdy ani deště. Seděli mlčky přitisknuti jeden k druhému a nic na světě si neuvědomovali než to, že jsou spolu, že sedí vedle sebe. Byli by tak jeli pořád a pořád vpřed, někam, kde by se mohli stát sami sebou, kde místo hry, dvouznačných vět a narážek by si mohli upřímně a přímo říci jediné slovo, které se jim chvělo na ústech a které se tolik báli vyslovit:

„Mám tě rád.“

DÍL DRUHÝ

Tajemství Proklaté doliny

Lütz byl na omylu, když tvrdil, že prý několik kilometrů od Saint Remy existuje podzemní závod, kde se vyrábějí miny a minomety. Hauptmann se to však skutečně domníval a s ním i generál Evers a ještě několik štábních důstojníků. I náčelník služby SD Miller byl přesvědčen, že ty nevelké budovy, roztroušené podél silnice na planinu, jsou vlastně vchody do onoho vojenského závodu. A přitom nikoho z těch, jimž bylo známo toto „tajemství“, ani ve snu nenapadlo, že vlastně hlídají prázdné místo a že všechny ty budovy byly vystavěny kvůli zamaskování – německé velení se dobře postaralo, aby udrželo v naprosté tajnosti skutečnou polohu podniku, který v nynější válečné době měl pro ně tak výjimečný význam.

Ano, podzemní závod existoval. Skutečně se v něm vyráběly zbraně. Pod zemí opravdu pracovali zajatci ze všech zemí, okupovaných hitlerovci. Jenže to všechno nebylo hned u Saint Remy, ale pětadvacet kilometrů od městečka v tak zvané Prokleté dolině.

Kdysi ji tak pokřtili pastýři. Netušili tehdy, jak prorocké jméno dávají tomuto místu. Mrzelo je, že dolina je úplně nepřístupná a že nemohou pást na jejích krásných loukách. Mladí nezkušení pastýři nedali na rady starších a zahnali někdy dobytek až ke strmým skalám, které ji obklopovaly ze všech stran. Ale marně hledali jakýkoliv sestup do údolí.

Každý, kdo se díval na dolinu seshora – a jinak se dívat nemohl – měl dojem, jako by obrovská ruka narýsovala gigantickým kružítkem na zemi pravidelné kolo a potom podle něho úplně svisle vykroužila i skály, aby nikomu nebylo dopřáno vstoupit na kouzelný zelený koberec, pokrývající rovné dno obrovské studně. Turisté se obdivovali tomuto divu přírody, ale spustit se do údolí neměl nikdo odvahu, protože na skalách, zvětralých dešti a mrazy, nerostlo vůbec nic, ani křoví, na němž by se člověk mohl zachytit.

Tak ležela prokletá dolina ladem až do konce roku 1941.

Teorie bleskové války, která měla srazit na kolena Sovětský svaz, začínala být v té době nepopulární. A ačkoliv se jí vrchní velení hitlerovské armády neodřeklo docela, přece mnozí po porážce u Moskvy pochopili, že se z války může stát vleklá záležitost a že ofenzívu bude možné začít po důkladné přípravě. Nemalou roli v tom mělo sehrát vyzbrojení armády, zvláště ta „překvapení“, která se chystala ve vojenských průmyslových závodech a která podle mínění hitlerovců měla demoralizovat zápolí nepřátelských armád.

Avšak nálety sovětského a spojeneckého letectva stále sílily a bylo třeba zajistit, aby nejdůležitější vojenské objekty neutrpěly bombardováním.

Proto se po porážce u Moskvy objevily v jihovýchodní Francii a v severní Itálii početné skupiny specialistů ve vojenských uniformách, kteří vyhledávali vhodná místa pro stavbu vojenských závodů pod zemí.

Jedna taková skupina objevila i Prokletou dolinu.

Od ledna roku 1942 bylo v Saint Remy rušno ve dne v noci. Veliká, vždycky dobře uzavřená auta projížděla v celých kolonách městečkem, na chvilku se zastavila u budov, které Lütz pokládal za podzemní závod, zahnula na nově vydlážděnou silnici a hned zase ujížděla někam na jih. Nikdo nevěděl, kam tato silnice vede, a všechna vozidla, ba i vojenská auta, měla zakázáno po ní jezdit. Marně se i maquisté snažili odhalit tajemství silnice – všechny přístupy byly zataraseny dráty po obou stranách.

Ke konci března obrovské tunely provrtaly hory na západ i na východ a v létě v uzavřené dolině hluboko pod zemí začaly pracovat první dílny budoucího závodu.

Dolina teď vskutku nesla výstižný název – teď byla opravdu prokletá.

Paul Chénier, nebo lépe řečeno ten, který se nyní skrýval pod tímto jménem, ji nikdy nespatřil. Slýchával to jméno jen od své manželky, která pocházela z malé osady poblíž Saint Remy, a zapamatoval si je jen proto, že se kdysi kvůli tomu s Luisou pohádali: Paul se smál, že Francouzové na jihu si libují v přehánění, a mladá žena se urazila. Byla to jejich první hádka.

Hned ten večer si slíbili, že se už nikdy nebudou hádat, a samozřejmě své slovo nejednou porušili. Nikdy však ani ji ani jeho nenapadlo, že právě Prokletá dolina, která zavinila jejich první hádku, sehraje jednou tak osudnou roli v jejich životě.

Vězeň číslo 2948 se zakousl do rtu, aby nezasténal nahlas na celou věznici. Ta dávná vzpomínka, jež mu na okamžik ozářila temnotu, zanikla jako vzdálený přelud, ač se ji snažil udržet. Je to všechno vůbec pravda, prožíval někdy něco takového?

Paul Chénier od té doby, kdy ho poprvé přivedli do podzemí, ztratil pocit skutečnosti. Vždyť všechno, co se s ním dělo, se vskutku více podobalo děsivému vidění.

Což by vůbec někdo uvěřil, že v té klidné dolině existuje podzemní závod s několika tisíci dělníky, kteří nikdy nevidí a už nikdy neuvidí slunce? A co dnešní rozmluva s tím starým generálem? Kdo by si mohl něco takového vůbec jednou pomyslit!

Paul Chénier zavírá na okamžik oči a zase je otvírá. Ne, on existuje, nespí, je tedy skutečnost i to, co říkal generál… Dobře, musí si zopakovat v paměti všechno, co bylo, od počátku do konce, připomenout si to do nejmenších podrobností.

Přivedli ho do nějaké kanceláře. Je také v podzemí, poněvadž tam nebyla žádná okna. Voják ho pustil napřed a odešel. Veliká prostorná místnost. Psací stůl a vedle druhý, kancelářský, zavalený nákresy. Na psacím stole krabička cigaret. Ach, jak se mu chtělo přiskočit ke stolu, popadnout cigaretu a zapálit si. Nekouřil od té doby, co se dostal do tohoto pekla. Ale jak je tu vlastně dlouho? Měsíc, dva? Paul neví. Zapomněl počítat dny a týdny jako všichni jeho kamarádi v cele. Zde se mluví jinak: to se stalo při minulé či předminulé směně. Dny nikdo neví…

Odvrací se od stolu, aby neviděl cigarety. A tu naráží jeho pohled na dva ostré nebozezy. Dvě okrouhlé oči bez řas, s malými zornicemi ostrými jako jehly se do něho vpily a upřeně, bez mrkání ho pozorují. Jen ty oči vypadají živé v starém obličeji, vrásčitém jako přeschlý list.

„Proč jste se zastavil uprostřed místnosti?“ zeptal se stařec s generálskými nárameníky, jenž se najednou vynořil odněkud ze tmy.

„Bál jsem se jít ke stolu – leží tam nějaké nákresy. Snad jsou tajné…“

Kdesi vedle něho se ozval hluchý rachot, podobný smíchu. Paul se obrátil, nevěda, odkud se ty zvuky ozývají. V místnosti však nikdo jiný nebyl. Teprve teď pochopil, že se to smál generál. Ale smál se nějak podivně. Jeho staré zvadlé rty zůstaly nehybné, ani sval v obličeji se nepohnul, výraz očí se nezměnil a jen veliké, chorobně veliké břicho se tak natřásalo, až se zdálo, že všechny knoflíky na uniformě odletí; široké chřípí červeně žilkovaného nosu se zachvívalo.

„A co myslíte, že by se vám stalo, kdybyste se dozvěděl o tajemstvích našeho závodu? Jaký by byste z toho měl prospěch? Řekl byste je svým kamarádům? Prodal byste je jinému státu?“

Paul mlčel; odpověď od něho také nikdo nečekal.

„Vy můžete vědět o našem závodě všechno. Rozumíte – všechno! Chtěl byste vědět, kde vlastně leží? Prosím! Uprostřed hor jihovýchodní Francie, pod tak zvanou Prokletou dolinou…“

Paul musel zatnout zuby, aby nevykřikl.

„Zajímá vás snad, co vyrábíme?“ zajíkal se smíchem generál a břich se mu natřásal ještě víc. „I na to vám mohu dát odpověď – optické zařízení pro automatické zaměřování při vrhání pum… A teď byste se jistě chtěl zeptat, proč před vámi nic neskrývám.“

Generálovy oči zlověstně blýskly, všechny vrásky v obličeji se zachvěly a zaškubaly.

„Zeptám se vás jenom na jednu věc, pane generále: jakým právem mě tu držíte? Nejsem ani zajatec ani zločinec. Uzavřel jsem smlouvu s leteckým závodem, s francouzským leteckým závodem, kde jsem pracoval jako externista. A najednou ke mně v noci přijeli neznámí lidé a jménem ředitelství závodu mě žádají, abych okamžitě odjel s nimi, jako by šlo o nějakou naléhavou konzultaci. Za městem mě násilím hodí do zavřeného auta a vezou mě neznámo kam. Protestuji proti takovému jednání, pane generále. To je neslýchané porušení nejzákladnějších lidských zákonů a práv.“

„Dosti“ Generál usekl smích a uhodil pěstí do stolu. „Lidská práva, zákony… To si nechte na schůze… Jsme dospělí lidé a obejdeme se bez takové demagogie. Jediné nepopiratelné právo, které na světě existuje, je právo síly. A síla – o tom jste se už přesvědčil – je na naší straně. Jste nadaný letecký konstruktér, potřebujeme vás. Tím je dáno naše právo i vaše povinnosti. Jasné?“

„Ne tak docela. Váš morální kodex má jeden základní nedostatek, vlastně spíš omyl. Můžete použít fyzického násilí a už jste ho použili. Ale k násilí nad mým nadáním, jak vy říkáte…“

„To nás máte za tak naivní? Víme dobře, proč jsme se uchýlili k tak krajním prostředkům. Postavit člověka do nejtěžších podmínek, vzít mu sebemenší naději na záchranu – doufám, že už jste se seznámil s našimi pořádky a že jste už shlédl krematorium – a pak mu dát jedinou maličkou šanci zachránit si život…“

Generál se sadistickou rozkoší protahoval poslední větu, snaže se vyčíst z vězňova obličeje, jaký to na něho udělalo dojem. Ale Paul napjal všechny síly, aby neukázal ani své zoufalství, ani bezmezný hněv.

„Jaká je to šance?“ zeptal se lhostejným hlasem, tak lhostejným, že se sám podivil svému klidu.

„Che che che! To chcete, abych před vámi tak hned odkryl všechny karty? A proč bych je vlastně neodkryl? Vždyť o všem, co už jste viděl na našem závodě a co ještě uvidíte, o tom, co vám řeknu, nemůžete říci nikomu na světě, leda snad pánubohu na onom světě. Vy už totiž nejste Paul Chénier, ale číslo 2948, protože odsud se ani mrtví nedostanou na povrch zemský.“

„Ta šance se tedy fakticky rovná nule.“

„Pro všechny, jen ne pro vás a několik takových, jako jste vy. Jestliže ovšem umíte logicky myslit… Ostatně, můžete si sednout a vzít si cigaretu. Dobrá cigareta podporuje logické myšlení.“

Generál přisunul k Paulovi krabičku cigaret a sám mu připálil. Paul dychtivě vtáhl a najednou se s ním všechno zatočilo.

„Nekouřil jste dlouho?“ dolehl k němu jako zdálky skřípavý hlas. „To nic, to hned přejde.“ Generál hovořil tónem, jako by on a Paul Chénier byli staří známí, kteří si spolu chtějí chvilku popovídat.

Paul vtáhl ještě jednou a v hlavě se mu rozjasnilo. Nesmím ukázat rozčilení. Musím se ovládat. Musím vyslechnout všechno, co bude říkat tahle stará můra. Potřebují mne a toho musím využít. Hlavní je získat čas a hledat, hledat, hledat východisko, opakoval si v duchu Paul Chénier.

„Mohl byste dostávat cigarety,“ jako mimochodem prohodil generál.

„Proto jste mě zavolal, abyste mi oznámil tuhle příjemnou novinku?“ posměšně se zeptal Paul.

„Částečně i proto – můžeme vám trochu ulehčit režim. Jestli ovšem uvidíme, že jste rozvážný člověk,“ řekl se zvláštním důrazem generál.

„Připusťme, že jsem rozvážný člověk…“

„Pak budete uvažovat tak: vítězství Německa je pro mne jedinou záchranou, ovšem za toho předpokladu, že budu tomuto vítězství napomáhat. Protože v případě porážky vyletí závod do povětří a s ním i já.…“

„Snad se raději obejdeme bez psychologických úvah a vy řeknete přímo, co ode mne chcete.“

„Dobře, promluvíme si otevřeně. Jste, jak vidím, věcný člověk. Tak tedy: Nejsme spokojeni se zaměřovacími přístroji na našich bombardovacích letounech. Proto jsme tu shromáždili několik prvotřídních inženýrů. Nezajímá nás jejich národnost, politické názory a takové detaily, které jsou tak důležité na povrchu. Žádáme od nich, a stejně tak i od vás, jen jedno: aby nám pomohli rozřešit některé technické obtíže, které se vyskytly při práci na zdokonalení přístrojů. Všechny potřebné nákresy a výpočty dostanete zítra od hlavního inženýra. Dostanete k dispozici knihovnu, pomocníky, budete mít volný přístup do všech dílen. Za měsíc jste povinen podat mi zprávu s vašimi návrhy. Podíváme se na ně, a jestliže uvidíme, že jste na správné cestě, vstoupí naše podmínka v platnost – zaručíme vám život a odchod na zem, až náš závod nebude tajný – to znamená po vítězství. To je tedy ta jediná šance, o níž jsem mluvil…“

Paul Chénier s největším vypětím vůle zahnal od sebe vzpomínku na generálův nestvůrný obličej a opatrně se obrátil na úzké pryčně, aby se nedotkl svého souseda. Ale Stach Leščinsiki nespal.

„Tak co, jak ses rozhodl?“ zeptal se šeptem přímo u Paulova ucha.

„Už jsem ti řekl: roztrhám všechny nákresy a hodím je hlavnímu inženýrovi do držky.“

„Hlouposti!“ ozval se vyčítavě Stach. „Musíš si je vzít a naučit se zpaměti všechny technické výpočty a vůbec všechno, co se týká těch prokletých přístrojů. To je tvůj první úkol.“

„Abych o nich referoval samotnému pánubohu, jak říkal generál?“

„Abys je předal na povrch, jestli se nám podaří tě zachránit.“

„Všichni jsme se utěšovali nějakými nadějemi, ale z toho jsem se po rozmluvě s generálem definitivně vyléčil. Kdyby byla sebemenší naděje na útěk, nesvěřili by mi tajemství těch přístrojů.“

„Ale tady se součástky balí a nakládají na transportér. Nemohou je přece nechávat pod zemí. Ty bedny zřejmě posílají dráhou někam jinam. Za ten měsíc, co ti dali, musíme najít nějaký způsob, jak s nejmenším nebezpečím… V balírně pracují dva naši chlapci – André Sizainne a Václav Vašek. Ještě dnes se s nimi poradím.“

„Mohli bychom tím zničit celou podzemní organizaci.“

„Vytvořili jsme ji k boji a boj vždycky znamená riziko. Naším úkolem je zmenšit riziko na minimum. Ale to už je záležitost výboru a ne tvoje.“

„Ale proč právě já, jediný ze všech, mám získat šanci na záchranu? Vždyť ty, Jules, André – vy všichni můžete udělat pro naši věc daleko víc. Máte rozsáhlé spojení, zkušenosti s ilegální prací, a já jsem řadový příslušník hnutí odporu.“

„V daném případě může pro naši věc nejvíc udělat Paul Chénier. Je inženýr a naším nejdůležitějším úkolem je dodat tajemství přístrojů tam, kam je třeba. A proto ti jménem výboru nařizuji: tvař se, jako by ses oběma rukama chytil stébla, které ti generál podává.“

„Jestli mi to přikazuješ jako předseda výboru…“

„Počkej! Nejdřív si kriticky rozvaž, jestli budeš mít sílu vydržet takové riziko. Uvaž, že nevíme a asi se nikdy nedovíme, kam vlastně bedny se součástkami putují. Možná, že je ještě jednou prohlížejí, než je naloží do vagónů. Nezapomínej ani na to, že ten dočasný úkryt se může změnit i v tvou rakev. Vždyť nemáme tušení, jak se ty bedny přepravují a dostaneš-li se vůbec ven. Odhodláš se k tomu všemu?“

„Jsem odhodlán splnit každý rozkaz ilegálního výboru.“

„Tak tedy zítra vypracujeme podrobný plán a začneme provádět přípravy. Tebe do toho nezapojíme, aby to nevzbudilo podezření. Tvým úkolem je zapamatovat si všechno, co může být užitečné našim soudruhům nahoře. A teď spi! Všichni musíme mít jasnou hlavu!“

Stach se odsunul od svého souseda a okamžitě usnul.

Paul Chénier ještě dlouho ležel s rozevřenýma očima. Betonový strop visel nízko nad pryčnou a Paulovi se zdálo, že to nad ním doopravdy visí víko rakve. Má se dát zatlouci do bedny. Je to opravdu jediný způsob, jak se dostat odtud na povrch? Bude mít aspoň nějakou naději, že uvidí denní světlo a řekne lidem o tajemství Prokleté doliny? Hrozně nepatrnou. Jedna proti devětadevadesáti, a ještě míň. Kde má záruku, že se nezadusí, než se dostane ven? Jeho bedna se může dostat až docela dospodu pod horu jiných a pak…

Paul se otřásl a škubl límcem košile, jako by už měl málo vzduchu. Cožpak se bojí? Ovšem, že se bojí. Ale to ještě neznamená, že by byl zbabělec. Z vlastní vůle a při plném vědomí bude souhlasit s tím, aby ho zaživa položili do tmavé rakve. Ale dostane se odsud! A vykoná, co mu bylo svěřeno.

Nadzvedl se na loket a přehlédl celu. Někde na konci uličky mezi řadami dvouposchoďových pryčen blikala elektrická lampička. Vytrhávala ze tmy krajní pryčnu a na ní skrčenou postavu. Vězeň číslo 1101! Večer jím začala lomcovat zimnice a ráno už asi nevstane. A potom mu zbývá jen jediná cesta! Ne, pryč odsud. Musí vyrvat nepříteli z rukou tu strašnou zbraň. A má-li tu nejmenší naději, musí jí využít.

Paul už usínal. Znovu před sebou na okamžik spatřil Luisin obličej. Jistě odjela z Paříže a žije u matky, pár kilometrů od něho. Kdyby věděla, jak jsou blízko, a přitom tak nekonečně vzdáleni!

Těžké dny generála Everse

Od té doby, co ve zprávách vrchního velitelství německé branné moci zaujímala hlavní místo bitva na březích Volhy, ztratil generál Evers všechen klid. Navenek byl stále stejný: pečlivě vyholený, štíhlý, upjatý, každý den o desáté se objevoval ve štábu a přesně o jedné na obědě v kasinu, někdy dokonce prohodil blahosklonný žert na adresu některého důstojníka; ale za tímto ustáleným pořádkem se skrýval jiný člověk, znepokojený a rozvrácený. Snad jen Lütz, který se s generálem stýkal nejvíc, pozoroval tu změnu. Celé hodiny dovedl teď Evers strávit nad mapou stalingradské fronty a označovat na ní nejmenší změny.

Generál Evers byl v nemilosti u hitlerovského velení. Zavinil to především jeho poměrně rozsáhlý článek, otištěný v jednom vojenském časopise už v roce 1938. Evers v něm dokazoval, že Bismarckova politika v posledních letech jeho života a zvláště známý projev, pronesený v říšském sněmu v roce 1888, byla nejen chybná, ale že byla pro Německo přímo zhoubná. Dál pak rozebíral taktiku a diplomacii kaiserovské vlády a dokazoval, že slepé následování politiky „železného kancléře“ vedlo ke vzniku Dohody a průběh první světové války viditelně prokázal chybnost Bismarckova tvrzení, že Německo může bojovat na dvou frontách, západní a východní.

Eversovo vystoupení bylo víc než nešťastné. V nejtajnějších odděleních hitlerovského štábu se právě v té době horečně rozpracovávaly plány nové války. Ribbentrop létal ze země do země, pohrůžkami i sliby upevňoval svazek států střední Evropy, a nějaký generál, kterého nikdo ani nezná, varuje před válkou na dvou frontách!

Toto vystoupení mohlo pro Everse skončit tragicky, kdyby se o něj nepostarali jeho přátelé. Rychle ho poslali z Berlína pryč, aby zbytečně nebyl na očích nikomu ze štábu, a ustanovili ho velitelem pluku daleko od hlavního města. Generál už potom v tisku nevystupoval. Když začala válka s Ruskem, připomněl neopatrně v soukromé rozmluvě s generálem Brauchitschem, jenž byl tehdy pověřen velením na východní frontě, známý výrok Napoleonův, že „ruského vojáka nestačí zabít, ten se musí srazit, aby upadl.“ To stačilo, aby Evers byl určen pouze k týlovým jednotkám; byl přeložen do jižní Francie jako velitel divize a od té doby si na něho nikdo nevzpomněl: i při vyznamenání byl opomíjen.

Everse nebylo možné obvinit snad z nějaké náklonnosti k Rusku. Nenáviděl Rusy a nijak to neskrýval. Ale to ho nezaslepovalo natolik, aby docela ztratil soudnost. V rozhovorech se svými přáteli dál zastával názor, že válka s Ruskem je pro Německo nebezpečná. Měl pochybnosti o věrohodnosti údajů německého generálního štábu o vojenském potenciálu Ruska, nevěřil zprávám o průmyslu v Rusku a o počtu obyvatel. Ba víc – byl přesvědčen, že souboj německé a sovětské armády, bude-li se válka protahovat, bude pro Německo zhoubný, neboť vzájemný poměr lidských sil byl výhodný pro nepřítele.

V poslední době svěřoval Evers své názory jen nejbližším přátelům. Ale ani jim neřekl, že začátek bitvy o Stalingrad považuje za největší chybu hitlerovského velení: Rusové získali možnost přemlet v tom gigantickém žernovu nejlepší hitlerovská vojska, a kdyby i Rusové Stalingrad vydali, bude německá armáda vyčerpána a nebude schopna probít se k Moskvě.

Evers celou bytostí přál Paulusovi vítězství. S radostí přesouval své značky na dvoukilometrovém úseku, když zpravodajství oznámilo sebemenší postup hitlerovských jednotek na některém úseku stalingradské fronty. Ale hluboko v jeho duši žila a stále vzrůstala úzkost o osud celé války…

Když četl ve zprávách poprvé výraz „útok Rusů“, div se z toho nerozstonal. Jinak nebylo ve zprávách nic znepokojivého, ale generál, jako každý voják dobře obeznámený se situací na frontě, uměl číst mezi řádky.

24. listopadu roku 1942 celou noc nezamhouřil oko. Nebolela ho játra, nic ho netížilo, ale usnout přece nemohl.

Stárnu, usoudil nakonec smutně; pohlédl na hodinky a zapjal rádio – právě v tuto chvíli vysílali ranní zprávy.

Už první věta, kterou zaslechl, ho zvedla z postele, jako by ho něco vymrštilo: sovětská vojska obklíčila šestou armádu a čtvrtou tankovou armádu u Stalingradu…

Evers se začal chvatně oblékat. Už byl napůl hotov, když zase unaveně klesl na lůžko. Kam chtěl běžet? Co může dělat? Cožpak může nějak pomoci? Ano, to je začátek konce, jehož se tak smrtelně bál, před nímž varoval. Teď by tak chtěl vystoupit na nejvyšší vojenské poradě a provést rozbor situace, která se utvořila na východní frontě, a zároveň rozebrat i další perspektivy průběhu války. Uměl by ukázat a dokázat všechnu zhoubnost Hitlerovy strategie a taktiky! Ale co teď může dělat? Nic! Mlčet, mlčet a ani jediným neopatrným slovem nedat najevo, co nosí v hlavě: říci, ba i pomyslit si jen něco takového, že pro úspěšné zakončení války je nutno likvidovat Adolfa Hitlera, to je přece něco strašného! Ano, sobě to přiznat může – likvidovat vůdce.

Proboha, sama ta myšlenka nahání hrůzu. Ale přece…

Je třeba neprodleně, za jakoukoliv cenu uzavřít separátní mír s USA, s Anglií a Francií, aby si uvolnili ruce na západě a mohli vrhnout všechny síly na východ. Na smír se Sovětským svazem je zbytečné myslit. Východisko ze situace je tedy třeba hledat pouze na západě. To je zatím jediná cesta. Jediná naděje na záchranu.

To znamená, že je třeba jednat, okamžitě jednat. Ale čím začít? Kdo se odváží podstoupit tak obrovské riziko, jako je státní převrat, třeba i ve jménu spásy Německa?

Začal v duchu probírat jména svých přátel stejných názorů. Jsou i mezi nejvyšším velitelským sborem. Teď je jich jistě ještě víc. Musí se s nimi sejít, pohovořit si, poradit se. V každém případě je třeba jednat rychle, nebo bude pozdě.

Generál se zvedl a šel do pracovny. Celá budova spala. Za okny slabě probleskoval úsvit, nic ještě neporušovalo ranní ticho, jen těžké vojenské kroky na asfaltové cestičce kolem vily. Byly to zřetelné, odměřené kroky. Takhle mohou kráčet jen lidé jistí sami sebou i svou budoucností. A najednou si generál představil, že tihle vojáci, obutí do těžkých okovaných bot, prchají někde ve stepích u Stalingradu před sovětskými vojsky. Představil si tisíce, desetitisíce vojenských nohou, obutých do těžkých, okovaných bot. Běží, uhánějí, co jim síly stačí, zapadají do sněhu a zase běží a běží…

Generál stáhl rolety, aby ztlumil zvučné kroky za oknem. Nepomohlo to. Jako odměřené údery bily do jeho napjatých nervů.

Ne, nemá právo sedět se založenýma rukama. Musí jednat, jednat, ať se děje co chce. Nic ho nepřinutí poslouchat nadále otrocky vrchní velení, které je příliš zaslepeno a nevidí nevyhnutelnou propast porážky, k níž vede zemi Hitler.

Avšak je třeba jednat klidně a moudře a jen s největší opatrností vyhledávat lidi stejných názorů. Žádná ukvapenost a přemrštěná důvěra k lidem ne dost spolehlivým. To by mohlo zmařit celou věc hned na začátku.

Generál ještě dlouho seděl u psacího stolu a promýšlel plán nejbližších akcí. Z hlubokého zamyšlení ho vytrhlo lehounké zaklepání na dveře.

„Dobré jitro, excelence. Poroučíte podávat snídani?“ optala se pokojská.

„Ano!“ úsečně odpověděl, rozevřel mapu a začal psát hlášení veliteli sboru.

Žádal o dvoutýdenní dovolenou do Berlína k vyřízení osobních záležitostí.

*

Heinrich přicházel do štábu obvykle několik minut před desátou, aby si ještě pohovořil s Lützem, než přijde Evers.

V tu dobu znal už generálův pobočník všechny novinky ze štábu a ochotně je vypravoval Heinrichovi, jehož si velmi oblíbil. Toho rána však nebylo Lützovi do řeči.

„Herr hauptmann má nějakou melancholickou náladu,“ prohodil Heinrich, když se Lütz nechtěl rozpovídat.

„Vám je po tom všem veselo?“ utrousil Lütz a podal Heinrichovi poslední zprávy ze stalingradské fronty.

Heinrich si přečetl první řádky a potichoučku hvízdl. Musel se sklonit až nad zprávu, aby mu Lütz neviděl do obličeje.

„Vy jste neslyšel ranní zprávy?“

„Spím jako zabitý a nikdy ráno rádio neposlouchám.“

„Zato teď budeme poslouchat ráno i večer.“

Oba dva zmlkli. Každý si myslil své a po svém prožíval nejnovější zprávu.

„Co myslíte, Karl, co to všechno znamená?“ první se zeptal Heinrich.

„Nejsem veliký stratég, ale že to dobře nevypadá, to vím taky. A žádná propaganda mě nepřesvědčí, že je všechno v pořádku. Pamatujete, jak minulý rok vysvětlovaly naše noviny ústup od Moskvy? Tenkrát se tvrdilo, že naše vojska musela přejít do zimních postavení. Mnozí tomu uvěřili. Jenže mě tahle pštrosí politika rozčiluje. Jakpak asi teď vysvětlí naše propaganda obklíčení Paulusových armád? Jsou schopni tvrdit, že jsme se rozhodli sami vlézt do smyčky, jen aby nás neofoukly větry od Volhy. Škoda mluvit, Heinrichu!“

Lütz zmlkl – někdo vzal prudce za kliku a ve dveřích se objevil Miller.

„Je tu generál?“ zeptal se bez pozdravu hned od dveří.

„Musí přijít každou chvilku.“

Major začal přecházet po místnosti, nervózně si mnul ruce a díval se na dveře. Vypadal tak rozčileně, že ani Lütz ani Heinrich se neodvážili zeptat, co se vlastně stalo.

Jakmile Evers přišel, zamkl se s Millerem v pracovně, vzápětí však zavolal oba důstojníky.

„Herr major mi právě oznámil velmi nepříjemnou novinu: dnes v noci na cestě z Chambéry do Saint Remy svrhli maquisté s náspu vlak, který vezl zbraně pro naši divizi. Oberleutnant Feldner byl těžce raněn, stráž byla částečně pobita, částečně se rozutekla.“

„A zbraně, co zbraně?“ téměř zároveň vyhrkl Heinrich i Lütz.

„Maquisté stačili sebrat jen část. Asi třetinu. Naštěstí tam dorazily pomocné vlaky s novou stráží…“

V tom okamžiku se objevil důstojník, náčelník šifrovacího oddělení. Generál nedokončil.

„Co mi nesete?“ zeptal se netrpělivě a vzal od něho dešifrovanou zprávu. Podíval se na to a zlostně odhodil papír. „No ovšem, to je celý Faul!“

„Stalo se něco, pane generále?“ Miller se bez generálova dovolení neodvážil papír zvednout.

„Maquisté dnes v noci přepadli náš sedmnáctý opěrný bod, který chrání vstup do tunelu. Jsou zabití a ranění…“

„To už je příliš mnoho na jeden den,“ zaúpěl Miller.

„Myslíte, že je to náhodné?“ V generálově hlase se ozvalo jakési trpké zadostiučinění. „Dejte si všechny události vedle sebe! Je přece nabíledni, že každé vítězství sovětských vojsk na východní frontě okamžitě pocítíme na vlastní kůži tady v hlubokém zázemí. Jsem pevně přesvědčen, že přepadení vlaku i bodu zorganizovali maquisté právě proto, že se z našich zpráv dověděli o obklíčení u Stalingradu.“

„Vypadá to tak…“ souhlasil Miller.

„Herr Miller, zůstaňte prosím u mne – musíme si promluvit o nějakých opatřeních. Herr hauptmann, zavolejte okamžitě náčelníka štábu! A vám, Oberleutnant Goldring, dávám rovněž naléhavý úkol: pojedete do Ponteuil, kde je náš sedmnáctý bod, podrobně se obeznámíte se všemi detaily přepadení maquistů, překontrolujete leutnanta Faula a dnes přesně v devatenáct hodin mi podáte zprávu.“

„Rozkaz, pane generále!“

Heinrich rychle vyšel z generálovy pracovny. U Lütze se však ještě chvilku pozdržel.

„Karl,“ obrátil se ke kamarádovi, „nemohl bys mi pomoci? Můj sluha totiž dal po výletu do Bonneville můj vůz do generálky a já teď nemám čím jet. Nemohl bych si vzít štábní?“

„Víš, jakou má generál náladu – každou chvilku si může vzpomenout, že někam pojede. Vezmi si motocykl.“

„To je ještě lepší. Kurt zůstane doma a může dát do večera vůz do pořádku.“

„Nevím, jestli je to lepší. Ve dvou je to přece jen bezpečnější. Vypadá to, že maquisté doopravdy zvedli hlavy.“ Ale Heinrich už byl za dveřmi a neslyšel varování. Běžel k motocyklu, rozradován, že se naskytla příležitost, aby mohl vyjet z města sám – konečně bude jednou chvilku o samotě se svými myšlenkami a klidně bude moci obhlédnout všechno, co se dnes stalo. Tolik dobrých zvěstí v jediném ránu!

А k tomu je takový krásný den! Motocykl uháněl jako šipka po asfaltové silnici, ale nezůstával za ním ani sloupeček prachu. Asfalt se po nedávném deštíku leskl jako umytý a voňavý, průzračný vzduch volně proudil do prsou jako ta radost, která až po okraj naplňovala Heinrichovo srdce. Kdyby takhle mohl jet bez zastávek, bez odpočinku, ne však na jih, nýbrž na východ, kde se teď rozhoduje o osudu války, kde milióny srdcí pulsují v této chvíli v radostné předtuše vítězství spolu s jeho srdcem. Jaké je to nesmírné štěstí, pociťovat všude, ať je člověk kdekoliv, nerozlučný svazek s vlastí, jaké štěstí vědět, že na ni se teď upírají pohledy všeho lidstva. Každé vítězství sovětských vojsk pocítíme neprodleně na vlastní kůži tady, v hlubokém týlu…1 Takhle nějak to řekl generál. A ještě pocítíte! Tak maquisté přece jen svrhli vlak s náspu. Škoda, že se jim podařilo ukořistit jenom část zbraní, škoda, že ne všechny.

Ale proč asi přepadli ten opěrný bod? Jaký to mělo smysl? Generál se zmiňoval o nějakém tunelu. A každý tunel musí někam vést. Obyčejné tunely nebývají tak pečlivě střeženy jako tento. To znamená… Určitě museli mít nějaký důvod, aby právě tady zorganizovali přepadení. Snad je právě tady ten podzemní závod, který v poslední době zaměstnává jeho myšlenky а k němuž upíná všechno své úsilí…

Ale raději se neukvapovat. Mohl by se dát po falešné stopě a tím by jen ztrácel čas. Nesporná je zatím jen jedna věc – závod, o němž mu říkal Lütz, určitě není to, co Heinrich hledá. To je falešná stopa a on se po ní málem pustil. Jeho, Lütze i všechny ostatní zmátla krytá auta, která se zastavovala u nevelkých budov při silnici na planinu. Heinrich si však všiml, že se tu auta nikdy nezastavovala nadlouho a nikdy se nevracela zpátky, vždycky jela dál ve stejném směru – někam na jih. Když si srovnal ještě 1iná fakta, došel k závěru, že Podzemní závod se nerozkládá tady, ale někde jinde. Třeba jenom tohle: všichni ve štábu tvrdí, že prý nové minomety a miny, které zkoušeli na planině, dováželi z podzemního závodu. Ale proč je tedy vykládali z vagónů přijíždějících ze severu? Není lehké rozřešit všechny tyto otázky a také není možné ztrácet čas. Nepřítel, rozběsněný porážkou u Stalingradu, se nezastaví před ničím, jen aby se pomstil třeba jen na mírumilovném bezbranném obyvatelstvu.

Za hodinu byl už Goldring v opěrném bodě asi dva kilometry od malé vesničky Ponteuil. Od vesnice k objektu vedla cesta, vydlážděná velikými betonovými deskami. Zřejmě však byla málo používaná, protože mezi deskami vyrůstala teď už povadlá tráva. I oba příkopy podél cesty byly zarostlé trávou. U opěrného bodu vedla cesta přes most nad hlubokou propastí.

V podlouhlé zděné budově s malými okny byly ubikace pro příslušníky stráže. Byl tu ubytován i velitel pevnosti leutnant Faul, postarší člověk s odulým obličejem a pomalými pohyby.

Heinrich se představil a rozkázal veliteli, aby mu podal podrobnou zprávu o dnešním přepadení.

Faul začal; hovořil však zmateně, ba trochu lhostejně, s přezíravostí člověka, který právě vyšel z boje a chlubí se tím před štábním důstojníkem, který si k prachu ani nepřičichl. Heinricha to rozzlobilo.

„Ukažte mi přímo na místě, jak a kde se to zběhlo.“

Za chvilku stál poručík i Heinrich na místě nedávného boje.

„Střežíme tady ten tunel,“ ukázal Faul veliký otvor ve vysoké hoře porostlé stromy, „a tenhle most.“

Okolo tunelu i kasáren stály v půlkruhu nevelké budky. Stejné budky se tyčily i na začátku a na konci mostu.

„Bandité se objevili z hor,“ vysvětloval dál velitel, „jak vidíte, a celá naše obrana je založena na tom, že nepřítele musíme čekat z téhle strany, od vesnice. K přepadení došlo ve tři hodiny v noci. Než vojáci doběhli z kasáren k budkám, postřelovali je z lehkých kulometů a ze samopalů. Boj trval jen půlhodiny, možná i míň. Na naší straně jsou tři mrtví a sedm raněných, z toho dva těžce. Kromě toho zahynuli dva vojáci SS.“

„Kde se tu vzali?“

„Muži SS střeží východ z tunelu z druhé strany.“

Východ z tunelu je tedy střežen obzvlášť bedlivě, poznamenal si v duchu Heinrich.

Ve Faulově doprovodu sešel Goldring na most.

„Dejte strážnému rozkaz vyhlásit poplach!“

Faul vytáhl pistoli a třikrát vystřelil do vzduchu.

„Herr leutnant, v daném případě zaútočili maquisté ze severní strany. Vaše rozhodnutí?“

„Udělal bych to tak…“

„Nefilosofujte, jednejte!“ zlostně ho přerušil Heinrich a ukázal na vojáky, kteří vyběhli z kasáren, a protože nevěděli, co mají dělat, seběhli se do houfu na náspu u mostu. „Kdybych já byl diverzantem a měl s sebou ještě dva samopalníky, pobil bych všechny vaše vojáky i s vámi a s největším klidem bych vyhodil most do vzduchu.“

Faul zmateně pohlédl na Goldringa a rozkázal vojákům zaujmout obranu v severním směru. Vojáci rychle zalehli. Heinrich přistoupil k prvnímu:

„Co před sebou vidíte?“ zeptal se.

„Nic nevidím, herr Oberleutnant,“ odpověděl voják upřímně.

„Právě v tom to vězí, herr leutnant, že při takovémto systému obrany neuvidí vaši vojáci dočista nic. Vidí jen tamhleten vršek, a když partyzáni přijdou blíž, dostanou se do hluchého prostoru, kde je nemůže zasáhnout žádná střela.“

Faul mlčel a jen si kapesníkem utíral zpocené čelo. Heinrich se beze slova obrátil a zamířil do Faulova pokoje, který byl zároveň i kanceláří.

„Dejte mi deník opěrného bodu,“ poručil Goldring a vytáhl plnicí pero, chtěje do deníku zapsat, co zjistil.

Faul tu stál rozpačitě a sklesle.

„Cvičil jste někdy své vojáky?“ už vlídněji se zeptal Heinrich.

„Víte, herr Oberleutnant, já jsem tu teprve týden. Do té doby jsem pracoval u štábu pluku.“

„A proč vás přeložili sem?“

„Můj mladší bratr se před několika týdny vrátil z východní fronty bez nohy… Asi někde řekl, co neměl, a tak ho odvezli do koncentračního tábora. A mě dali sem. Až si teď přečtou vaše závěry, určitě mě nenechají ani tady, taky si to posypu na východ…“

Faul těžce vzdechl a sedl si na kavalec.

Heinrich rychle napsal do deníku několik řádek.

„Z rozkazu velitele divize generálleutnanta Everse jsem 24. listopadu 1942 vykonal kontrolu opěrného bodu č. 17. Objekty jsou střeženy dobře. Byl proveden bojový poplach. Rozmístění vojáků a palebných prostředků bezvadné. Kontrolu provedl Oberleutnant von Goldring.“

„Přečtěte si to,“ podal Heinrich deník Faulovi.

„Ani nevíte, jak jsem vám vděčný, herr Oberleutnant,“ děkoval mu Faul.

„Tak já vám poradím: napravte všechny chyby, které jsem tu neuvedl, protože tu jste tak krátce… No, a teď snad mohu jet.“

„Nemějte to za dotěrnost, ale byl bych velmi rád, kdybyste se mnou poobědvat, herr Oberleutnant.“

Heinrich pozvání přijal.

Při obědě, zvlášť po sklence grapu, se Faul rozjařil a rozpovídal.

„Nedovedete si představit, barone, jaká je tady nuda.

Nikam se nedá jít, není s kým promluvit. A ještě ty deště! Jen ten grap dovede člověka povyrazit.“

„Vždyť tady nedaleko máte sousedy, důstojníky SS.“

„Udržujeme jen telefonické spojení, máme totiž zakázáno chodit na druhou stranu tunelu. A ti neřeknou ani do telefonu zbytečné slovo. Čert je vem! Ti zavedli moresy! A kdyby aspoň bylo co hlídat! Ale za celý týden neprojel tunelem jediný vlak…“

„A to je tady pořád tak pusto?“

„Můj předchůdce říkal, že pořád – tenhle tunel je jen záložní vchod do Prokleté doliny. Skutečný je někde asi deset kilometrů odtud. Víte, už z toho jména by člověk zešílel: Pro – kle – tá! A já abych tady trčel bůhvíproč a nač.“

„Zato můžete být pyšný, že střežíte důležitý objekt.“

„Vždyť jsem vám už říkal, čert ví, co vlastně hlídáme. Dostali jsme rozkaz hlídat – tak hlídáme, až dostaneme rozkaz vyhodit do povětří – vyhodíme. My jsme moc malí páni, my jen posloucháme…“

Faul se rychle opil a mluvil čím dál víc, ale nic zajímavého se už od něho Heinrich nedozvěděl.

„Musím jet, herr leutnant,“ zvedl se Heinrich. „Doufám, že se za vás nebudu muset červenat, kdyby sem náhodou zajel generál Evers.“

„Všechno bude v pořádku, herr Oberleutnant. A jsem vám hrozně vděčen, že jste nepohrdl naším prostým vojenským obědem. V kasinu vás asi krmí líp. Ale nechtěl byste tu zůstat na noc? Tady v horách se rychle stmívá a už je dost pozdě. Zrovna vhodná doba pro maquisty.“

„To nevadí, ujedu jim,“ vesele křikl Heinrich a nasedl na motocykl.

Na hory se už opravdu začal snášet soumrak. Heinrich však docela zapomněl, že cestovat v tuhle dobu je nebezpečné. Všechny jeho myšlenky se upínaly k tomu, co se právě dozvěděl od Faula. Když i záložní tunel takhle střeží z obou stran, musí být ten objekt skutečně důležitý, uvažoval Heinrich. A ještě k tomu je tak zamaskován. To tedy…

Dávka ze samopalu přeřízla cestu vzadu, potom vpředu. Heinrich přidal plyn a motocykl vyrazil vpřed, pak na něco narazil – tak aspoň se Heinrichovi zdálo v okamžiku, když cítil, že padá.

Na bodě uslyšeli střelbu a vzápětí přijel na místo oddíl motocyklistů, vedený vyplašeným poručíkem. Faul rozkázal obklíčit místo a sám se vrhl k nadporučíkovi, který před chviličkou vyjel tak zvesela od kasáren a teď ležel bez hnutí v příkopě, několik kroků od svého motocyklu.

Celou cestu do Saint Remy proklínal Faul sám sebe, že neposlal s Goldringem hlídku, a jen si přál, aby nepadl do rukou generálu Eversovi. Ale generál byl ještě ve štábu. Když se dozvěděl, že jeho důstojníka pro zvláštní úkoly přivezli v bezvědomí, vylil si na Faulovi všechno zlost, nastřádanou za dnešní nešťastný den.

Až když se lékař vyslovil uspokojivě o zdravotním stavu von Goldringa, který při pádu z motocyklu narazil hlavou o skálu, uklidnil se generál a propustil velitele bodu bez přísného pokárání.

Když byl Goldring s lékařovým dovolením převezen do svého bytu, klesl Evers, úplně vyčerpaný všemi těmi událostmi, do křesla ve své pracovně.

To už bylo příliš mnoho za jediný den!

Přítel a nepřítel jdou po stopě

„Ach mě tak bolí hlava, mě tak bolí hlava!“

Heinrich vidí, jak se nad jeho lůžkem sklání matka. Je to sen, je to skutečnost? Pokládá synovi na čelo chladivou dlaň a jemu se na chvilku uleví. Ale jen na chvilečku. Pak mu zas začíná bít a škubat ve spáncích. Ale jak se tu vzali tihle dva – Miller a Schulz? Bijí ho střídavě něčím těžkým po hlavě. Co od něho chtějí? Ach ano, chtějí, aby řekl své skutečné jméno… Jsem Heinrich von Goldring, jsem Heinrich von Goldring, baron… Kde to tikají hodiny? To jsou přece maminčiny hodiny, co visí nad pohovkou! Ale jak se octly tady, zrovna u jeho ucha? Teď se kyvadlo pohne a udeří ho přímo do skráně. Musí ho odstrčit rukou, takhle zvednout ruku a…

Heinrich vykřikl ostrou bolestí v rameni a probudil se. Dvě postavy, v hlavách a v nohou lůžka, najednou vyskakují ze židlí. Co to – Kurt a Monika? Proč jsou tady? A proč ho tak nesnesitelně bolí hlava?

„Musíte klidně ležet, herr Oberleutnant, lékař to poručil.“

Kurt se nad ním naklání a narovnává mu podušku. Monika neříká nic. Beze slova ždímá nad umyvadlem bílý obklad a přikládá ho Heinrichovi na čelo. Heinrich chvilku leží se zavřenýma očima a snaží se vzpomenout, co se stalo. Skutečnost se mu pořád ještě v hlavě proplétá s tím, co viděl ve snu. Ale naráz ho vrací k plnému vědomí strašlivá myšlenka – že snil nahlas.

„Dusily mě nějaké přízraky… Asi jsem křičel a hovořil ze sna,“ ptá se lhostejným tónem a s hrůzou čeká na odpověď.

„Ne, jenom jste sténal, pořád jste sténal. Už jsme se slečnou Monikou chtěli znovu poslat pro lékaře.“

Teprve teď Heinrich vidí, že oba dva, Kurt i Monika, mají oči červené po probdělé noci.

„Způsobil jsem vám tolik starostí, mademoiselle Moniko, a tobě také, Kurte,“ dojatě říká Heinrich a chce se nadzvednout.

„Ne, ne, ležte,“ volá Monika úzkostlivě a nakláni se nad Heinrichem, aby mu vyměnila obklad.

Ta drahá, známá tvář! Jako by vyzařovala sladkou něhu matky, sestry, milenky… I její ruce jsou tak něžné! Jak opatrně se dotýkají jeho čela! Kdyby si tak mohl přitisknout tvář k té chladivé ruce a usnout, zavřít oči a spát. Dlouho spát, vždyť potřebuje tolik sil!

*

Miller zašel za Goldringem za ten den dvakrát. Nemohl však s nadporučíkem promluvit. Náčelník služby SD sám pozorně obhlédl místo, kde byl Heinrich nalezen v bezvědomí. Pod jedním keřem našel asi deset zásobníků z německého samopalu. Možná, že na Goldringa bylo vystřeleno právě z té zbraně, kterou jel sám obstarat do Bonneville.

V tom útoku na vlak se zbraněmi, tam je třeba hledat klíč ke všem ostatním událostem. A právě tady celá služba SD přešlapuje na místě. Nepodařilo se ještě ani zjistit, jak to vlastně všechno bylo. Svědectví vojáků, kteří jeli s vlakem jako stráž, jsou neúplná a často přímo protichůdná. Nejlépe by o všem mohl samozřejmě informovat Oberleutnant Feldner, který doprovázel vlak. Ale je to s ním pořád ještě zlé a lékaři k němu nikoho nepustí. Miller by se rád poradil s Goldringem, chtěl by mu sdělit plány. Po přepadení vlaku přišly z Berlína směrnice zesílit boj s maquisty, a když se tam dozvěděli i o útoku na tunel, dostal Miller přísný rozkaz podávat každý den hlášení o prostředcích pro potlačení partyzánského hnutí.

Přišel čas, kdy může a musí ukázat své schopnosti a dokázat vrchnímu velení, že si zaslouží pracovat ve značně větším měřítku, než je divize. A právě v tomhle případě by se mu Goldring mohl hodit. Stačí docela, kdyby se dvakrát třikrát v dopisech generálovi zmínil o aktivitě a iniciativě místního náčelníka služby SD a Miller by měl postup v kapse. Zvláště jestli se mu podaří vypátrat, kdo přepadl Goldringa. Pak by mu jistě Bertgold udělal všechno. Ano, nejdříve musí najít viníky Goldringova přepadení. Ale což jestli jim nepřijde na stopu? Ach co, i pak si ví rady, ještě je jedno východisko – zatkne pár vesničanů, obviní je ze spojení s maquisty, pořádně je přitlačí – a bude mít doznání v kapse. Ale to všechno už nechá na druhý den – teď musí co nejdřív mluvit s baronem.

*

Heinrich dnes poprvé vstal z lůžka a znovu ho rozbolela hlava, před očima se mu dělaly mžitky. Millerova návštěva mu nebyla ani trochu po chuti, ale bylo by neopatrné vyhýbat se i nadále rozmluvě s ním. Tím spíš, že nyní musí být ve střehu jako nikdy dříve. Zprávy německého velení hovoří o zoufalých útocích Mansteinovy úderné skupiny, která usiluje za každou cenu prorazit smyčku, v níž uvízla Paulusova armáda. Sovětský rozhlas oznamuje, že sovětská vojska přecházejí k útoku i na jiných frontách. Události se rozvíjejí s rychlostí stále prudší, v takové době není čas na stonání.

Miller vstoupil do Heinrichova pokoje celý zářící a radostně vzrušený.

„Heinrichu, drahý příteli… dovolíte mi, abych vám tak říkal? Věřte mi, vždyť jsem div duši nevypustil, abych našel ty lumpy, co na vás stříleli. Ale já je najdu, musím je najít! Nechám jich pozavírat deset nebo dvacet a sám je budu vyslýchat, ale najít je musím. I mrtvého donutím, aby promluvil!“ A ohnivě tiskl Heinrichovi ruku.

„Jsem pevně přesvědčen, herr Miller, že vám nezpůsobím takové starosti.“

„Cože? Herr Miller? Proč mě urážíte? Jmenuju se Hans, a když už jsme se dohodli, že já vám budu bez všech ceremonií říkat prostě Heinrich…“

„Bude to pro mne ctí, Hansi! Nemusíte nikoho zavírat ani vyslýchat, já jsem totiž viděl, kdo na mne střílel, a poznám ho! A myslím, že my dva najdeme i toho maquistu, co vyhodil vlak. Tahle záležitost je totiž věcí mé cti a byl bych velmi rád, kdybych vám mohl pomoci při hledání.“

„Právě to jsem vám chtěl sám navrhnout, Heinrichu, a zároveň vám řeknu, jaké mám plány a co už jsem podnikl. Za prvé si musíme dát pozor na každého, kdo jede do Bonneville nebo se odtud vrací k nám.“

„Ale proč to?“

„Bonneville je centrem maquistického hnutí. Je jasné, že odtud dostali maquisté upozornění, že se blíží vlak se zbraněmi. Je možné, že existuje trvalé spojení mezi partyzány v našem okrese a v Bonneville. A to spojení musíme odhalit.“

„V tom budete mít asi pravdu. Ale raději si o tom promluvíme někdy později, hlava mi div nepukne bolestí.“

Heinrich doufal, že Miller pochopí a odejde, ale ten u něho seděl ještě dobrou hodinu. Heinrich byl jako na jehlách.

Druhý den ráno šel Heinrich do štábu, ač Kurt i Monika protestovali. Přišel k Liitzovi, ale tam bylo plno. Sotva se vmáčkl do místnosti. Sešli se tam totiž všichni pracovníci štábu i důstojníci, velitelé oddílů divize v nejvzdálenějších bodech. Mnohé z nich viděl Heinrich poprvé.

„Generál prosí,“ pozval Lütz přítomné.

Důstojníci jeden za druhým vcházeli do Eversovy pracovny. Poslední vešli Goldring a Lütz. Jakmile Evers spatřil svého důstojníka pro zvláštní úkoly, přívětivě se mu uklonil, neustávaje v rozhovoru s velitelem štábu Kunstem, Millerem a důstojníkem SS s nárameníky podplukovníka.

„Pánové!“ začal Evers, když všichni usedli. „Byl nám svěřen mimořádně důležitý úkol: včera večer v šest hodin bylo odhaleno, že z tajného závodu utekl velmi nebezpečný zločinec francouzské národnosti Paul Chénier. Zatím se nepodařilo zjistit, za jakých okolností došlo k útěku a kdo zločinci napomáhal. V telegramu ze Saint Michel, který přišel před hodinou, je jeden zajímavý detail: V jednom vagónu, který vezl výrobky z uvedeného závodu, byl objeven v podlaze propilovaný otvor a prázdná polámaná bedna. Uvědomte si, že zločinec utekl z tajného závodu, o němž nevědí a nesmějí vědět nepřátelé naší vlasti. A naším svrchovaně důležitým úkolem je dostat ho živého či mrtvého.“

Generál se zastavil, přejel všechny přítomné přísným pohledem, jako by chtěl ještě zdůraznit vážnost situace; pak pokračoval suchým, věcným tónem.

„Každá jednotka divize dostane od náčelníka štábu obersta Kunsta přesně vyznačený úsek, který musí během jednoho dne prozkoumat s největší pečlivostí: dům po domě, zahradu po zahradě. Ani jediný metr země nesmí zůstat neprohlédnut! Jednotka oberstleutnanta Kaisnera, který je přítomen na naší poradě“ – Evers se uklonil důstojníku SS – „uzavřela už dnes v noci všechny horské cesty, přechody a soutěsky. Zločinec tedy nemůže uprchnout do hor k maquistům. Bude vyčkávat v našem okrese, až nastane příhodná doba. Každý velitel oddílu, přítomný na naši poradě, si vybere podle svého uváženi skupinu samopalníků, jednotku svěří svému zástupci a sám bude řídit pátrání na cestách a ve vesnicích. Důstojník, jemuž se podaří zločince zadržet, je povinen dopravit ho sem, abychom zjistili totožnost. Okamžitě obdrží odměnu – pět tisíc marek.“

Generál pohlédl na místo, kde seděl podplukovník SS. Důstojník mlčky přikývl na souhlas.

„Aby vám bylo ulehčeno pátrání, dostane nyní každý fotografii Paula Chéniera, z en face i z profilu.“

Esesák vstal.

„Herrschaften! Pokládám za svou povinnost připomenout vám, že úkol, který vám byl svěřen, je státně důležitý. Váš úkol, fotografie zločince a právě tak i jeho jméno, pracoviště – jsou věci naprosto tajné a svěřili jsme je jen vybraným důstojníkům.“

„Vezměte si fotografie a zkoumejte přidělené úseky,“ poručil Evers a vstal, dávaje tím na srozuměnou, že porada skončila.

Když se důstojníci rozešli, zavolal si generál Heinricha. „Tak co dělá zdraví, barone?“

„Děkuji, pane generále, už je to lepší.“

„Je mi velmi líto, že právě v tak významné době jste nemocen.“

„Mohu konat své povinnosti okamžitě. Dovolte, abych vám přednesl prosbu.“

„Prosím.“

„Pane generále, dovolte mi zúčastnit se pátrání.“ Heinrich postřehl, že esesácký důstojník pozorně sleduje jeho rozhovor s Eversem, a choval se tak, aby nedal najevo, že se s generálem důvěrně zná.

„Dovolte, herr Oberstleutnant, abych vám představil syna generálmajora Bertgolda, oberleutnanta von Goldringa.“

„Velmi mě těší.“ Důstojníkův pohled naráz změkl. „Přeji vám hodně štěstí při pátrání.“

„Oberleutnant však potřebuje pomoc a všichni vojáci jsou už rozděleni,“ zaváhal Evers.

„Byl bych raději, kdyby mi nebyl přidělen určitý úsek, ale kdybych mohl pátrat sám se svým sluhou.“

Generál tázavě pohlédl na esesáka.

„Domnívám se, že to bude dokonce lepší. Důstojník se sluhou nebude tak nápadný – nikdo nebude tušit, že se rovněž účastní pátrání. Zkuste to, barone. Pět tisíc marek není špatná odměna.“

Heinrich dostal od velitele štábu fotografii Paula Chéniera. Pak se stavil u Lütze. Ten ho přivítal kupodivu chladně.

„Co je ti Karl? Zase nějaká nepříjemnost?“

„Jak pro koho.“

„A pro tebe?“

„Pro mne nepříjemnost.“

„A co to je, není-li to tajemství?“

„Mám ti to říci po lopatě?“

„Na to by ses, myslím, ani neměl ptát,“ urazil se Heinrich.

„Tak abys věděl: nemám rád žádné hony, a hon na lidi už vůbec ne… Copak nemáš dost peněz? Chceš vydělat ještě dalších pět tisíc na tom Paulu Chénierovi, co utekl z podzemního závodu?“

Pár vteřin se dívali jeden druhému do očí. Heinrich měl sto chutí chytit Lütze za ruku a pevně, z celého srdce ji stisknout. Pak se ovládl.

Doma čekala na Heinricha pošta, kterou Kurt přinesl ze štábu. Kromě obvyklého dopisu od Lory ležel na stole ještě nějaký balíček. To Bertina Grausammelová se rozhodla připomenout Heinrichovi svou osobu celou sérií fotografií, na nichž byla zobrazena ve všech možných pozicích. Většina jich byla z tábora, a to buď při kontrole zajatkyň nebo při jejich práci. V popředí se samozřejmě vyjímala Bertina v uniformě a s řádem. Několik fotografií bylo zřejmě z Bertinina bytu. Na těch byla už v civilních šatech – u stolu, u okna, u pianina… Poslední snímek měl zřejmě Heinricha ohromit: v pozadí odestlaná postel, v popředí polosvlečená Bertina, opírající se nohou o křeslo, se s koketním úsměvem dívala z fotografie. Dole pod tím bylo napsáno: „Uvidíme se zas brzy?“ Heinrich s odporem mrštil Bertininým dárkem do kouta.

Pak začal promýšlet plán pátrání po Paulu Chénierovi. Utekl na úseku ze Saintes Maries do Chambéry. Vzdálenost mezi oběma místy je asi tři sta kilometrů. Není bohužel známa hodina, kdy vlak odjel. Neví se ani, v kolik hodin zmizel Paul Chénier ze závodu. Jeho útěk byl odhalen v šest hodin večer. Připusťme, že právě v tu dobu vyskočil z vagónu. A nyní je jedenáct hodin ráno. Chénier měl tedy jedenáct hodin času. I kdyby byl úplně zdravý a silný, nemohl se vzdálit od dráhy víc než šedesát kilometrů. Měl na sobě vězeňské šaty – bude se tedy vyhýbat frekventovaným cestám a vybere si bezpečnější cestu přes lesy a přes hory. Má si Heinrich brát auto? To by jen překáželo.

Heinrich zatelefonoval Millerovi.

„Mohl byste mi na několik dní dát dva motocykly, pro mne a pro mého sluhu, Hansi?“

„Velmi rád! Jen vám, Heinrichu, chci připomenout, abyste při hledání nezapomněl na toho maquistu, co si vzal vás na mušku. Slíbil jste mi to!“

„To mi ani nemusíte připomínat!“

Heinrich zalhal – zapomněl na to úplně. Řekl to tehdy Millerovi jen proto, aby náčelník SD nepozavíral nevinné lidi.

Než Kurt přivezl motocykly, mohl si Heinrich dobře prostudovat Chénierův portrét. Byla to nedokonalá, naspěch vyrobená fotografie, jaké se obvykle dělávají ve věznicích, kde za den přejdou před objektivem stovky nových vězňů. Ale přece jen dávala představu o nejcharakterističtějších rysech uprchlíkovy tváře. Heinrich prohlížel lupou obrázek Paula Chéniera kousek po kousku. Chvílemi zamhuřoval oči, aby si vryl do paměti určitý rys, a znovu se ke snímku vracel.

Nikdy ještě netoužil provést úkol co nejrychleji a co nejlépe jako teď! Už po třetí dostal připomenutí, že je nutné zjistit, kde se rozkládá podzemní závod a co vyrábí. Po inspekci u Faula mohl určit, že v Prokleté dolině je jakýsi dobře utajený závod. Ale to ještě není adresa závodu, i kdyby v té dolině skutečně byl. Jak se o tom přesvědčit? Jak zjistit výrobu a kapacitu podzemního podniku? Jak určit, kam se odesílají zbraně zde vyrobené? Všechny ty údaje se může dovědět jen od Paulu Chéniera. Musí, musí najít uprchlíka, i kdyby měl prolézt celé předhůří.

Tři dni šplhali Heinrich s Kurtem od svítání do tmy po skalách, slézali do strží, prohledávali křoviska a teprve večer se vraceli špinaví a unavení domů.

Chénier jako by se propadl pod zem!

Ani početné pátrací oddíly nenašly stopu. K maquistům se dostat nemohl, na všech cestách, průsmycích, horských stezkách stály zajišťovací jednotky SS.

Při pátrání vznikla ještě nová komplikace: ukázalo se totiž, že Paul Chénier není vlastně Paul Chénier, ale neznámo kdo. Podle údajů závodu pocházel Chénier z malého městečka Escalé blízko španělských hranic, ale už předevčírem přišla zpráva, že žádný Paul Chénier v městě Escalé nikdy nežil a že vůbec neexistuje ulice, kde měli údajně bydlet jeho rodiče.

Neúspěchy začaly už vážně rozčilovat hlavní štáb.

Z Berlína telefonovali každý den a dnes už Millera prostě upozornili: jestliže do tří dnů utečence nenajde, bude povolán do Berlína ke zvláštnímu rozhovoru. Velitel služby SD chápal velmi dobře, co takové vyzvání znamená; v lepším případě ho degradují a pošlou jako obyčejného vojáka na východní frontu. A žádné odvolávání na zásluhy při puči mu nepomůže.

Což kdyby se obrátil na Goldringa?

Pozdě v noci zavolal Miller Heinrichovi. Musí ho vidět, je to nanejvýš nutné! „Nešlo by to až zítra ráno? Jsem hrozně unaven a chci spát.“

„Budu u vás přesně za pět minut a zdržím vás jen chvilku,“ umlouval ho Miller.

„Dobře, tak přijďte!“

Na náčelníka SD byl žalostný pohled. Kam se poděla jeho pýcha, sebevědomí, nafoukanost?

„Heinrichu, vy mě můžete zachránit 1“

„Já?“

„Právě vy! Dnes jsem dostal od generála Bertgolda zvláštní výstrahu: jestli do tří dnů nenajdu toho prokletého Chéniera, zavolají si mě do Berlína ke zvláštní rozmluvě. A já vím, co to znamená.“

„Myslím, že to vím také.“

„Prosím vás, napište generálovi, ať mi dá ještě aspoň týden. Nikdy vám to nezapomenu. Také bych vám někdy mohl být užitečný!“

„A to je všechno? Proto za mnou běžíte v noci?“

„Heinrichu, pro vás je to maličkost, ale závisí na tom celá moje kariéra a snad i život.“

„Zítra ráno vám dám dopis pro otce a vy sám ho odešlete.“

Miller dlouho tiskl Heinrichovi ruku.

V noci začalo pršet a tak ráno museli vyjet později, až půda trochu oschla. Zrovna se to hodilo, Heinrich totiž málem zapomněl na slib Millerovi, že napíše dopis do Berlína. Tentokrát psal stručně. Zmínil se o své účasti při pátrání a prosil Bertgolda, aby uvážil těžké podmínky a odsunul stanovený termín ještě o týden.

Nezalepený dopis dal Kurtovi, aby ho ihned odnesl Millerovi.

„A až se vrátíš, popros madame Tarval nebo Moniku, aby nám připravily něco na cestu.“

„Mademoiselle Monika je už druhý den nemocná.“

„Proč jsi mi o tom neřekl už včera, Kurte? Mademoiselle se o mne tak starala, když jsem ležel, a já se na ni ani nepřijdu podívat.“

„Přijeli jsme včera pozdě, herr Oberleutnant!“

„Uděláme to takhle: Zajdu teď na čtvrt hodiny k mademoiselle a omluvím se jí, ty zatím odnes dopis a pak chystej všechno na cestu.“

„Už běžím. Než se vrátíte, bude všechno hotovo, herr Oberleutnant.“

Kurt si nepomyslil, že se zdrží o hodně déle než předpokládal. A nebylo to příjemné zdržení.

Miller ho hned zpátky nepustil; požádal ho, aby počkal. „Vy se jmenujete Schmidt? Kurt Schmidt?“ zeptal se Miller, když si přečetl dopis, zalepil a předal pobočníkovi, aby ho okamžitě odeslal.

„Ano.“

„Vy jste byl dříve v rotě Oberleutnante Feldnera?“

„Ano.“

„Víte, že váš bývalý velitel leží teď v nemocnici s těžkým zraněním?“

„Ano.“

„Odkud to víte?“

„Řekl mi to Oberleutnant von Goldring.“

„Kdy jste viděl naposledy oberleutnanta Feldnera?“

„V Bonneville, v ten den, kdy jsme odtamtud odjížděli, v pokoji oberleutnanta von Goldringa.“

„Oberleutnant Feldner s vámi mluvil?“

„Ano. Poručil mi, abych oberleutnantovi von Goldringovi vyřídil číslo vlaku a dobu odjezdu.“

„Jaké číslo a jaký vlak udal?“

„Nepamatuji se.“

„Byl ještě někdo v pokoji, když jste to oberleutnantovi Goldringovi vyřizoval?“

„Nebyl,“ pevně odpověděl Kurt, ačkoliv si dobře pamatoval, že u Goldringa byla v té chvíli Monika.

„Dobře, můžete jít, ještě si o tom s oberleutnantem pohovořím sám. Neříkejte nikomu o naší rozmluvě. Jasné?“

„Jawohl.“

Kurt nešel, přímo běžel. Pohánělo ho nejen pomyšlení, že se opozdí, ale i neklid. Proč se ho Miller začal vyptávat na Feldnera? A proč ho tak zajímalo, jestli byl ještě někdo v pokoji? Má snad nějaké podezření proti mademoiselle Monice? Mademoiselle Monika a ten vlak? Nesmysli Kurt hořel netrpělivostí, aby už o tom mohl říci nadporučíkovi, a byl velmi zklamán, když viděl, že Goldring není doma. Uplynula půlhodina, hodina a Goldring se pořád nevracel.

Heinrichova návštěva se proti očekávání protáhla. Monika se nachladila a madame Tarval jí zakázala vstát. Když dívka uslyšela za dveřmi Heinrichův hlas, rozrušila se tak, že jí vhrkly slzy do očí. Dovolí maminka, aby k ní přišel do pokoje? A proč by to neměla dovolit? Proto, že leží v posteli? Je přece nemocná a je docela přirozené, že ji Heinrich přišel navštívit, zvlášť když ona sama bděla u něho bez oddechu po té katastrofě s motocyklem.

Heinrich se tvářil, jako kdyby si nevšiml dívčiných rozpaků a jejího rozrušení. Choval se prostě jako vždy a Monika rázem na všechno zapomněla. Byla jen šťastná, že on je tady, že spolu hovoří volně, nenuceně, že se na ni dívá se zalíbením.

A nebylo divu. Zvlněné vlasy se jí rozložily kolem hlavy a vypadaly na bílém polštáři jako drahocenný černý rám, v němž je zasazena krásná dívčí hlava.

„Jste dnes nesmírně krásná, Moniko.“

„To říkáte už po druhé, Heinrichu.“

„A asi to řeknu ještě po třetí. Když se na vás tak dívám, zdá se mi, že mám před sebou portrét nějaké neznámé krasavice.“

„Maminko, náš host si dělá z tvé dcery legraci,“ zavolala Monika do sousedního pokoje na matku.

„Že se ti vysmívá? To nemohu věřit.“ Madame Tarval se objevila ve dveřích s hrozny vína na talířku.

„Řekl jsem jenom, že je dnes mademoiselle velmi krásná.“

„Ano, bílá jí sluší. Kdybyste ji viděl při konfirmaci… počkejte, ukážu vám ji na obrázku. Já jsem do té fotografie úplně zamilována.“

„Ale maminko, barona to nezajímá…“

„Máte strach, že i já se zamiluju?“

„Každá žena se zdráhá ukázat fotografii z mladších let.“

„Podívejte se, barone,“ podávala madame Tarval Heinrichovi veliké rodinné album, otevřeně na stránce s Moničinou fotografií.

Heinrich div nevykřikl. Madame Tarval se spokojeně usmála – byla přesvědčena, že na něj tak zapůsobila dceřina fotografie – a vítězoslavně se podívala na Moniku a potom na Goldringa. Heinrich nemohl odtrhnout oči. Viděl něco, co ho úplně ohromilo. Stěží dovedl skrýt rozčilení, on, tak zvyklý všemožným překvapením a tak dobře vyškolený. Ale neohromila ho Moničina krása, ačkoliv dívka celá v bílém byla vskutku hezká. Vedle Moniky stál – koho by to mohlo napadnout! – Paul Chénier. Mýlka nebyla možná.

„Proč jste mi tuhle fotografii nikdy neukázala, Moniko? Za to budete potrestána a hned musíte zaplatit pokutu.“

„Až podle toho, co to bude.“

„Jen tak vám to neprojde. Za trest mi musíte povědět o všech, co tu jsou s vámi vyfotografováni.“

„Tak si sedněte tuhle na pelest, abych tam viděla,“ souhlasila Monika se smíchem.

Heinrich začal listovat v albu. Monika mu podávala tu žertovné, tu zas vážné vysvětlení ke každé fotografii. Madame Tarval to také začalo bavit a přisunula si židli k Moničině posteli. Na jedné fotografii spatřil Heinrich mladíka v uniformě francouzské armády. Byl to jeden z maquistů, které tenkrát propustil na planině.

„To je můj syn Jean, je nezvěstný,“ vysvětlila madame Tarval a usmála se. Heinrich jí pohlédl do očí a pochopil, že žena ví všechno. Proto tedy ty sympatie!

Heinrich obrátil poslední stránku a přesvědčil se, že samostatný snímek Paula Chéniera v albu není. Na některých stránkách zela prázdná místa – někdo zřejmě album probíral a některé snímky vyndal.

Musel se znovu vrátit ke konfirmační fotografii.

„A teď, když už znám všechny vaše kamarády a příbuzné, budu hádat, kdo je tady s vámi vyfotografován. A teď zas můžete dávat tresty vy mně. Jste pro?“

„Dejte si pozor, já nejsem tak milosrdná, jak si myslíte, uvidíte, jaký trest si vymyslím. No tak, kdo je tohle?“

„Vaše babička. A tady jste vy, madame. Vedle vás… to je váš Jean. Teď počkat… už vím, tahle hezká mladá žena je vaše sestra Luisa, madame. Na toho muže, co stojí vedle mademoiselle Moniky, si nemohu vzpomenout. To je zvláštní! Takovou tvář si člověk obyčejně zapamatuje, energickou, mužnou… Ne, sázím se, že jeho fotografie v albu nebyla.“

„Ne, nebyla, Monika je všechny zničila,“ hněvivě poznamenala madame.

„Maminko!“

„Počkej, nech mě. Před baronem nemusíme nic tajit. Jsem si tak jista, že jste dobrý člověk, monsieur Goldring, že vám to mohu svěřit – to je manžel mé sestry, André Renard.“

„Zahynul,“ chvatně dodala Monika.

„Nezahynul, ale zmizel, nikdo neví kam. Chápete…“

„Monsieur Goldringa přece vůbec nezajímá, co se stalo s každým naším příbuzným,“ pokusila se přerušit rozhovor dívka.

„Právě naopak – velmi mě ta historie zaujala. Jak může člověk takhle zmizet beze stopy?“

„Bože, v téhle době,“ pokývla madame Tarval smutně hlavou. „Představte si, v noci přijedou pro člověka – ne nějakého obyčejného člověka, ale známého inženýra – dva muži s lístkem od ředitele závodu, kde byl zaměstnán, odvezou ho s sebou, prý na nějakou naléhavou konzultaci, a pak už se nikdy neobjeví. Chudák Luisa se mohla zbláznit, když se to dozvěděla. Jen si pomyslete, co zkusila: nejdřív musel muž pryč, schovával se, ona za ním potají jezdila jen jednou za dva za tři měsíce, pak dostala zprávu, že muž zmizel, zabavili jí majetek a sama musela jako manželka komunisty tajně utéct z Paříže.“

„Maminko,“ téměř zasténala Monika, ale madame Tarval se už nedala zadržet, musela se vypovídat až do konce:

„Já, to se ví, musím být také opatrná, nemohla jsem vzít Luisu k sobě, ani si s ní nepíšu, ale někdy si snad smím zajet na den k matce а k sestře. To přece nebude nápadné, vždyť jsou kousek odtud, ve vesnici La Travelsa. Monika tam ještě nebyla a mně to také zakázala. А k tomu zničila všechny fotografie chudáka Andrého. Řekněte, je tohle všechno potřeba?“

„Myslím, že je,“ důrazně řekl Heinrich.

„Tak vidíš, maminko!“

„Já bych vám také radil, abyste s návštěvou ještě nějaký čas počkala. Teď tam radši nejezděte, i když je ta vesnice – jak se vlastně jmenuje – tak blízko.“

„La Travelsa,“ napověděla madame Tarval.

„Nevíte přece, co se stalo s André Renardem. Třeba ho hledají a budou pátrat i po příbuzných. A pomoci mu stejně nemůžete.“

„Říkala jsem vám, že jsem taky opatrná, ale nevěděla jsem, že to vypadá takhle. Děkuji vám za radu, monsieur! Ale vezměte si kousek vína, podívejte, to je krásný hrozen.“

„Ani mi ho neukazujte, beztoho jsem se tu moc zdržel. A mám před sebou dalekou cestu.“

Heinrich se rozloučil s dcerou i s matkou a odešel. „André Renard, La Travelsa“, opakoval si v duchu, když sestupoval se schodů.

Setkání u horského jezera

„Herr Oberleutnant von Goldring, mohu s vámi mluvit?“ vyskočil Kurt ze židle a vypjal se podle všech předpisů.

„Co je s vámi, svobodníku Kurte Schmidte? Proč ten oficiální tón? Vždyť tu nikdo není.“

Rozčilený Kurt vylíčil slovo za slovem rozhovor s Millerem.

„A proč jsi neřekl, že u mně v pokoji byla mademoiselle Monika, když jsi mluvil s Feldnerem?“

„Já jsem… myslel jsem, že to bude lepší.“

„A dobře jsi udělal! Gestapo by ji mohlo tahat k výslechu a mademoiselle Monika má na tom přepadení asi takovou vinu jako ty… na obklíčení Paulusovy armády u Stalingradu. Můžeš napsat své matce, že má chytrého syna.“

„Bude mít radost, že jste se mnou spokojen, herr Oberleutnant! Velmi si vás váží a v každém dopise mě prosí, abych vás pozdravoval, jenže já vás s tím nechci obtěžovat, stydím se…“

„To jsi i před děvčaty takhle stydlivý, Kurte? Nebo ještě nemáš žádné děvče? A já už se chystám, že ti po válce půjdu na svatbu! Doufám, že mě pozveš. Já vím, že pozveš. Ale teď dávej pozor: Připrav vůz…“

„Je připraveni“

„Dej na okna záclonky, aby nebylo vidět, kolik lidi jede a kdo je v autu, a vezmi pro mne i pro sebe samopal. Jídlo vezmi na dva dny, ne na jeden, jak jsem říkal. A abychom měli dost nábojů. Jedeme totiž na velmi důležitou operaci a je možné, že dojde k boji.“

„Mohl bych s sebou vzít dva granáty?“

„Vezmi, mohou se hodit. Tak se chystej!“

Heinrich neměl vlastně ještě žádný plán. Všechno bude záležet na tom, jak to vypadá na místě a splní-li se jeho dohady. Jasné je, že Paul Chénier a André Renard je jedna a táž osoba. Není však tak docela jisté, že uprchlík je opravdu v La Travelse, i když by někam jinam těžko utíkal. Zná přece dobře krajinu, tam ho na čas schovají, než bude možné dopravit ho na bezpečnější místo. A nebezpečí, že bude poznán, není ani tady větší než jinde. Luisu tam znají jako paní Renardovou a nikoho nenapadne spojovat její jméno se jménem Paula Chéniera.

Heinrich rozevřel mapu. La Travelsa je malá vesnička třicet pět kilometrů na západ od Saint Remy. Ve tři hodiny odpoledne mohou tam beze spěchu být. Vesnice je stranou od trasy, vojenské objekty tam nejsou. Není tam tedy ani německá posádka.

„Tak jedeme, Kurte?“ vesele pobídl Heinrich a sedl si vedle Kurta.

Kurt přidal plyn, ručička tachometru začala stoupat. Ale už kilometr od Saint Remy museli zmírnit rychlost. Cesta tam stoupala, kroutila se, dávno už nebyla opravována. Hluboké výmoly naplněné dešťovou vodou zely mezi kameny a auto dostalo každou chvíli špinavou sprchu. Několikrát musel Kurt vylézt z auta a utírat hadrem sklo, protože stírače jen rozmazávaly špínu.

Do La Travelsy dorazili až o půl čtvrté. Heinricha uchvátila osobitá krása této horské vesničky, malebné i v tom pochmurném podzimním dnu. Nevelké, rozkošné chaloupky se táhly v půlkruhu po východním břehu podlouhlého jezera. I jediná úzká ulice tvořila půlkruh. Byla z obou stran osázena rozložitými stromy a podobala se zelenému tunelu, který běžel po břehu jezera a ztrácel se pak v nitru strmé skály, visící nad vodou. Za ní se vypínala ještě jedna vyšší. Na protější straně jezera se kupily skály fantastických tvarů bez ladu a skladu, jako by se vysoká hora za nimi na ně sesouvala a drtila všechno, co jí stálo v cestě.

Heinrich nakázal Kurtovi dojet až k obecnímu úřadu; teprve teď si uvědomil, že nezná jméno matky madame Tarval. Bude se musit vyptávat 1 To se mu nehodilo do plánu, ale nedalo se už nic dělat.

„Bonjour, monsieur,“ pozdravil Heinrich starce, který seděl za stolem a něco psal.

„Jste starosta La Travelsy?“

„Ano, bohužel.“

„Musím zde vyhledat budovu pro německé velení.“

Stařec těžce povzdechl.

„Nemohl byste mi ukázat domky, kde žili komunisté nebo kde dosud žijí jejich rodiny?“

„Nevím, kdo byl v které straně. Takovou evidenci nevedu.“

„Je u vás organizace francouzské národně socialistické strany?“

„Ale jeden sem přijel a šmejdí tady po vsi. Už vás viděl, koukejte, běží sem.“

Opravdu, uličkou se hnal nějaký muž a v běhu si zapínal kabát.

„Je odtud?“ zeptal se Heinrich.

„I je. Jeho táta byl takový pořádný člověk…“ Starosta se podíval na Heinricha a uvědomil si, že by si měl dát pozor na jazyk. „Jeho otec umřel minulý týden, tak se přijel ujmout dědictví.“

Od dveří se ozval nacistický pozdrav. Heinrich odpověděl.

Jediný představitel francouzské národně socialistické strany ve vsi byl asi třicetiletý mladík. Veliký klobouk posunutý do týla ukazoval každému, že monsieur Bazel, jak se představil, nosí účes ä la Hitler a krátce přistřižené tmavé vousky pod dlouhým, směšně zahnutým nosem vypadaly jako rozmáznutá černá tečka pod otazníkem.

„Rád bych si s vámi pohovořil,“ obrátil se Heinrich k příchozímu.

„Chcete si se mnou pohovořit mezi čtyřma očima, není-li pravda?“

„Půjdu ven, můžete hovořit jak dlouho chcete a o čem chcete,“ ozval se stařec, na nikoho se neobraceje, oblékl si vetchý kabát a vyšel z místnosti, která se honosně nazývala obecním úřadem.

„Ten starosta je náramně nespolehlivý člověk. Ale já se mu dostanu na kobylku. Věřte mi, je tu těžká práce…“

„To mě nezajímá,“ přerušil Bazela Heinrich. „Musím najít co nejrychleji místnosti pro německé velitelství.“

„Tady bude německé velitelství?“ zaradoval se Bazel. „To je radostná novina! Představte si, musel jsem odjet z rodné vesnice jen proto, že tu pro čestného Francouze není bezpečno. Musel jsem tu nechat rodný domek a přestěhovat se do Ponteuil.“

„Kdy jste odtud odjel?“

„Před týdnem.“

„Prý tam maquisté postřelili jednoho našeho důstojníka. Je to pravda?“

„Bohužel ano. Stalo se to právě v ten den, kdy jsem odjížděl. Ti maquisté jsou hrozní raubíři. Myslíte, že tady nejsou? V mém stavení nezůstalo jedno okno celé…“

„Musím najít místnosti pro velitelství,“ připomněl Heinrich.

„Tak si vezměte můj baráček. Jsem tam po otcově smrti sám a s radostí…“

„Čestným Francouzům nechceme ubližovat. Jistě jsou tu podezřelí lidé, například rodiny komunistů.“

Bazel se zamyslil a začal si okusovat konec prstu zažloutlého od tabáku. Jeho nos se teď ještě víc podobal otazníku.

„Jsou tu! Můžete si vybrat,“ vyhrkl nakonec rozjařené, vytáhl z kapsy zápisník, otevřel ho a sedl si za stůl. „Jedenáct stavení.“

„Ten seznam jste sestavil z vlastní iniciativy?“ zeptal se Heinrich jako mimochodem.

„Vykonávám instrukce jednoho vašeho úřadu,“ samolibě odpověděl Bazel poněkud ztišeným hlasem. „Mám za úkol sledovat obyvatele Ponteuil, ale když jsem tady, pokládám za svou svatou povinnost…“

„Tak ukažte ten seznam, koho tam máte?“

„Olivier Arnou – odešel ze vsi neznámo kam.“

„Dál!“

„Tři odešli jako dobrovolníci na vojnu a ještě se nevrátili. Jsou to…“

„Dál!“

„Aha, tady je něco, co se bude hodit. Syn starého Gotarda se zúčastnil stávky železničářů v Lyoně. Bylo to sice ještě před válkou, ale mám podezření, že je to komunista.“

„A kdo ještě?“

„Ze tří stavení zmizeli mladí chlapci. Příbuzní tvrdí, že šli na práci do Bonneville, ale já tomu nevěřím.“

„To je všechno?“

„Proti dvěma mám podezření, protože mi vytloukli okna.“

„Jak to pracujete, hrome! Mám podezření… odešel ze vsi… Já potřebuji fakta, konkrétní fakta a ne úvahy, kdo vám vytloukl okna.“

„Monsieur důstojník, jsem tu teprve týden… a považte, že to dělám z vlastní iniciativy…“ Prst, kterým Bazel jezdil po řádkách ve svém zápisníku, s nehtem černým od zaschlé krve, se chvěl. „Ještě je tady jedna podezřelá osoba – madame Matran.“

„Ta vám taky vytloukla okna?“ posměšně se zeptal Heinrich.

„Ta? Sotva se drží na nohou,“ nepochopil Bazel ironii. „Ale má teď u sebe dceru z Paříže.“

„Z Paříže? A to už vám je samozřejmě podezřelé!“ mluvil Heinrich pořád tak posměšným tónem, ale srdce mu tlouklo vzrušením: konečně mu ten trouba něco řekl.

„Chová se podezřele. Říká, že jí muž zemřel, ale smutek nenosí. A její matka také ne, ačkoliv dodržuje staré zvyky a je pobožná. A o tom zeti madame Matran, Luisině muži, se taky leccos povídalo. Dokud ještě žila v Paříži, říkali, že prý je komunista. Na tohle stavení si dávám moc dobrý pozor.“

„Komunista? To už je něco konkrétního. A jak mají velký domek?“

„Stejný, jako jsou tady všechny, dvě místnosti a kuchyň. Ale stojí daleko až docela na kraji vsi zrovna pod skálou.“

„To by bylo právě vhodné místo pro pozorovatelnu. Nasedněte do auta a ukažte mi, kde bydlí madame Matran.“

Ke stavení, kde žila stařena s dcerou, jeli půldruhého kilometru. Přijeli k malému přízemnímu domku, jednou stranou přitisknutému ke skále.

„Vy, Bazele, zůstanete v autu, a ty, Kurte, pojď ven!“

Heinrich se podíval do oken a spatřil v jednom vyděšený obličej staré ženy.

„Kurte, dávej pozor, aby z domku nikdo nevyšel. Kdyby někdo utíkal, vystřel do vzduchu. Střílet po nikom rozhodně nesmíš. Rozumíš?“ tichým hlasem nařídil Heinrich.

„Ano.“

Heinrich zasunul ruku do kapsy pláště, stiskl rukověť pistole a zamířil k domovním dveřím.

Otevřela mu asi pětatřicetiletá žena, v níž Heinrich okamžitě poznal sestru madame Tarval. Uklonil se, ale žena beze slova odstoupila stranou, aby německý důstojník mohl projít. V síni byly ještě troje dveře. Heinrich strčil nohou do těch, které měl nejblíž. Jedním pohledem se přesvědčil, že v malé kuchyňce nikdo není. Na stole leželo neumyté nádobí.

Tři hluboké a tři mělké talíře, poznamenal si v duchu Heinrich. Šťouchl do druhých dveří, ale ani teď nevyndal ruce z kapes. Vešel do dost velké místnosti s třemi okny na ulici. U stěny bez oken v proutěném křesle seděla stařena. Držela v rukou punčochy a pletací dráty, ale ruce se jí třásly, že jehlice zvonily o sebe.

Heinrich mlčky přešel místností a nahlédl do druhé, o hodně menší, kde stály dvě postele. Jedna byla odestlaná, peřiny pomačkané.

„Kdo tu ještě bydlí?“

„My dvě.“

„A kdo ležel ve dne v posteli?“

„Maminka je nemocná, musí si každou chvilku odpočinout.“

Heinrich pohlédl na stařenu a odvrátil se; jen na okamžik k němu zvedla oči, ale jako by ho tím pohledem sežehla, tolik v něm bylo klidné převahy a pohrdání člověka, který zná své síly a je rozhodnut bojovat až do konce.

„Hledám místnosti pro německé velitelství.“

Stařena spustila ruce na kolena, zavřela oči a zvrátila se na opěradlo. Teď se jí prsty nechvěly, ale právě ta naprostá ztrnulost svědčila o hrozném napětí, které musila stará nemocná žena vynaložit, aby ovládla rozčilení. Heinrich zatoužil sklonit se a políbit ty vrásčité ruce. Ale věděl, že nemá právo ani na jeden vlídný pohled, který by stařenu uklidnil, dokud se nedozví něco o André Renardovi nebo nenajde jeho samotného.

„To jste nenašel lepší domek, než je náš?“ ptala se mladá žena ironicky – i ona se už ovládla. Heinrich jí věcně odpověděl:

„Skála za vaším domem je velmi vhodná pro pozorovací bod. Jiné místnosti kromě těchto dvou pokojů a kuchyně tu nejsou?“

„Jak vidíte.“

Heinrich pozorně prohlédl světnici. Proč stojí to křeslo tak nešikovně? Ne u okna nebo v útulném koutku, kde staří lidé rádi sedávají, ale uprostřed stěny, jako by tu bylo postaveno úmyslně, aby něco zakrylo. V horských vsích, kde se domky obyčejně krčí na malém rovném kousku půdy nebo skály a kde se musí využít každý metr obytné plochy, dělají se často tajné skrýše ve zdi, ale to „tajemství“ je viditelné na první pohled, protože laciné tapety se u krajů dvířek brzy odřou. Tady je však malba barva tapet rovnoměrná. Ale tamhle nahoře, za křeslem… to by se mělo zkusit.

Heinrich postoupil dopředu, vzal křeslo za opěradlo i se stařenou a postavil je o kousek dál. Obě ženy se nestačily vzpamatovat. Ani Heinrich si neuvědomoval, jak vytáhl pistoli a levou rukou zmáčkl téměř neviditelný ‚knoflík ve stěně. Jednal naprosto instinktivně, neměl žádný plán.

Dveře se otevřely. Ve tmě skříně, přitisknut k zadní stěně, stál muž.

Ženy vykřikly, mladší zoufale, stará výhružně. Ano, stará žena vstala a zakryla svým tělem otvor ve stěně.

„Pojďte ven,“ řekl Heinrich, nevšímaje si ženy, jen trochu zvedl pistoli.

Muž se pohnul, zaťal zuby a zasténal. Teď se vzchopila i mladá žena. Přiskočila k muži, vzala ho pod paždí a opatrně dovedla do křesla, kde před okamžikem seděla matka. Muž nemohl stoupnout na levou nohu.

„Kdo jste?“

„André Renard, inženýr z Paříže.“

„Proč jste se skrýval?“

„Protože jsem přijel bez propustky.“

Na zápraží se ozvaly kroky.

Heinrich rychle vrazil Renarda zpět do skříně. Zavřel dvířka, přisunul k nim křeslo, sedl si tam sám a natáhl nohy.

Ozvalo se zaklepání, vešel Bazel.

„Pane důstojníku, už mě nepotřebujete?“ zeptal se od dveří.

„Zavolejte mého sluhu!“

Za okamžik se Bazel vrátil s Kurtem.

„Kurte,“ pronesl Heinrich s důrazem na každém slově. „Tenhle člověk je z Ponteuil a mně se zdá, že se s monsieurem nesetkáváme poprvé. Rozumíš mi? A teď odveď zatčeného do auta a pamatuj si, že za něho ručíš svou hlavou!“

„Pane důstojníku, to je nějaké nedorozumění,“ zakvílel Bazel ohromený takovým obratem událostí. „Já, já…“

Ale Kurt ho nenechal domluvit – chytil udavače za límec, vytáhl ho do síně a odtamtud ven.

„Zamkněte dveře!“ poručil Heinrich Luise.

Žena mechanicky otočila klíčem nic nechápajíc. Heinrich otevřel dvířka.

„Monsieur Renard,“ rozkázal kategoricky. „Máme oba málo času a nesmíme ho mařit. Prosím vás, abyste šel do vedlejší místnosti. Ženy zůstanou tady. Uklidněte je a rozkažte jim, ať dávají pozor, aby nás nikdo nevyrušil.“ André Renard kývl hlavou na ženu a na tchyni a mlčky se belhal po jedné noze do sousední místnosti.

Heinrich vešel za ním a zavřel dveře.

„Poslouchám, monsieur důstojník,“ řekl tiše Renard. Heinrich beze slova vytáhl z kapsy fotografii Paula Chéniera.

„Poznáváte to?“

Ani jeden sval v Renardově vychrtlém obličeji se nepohnul, jen oči, hořící až do té chvíle horečným napětím, náhle pohasly tak, jako když člověk pocítí smrtelnou únavu.

„Přišel jste mě zatknout? Proč tedy ta celá komedie? Nebo jste se ještě docela nepřesvědčil, že před vámi stojí Paul Chénier? Vězeň číslo…“

André Renard si shrnul rukáv košile a natáhl před Heinricha levou rukou. Na vnitřní straně předloktí se černaly vypálené cifry: 2948.

„Já při téhle komedii, jak vy říkáte, riskuju hlavu. Chápete, doufám, že jsem tu fotografii nedostal proto, abych se na ni díval. Ostatně upozorňuji vás, že takové fotografie mají všichni důstojníci velící oddílům, které hledají Paula Chéniera. Já samozřejmě mám plnou moc ho zatknout, ale to neudělám. A abyste se přesvědčil, že jsem si s vámi přišel pohovořit jako rovný s rovným – vezměte si to!“ Heinrich položil před svého společníka pistoli. „Nebojte se, vezměte to. Ano, tak. Jste ozbrojen, a kdyby k něčemu došlo, můžete se bránit. Jsem si jist, že byste raději zvolil okamžitou smrt na svobodě než kopání pod zemí.“

„Raději umřít vstoje než žít vkleče.“

„Jako to řekla Dolores Ibárruri?“

Na rtech André Renarda se poprvé objevil úsměv. Naklonil se, jako by chtěl důstojníkovi stisknout ruku. Ale vtom zase se mu mihl v očích stín nedůvěry.

„Nevím, kdo jste, máte na sobě uniformu. A mám li říci pravdu, nevím, co ode mne chcete.“

„Dozvědět se tajemství podzemního závodu.“

„Kde mám záruku, že mé zprávy nebudou zneužity v neprospěch mého národa, ne k jeho prospěchu?“

„Záruku vám dává zdravý rozum. Nepotřebuji je pro německé velení, které je zná líp než my oba dohromady.“

„Pro koho tedy?“

„Nezdá se vám, že je to naivní otázka? Že na ni nemohu odpovědět, ani kdybych chtěl?“

Má pravdu, pomyslil si André Renard. Pro německé velení nemají ty zprávy žádnou cenu. Nejsou-li tedy pro nepřítele, znamená to, že budou sloužit přátelům, i když nevím kterým. Dejme tomu, že mu je řeknu. Obrátí se proti Němcům a snad zachrání i ty nešťastníky, kteří úpí pod zemí. Zamlčím je… Mohou mě dostat a nikdo na světě se nedozví to, co vím já!

„Nezapomínejte: máme málo času. Musíme myslet na své bezpečí – a já také bych nechtěl přijít o hlavu. Mohou do vsi poslat celý oddíl, všechny úseky jsou rozděleny mezi jednotlivé jednotky. Kdyby mě tu našli, jak se spolu bavíme…“

„Počkejte, ještě můžete mít jeden důvod – chcete vědět, kdo mi pomohl zorganizovat útěk.“

„Na to se vás neptám ani slovem.“

„Hm… vypadá to, že jste potřel všechny mé argumenty. No, dobrá, řeknu vám všechno, co vím. Poslouchejte!“

*

Obě ženy udělaly krok dopředu, když se otevřely dveře pokojíčku a na prahu se objevil André Renard a německý důstojník. Ani jedna nepromluvila, jen očima se ptaly: co je?

André Renard se vesele usmál. A stejně tak německý důstojník. Teprve teď polevilo to strašné, napjaté čekání. Luisa se vrhla muži kolem krku a nahlas se rozplakala. Stařena vysíleně klesla do křesla, hlava i ruce se jí chvěly.

„Musím dámy poprosit za prominutí,“ rozčileně řekl Heinrich. „Mám jedinou omluvu, že jsem to neudělal ze zlé vůle. A všechno dopadlo dobře, jak vidíte.“

„Ach, monsieur! Jsme s maminkou z toho všeho jako pomatené, ale říká se přece, že radost nezabíjí. Přivítaly jsme vás jako nepřítele, poseďte teď s námi chvilku jako přítel.“

„Rád bych, ale už jsem se zdržel víc, než jsem předpokládal. A pak, v autě sedí ta stvůra, Bazel. Musím ho dovézt do Saint Remy a zadržet ho, dokud se monsieur André neoctne na bezpečném místě.“

„Luise se už podařilo navázat spojení a dnes v noci, nejpozději zítra, pro mne přátelé přijdou.“

„Tu pistoli, co jsem vám dal, si nechte u sebe. Je to moje zásobní a vám se bude hodit. Pro každý případ si vezměte peníze.“

„To není třeba…“

„Budete je možná potřebovat. Dívejte se na ně také jako na zbraň. A teď ještě poslední věc: nikdo, ani vaši nejbližší přátelé, se nesmí dozvědět o našem setkání a o našem rozhovoru.“

„Spolehněte na mé slovo. Za ženu a naši babičku se zaručuji též.“

„Och, monsieur, nenapil byste se s námi vína? Vím, že pospícháte, ale to nebude tak dlouho trvat,“ vykřikla madame Matran.

„Budu sám řídit auto, můj sluha bude hlídat Bazela. A večer, po víně…“

„Tak počkejte ještě chvilečku.“

Stará žena se rozběhla na svá léta kupodivu čiperně k prádelníku a vytáhla nějakou krabičku. Opatrovala tam zřejmě své upomínky; ležely tam svazečky zažloutlých, pečlivě převázaných dopisů,‘ uschlá růžička, bílé, snad svatební rukavičky. To však nehledala. Konečně až docela odspodu vytáhla madame starou zakouřenou lulku. Chvilku ji držela v rukou, jako by ji laskala chvějícími se prsty. Pak se rty lehounce dotkla prokouřeného dřeva a podala lulku Heinrichovi.

„Chci vám dát, monsieur, to nejcennější, co mám. Je to lulka mého otce. Byl to ušlechtilý a statečný člověk a tak taky umřel, bránil na barikádách Komunu. Neodmítněte mě, monsieur, dávám vám to z celého srdce a takový dárek přináší štěstí.“

„Budu ji opatrovat jako drahou památku, jako posvátnou relikvii,“ vážně odpověděl Heinrich. „A dovolte mi, madame Matran, abych vás políbil. Upřímně, tak jako syn matku.“

Heinrich políbil vráščité tváře staré ženy a ucítil, jak se mu srdce sevřelo. Dotkne se ještě někdy takhle tváře svého otce? A madame Matran vycítila, co se děje v jeho srdci.

„Jednou o mně, staré francouzské ženě, budete vypravovat své mamince, monsieur,“ stírala si slzy. „Řekněte jí, že jsem vám žehnala jako synovi.“

„A také to, že jste mi vrátil život,“ tiše dořekla Luisa. „A teď se rozloučím s vámi, André. Už se nikdy neuvidíme.“

„Nedovím se, kdo jste?“

„Přítel.“

„Buď tedy zdráv, příteli!“

André a Heinrich se objali a políbili.

Na zpáteční cestě do Saint Remy jel Heinrich velkou rychlostí. Teď, když měl v kapse tak důležité údaje o podzemním závodě, nemohl ztrácet ani vteřinu.

„Tak jak jste dopadl dnes?“ ptal se dychtivě Miller, když mu Heinrich telefonoval z hotelu.

„Bohužel, žádná radostná zpráva. Jen to, že jsem chytil toho lumpa, co po mně střílel.“

„A kde ho máte?“

„Kurt vám ho hned přivede. Myslím, že jsem se nezmýlil, ačkoliv se může stát ledacos. Zavřete ho na pár dní, ať dostane strach, a pak ho vyslechněte.“

„U mne se přizná!“ sebejistě křičel Miller do telefonu. Za několik dní tajemství optických přístrojů pro automatické zaměřování při vrhání bomb ze vzduchu začali studovat tisíce kilometrů od Prokleté doliny.

Miller dostává odměnu

Generál Evers nenesl odpovědnost za neúspěch při hledání Paula Chéniera. V tomto případě se jeho povinnosti omezovaly na to, že přidělil Millerovi k dispozici určitý počet vojáků a důstojníků. Oddíly, provádějící pátrání, nepodávaly hlášení o výsledcích operací do štábu divize a nedostávaly odtud směrnice. To všechno dělala služba SD, to znamená Miller. Zpočátku se předpokládalo, že hledání bude trvat den dva, a zatím už uplynuly čtyři dny a noci a nikomu se nepodařilo přijít uprchlíkovi na stopu. Evers se z toho v hloubi duše radoval. Ne snad proto, že by byl měl aspoň trošičku soucitu s uprchlíkem. Naopak! Generál si byl vědom, jakou ohromnou škodu způsobí tenhle Chénier vaterlandu, jestliže prozradí tajemství podzemního závodu. Kdyby ten zločinec padl do rukou Eversovi, neváhal by generál ani okamžik a zastřelil by ho. Avšak neúspěch esesáků a Millera aspoň trochu zmírňoval pocit urážky, že mu nedůvěřují. Ano, právě útěk Paula Chéniera otevřel generálovi oči – teprve teď viděl, že před ním skrývali skutečné místo podzemního závodu a neřekli mu je ani teď, když se k němu obrátili o pomoc při hledání. Dokonce ani to mu nesdělili, co vlastně závod vyrábí.

To byla urážka. Nezasloužená a tím palčivější.

A zrovna v té době přišla i odpověď na jeho žádost o udělení dovolené, kterou napsal té památné noci, kdy se poprvé dozvěděl o obklíčení veliké skupiny německých vojsk u Stalingradu. V odpovědi se mluvilo jasně o nevhodnosti nejen dovolené, ale vůbec takové žádosti, neboť „okolnosti vyvolaly další komplikace pro divize sboru, rozmístěné ve Francii“. To znělo jako důtka. A Evers musel tu pilulku spolknout, jako by tu narážku nepochopil.

Přitom zprávy z východní fronty byly čím dále neutěšenější, goebbelsovská propaganda vykládala události stále nesrozumitelněji. Zpočátku se autoři různých rozborů zalykali nadšením nad úspěchy Mansteinovy úderné skupiny, která spěchala na pomoc obklíčeným armádám – teď se stydlivě vyhýbali každé sebemenší zmínce o Mansteinovi, ale s neutuchajícím nadšením zase vychvalovali statečnost a chrabrost obklíčených vojsk. Podezřelé zamlčování a halasné vychvalování mohlo ovšem oklamat mnohé, ne však generála Everse.

A v době, kdy je třeba jednat, hledat cesty k záchraně vaterlandu, musí dřepět v dalekém francouzském městečku a spokojit se s protichůdnými zprávami o stavu na východní frontě. Ano, velmi protichůdnými! Moskevský rozhlas oznamoval úspěšný počátek útoku svých vojsk na severním Kavkaze a v leningradské oblasti, kdežto zprávy hitlerovského vedení se omezovaly na nic neříkající frázi „o vyrovnávání fronty“.

Všemi svými myšlenkami byl generál tam na východě, kde se rozhoduje o osudu Německa, a přitom musel sedět v týlu a vést „malou válku“, v níž neznáš nikdy ztráty nepřítelovy, ale zato můžeš přesně každý den spočítat svoje.

A ty ztráty byly čím dál tím větší. Když začalo hledání Paula Chéniera v oblasti, kde byla rozmístěna divize, nastal na čas klid, nebyl zaznamenán ani jeden výstřel, ani jedno přepadení německých vojáků maquisty. Vypadalo to téměř, jako by to tak mělo být stále – těžko bylo uvěřit, že by se maquisté mohli probít clonou esesáckých jednotek, které blokovaly všechny cesty a průsmyky. Ale ta přestávka netrvala dlouho.

Už třetí noc zastřelili maquisté šestnáct vojáků a čtyři důstojníky. А k tomu ještě se za dne odvážili přepadnout kolonu aut, mířících k podzemnímu závodu. Od té doby jejich aktivita pořád stoupá a generál musí každý den podepisovat hlášení o událostech v úseku divize. Samozřejmě, že to vzbudilo pozornost velení sboru. Generál se musel téměř omlouvat. V jednom hlášení napsal neskrývaně a přímo, že aktivita maquistů není zaviněna jeho nerozhodností, ale že souvisí přímo s událostmi na východní frontě. Hned vzápětí litoval, že se vyjádřil tak neopatrně, celý večer na to myslil a byl sám sebou nespokojen. Druhý den to bylo ještě horší – ze štábu sboru došla totiž zpráva, že do Saint Remy přijede pravděpodobně zástupce vrchního velení.

Kdyby to bylo jindy, vydal by Evers instrukce pro jeho přijetí, oznámil by to velitelům pluků a vůbec by udělal všechno, aby host byl náležitě přivítán. Tentokrát se jen nespokojeně zamračil, schoval oznámení do stolu a neukázal je ani náčelníkovi štábu, ani svému pobočníkovi.

Do Saint Remy nepřijel však jen zástupce hlavního stanu, ale sám generál feldmaršál Denus. To bylo příjemné setkání, jakého se Evers ani nenadál. Denus byl jeho učitelem, ale především byli oba stoupenci stejných názorů. Denus je nevykládal veřejně v tisku, jak to kdysi neopatrně udělal jeho žák, ale v soukromé rozmluvě s Eversem těsně před začátkem války na východě mu dal na srozuměnou, že naprosto zastává jeho stanovisko a rovněž nevěří v možnost bleskové porážky Ruska, zvláště v podmínkách války na dvou frontách. Proto se Evers tak zaradoval, když se ve dveřích jeho pracovny objevila známá postava. A jeho radost byla ještě větší, když mu generál po několika krátkých oficiálních větách řekl prostě a přátelsky:

„Přijel jsem si k tobě na den dva odpočinout. Prosím tě, ušetři mě ježdění a prohlídek.“

„Rád vám vyhovím a byl bych šťasten, kdyby můj drahý host a učitel neodmítl bydlet v mé vile,“ uklonil se Evers s rukou přitisknutou na prsa.

„S radostí přijímám pozvání, ale sám tam být nechci. Doufám, že tam bude dost místa pro nás oba.“

„Bude-li vám vyhovovat první patro o pěti pokojích…“

„Dva mi docela stačí. Ale abych tě měl blízko u sebe. Ve stáří na člověka samota těžce doléhá. A pobočníků už mám dost…“

V Denusově hlase zaznívaly naříkavě, ba trochu plačtivé tóny nemocného staříka, ačkoliv napohled byl statný a zdravý. Evers chtěl zavolat vůz.

„Ne, ne,“ zadržel ho Denus, „jestli máš tu vilu nedaleko, jak říkáš, šel bych raději pěšky. Už mám aut, letadel a vůbec všech těch mechanizovaných dopravních prostředků až po krk. Kdyby nebyla válka, zalezl bych s největší radostí do nějakého medvědího brlohu, kam to ještě nedošlo.“

„Ale padá sníh, Excelence!“ podotkl Evers.

Denus pohlédl širokým oknem.

„A já se těšil, že si ohřeju staré kosti. Vždyť mi říkali, že tady sníh nikdy není. Máš aspoň v té vile teplo?“

„Hned rozkážu, aby zatopili.“

Celý den se povaloval Denus v posteli, ani nečetl, jen listoval v nových obrázkových časopisech. Při večeři nepil nic kromě číšky koňaku a ze všech jídel, která přišla na stůl, ochutnal jen kousek ryby. Ani rozmluva se nerozproudila, ačkoliv se Evers snažil zabočit na téma, které ho v té chvíli nejvíc zajímalo.

Evers byl zklamán. Doufal, že si spolu upřímně, přátelsky pohovoří, ale feldmaršál se tomu zřejmě vyhýbá. Nebo snad je ještě unaven po cestě? Nebo mu překáží pokojská, která každou chvilku vejde do jídelny a přináší nové jídlo nebo vyměňuje talíře? Evers poručil, aby jim přisunuli křesla blíž ke krbu, a propustil služebnou. Teď zůstali host i hostitel sami dva, nic jim nepřekáželo. Naopak, plamen krbu, šero v pokoji a dobré cigarety – to všechno vytvářelo intimní náladu. A Denus doopravdy začal očekávaný rozhovor.

„Co si myslíš, Hermanne, o všech událostech na východní frontě?“ zeptal se svého společníka.

Evers se nevyhýbal přímé odpovědi. Žil příliš dlouho bez kruhu přátel, kde by mohl svobodně vyjadřovat své myšlenky, proto nechtěl mlčet, když se mu naskytla šťastná příležitost a mohl se svěřit moudrému a rozvážnému člověku.

Denus ho nepřerušoval. Díval se přimhouřenýma očima do ohně a chvílemi pokyvoval hlavou na znamení souhlasu.

Jen jednu věc se Evers neodvážil říci přímo – své přesvědčení, že záchrana Německa je možná jen v tom případě, bude-li zlikvidován vůdce.

„Tak ty se domníváš, že východisko je jen v okamžité dohodě s našimi protivníky na západní frontě a v Africe?“

„Jsem o tom pevně přesvědčen.“

„Ale Anglie a USA na to nepřistoupí.“

„To se ještě neví.“

„A co myslíš, proč letěl svého času Hess do Anglie?“ Evers mlčel, ačkoliv ho odpověď svrběla na jazyku –• neudělá zase nenapravitelnou chybu? Generál přece ještě neřekl své stanovisko k událostem. Denus porozuměl jeho váhání a přišel mu na pomoc:

„Vyslanec se příliš zkompromitoval před celým světem, že vláda Anglie a USA s ním nechtěly začít vážně vyjednávat…“

„Byl by třeba jiný člověk, a já, abych pravdu řekl, jsem k tobě nepřijel odpočívat…“

Co by za to dal Miller, kdyby mohl uslyšet třeba jen jednu větu z rozhovoru před krbem ve vile generála Everse mezi hostitelem a jeho hostem, generálfeldmaršálem Denusem, jedním z nejstarších generálů hitlerovské armády.

Ale náčelník služby SD nebyl v té době ani v Saint Remy. Nemyslil teď na záchranu Německa, víc se staral o záchranu své vlastní osoby. A ač se to zdá podivné, hledal záchranu na dně horské řeky, kterou pečlivě prozkoumávali pod jeho osobním velením.

Všechny, kdož se zúčastnili pátrání po Paulu Chénierovi, vzrušila zpráva, že Miller zastřelil neznámého muže ve vězeňských šatech. Vypadalo to, že kulka velitele SD zasáhla opravdu právě nebezpečného zločince. Podle Millerova vyprávění se to stalo tak: když se včera vracel z jedné horské osady, odbočil trochu z cesty a v křoví za skálou zpozoroval nezřetelnou postavu. Nebyl si ještě jist, že narazil na stopu uprchlíka, vytáhl pro každý případ pistoli, a vtom vyskočil za skálou muž ve vězeňských šatech a vrhl se k řece. Živého ho Miller dostat nemohl, protože skála byla blízko břehu a uprchlík skočil do vody. Nezbývalo nic jiného – musel střílet! Ale v šeru se dalo těžko mířit a Miller vystřílel celý zásobník své automatické pistole, než se mu podařilo poranit či zabít zločince. Ten se ponořil do vody a už nevyplaval.

Na místo činu byla okamžitě povolána skupina vojáků. Metr za metrem prozkoumávali bagry dno řeky, ale uprchlíkovo tělo nenašli – rychlý proud řeky ho zřejmě zanesl daleko od místa, kde spadl ke dnu. Hned ráno pátrání pokračovalo v značně širším měřítku. Několik zvláštních oddílů je provádělo současně na různých místech, směrem dolů po proudu. Miller sám řídil práci všech skupin, dokonce i spal v autu, nevadilo mu ani špatné počasí. Ale prudká horská řeka jako by se mu vysmívala, že mu vyrvala kořist takřka jistou.

Hledání už trvalo šestý den a mezi důstojníky se říkalo stále častěji, že Miller v té záležitosti s Chénierem špatně pochodí.

Jak byli všichni překvapeni, když se osmý den rozneslo, že se tělo skutečně našlo!

Do Saint Remy přijel okamžitě důstojník SS v hodnosti plukovníka, který vystupoval na poradě u generála Everse, a po něm ještě nějaký muž v civilu. Oba dva se hned rozjeli na místo, kde byla nalezena mrtvola.

První ohledání potvrdilo, že je to Paul Chénier, ačkoliv prudký proud řeky rozbil utopence o kamenité dno a obličej, nechráněný oděvem, byl údery těžkých balvanů a dlouhým ležením ve vodě tak deformován, že bylo naprosto zbytečné jej srovnávat s fotografií Paula Chéniera. Proto byly docela k nepotřebě i daktyloskopické otisky přivezené oberstem, nebylo možné srovnávat je s cáry utopencových prstů. Avšak byl tu jeden nepopiratelný důkaz – na ruce mrtvoly bylo dobře vidět číslo 2948. To číslo bylo kdysi vypáleno vězni podzemního závodu Paulu Chénierovi. Vězeňské šaty, stejné jaké nosili zajatci v závodě, dotvrzovaly, že zločinec byl přece zajat, i když mrtvý.

Byla tu však jedna pochybnost. Šaty na utopenci byly velmi obnošené; Paul Chénier podle údajů závodu dostal všechno nové, když začal studovat nákresy. Miller fe tomu připomněl, že uprchlík musel mnoho dní lézt po horách a propastech, a muž v civilu souhlasil – za takových podmínek se šaty mohly nejen obnosit, ale docela roztrhat.

Přes to všechno bylo rozhodnuto pro konečné ověření totožnosti zabitého a sepsání oficiálního protokolu utvořit speciální komisi, v níž byl kromě důstojníka SS a muže v civilu ještě Miller a Goldring jako zástupce štábu divize.

V pochmurné náladě vyjel Goldring na místo, kde se sešla komise. Po všechny ty dny, dokud hledali mrtvolu, byl Heinrich rozčilen neméně než sám Hans Miller. Což jestli je to skutečně Paul Chénier, to jest André Renard? Co když se maquistům nepodařilo dostat ho do hor? Je to velmi divné. A nejpodivnější je to, že uprchlík měl na sobě vězeňské šaty. To už je docela nepochopitelné. Když se Heinrich setkal s Andrem v La Travelsa, měl na sobě tričko a kalhoty od pyžama. Nebo se mu to jen zdálo? Je možné, že ty pruhované kalhoty byly součástí vězeňských šatů? Snad maquisté nepřišli včas a André se musil zachránit tak rychle, že se ani nestačil převléknout. Rozhodně měl jet ještě jednou do La Travelsy a přesvědčit se, že André Renard je v bezpečí. Heinrich to z opatrnosti neudělal, a jak je vidět, dopustil se chyby. A André Renard, který mu tolik pomohl, krásný, statečný člověk, za to musel zaplatit.

Už zdaleka viděl Heinrich skupinu lidí na břehu řeky. Členové komise se už zřejmě sešli. Heinrich by si měl pospíšit, a přitom má nohy jako z olova a srdce mu šíleně buší. Ne, půjde raději pomalu, až se mu na tváři usadí obvyklý bezstarostný výraz. A ostatně, baron von Goldring ani nemůže moc pospíchat, není to záhodno. Ať členové komise vidí, že to není jen tak ledaskdo, ale syn proslulého Bertgolda.

Členové komise ho uvítali vskutku uctivě – obyčejný Oberleutnant by takovou uctivost rozhodně očekávat nemohl – a hned přistoupili k ohledání mrtvoly. Heinrich se s ostatními sklonil nad utopencem. Postava stejná jako u Andrého, obličej není k poznání, na ruce stejné číslo jako u Andrého: 2348! Ale, počkat, to číslo… No ovšem, André je měl vytetované blíž k zápěstí a cifry byly namalovány jinak, na číslici 2 nebyla ta maličká smyčka!

To znamená…

Heinrich se sklonil ještě níž a jeho zrak padl na pravou ruku utopence, nataženou dlaní dolů podél těla. Černý nehet se zaschlou krví! Takovým nehtem jezdil přece po seznamu podezřelých osob ten udavač z La Travelsa, jehož odevzdal veliteli služby SD.

Tak proto se Miller ani nezmínil, jak dopadl výslech Bazela!

Heinrich se podíval na Millera a setkal se s jeho napjatým pohledem. Ne, nebudu dávat najevo, že vím všechno, aspoň ne teď, nebo si členové komise povšimnou neklidu náčelníka SD, prolétlo Heinrichovi hlavou. Vstal a s přívětivým úsměvem přistoupil k hrdinovi dnešního dne.

„Dovolte, abych vám upřímně blahopřál k šťastnému zakončení pátrání po Paulu Chénierovi, herr major!“

Z Millerových očí vymizel výraz úzkosti, po tváři se mu rozlil radostný úsměv.

Téhož dne v kasinu odevzdal před obědem esesák náčelníkovi SD pět tisíc marek za polapení Paula Chéniera, i když ne živého. Balíček s oficiálním protokolem komise byl odeslán do Berlína do štábu.

„Nezdá se vám, Hansi, že bych měl právo na dobrou večeři na váš účet?“ trochu ironicky se zeptal Heinrich Millera, když po obědě vycházeli společně z kasina.

„S radostí. A je možné, že mám u vás ještě nějaký dluh – prosím vás, připomeňte mi to, několikrát jsem si u vás vypůjčil menší sumy a nepamatuji si, jestli jsem vám to splatil.“

Těch pět tisíc marek přivedlo Millera do skvělé nálady, že byl ochoten dokonce i platit dluhy, což ho jindy ani nenapadlo.

„Na takové maličkosti mám krátkou paměť, nenosím v hlavě ty naše účty. Kromě posledního dluhu.“

„Jakého?“ klidně se zeptal Miller.

„Mého mlčení.“

Miller se zastavil. Zbledl jako plátno.

„Ale jděte, Hansi! Vždyť jsme přátelé, a mezi přáteli nemají být žádná tajemství. Přiznám se vám, že mě vaše vynalézavost ohromila: podstrčit Bazela místo Paula Chéniera!“

Heinrich vzal Millera za loket. Cítil, jak se mu chvěje ruka.

„Já bych na takovou věc nepřišel, to vám řeknu… Ale nerozčilujte se, Hansi. Už jsem měl také dost toho věčného lezení po horách a hledání nepolapitelného Chéniera; jsem vám jen vděčný, že jste mě toho zbavil.“

„Poslechněte, Heinrichu, nemohl byste mi říci, jak jste na to přišel?“

„To je moje tajemství, Hansi.“

Chvíli Miller mlčel, jako by sbíral myšlenky.

„Já budu upřímnější, Heinrichu, a také vám odhalím jedno tajemství, které se vás bezprostředně týká. Chcete?“

„Vyslechnu to s velkou pozorností.“

„Vlastně ne bezprostředně vás, ale mademoiselle Moniky, o niž se tak zajímáte. Podařilo se nám zjistit, že několik dní před přepadením vlaku se zbraněmi jela mademoiselle do Bonneville, byla tam několik hodin a vrátila se neznámo jak, protože vlakem, pokud víme, nejela. Kromě toho váš sluha Kurt Schmidt znal číslo vlaku a dobu odjezdu z Bonneville. Dejte si ta dvě fakta dohromady a řekněte sám – nezdá se vám to podezřelé?“

Heinrich se snad jen na vteřinu zamyslil a vesele se rozesmál.

„Panebože, Hansi! Jestli vaše služba SD bude i takhle dál pracovat, nezaručuji vám přízeň vrchního velení, kdybych se vás u Bertgolda nezastal. K tomu tajemství, které jste mi právě sdělil, vám řeknu ještě nějaké podrobnosti: dva dny před svým odjezdem do Bonneville dostala Monika telegram bez podpisu, v němž stálo: Nezapomeňte na svůj slib. Kdyby služba SD nemohla zjistit, kdo je pisatelem, mohu jí to sdělit přesně – Heinrich von Goldring. Tentýž Goldring dvě hodiny po příjezdu slečny Moniky do Bonneville vyjel ve vlastním autu směrem na Saint Remy a na zadním sedadle vezl ještě jednoho pasažéra, vlastně pasažérku. A ta pasažérka byla prosím mademoiselle Monika. Doufám, že na intimnější podrobnosti se mne nebudete vyptávat.“

Miller se v té chvíli zatvářil tak zklamaně, ba uraženě, že se Heinrich nahlas rozesmál.

„Ale přesto jsem vám vděčen, že jste mi to řekl. Velmi by mne mrzelo, kdyby mademoiselle měla kvůli mně nějaké nepříjemnosti. Čestné slovo, jsem vám upřímně vděčen.“

„Jsem rád, že se všechno takhle prostě vysvětlilo. A víte co, Heinrichu? Pojďte do služby SD! Při vašich schopnostech a stycích by vás čekala báječná kariéra. Skvěle by se nám spolupracovalo. Musíte uznat, že já taky něco umím.“

„Už jsem o tom přemýšlel, ale mám strach, že bych k tomu neměl dost vytrvalosti. Zvlášť když uvážíte mé charakterové vady, které jsou sice omluvitelné mládím, ale proto nejsou o nic menší. Vám to pod pečetí tajemství mohu prozradit: mám rád hezké ženy.“

Teď se zase zasmál Miller.

„A to si myslíte, že by vám v tom nové zaměstnání vadilo? Právě naopak, milý Heinrichu! První žena, která se vám zalíbí, bude vaše jedna dvě. Nemusíte marnit čas všelijakým dvořením…“

Miller odporně zamrkal.

„Ještě o tom podumám, Hansi. Tenhle návrh mě víc zaujal než vaše tajemství.“

„Abyste věděl, mám ještě jedno a to vás určitě překvapí. Pojďte ke mně a přesvědčíte se, že ve mně máte skutečného přítele.“

Oba dva mlčky zabočili do malé uličky, kde stála ve vzrostlé zahradě vilka. Tam sídlila služba SD.

Ve své pracovně odemkl trezor, vzal z přihrádky nějaký balíček, našel mezi ostatními papíry nevelkou obálku a podal ji Heinrichovi.

Heinrich vzal obálku nedbale za růžek a podíval se na razítko.

„Montefleur? Někdo vám píše z Montefleur? Nebo co to má znamenat?“

„Neřekl bych, že máte v tom městě přítele.“

„Mohu si to přečíst? Jestli to není moc dlouhé!“

„Půl stránky.“

Heinrich pokrčil rameny, vytáhl z obálky na čtvero přeložený arch papíru, rozevřel jej a nejprv se podíval na podpis. Podpis chyběl, byl to anonym. Neznámý pisatel psal více méně přesně o podmínkách, za nichž Goldring přešel k německé armádě, a připouštěl, že to mohl být právě on, kdo vyzradil ruskému velení plán operace „Železná pěst“ a snad i „Zelené procházky“. Autor dopisu doporučoval ještě jednou vyšetřit Goldringovu osobu.

Heinrich pohlédl na datum. Dopis byl napsán několik dní před jeho odjezdem do Lyonu. Událost v hotelu v Chambéry bezpochyby souvisela s tímto dopisem Heinrich už po druhé dopis nečetl, ale neukázal Millerovi, že tomu snad přikládá nějaký význam. Vycvičený zrak si i tak dobře zapamatoval všechny zvláštnosti písma. A velmi známého písma! Heinrich se už domýšlel, kdo je pisatelem udání.

„Děkuji, Hansi, aspoň jste mě trochu pobavil. Autor dopisu je zřejmě velmi naivní člověk. Nechci vidět, kdyby se tahle mazanice dostala do rukou Bertgoldovi. Řeknu vám důvěrně, že vůbec nemá smysl pro humor a mohl by se na to dívat jako na materiál namířený proti jeho vlastní osobě. Tohle vám nikdy nedaruje.“

Miller zmateně zamrkal očima.

„Proboha, Heinrichu, vždyť já sám se na ten anonym dívám jako na zajímavou kuriozitu, proto jsem jej také uložil, abych vám to ukázal. Ale když už jsme se tomu zasmáli…“

Major bleskurychle vytáhl z kapsy zapalovač a dopis zapálil. Heinrich ho nestačil zadržet.

„To už je zbytečné, Hansi. Ať je to jak chce, je to dokument.“

„Není nikde zaregistrovaný, protože zapisujeme jen materiály dodané našimi agenty.“

„A přece je to škoda! Autor dopisu nás tak rozveselil, a my mu to splatíme černým nevděkem. Ale teď něco jiného – neměl by host mít konečně trochu ohledů k hostiteli? Tolik nocí jste se pořádně nevyspal, měl jste tolik starostí s tou komisí.“

„Co vás napadá, Heinrichu! Vaše společnost je mi vždy milá. A jsem rád, že jste dostal důkazy mého upřímného přátelství.“

„Zrovna tak jako vy mého.“

Sotva se Heinrich vrátil domů, vrhl se ke kufru, kde byl uložen pečlivě zabalený do obálky dárek majora Schulze – fotografie generála Daniela na pozadí s mapou. Ale Heinrich neprohlížel fotografii. Upřeně zkoumal nápis na fotografii a srovnával majorovo písmo s písmem autora anonymního dopisu.

Ne, omyl byl vyloučen – udání psal, jak se Heinrich správně domníval, major Schulz!

Heinrich vykonává rozsudek

„Děvče děvče, ty se neumíš vůbec ovládat. Nezapomínej, že sedíš se svým ženichem, že jsem k vám přijel na sklenku vína. A ty se na mne díváš tak vyděšeně, jako kdybychom už byli deset let svoji a já ti chtěl hodit tuhle flašku na hlavu.“

„Ty děláš pořád jenom legraci, Francois. Řekni aspoň přece, proč Ludvina přijíždí zrovna teď, když je to tak nebezpečné?“

Moniku překvapila zpráva, že přijede její sestřenice z Bonneville, a nedovedla skrýt rozčilení, ba úlek.

„Usměj se a napij se vína. Už si nás začínají všímat. Stejně je to ode mne neopatrnost, že jsem přišel sem do restaurace. No tak, už je to lepší. Teď už trochu vypadáš na zamilované děvče. Udivuje tě, že Ludvina přijede zrovna teď? To proto, že konečně začalo něco, co už vypadá jako skutečný boj s okupanty. A v tom případě musí být spojení s Bonneville trvalé, to přece chápeš, má svéhlavá nevěsto…“

„Ale má propustku, aby sem mohla přijet?“

„Nevím nic víc než ty. Přijede Ludvina Decoquová, zařiďme, aby byla očekávána – to je všechno, co mi oznámili.“

„Kterým vlakem přijede?“

„Dnes v šestnáct dvacet.“

„Dobře, budu na ni čekat.“

„Půjdeme jí naproti oba dva. Ale ne spolu – nebudeme vědět jeden o druhém. Já bídu čekat na peróně vpravo od hlavního vchodu na nádraží, ty vlevo. Kdo uvidí Ludvinu první, vmísí se mezi lidi a půjde vedle ní, ale nedá najevo, že ji zná. Druhý dvě minuty počká, pak půjde za ní a bude dávat pozor, jestli ji nikdo nesleduje. Hned za nádražím, na rohu Pařížské a Vinohradské, ten, kdo ji uviděl první, jí dá znamení, aby se zastavila u stánku s limonádami. To nevzbudí v nikom podezření, když se tam zastaví, ten, který půjde za nimi, přejde kolem nich. Když se přesvědčí, že Ludvinu nikdo nesleduje, může se k nim přidat. Kdyby zpozoroval něco podezřelého, půjde dál. Jasné?“

„Všechno kromě toho, co má dělat ten, kdo se zastav! s Ludvinou u kiosku.“

„Kdyby bylo nebezpečí, půjde dál, nebude se ohlížet a nebude se už dál o Ludvinu starat. Poblíž budou hlídat naši lidé, kteří dostali příslušné instrukce.“

„Deset minut před příjezdem vlaku budu na nádraží.“

„To je brzo. Přijď v šestnáct devatenáct. Nebylo by dobře, aby si tě na peróně všimli. Dělej, jako by sis šla na nádraží koupit nějaké časopisy. A teď mi podej ručičku, musíme se rozloučit, jak se sluší na zamilované, a já poběžím…“

Francois dlouze tiskl dívčinu ruku, hleděl jí do očí, ještě na ni křikl, že první tanec je jeho, pak zamával kloboukem a zmizel za dveřmi. Monika mu také zamávala a usmála se, ačkoliv jí vůbec do smíchu nebylo.

Dívku velmi znepokojoval příjezd „sestřenice“, jak to řekla Heinrichovi, když zahlédl Ludvinu Decoquovou v Bonneville z auta. Jak si vysvětlit neočekávaný příjezd zrovna teď, kdy gestapo zavedlo propustky pro každého, kdo dojíždí z Bonneville nebo tam jede? Ludvina jako všichni ostatní cestující bude muset stát několik hodin na náměstíčku před nádražím obklopeném gestapáky a čekat, než prohlédnou doklady. A kdoví, jak ta prohlídka skončí. Ti, co ji sem poslali, se zřejmě musili odvážit tohoto rizika pro obzvláštní důležitost úkolu. Tím spíš, že Monika teprve před třemi dny odeslala Ludvině dopis. Pro nezasvěceného byl docela nevinný – obvyklá korespondence dvou obyvatelek sousedních měst, starajících se jen o své drobné záležitosti. Monika napsala, že sníh v Saint Remy padá dost často, že tu pořád vanou protivné chladná větry, že potraviny jsou těžko k sehnání a ceny na trhu zase vyskočily nahoru. Bylo třeba tomu rozumět takto:

V Saint Remy je stále víc zatýkání, což dříve nebylo, partyzáni zvýšili aktivitu, příjezd do Saint Remy je teď riskantní…

A přesto po té výstraze sem Ludvinu posílají! Byla zřejmě pověřena důležitým úkolem, jinak to není možné.

A všechny události se teď vyvíjejí tak, že každý den lze očekávat velká překvapení. Od té doby, co Rusové obklíčili německou armádu u Stalingradu, poslouchá Monika a její matka každý den ráno i v noci rádio. Ráno zprávy německého velení a v noci, když se podaří chytit správnou vlnu, francouzské vysílání z Londýna.

Pro madame Tarval a stejně i pro Moniku byl Sovětský svaz až dosud zemí docela neznámou a nepochopitelnou. Obě ženy dovedly o ní říci jen tolik: „Tam je všechno jiné než u nás.“ Ale v čem je rozdíl, to nevěděly a ani se o to nezajímaly.

A tu najednou se to záhadné Rusko začalo přibližovat z neznámé dálky víc a víc, až bylo Moničinu srdci téměř tak drahé jako Francie sama. Monika si před Rusy připadala jako dlužnice a splácela ten dluh jediným pokladem, který měla: láskou, obdivem k nezlomné síle lidského ducha, upřímným přáním, aby se i ona mohla připojit k té obrovské armádě bojovníků za spravedlnost.

Každý řádek v novinách, kde se psalo o bojích ve vzdálených prostorách Ruska, četla dívka s napjatou pozorností. Od Francoise se naučila číst mezi řádky a věděla už: když se mluví o obdivuhodném hrdinství německých vojsk, které brání to a to město, znamená to, že Rusové to město osvobodili nebo aspoň obklíčili; když se v novinách mluví o předem připraveném stažení na dříve připravené pozice, znamená to, že hitlerovci musili všeho nechat a vzít nohy na ramena, aby zachránili holý život.

Při takových zprávách Monika pokaždé vděčně pohlédla na svou poličku, kde ležela jediná knížka, kterou mohla tady v Saint Remy sehnat, aby se dozvěděla něco o Rusku. Jak málo a zároveň mnoho!

Svazeček Romaina Rollanda, kde píše o Lvu Tolstém… Tu knížku tu kdysi zapomněl strýček André a dlouho ležela na půdě zahrabaná ve veliké truhle, kam matka skládala pro každý případ nepotřebné věci: polámané zámky, staré klobouky, prospekty různých firem, utržené kliky, Moničiny šatečky a Jeanovy roztrhané kalhotky. Monika jednou něco hledala v tom starém haraburdí a náhodou přišla na tuhle knížku, vzala si ji jako nejcennější poklad a potom celou noc četla, snažíc se pochopit z duše jednoho člověka duši celého národa. Bylo pro ni těžké porozumět a pochopit všechno, co tu napsal Rolland. Vždyť sama nečetla z Tolstého docela nic, musela poslepu sledovat myšlenky svého velikého rodáka a těžko říci, koho autor oceňoval více: zda geniálního umělce nebo velikého člověka, jenž po celý život vášnivě a těžce hledal pravdu… Ale jak mohl Tołstoj psát o neodporování zlu?

Monika se už sama přesvědčila, že zlu je třeba se postavit, jinak by člověka rozdrtilo. Neboť zlo má všechny zbraně – pušky, bomby, samopaly, koncentrační tábory, násilí, podvod, krutou lhostejnost k lidskému srdci… I velel lidé se tedy mohou mýlit I Co potom může ona, obyčejné děvče z malého městečka, skrčeného v předhoří Alp! A proč se ji pořád chvěje srdce, když čte o tom pro ni neznámém Rusovi? Vždyť ani jeho národ nesouhlasil s myšlenkou o neodporování zlu: povstal proti svým utlačovatelům, svrhl je a také teď vzal do rukou zbraně, aby bránil svůj život a svou pravdu.

Často rozvírala Monika svazek Rollanda na místě, kde byl portrét Tolstého, a dlouho se dívala na obličej velkého spisovatele. Co od ní chce ten podivný pohled – ponořený do sebe a zároveň upřený do světa, přímo jí do očí? Přísný, pronikavý pohled, jenž vzbuzuje v jejím srdci takovou úzkost. Jistě tak působil i na ty, kdo ho viděli živého. Neboť on žádal pravdu, a i když se mýlil a zvolil špatnou cestu, přece vyzýval člověka, aby i on hledal a nalézal. Snad ta touha po pravdě je dána všem Rusům. Snad to jim dává takovou nezlomnost v boji.

Ale cožpak to nežije i v jejím srdci, netrápí ji to už po dlouhý čas?

Jak bylo dříve všechno prosté a jasné! Dostalo se jí štěstí, že se narodila v tak krásné zemi, jako je Francie, je za to osudu vděčná a má nesmírně ráda svou vlast a svůj národ. Národ i Francie byly pro dívku příliš velké pojmy, aby je mohla obsáhnout. Jak ji zarazilo, když si uvědomila, že nemá o Francii o mnoho lepší představu než o Sovětském svazu. A o Francouzích rovněž. Je mezi nimi Laval, vláda ve Vichy, která zaprodala její vlast, odporný Leveque, který vydával nepříteli čestné lidi a přisluhoval mu. A je mezi nimi Francois, strýček André, Jean, sta, tisíce lidí, kteří se nepokořili hitlerovcům a odešli do hor bojovat s nepřítelem. Jsou tedy dva tábory Francouzů, jsou tedy i dvě Francie? Ale třeba nejen dvě, třeba i víc. Proč přešli k maquistům z jejich městečka většinou ti lidé, jimž vlast dávala nejméně, ale kteří vlastně všechno – vytvářeli – pěstovali víno, pásli v horách, pracovali v dílnách, prokopávali cesty po srázných horských stráních? Ale ti, kteří z práce jiných zbohatli, se poschovávali jako myši do děr a odtud, jen když je nikdo neslyšel, pištěli o svém vlastenectví, o své lásce k Francii… A což až hitlerovci budou vyhnáni, co bude potom? Pastýři se vrátí k svým stádům, kameníci do svých lomů, vinaři ke svým vinicím, dělníci se zase budou hrbit nad stroji. A ty myši vylezou z děr a budou vrtat, hrýzt tělo národa, otevřou nové obchody, podniky, budou si kupovat elegantní auta posledních značek. V jejich městečku se zase objeví vykrmení, protivní lázeňští hosté. A v její krásné Francii bude zas všechno jako dříve. Překrásná Francie… Jsi o tom tak přesvědčena?

Jak těžko se probouzíš, Moniko, z bezstarostného snu mládí, v jakých mukách se v tobě rodí nová duše. Vždyť nemáš nikoho, ke komu by ses obrátila o radu. Snad k Francoisovi? Ale bude mít čas, aby udělal pořádek v té hloupé dívčí hlavě? Odbude to žertem jako vždycky, a to bude všechno…

Přesto se Monika na Françoise obrátila. A ten kupodivu nežertoval. Události se rozvíjely tak, že Monice se zdálo, jako by se na vzdáleném obzoru objevila rudá záplava, věštící východ slunného dne po dlouhé noci, plné úzkosti.

Možná, že právě Ludvina má přivézt nějaké důležité zprávy. Vždyť ji poslali ti, kteří jsou vůdci všech maquistů. Francois jí to samozřejmě neřekl, ale Monika není dítě a sama se domyslela. Stačilo říci „sestřenici“ číslo vlaku se zbraněmi a dobu odjezdu z Bonneville a vlak nedojel na místo – Ludvina to okamžitě předala na patřičná místa. A teď jim veze jakési důležité instrukce. Francois snad ví, co to bude, ale on se pořád dívá na Moniku jako na malou holčičku. Kolikrát ho už prosila, aby ji poslal na nějakou důležitou operaci, ale kdepak – jen se usmál a řekl, že už udělala víc, než se nadál. I o Heinrichovi má teď zřejmě docela jiné mínění. Už ji nenabádá k opatrnosti a jednou prořekl, že i mezi Němci je mnoho antifašistů. Ale teď raději nebude myslet na nic takového, ani na Heinricha, ani na to, proč přijede Ludvina. Musí dávat pozor, aby všechno dobře dopadlo. Už hvízdá lokomotiva. Musí si pospíšit, aby došla na nádraží právě v tu chvíli, až přijede vlak.

Monika vychází na perón, nevšímá si gestapáků, kteří tu okounějí, a jde ke stánku s novinami nalevo od hlavního vchodu. Koupí si noviny, vezme si z přihrádky číslo obrázkového časopisu a pozorně prohlíží na posledních stránkách módy pro jarní sezónu.

Vlak zastavil. Teď se musí tvářit, jako by si s ženskou zvědavostí prohlížela toalety dam a měří si každou od hlavy až k patě. Ale v kterém vagóně je Ludvina? Aha, tamhle v okně třetího vagónu se mihl její obličej. A Už vychází. Má na sobě moderní světlé vlněné paleto a malý černý klobouček, který se tak nádherně odráží od zlatých vlasů. Opravdu elegantní dáma, nikoho ani nemůže nic napadnout. Proboha, co se stalo?

Monika si zakrývá obličej rozevřeným časopisem a přes něj se dívá na Ludvinu.

Ano, stalo se. Jeden gestapák vpravo, druhý vlevo, třetí za ní. Ludvina je zatčena. Viděl to Francois? A jestli to viděl, proč jí neběžel na pomoc?

Monika udělala krok dopředu a setkala se s přísným, varovným pohledem. Ludvina, doprovázena gestapáky, mizl v služebních dveřích.

Monika měla dost sil, aby nevykřikla, aby vydržela stát bez pohnutí, když kolem ní vedli zatčenou, ale před očima se jí všechno točilo. Musela se opřít o kiosk, aby neupadla.

„Jdi domů a nedělej hlouposti,“ dolehl k ni jako odkudsi z dálky zlostný šepot Francoisův.

Monika se obrátila a pomalu odcházela z perónu.

U hotelu ji dohnal Francois.

„Půjdu zadním vchodem,“ prohodil v chůzi a zmizel ve vratech dvora.

Monice připadalo všechno, co se stalo, jako hrůzný sen. Teď přijde do svého pokojíčku, do své malé pevnosti a děsivé viděni zmizí. Ale ne, je to pravda – na židli sedí Francois a má bílou, vyčerpanou tvář.

„Francois!“ zaúpělo děvče. „Cožpak nemůžeme Ludvinu zachránit? Vždyť je nás tolik! Můžeme přepadnout gestapo a vyrvat jim Ludvinu.“

Francois se hořce usmál.

„Právě proto jsem k tobě přišel, abych tě varoval: ani jedno neopatrné gesto, krok, pohled. Zatčení Ludviny může být náhodné, ale není vyloučeno, že přišli na stopu našeho spojení s Bonneville. Musíme být na všechno připraveni. Prohlédni všechny své papíry a vůbec všechny věci. Pamatuj si, že i sebemenší maličkost může mít nedozírné následky. Zničila jsi lístek, když jsi přijela z Bonneville? Prohlédni kabelku a přesvědč se ještě jednou! Jak mě najdeš, víš – spojení budeme i nadále udržovat přes příručího v galanterii. Kdyby zatkli i mě, bude on vědět, co dělat dál, nechám mu instrukce. Proti tobě mohou mít jen dvě obvinění: že jsi jela do Bonneville a že ses stýkala se mnou. Ale na tom není nic divného – jsem tvůj ženich. A Bonneville… To můžeš také svést na mne: řekla bys, že jsem žárlil a tys jela do Bonneville, abys tam mohla být sama s Goldringem. On to potvrdí, protože to naoko takhle skutečně bylo. A já si ostatně myslím, že to není špatný člověk. Ale především klid! Lehni si a odpočiň, zapomeň na všechno, co se stalo, to bude teď nejmoudřejší.“

„Ale vždyť oni budou Ludvinu mučit!“

„Mohou mučit Ludvinu, mne, tebe nebo někoho jiného. Ale všechny zabít nemohou. A my jsme přece věděli, do čeho se pouštíme, viď, děvčátko! Ale to říkám jen tak, pro každý případ. Jsem přesvědčen, že všechno dobře dopadne. Ještě si zatancuju na tvé svatbě.“

Monika objala Françoise kolem krku a políbila ho.

„To je také pro každý případ. Za všechno, cos pro mne udělal. A víš, já chci, abys věděl, že na mne se můžeš spolehnout.“

„Já vím.“ zachvěl se mu hlas.

Ale když Monika zůstala v pokojíčku sama, statečnost ji opustila. Viděla před sebou Ludvininu tvář, její štíhlou postavu v hezkém světlém paletu a vedle ní zlověstné postavy gestapáků. Cožpak není možno Ludvinu zachránit, cožpak musí zahynout v rukou katů?

Monika ucítila, jak jí po těle přeběhla mrazivá vlna. Ne, nemůže takhle sedět, musí jednat. Především zničit všechny dopisy, ještě jednou prohlédnout fotografie, probrat věci v kabelce. Tohle zrovna – koupila si v Bonneville rohové jehlice a jsou zabaleny do reklamního letáku místního krámku. Francois má pravdu – každá maličkost může způsobit vážné nepříjemnosti. Lístek od dráhy zničila. Ale proč by to vlastně tajila? Vždyť ji mohli vidět ve vlaku. Jak bude odpovídat, když se jí zeptají, kde se tam zdržovala? V hotelu v Heinrichově pokoji. Ten vrátný v hotelu si ji pozorně prohlédl a je možné, že si ji pamatuje. Mohla by se na něho odvolat. Musí také upozornit Heinricha, zvlášť aby neříkal, že ji viděl se „sestřenicí“. Nebude mu vysvětlovat co a jak, řekne jenom, že sestřenici zatkli, když k ní přijela, že je to nějaké nedorozumění. Ale nemohla by vlastně poprosit Heinricha, aby u Millera vyzvěděl, co je s Ludvinou? Na tom by přece nebylo nic divného, že jí leží na srdci osud příbuzné.

Jako vítr seběhla do vestibulu a zase vyběhla do prvního poschodí, kde byl Goldringův pokoj. Nerozmýšlela se a zaklepala na dveře.

„Co je s vámi, Moniko? Jste bílá jako stěna a ruce máte studené jako led.“

Heinrich se sám polekal a zbledl, když uviděl Moniku v takovém stavu. Monika neodpověděla a klesla na židli. Heinrichovy horké dlaně tiskly její ledové prsty a ty pevné ruce jí dávaly naději. Svěří se mu, řekne mu pravdu, musí jí pomoci zachránit Ludvinu.

„Heinrichu, to, co teď uslyšíme, nemám snad ani právo vám říkat. Ale nemám jinou cestu. Zatkli mou sestřenici, kterou jste viděl v Bonneville. Tady na nádraží, jela k nám. Každou chvíli mohou zatknout i mě. Neptejte se, co a jak, kdyby to bylo je i moje tajemství, řekla bych vám to. Nic víc vám říci nemohu. Ale přesto se k vám obracím o radu. Co mám dělat? Mohl byste mi pomoci?“ Heinrich jí stiskl prsty tak silně, že téměř vykřikla. „Udělám všechno, co bude v mých silách, Moniko. Na nic se vás nebudu ptát. Kromě toho, co musím vědět, abych se v té věci orientoval. Ale… z čeho může gestapo podezřívat vás?“

„Bonneville a setkání se sestřenicí, jestli se o mé cestě dozvěděli.“

„O té cestě vědí. Ale ujistil jsem Millera, že jste tam jela kvůli mně, abychom se tam spolu sešli, a on, zdá se, tomu uvěřil. Nezlobte se na mne proto. Miller totiž spojoval vaši cestu s přepadením vlaku se zbraněmi, a tak jsem musel…“

Monika se zarděla do krvava.

„Já vám rozumím, Heinrichu. Děkuji vám. Kdyby se něco stalo, mohu říci, že jsem byla u vás?“

„Určitě. Ale v tu dobu, kdy mi Kurt vyřizoval rozmluvu s Feldnerem, jste nebyla v pokoji. Budete si to pamatovat? A teď vaše sestřenice. Může vás něčím kompromitovat?“

„Už jenom tím, že ke mně jela…“

„Ano, rozumím… jak se jmenuje vaše sestřenice?“

„Nevím, pod jakým jménem sem přijela, ale doopravdy se jmenuje…“ Monika na okamžik zaváhala. „Já vám důvěřuji, Heinrichu – doopravdy se jmenuje Ludvina Decoquová. Ale jestli vystupovala pod jiným jménem, musíte tohle jméno zapomenout.“

„Mohl bych se odvolat na to, že ze sympatií k majitelce hotelu se zajímám o její příbuznou?“

„Ne, Ludvina není naše příbuzná.“

„To celou věc komplikuje. Ale stejně se pokusím něco vyzvědět. Ačkoliv vám nemohu slíbit, že se mi to podaří…“

„Bože, cožpak zahyne a není žádná naděje na záchranu?“ zasténala Monika. „Kdyby se ta věc týkala jenom mne, šla bych sama na gestapo a žádala bych, aby…“

„To neuděláte, Moniko! Domluvíme se takhle: jděte domů a čekejte, absolutně nikam nevycházejte, ani do restaurace. Pokusím se vyzvědět, jaké obvinění mají proti Ludvině Decoquové, a hned vám dám vědět. Ale ozbrojte se trpělivostí – musím se s Millerem sejít v nějakém intimnějším prostředí, a to půjde až večer. Tak jsme domluveni?“

Monika přikývla a podala mu svou maličkou, trochu drsnou ruku. Heinrich se sklonil a přitulil k ní svou tvář.

„Udělám všechno možné, ba i nemožné, jen aby se ty tenoučké prstíky už netřásly úzkostí,“ zašeptal tiše.

Když Monika odešla, zavolal Heinrich Kurta a poručil mu, aby objednal u madame Tarval šest lahví koňaku, citróny, cukr a všechno odnesl do au a.

„Pojedeme někam, herr Oberleutnant?“

„Pojedu jen já sám. A teď se trochu prospím – není mi nějak dobře. Před osmou mě nebuď, jestli nepřijde něco mimořádného. Až odjedu, můžeš si jít do kasáren, vrátím se pozdě.“

„Podle rozkazu.“

Heinrich si lehl. Chtěl se prospat, aby večer měl jasnou hlavu, ale spánek nepřicházel; zaháněla ho nejen úzkost o Moniku, ale i pochybnosti.

Mám právo se vmísit do téhle záležitosti? ptal se sám sebe.

Po výbuchu v Bonneville byl upozorněn, že se nesmí vystavovat zbytečnému riziku. To znamená, že teď vlastně chce porušit rozkaz! Ale tady nejde jen o rozkaz. Sám přece dobře ví, že čím déle nebude odhalen, tím víc může vykonat pro svou vlast, daleko víc než kdo jiný, neboť až dosud baronu von Goldringovi naprosto důvěřují. Proto si nemůže dovolit ani jediný nebezpečný krok. Jen v krajním případě smí riskovat. Ale má mlčky přihlížet, jak nebezpečí visí nad hlavami čestných lidí? Vždyť jestli Ludvina nevydrží a přizná, že jela k Monice, k té Monice, proti níž už měl Miller podezření…

Heinrich cítí, jak mu mráz přebíhá po celém těle, když si jen pomyslí, že by se Monika mohla dostat do drápů gestapákům. Ne, to nemůže dopustit. Tím spíš, že on ji do téhle smyčky zatáhl. Kdyby jí nic neřekl o vlaku se zbraněmi, nejela by do Bonneville, nesetkala by se tam se sestřenicí a nic by se bylo nestalo. Vždyť on sám chtěl, aby zbraně nedošly na místo určení, a jen jejím prostřednictvím mohl upozornit maquisty. Tak je to!

Vyskočil z lůžka. Ano! Jak to, že na to nepřišel hned? Jediný pramen, odkud se Monika mohla dovědět o vlaku, je on sám, Heinrich von Goldring. Jestliže ji zatknou, bude musit podat oficiálně vysvětlení, a pak už k němu nebudou mít takovou důvěru, budou sledovat každý jeho krok. A je jisté, že ho odhalí jako špióna.

Snad poprvé v životě se Heinrich zaradoval, že nebezpečí hrozí i jemu samotnému. Má tedy právo se do toho vmísit a jeho povinností je zachránit Ludvinu Decoquovou, dokud není pozdě.

Když Kurt zaťukal přesně v osm na dveře pokoje, byl už Heinrich v plné parádě, jako by se chystal někam na hostinu. Přesvědčil se ještě, jsou-li láhve s koňakem v autu, usedl za volant a za několik minut už vjížděl na dvůr Millerovy rezidence. Stráže u vrat pustily vůz, aniž se zeptaly na propustku – věděly dobře, že Oberleutnant Goldring tady není cizí.

Miller nebyl ve své pracovně sám – proti němu seděl mladý, velmi hezký důstojník v uniformě poručíka.

„Seznamte se, drahý Heinrichu, to je můj zástupce leutnant Zaugel, už jsem vám o něm vyprávěl. Právě se vrátil z dovolené.“

„A musím říci, že jsem o vás slyšel samé příjemné věci. Je mi upřímně líto, že jsem se s vámi dosud nesetkal, herr Zaugel.“

Poručíkovy zarůžovělé tváře se zardělý jako u děvčete. A skutečně se víc podobal dívce se svými zvlněnými zlatými vlasy, velikýma modrýma očima, ohrnutými rty. Jen ostrá a příliš dlouhá brada porušovala harmonii rysů a dodávala jeho obličeji přes všechnu krásu nepříjemný výraz.

„Jaká šťastná náhoda k nám přivádí tak milého hosta!“ vykřikl Miller a oběma rukama tiskl Heinrichovi ruku. „Řekněte doopravdy, co vás přivedlo na ten šťastný nápad?“

„Zvykl jsem si setkávat se s přáteli každý den, nebo obden. A vás už jsem neviděl tři dny, ani v kasinu při obědě. Můžete si mou návštěvu vysvětlit jen vaší vlastní nepozorností k mé osobě.“

„Milý barone, vy mě urážíte! Víte dobře, že to není pravda. Ale máme teď tolik práce! Vždyť já už jsem celý zdřevěnělý, nemám ani čas se projít.“

„Chcete mi tím dát najevo, že jsem teď nepřišel vhod?“ Na Heinrichově obličeji se objevilo zklamání. „A já jsem se tak těšil, že si trochu posedíme. Vzal jsem s sebou i pár lahví koňaku.“

„Barone, příteli! Cožpak bych vám to neřekl přímo, kdybyste přijel nevhod? Jsme přece přátelé a mezi přáteli takové ceremonie neplatí. Herr Zaugel, zamkněte laskavě dveře a rozkažte, aby mě nevyrušovali. A kde jsou ty kouzelné láhve, Heinrichu?“

„V mém autě. Poručte, ať je přinesou a ať vezmou také ten balíček s citróny a s cukrem.“

„Vy myslíte na všechno! Hned to řeknu pobočníkovi – ale ne, raději ne. Herr Zaugel, ne služebně, ale z kamarádství, dojděte tam a přitáhněte to do mého pokoje. Já zatím všechno připravím. Prosím, Heinrichu, přejděte sem!“ Miller otevřel dveře do sousedního pokoje, který byl jeho ložnicí i jídelnou v ty dny, kdy se zdržoval na gestapu. Byla tu široká pohovka s peřinami, malý stolek a bufet.

„Obejdeme se bez sluhy, bude to intimnější,“ říkal Miller, rozestavuje na stolku skleničky a talířky.

„To je dobře, že tu nebude nikdo cizí, dnes si asi i já dám do nosu. Mám náladu pod psa.“

„Moc důvodů k radosti není, to je pravda.“

„A ještě nás pošlou do takového zapadákova. Nic tu není, žádná zábava,“ postěžoval si Heinrich.

Miller se dvojsmyslně zasmál.

„A co mademoiselle Monika? Už vás omrzela?“

„To je právě to, že mě ještě nestačila omrzet. Je jako každá dívka z pořádné rodiny, bere naše vztahy moc vážně, víc, než mi je po chuti. Bez všelijakých těch preludií, jako je vzdychání a nytí, to s ní nejde. A abych se jí dvořil veřejně, to si nemohu dovolit, vzbudilo by to pozornost. Vy to možná nevíte, ale já mám nevěstu a už se brzo zasnoubím.“

Vešel Zaugel a postavil na stůl láhve. Miller zálibně mlaskl.

„Tak první přípitek patří vaší nevěstě. A kdo to vlastně je, Heinrichu, ta budoucí baronka?“

„Lora Bertgoldová.“

„Dcera generálmajora Bertgolda?“ zeptal se Zaugel. „Skvělá partie!“ Poručíkovy blankytné oči se rozzářily, jako by se měl sám oženit s Bertgoldovou dcerou.

Miller blahopřál Heinrichovi zdrženlivěji, ale s výrazem úcty.

„Tak na zdraví budoucí baronky Lory von Goldring!“ pronesl slavnostně, pozvedaje číši.

Všichni tři vypili svou sklenku. Heinrich hned nalil znovu.

„Ale teď, barone, vám sám pánbůh velí přejít k nám. Jste svázán s generálmajorem dvojím příbuzenstvím a on pro vás udělá všechno na světě. To vám říká váš přítel, starý kontrašpionážník, který ví, jak se dělá kariéra.“

„Herr Miller má pravdu,“ přidal se k němu Zaugel. „Představte si, jak by se nám ve třech krásně pracovalo!“

„Už jsme o tom s Hansem hovořili… Počkejte, naleju každému ještě jednu, přece nebudeme sedět naprázdno. Ano, už jsme o tom s Hansem hovořili a já jsem mu říkal, proč váhám. Práce v gestapu vyžaduje speciální schopnosti, řekl bych dokonce – talent.“

„Máte pravdu,“ ochotně souhlasil Miller, „Ale myslím, že lepší kandidát pro naši práci by se těžko našel. A kromě toho, váš adoptivní otec a budoucí tchán může v mnohých věcech pomoci. Hauptman Lütz by se například k nám nehodil, je příliš změkčilý…“

„Herr Miller vám dobře radí, barone! Vezměte si třeba mě – pracuju u gestapa teprve tři roky, ale nedovedu si představit, jak bych mohl žít, kdybych měl dělat něco jiného,“ přiznal se už trochu podnapilý Zaugel.

Koňak začal účinkovat. Ruměnec na Zaugelových něžných tvářích vystoupil zřetelněji, blankytně modré oči se zakalily. Miller byl střízlivější, ale i on si už rozepjal límec a musel si kapesníkem utírat zpocené čelo.

„Zaugel je rozený vyšetřující,“ potvrdil Miller. „Je schopen vyslýchat od rána do večera, dokud nedosáhne svého. Je to básník výslechů, lze-li to tak říci.“

„Ale básník potřebuje Inspiraci, a ta nepřichází každý den,“ poznamenal Heinrich.

„Ó, to nechápete dobře smysl naši práce, protože ta sama už vytváří inspiraci. Opájí mě jako tenhle koňak. Ne, nelžu. Cožpak je možné srovnávat obyčejnou opilost s tou nepojmenovatelnou rozkoši, kdy cítíte, že máte nad člověkem svrchovanou moc? Děláte ze sebe naivního, shovívavého, dáte vyslýchanému najevo, že vyklouzl z pasti, a pak mu ji jedním úderem sklapnete před nosem. A pak naráz musíte změnit taktiku: ohromíte ho, nenecháte ho vzpamatovat a přinutíte ho, aby před vámi klesl do prachu, aby křičel, úpěl, líbal vám ruce. Ano, v takových chvílích se skutečně cítím nadčlověkem!“

„Plavá bestie!“ opile se rozřechtal Miller.

„Nietzsche je mým bohem. Ten vyléčil nás Němce z toho uslintaného idealismu. Ať hyne člověk, sta, tisíce, milióny lidí ve jménu nadčlověka. Proč se na mne tak díváte, barone? Cha cha cha! Bojíte se překročit tu mez, která dělí člověka od nadčlověka? Jeden dva výslechy stačí, přesvědčíte se, že to není nic těžkého, jestliže jste se zrodil jako skutečný aristokrat ducha a ne politováníhodný rab.“ Zaugel byl čím dál opilejší. Jeho zlaté vlasy se rozlétly, oči mu zrudly, odulé rty se roztáhly v posměšném úsměvu, dlouhé prsty pěstěných rukou se střídavě svíraly v pěst a zase pomalu natahovaly.

Heinrich se musel ovládat, aby nehodil láhev na hlavu tomu „aristokratu ducha“.

„Přijímáte tedy můj návrh, Heinrichu?“ ptal se Miller, kterého už omrzelo opilé žvaněni jeho zástupce.

„Musím se poradit s otcem. Bude-li souhlasit, doufám, že bychom pak všichni tři spojenými silami umluvili generála Everse, aby mě pustil k SD.“

„Jsem si jist, že herr Bertgold bude pro a ještě vám požehná. Připijme si na to! A na to, abychom co nejdříve viděli tady v Saint Remy baronku Loru Goldringovou,“ pozvedl sklenku Miller.

„Obávám se, že to tak brzo nebude. Chceme se vzít až po válce. Zasnoubení má být začátkem února na narozeniny mé nevěsty.“

„A to mi chcete namluvit, že budeme celou tu dobu žít jak svatý Antonín?“ s úsměvem se ptal Miller.

„Chraňbůh, to jste mi Špatně rozuměl! To by člověk musel být zatraceně svatý, aby odolal krásným ženám.

Ale jako Ženich musím být opatrný, to jistě uznáte. Ačkoliv vlastně ani nemám co skrývat: tady v Saint Remy musím snášet tak tuhý režim…“

Zaugel se naklonil k Millerovi a něco mu pošeptal. Miller se rozřechtal.

„Chtěl byste se trochu povyrazit, svatý Antoníne?“ navrhl najednou.

„Přijde na to…“

„Herr Zaugel, tu Francouzku z Bonneville jste už vyslýchal?“

„Druhé stadium!“ krkl Zaugel.

„Nevím, o čem to mluvíte,“ vmísil se Heinrich.

„Herr Zaugel vypracoval vlastní metodu vyslýchání. Má tři stadia: první, jak už jste slyšel, záleží ve vnitřním zpracování, druhé ve vnějším, a třetí je kombinace prvního a druhého,“ vysvětloval se smíchem Miller.

„A jaký byl výsledek, herr Zaugel? Přiznala se žena k něčemu?“ zeptal se Heinrich, a když cítil, jak se mu zachvěl hlas, zakašlal.

Zaugel se nespokojeně zamračil.

„Zatím ne, ale to mi nedělá starosti – s druhým stadiem jsem teprve začal. Dnes… jak se to říká? Aha, už to mám – dnes dostala jen mléko, zítra okusí smetanu. A nebojte se, až ji ochutná, hned řekne, proč a ke komu sem jela.“

„Ale třeba je ta žena nevinná?“

„Drahý Heinrichu,“ zasáhl do hovoru Miller. „Jako náš budoucí spolupracovník musíte vědět, že z gestapa se člověk může dostat jen na onen svět nebo do koncentráku. Koncentrák tady poblíž žádný není. Zbývá tedy jen – onen svět. Já bych se s ní být Zaugelem dlouho nepáral – já vyznávám zásadu: méně Francouzů – méně nepřátel. Ale tuhle by bylo škoda pustit jen tak bez pomilování – je moc hezká.“

„Hezká ženská – a vy mi ji neukážete!“

„Baron má pravdu, herr Zaugel. Dejte rozkaz!“

Zaugel se vymotal z pokoje, otevřel dveře pracovny a zavolal na strážného:

„Přiveďte Ludvinu Decoquovou.“

Heinrich pocítil, že jeho napětí dosáhlo nejvyšší míry. Mozek mu horečně pracoval: Musí se tvářit, že je nadšen krásou té ženy, zůstat s ní o samotě, a pak už bude jednat podle situace… Předstírat, že odtud utekla, je nemožné. Má navrhnout těmhle dvěma prasatům, aby se s nim projeli autem a vzali s sebou pro zábavu zatčenou? To je asi jediné východisko. Ale musí je ještě víc opít, aby o sobě nevěděli. Zaugel už k tomu nemá daleko, horší je to s Millerem…

Heinrich se naoko zamotal a loktem shodil se stolu svou sklenku. Začal nadávat a chtěl, aby mu dali novou, aby všichni pili ze skleniček, že jen holobrádci pijí koňak z číšek. Miller, který už také nestál pevně na nohou, přinesl tři velké sklenice a nalil je až dovrchu. Zaugel jednu chytil a nečekaje na přípitek naráz ji vyzunkl. Miller se s opilým chechtotem pokusil také vypít svou jedním douškem, ale tak se zakuckal, že se až dusil.

„K čertu, se mnou se to točí,“ zasténal a stiskl si hlavu rukama.

„Já mám taky před sebou nějaká kola,“ zasmál se Heinrich předstíraje opilost. Ani se svého poháru nedotkl, věděl, že už si toho nikdo nevšimne.

Ozvaly se kroky a strážný přivedl do pokoje mladou ženu. Třásla se zimou, byla jen v košili a dírami bylo vidět modřinu na holém těle. Od levého ramene přes prsa se táhl krvavý šrám.

Jak spatřila Zaugela, ucouvla zpět ke dveřím a celá její postava se napjala. Ale na zkamenělém obličeji se nepohnul ani sval. Ta ztrnulost vypadala až nepřirozená, jako by žena v duchu už překročila onu mez, oddělující jí od smrti. Jakýsi mrtvý klid byl v jejích hnědých očích.

Zaugel se pokusil vstát, ale zamotal se a svalil se do křesla jako pytel. Jeho kalné oči okamžik tupě zíraly na Ludvinu Decoquovou, ale najednou ostře zablýskaly, na obličeji se objevil záblesk vědomí.

„Ma – madame, račte se posadit. Nepozval jsem vás k vý… výslechu, ale na smuteční hostinu. Uznejte, jak je to od nás zdvořilé! A originální, originální, pozvat dámu na smuteční hostinu za její vlastní duši.“

Žena se nepohnula. Zdálo se, jako by ani neslyšela Zaugela, jako by neviděla nikoho v pokoji.

„Ach, vy pohrdáte.“ Poručík se zase pokusil vstát, dokonce udělal krok dopředu, ale smýklo jím to doprava, až se ze vší síly udeřil o ostrý roh bufetu. „O,“ zaúpěl pištivě a jeho rozpařený obličej naráz tak zbledl, jako by chtěl omdlít. Miller k němu přiskočil a chytil ho za rameno.

„Říkal jsem vám – nepárejte se s ní. Odvézt na útes a…“ Miller luskl prsty, napodobuje zvuk výstřelu, „a jako vždycky…“

„Ano, na útes, na útes, na útes,“ tloukl Zaugel dlaní do stolu a vykřikoval jako v hysterickém záchvatu.

Žena stála bez pohnutí, jako kdyby se nemluvilo o ní. Miller přešel potácivým krokem do pracovny; za okamžik se vrátil s nějakým sešitem.

„Tady je seznam, zapište to!“

Zaugel rychle uchopil plnicí péro a naklonil se nad sešitem. Heinrich mu nahlédl přes rameno. Vedle příjmení Ludviny Decoquové objevila se tři slova:

„Rozsudek vykonán. Zaugel.“

„Hansi!“ vzal Heinrich Millera za rameno. „Na okamžik.“

Miller s Heinrichem poodešli kousek od stolu.

„Mám k vám malou prosbu, Hansi, dovolte, ať vykonám rozsudek sám. Váš Zaugel teď stejně není schopen. A mně se ta žena líbí… Rozumíte mi?“

„A, svatý Antonín neodolal pokušení. Ale prosím, jen se bav, jak se ti líbí,“ začal mu Miller tykat. „Chceš zůstat tady, nebo si ji odvezeš k sobě? Ale aby tě neviděla živá duše!“

„Můžeš být klidný, mám klíč od zadního vchodu.“

„Vy myslíte na všechno, Heinrichu,“ uchechtl se Miller. „A koukej, ať je do rána konec. Zaugele, vysvětlete baronovi, kde to uděláte. Fuj, už chrápe! Tak ti to řeknu sám. Z naší ulice nahoru jde cesta přímo ke skále nad řekou. Postavíš ji nad propast, střelíš nebo do ní zkrátka vrazíš, a nikdo na světě se nedozví, kdo to byl, protože řeka odnese tělo daleko na jih a tak ho rozbije…“

„Jasné. A teď rozkaž, ať ji odvedou do auta a do něčeho ji zabalí. Ať ji pohlídá strážný, než si ještě vypijeme po sklence. Tak ouvej, mně se nějak třesou ruce… to je asi nezvyk.“

„O, to je vždycky poprvé. To nic, zvykneš si,“ popleskal Miller blahosklonně Heinricha po zádech.

Byly tři hodiny ráno, v hotelu už všichni spali a Heinrich nepozorovaně provedl Ludvinu do svého pokoje. Žena po celou cestu mlčela a po schodech šla za Heinrichem jako náměsíčná, nedívajíc se pod nohy, neopírajíc se rukama o zábradlí, teprve v pokoji – jako by se probudila ze sna – poprvé za večer uslyšel Heinrich její hlas.

„Padouchu!“ vykřikla s odporem. „Jste horší než ten katan s tváří cherubína.“

Zakolísala vyčerpána výbuchem hněvu, ale když se k ní Heinrich přiblížil, aby jí pomohl posadit, odstrčila ho s nečekanou silou.

„Nechoďte ke mně, stejně mě nedostanete živou.“

„Dobře, nepůjdu k vám. Ale přece jen si sedněte, Ludvino Decoquová. Hned zavolám mademoiselle Moniku a ta…“

„Neznám žádnou Moniku!“

„… a ta vám všechno vysvětlí.“

„Opakuji, že neznám žádnou Moniku.“

„Tak vám připomenu: je to ta dívka, která vám dávala v Bonneville údaje o vlaku a která dnes čekala svou sestřenici na nádraží.“

„Neznám tady živou duši a nikdo na mne nečekal.“

„Dobře, hned se přesvědčíme.“

Heinrich přistoupil k telefonu a vytočil nějaké číslo. Telefon byl zřejmě očekáván, protože na druhé straně okamžitě zvedli sluchátko.

„Moniko, přijďte prosím vás okamžitě ke mně do pokoje,“ uslyšela Ludvina klidná slova. V tu chvíli jí oči zastřela mlha a ona ucítila, jak se někam propadá, jak letí do propasti…

Trapné zásnuby

„Dostal jsem dovolenou od 25. ledna na deset dní. 4. února buď v Mnichově. Líbá otec.“

Vypadalo to spíš jako rozkaz než jako pozvání.

Heinrich dostal Bertgoldův telegram na adresu štábu a okamžitě šel ke generálovi.

Ale Evers telegram nečetl.

„Herr Bertgold mi předevčírem telefonoval a já jsem mu slíbil, že vás pustím. Ale na víc než na pět dní vám propustku dát nemohu. Vyložte mému příteli situaci, v jaké tu žijeme, aby snad neměl dojem, že jsem příliš přísný ke svým důstojníkům. Ačkoliv jsem vlastně přesvědčen, že neví o nic hůř než my, co se tu děje. V jiné době bych vás s radostí pustil třeba na měsíc, ale teď…“

„Jsem vám upřímně vděčen, pane generále.“

A tak musí zase jet do Mnichova.

Jen Miller věděl, proč tam jede. Ani Lützovi zatím Heinrich neřekl nic o svých vztazích k Bertgoldově dceři. Hauptmann měl pokaždé vlastní názor na věci, které ostatní důstojníci uznávali nebo dokonce bouřlivě schvalovali.

„Tak jeď, Heinrichu,“ řekl Lütz s povzdechem. „Doufám, že se od otce dozvíš věci, o kterých se v našem rozhlasu ani v novinách nezmiňují. A člověk by tak rád věděl, co se děje ve světě. Už mám takového života až po krk. Zakopali nás do téhle díry a musíme tady dřepět jako krtci!“

Dny do odjezdu rychle uběhly. Heinrich musel jet ještě jednou do Ponteuil a přejmout tam nově postavenou pevnůstku, pak vezl nějaký balíček do Chambéry, dostal několik drobných, ale nesnadných úkolů.

S Monikou se viděl jen jednou; dívka mu přišla říci, že s Ludvinou Decoquovou všechno dobře dopadlo, že je v úplném bezpečí. Zažila tolik strachu o Ludvinu i o Heinricha, že přímo zářila štěstím, a Heinrich se jí neodvážil říci, že odjíždí do Mnichova.

Bylo mu však trapné dál to před ní skrývat. Ráno den před odjezdem zašel schválně do restaurace oznámit, že se večer přijde rozloučit.

Madame Tarval ho uvítala výčitkami:

„Monsieur Heinrich, už tři dny jste u nás nebyl. Vím, že jste měl s námi hodně starostí…“

„Chraňbůh, madame. Nechtěl jsem vám přidělávat práci. Teď je přece o potraviny taková nouze, ještě to nikdy nebylo tak zlé. I vedoucí našeho kasina naříká, a ten přece dostává všechno přednostně.“

„Ještě jsem restauraci nezavřela. Ať je nouze jaká chce, pro vás, monsieur, se vždycky něco najde.“

„Jste ke mně velmi laskavá, madame, cítím to na každém kroku. Je mi doopravdy líto, že se musím zase na několik dní rozloučit s vámi i s mademoiselle Monikou.“

„Cože, vy už zase někam jedete? A kdy a kam?“ Monika se snažila skrýt rozčilení, ale obličej jí rázem zesmutněl. „Zítra ráno do Mnichova.“

„Ach, zase do Mnichova!“

„Tentokrát jen na pět dní. Naštěstí mě generál nemůže na delší dobu pustit.“

„A to jste se přiběhl rozloučit jen takhle na chvilečku?“ urazila se Monika.

„Přišel jsem poprosit o dovolení, abych k vám mohl přijít dnes večer. Už jsme se tak dlouho neviděli!“

Ale večer už Heinrich Moniku nespatřil – přišel k němu bez ohlášení Lütz.

„Pročpak porušuješ tradici, Heinrichu? Večer před odjezdem se přece sluší strávit s dobrými přáteli.“

„Nebylo by špatné uspořádat večírek na rozloučenou, jenže se mi to teď nezdá vhodné, Karl. Na frontě to nevypadá moc pěkně.“

„Řekni raději rovnou, že špatně.“

„Dokonce velmi špatně, mám-li být upřímný.“

„Vždyť já už skoro měsíc chodím, jako kdyby mě někdo praštil palicí,“ postěžoval si unaveně Lütz. „Mám pocit, že mě hlupáka celou tu dobu klamali, zastírali zrak, a najednou se ukáže, že všechno, v co jsem věřil, nebo přesněji řečeno v co mě nutili věřit – je podvod, komedie a nic víc.“

„To na tebe tak působily události u Stalingradu?“

„Ty ten proces jen uspíšily. Německo, před nímž se musí sklonit celý svět, jak nám říkali, jež si podrobilo celou Evropu, nemůže vysvobodit přes tři sta tisíc svých vybraných vojáků. Chápeš, co to znamená? Bankrot! Naše velení posílá obklíčeným na pomoc jednu armádu za druhou, hází je tam jako dřevo do pece, vrháme ke Stalingradu nové divize a sbory, a všechno mizí, jako by to doopravdy požíral oheň. V nejlepším případě se odtud vrátí dlouhé ešelony mrzáků, raněných a šílených. Kdyby sis dovedl představit, jak mi je těžko.“

Goldring a Lütz spolu nejednou hovořili o situaci na frontách, ale ještě nikdy neviděl Heinrich kamaráda v tak stísněné náladě.

„Víš co, Karl,“ navrhl Heinrich, „zůstaň u mne dnes na noc. Navečeříme se, pohovoříme si… Ještě jsem se nerozloučil s mademoiselle Monikou, mohli bychom ji také pozvat…“

„Ale nebudu ti překážet? Víš, já prostě nemohu zůstat o samotě se svými myšlenkami.“

„Když dovolíš, zavolám Monice, pozvu ji a přitom objednám něco k večeři.“

Heinrich už vzal telefon, ale tu na dveře zaklepali noví neočekávaní hosté, Miller a Zaugel.

„Prosím! Tak vy jste chtěl ujet do Mnichova a ani se nerozloučit s přáteli?“ volal Miller už od dveří.

„Vidíte, že právě stojím u telefonu a chci vám volat,“ zalhal Heinrich.

„Říkal jsem vám, Zaugele, že na tom nebude nic nevhodného, když sem přijdeme bez pozvání. Á, herr Lütz, vy jste tu taky? To je skvělé! Ve čtyřech nám bude veseleji. A co abychom pozvali slečnu Moniku? Víte, dámská společnost…“

Heinrich se rychle podíval na Lütze a ten pochopil. „Už jsem ji zval, ale není jí nějak dobře. Budeme mít čistě pánský večírek.“

Heinrichovi nezbývalo nic jiného, než aby zavedl všechny své nezvané hosty do restaurace.

Večeře se protáhla až do noci, ač se Heinrich snažil vystrčit Millera i Zaugela co nejdřív. Jít za Monikou už nemohl. Ráno k ní sice na pár minut zaskočil, ale rozloučili se nějak oficiálně; Monika nevěřila, že se hosté k Heinrichovi sešli náhodou. S neveselým srdcem odjížděl Heinrich za svou nevěstou. Před odjezdem i v prvních chvílích ve vlaku se snažil nemyslet na ni, zapomenout, proč jede do Mnichova. A zpočátku se mu to dařilo. Viděl před sebou jen Moniku, její uraženou a posmutnělou tvář. Ano, má právo být uražena. Ne snad jen proto, že nedostál slibu a nepřišel se s ní poslední večer rozloučit. Víc ho trápilo, že odjel jako potají a neřekl Monice nic o té komedii, kterou musí hrát s Lorou. Ale jak by jí mohl vysvětlit, že se uchází o Bertgoldovu dceru? Monika nezná příčinu a nemohla by jeho jednání omluvit. A pravou příčinu jí říci nemůže.

Jak se všechno zkomplikovalo tím, že do jeho života vstoupila Monika, a on neuměl včas rozeznat nebezpečí pro ni i pro sebe! „Je pozdě… pozdě… pozdě…“vyklepávají kola vlaku. Ne, ani on nemůže zůstat o samotě se svými myšlenkami, jako Lütz.

Silou vůle převádí Heinrich myšlenky na jiné věci. Lepší je myslet na Loru a na nešťastná děvčata, která týrá. Takové myšlenky aspoň vzbuzují hněv, a hněv a nenávist mobilizuje. S jakou rozkoší by poslal ke všem čertům svou nevěstu i baronský titul, a zatím si musí hrát na zamilovaného, točit se kolem Lory, poslouchat Bertgoldovy sáhodlouhé sentence, líbat ruku frau Else a na závěr všeho ještě navléknout na Lořin prst snubní prsten. Na ruku, která švihá zajatkyně bičem.

Ne, radši spát, než myslet na to všechno. Dá průvodčímu spropitné, aby nepouštěl nikoho do kupé, a bude spát.

Probudil se až druhý den ráno v malém pohraničním městě Mülhausenu. Tady měl čekat až do večera a pak přesednout na vlak do Mnichova.

Dal si zavazadlo do úschovny a šel se projít po městě. Po dusném vzduchu ve vlaku měl nějak těžkou hlavu a bylo mu příjemné bloudit bez cíle po ulicích a vdechovat mrazivý vzduch. Ale brzy ho to přestalo těšit, ač nebyl unaven; město mělo pochmurný, nepřívětivý vzhled. Téměř prázdné ulice působily podivným dojmem, všude bylo nezvyklé ticho. Jednotliví chodci, hlavně ženy a děti, někam ustrašeně pospíchali, většinou mlčky nebo jen tu a tam mezi sebou prohodili stručnou, úsečnou větu. I školáci se chovali jako malí stařečkové – nebylo slyšet žerty, smích, dětské pokřikování.

V jedenáct hodin začal mít hlad, a když spatřil vývěsku restaurace, zašel dovnitř, aby se nasvačil.

I v restauraci bylo úplně prázdno. Jediný návštěvník chmurně klimbal nad půllitrem piva a číšnice něco dělala u bufetu. Jakmile spatřila nového hosta, rychle k němu přistoupila a nejdříve se zeptala, jestli má potravinové lístky. Pak dlouho odstřihovala ústřižky a teprve pak se začala zajímat, co by si pán přál k snídani. Byla to čistě zdvořilostní fráze, neboť z další rozmluvy vyšlo najevo, že jídelní lístek je velmi chudý. Heinrich musel svou objednávku omezit na dvě vajíčka, konzervy, sklenici piva a koflíček kávy.

Když zasedl k snídani, zalitoval, že neposlechl madame Tarval a nevzal si s sebou něco na cestu. Konzervy vypadaly tak podezřele, že se jich raději ani nedotkl, pivo bylo hořké a páchlo sudem, káva, jak ho upozornila číšnice, byla z náhražky. Heinrich snědl vejce a měl ještě větší hlad než před jídlem. Když začal pít kávu, padl jeho pohled náhodou na jediného návštěvníka v restauraci. Byl to asi pětašedesátiletý stařec s šedivým ježkem, očima kdysi modrýma, ale nyní vybledlýma stářím. Díval se na Heinricha s neskrývaným vztekem, rty se mu křivily v pohrdavý posměšek.

„Co, pane důstojníku, nejede vám to?“ zeptal se posměšně a kývl hlavou k odsunutým konzervám a pivu. „Myslíte, že byste zasluhoval něco lepšího? A já vám říkám, že ne. Ani tohle jste si nezasloužil.“ Stařec vzal svůj nedopitý půllitr a přisedl si blíž k Heinrichovi. Jejich stolky byly teď téměř těsně vedle sebe a bylo slyšet, jak stařec těžce, chroptivě dýchá. „No, tak kdepak je ten zemský ráj, co jste nám slibovali? Už víc než deset let na něj čekám. Od té doby, co jsem vám já hlupák uvěřil a zároveň s vámi hulákal: Německo, Německo nade všecko. Ach bože, musím se stydět, když si vzpomenu, jaký jsem to byl trouba. Že jsem vám uvěřil! Takhle se nechat napálit! Ptám se vás, kde je to všechno, co jste slibovali mně, obyčejnému Němci, který nemá nic než tyhle ruce?“

Heinrich, opřený o opěradlo židle, se zájmem starce poslouchal.

„Přičichl jste si ke snídani a odstrčil jste to. Páchne to! Něčemu takovému nejste zvyklý. A víte vy, že já nemohu své nemocné Emě přinést ani ta dvě vajíčka? Víte to? Celý svět jste mi slibovali a teď chcípám hladem, rodina nemá co jíst… Přepadli jste Rakousko, na to stačilo pár oddílů policie, obsadili jste zaprodané Československo a to vám zamotalo hlavu. Ještě jste toho měli málo, do Ruska jste se pustili. Chtěli jste jeho půdu, jeho obilí. A kde je můj Helmut? Kde je můj jediný syn, ptám se vás? Nač k čertu potřebuju ten Stalingrad? Kdo mi vrátí syna? Kdo? No, co na mně tak koukáte? Myslíte, že se vás leknu? Plivnu na vás! Jediného syna jste mi vzali, žena mi umírá a vy chcete, abych se utěšoval tím, jak hrdinsky umírají na březích Volhy synové jiných otců. Co se tak díváte? No tak, zatkněte mě! Vemte mě, spoutejte mě! Připíchnou vám na břicho ještě jeden kříž, že jste chytil vnitřního nepřítele Německa. Ale já nejsem nepřítel! To vy jste nepřátelé! Já mám rád Německo, a ne vy.“

„Už jste skončil?“ klidně se zeptal Heinrich a ohlédl se po bufetu. Číšnice a majitel restaurace, který předtím vykoukl ze zadní místnosti, zmizeli jako pára, když zaslechli starcovy buřičské řeči.

„Ne, ještě jsem neřekl všechno! Ještě jsem neřekl tohle, abyste věděl: nikdy jsem nebyl komunista, ale jestli teď někde potkám Thälmannovy soudruhy, na tři kroky před nimi smeknu a budu prosit za odpuštění, že jsem neposlechl je a uvěřil vám. Lháři!“

Heinrich zaťukal lžičkou o talířek, zaplatil číšnici a šel pryč.

Už to začalo! Kocovina začíná! uvažoval Heinrich. To jsou první výsledky bitvy o Stalingrad. Ať z opilosti, ať ze žalu, že mu syn zahynul někde ve stepích u Volhy, ale tomuhle obyčejnému Němci se už otvírají oči, říká důstojníkovi do očí takové věci, na jaké by si na začátku války netroufal ani pomyslit.

S pocitem úlevy nasedl Heinrich do mnichovského vlaku. Tentokrát se mu nepodařilo dostat zvláštní kupé. Vlak byl přeplněn důstojníky. Část jela na východní frontu. Celou noc se ve vagóně pilo, hulákali populární Lily Marlén. Ale nebylo v tom ani trochu veselosti, spíš zoufalé přání ohlušit strach před východní frontou, kam jeli na smrt…

Ve čtyři hodiny ráno dojel vlak do Mnichova. Heinrich se šel dát oholit a rozhodl se, že pojede k Bertgoldovům hned; pamatoval si, jak byla minule frau Elsa nespokojená, že se zastavil nejdříve v hotelu u nádraží. Ale mýlil se. Manželé Bertgoldovi, a nejvíc Lora sama, by byli dali mnoho za to, kdyby k nim Heinrich von Goldring právě teď nepřijel. Dnes i v nejbližších dnech byla Heinrichova návštěva víc než nevhodná. To věděli všichni a nevěsta sama nejvíc. Jak si vyčítala, že jezdila na tu prokletou farmu! Ale což se mohla nadát, že to bude mít tak hloupé následky!

Po Heinrichově minulé návštěvě byli rodiče k rozmarům své jediné dcery shovívavější. Ať je to jak chce, Lorchen je už málem baronesa. Oficiální zasnoubení se sice ještě nekonalo, ale Bertgold vylíčil slovo za slovem svůj rozhovor s Heinrichem ženě i dceři, ty zas vykládaly o baronových citech přátelům a známým a brzy se rozneslo, jak se Bertgoldovům skvěle podařilo udat dceru. Paní Elsa i Lora zase dostávaly pozvání do salónů, které se před nimi dříve otevíraly tak neochotně. Lořinu pýchu těšila taková pozornost a ještě víc závist kamarádek. Začala se chovat vážněji a vyrovnaněji, kritickým okem probrala všechny své staré známosti a s Bertinou, která pro ni ještě nedávno byla ve všem vzorem, přerušila na matčin nátlak všechny styky.

Ano, Lora se radovala, že se zakrátko stane baronkou, netrpělivě očekávala tuto významnou událost a usilovně se na ni připravovala. Všechen čas věnovala teď chystání výbavy. Ani trochu se jí nezamlouvaly všechny ty staromódní věci, které pro ni schovávala po skříních, truhlách a komorách frau Elsa. Jak by mohla položit tahle prostěradla z obyčejného lněného plátna na své manželské postele? A tahle noční košile s hrubým vyšíváními Cožpak se dá ušít něco slušného z plátna, které leží málem půl století na dně truhly? Nač se potom vyrábí jemné holandské plátno, bruselské krajky, francouzský velur? Běhala po krámcích, kde se dalo načerno všechno koupit, vyčítala matce, že jí otec nepřivezl z Ruska kožich místo těch ohyzdných soch, které musí den co den oprašovat vějířkem z peří, vymáhala na frau Else peníze, peníze a zase peníze, aby se nemusela stydět před svým Heinrichem, svým drahým baronem, potomkem slavných von Goldringů.

Lora měla dostat věnem i onu známou farmu. Teď už sem budoucí majitelka nejezdila pro zábavu; hospodárným zrakem zkoumala každou maličkost, každé své nařízení zaměřené k rozvoji a rozkvětu malého statku. I bič, který jí kdysi darovala Bertina, příliš lákavý, než aby visel bez užitku, byl zase sundán se stěny. Lora vysvětlila matce, že bude skvělým doplňkem její pracovní toalety. Tato toaleta byla výplodem Lořiny fantazie a vždycky, i když jela autem na farmu, byla ustrojená stejně: krátkou koženou bundičku do pasu a krátké rajtky, které jí dobře padly a skrývaly příliš rozbujelé formy budoucí baronky, lakované střevíčky s holínkami a na hlavě malou kožešinovou čapku. Paní Elsa musela uznat, že bič skutečně dobře zdůrazňuje osobitý styl tohoto napůl sportovního úboru. Vzpomínky na dceřiny někdejší „zábavy“ frau Elsu neznepokojovaly – vždyť Lora byla teď taková vyrovnaná a zajímala se jen o hospodářství. Opravdová Němka, která se stará nejen o své útulné hnízdečko, ale i o to, z čeho to hnízdečko živit.

A Lora skutečně po nějakou dobu ovládala své podivné sklony. Ale čím déle trvalo rozloučení se ženichem, tím víc ztrácela shovívavost k těm „líným vším, které tak málo dbaly o zájmy své vladařky“. A bič švihal častěji a častěji a ubohé zajatkyně očekávaly nenáviděnou velitelku s rostoucí hrůzou.

Obzvlášť krutě trestala fräulein Bertgoldová toho, kdo si třeba jednou dovolil znevážit její osobu neposlušností, úsměškem nebo i pohledem. Když se fräulein poprvé objevila na farmě ve svém sportovním kostýmu, jedno děvče, sedmnáctiletá Maryna Brýlová, se neudržela a vyprskla do dlaně. Lora se zatvářila, jako by si toho nevšimla, ale celé ráno hledala příležitost, aby se mohla pomstít za urážku. Náhoda nenechala na sebe dlouho čekat: dívka nesla vodu na zapaření krmiva, klopýtla a upadla, i s vědrem tak nešťastně, že si opařila ruku. Než se mohla zvednout ze země, upadla sražena úderem biče. Od té doby Lora nespustila z očí štíhlou dívčí postavu, která sehnutá pod tíží dvou obrovských věder tahala celý den vodu nebo krmivo. Opařená ruka se dívce nehojila, pro Marynu bylo čím dále těžší nejen pracovat, ale vůbec chodit. A bič se nad ní svíjel den co den, dopadal na ramena, na záda, na nemocnou ruku.

Dívka, vyčerpaná prací, bolestí a stálým týráním, málem přišla o rozum. Sotva zaslechla dlouhé zahoukání klaksonu, roztřásla se jako v zimnici, schovávala se za záda kamarádek, aby nepřišla slečně na oči. Ale ta ji stejně našla. Honba na ubohé děvče se stala pro Loru zvláštní hrou plnou divoké rozkoše, v níž stály proti sobě Lořina nezlomná vůle a mlčenlivý odpor všech děvčat, jež se snažily za každou cenu zachránit život své nešťastné kamarádky.

Jednou ráno už Maryna do práce nevstala. Její družky rozhodly, že ji na tu dobu, kdy přijede slečna, schovají.

V místnosti, kde se pařilo krmivo, za velkou plotnu, na níž vřela voda, naházely kupu roští a pod ně schovaly nemocnou kamarádku. Ale Loru neoklamaly. Když nenašla svou oběť, dala se do hledání a brzo přišla na to, že se pod roštím někdo skrývá. To byla neposlušnost, vzpoura, neslýchaná opovážlivosti Ó, tentokrát jim dokáže, že je má úplně ve své moci! Kdyby proto měla k smrti ubít tu svini línou, která si úmyslně zmrzačila ruku! Odkopla chrastí a ze vší síly se rozehnala bičem. A tehdy jedinkrát nedopadl na záda ubohého děvčete. Vedle plotny stála jedna zajatkyně, už starší žena; neznajíc se lítostí nad nešťastnou Marynou, srazila Loru k zemi, chytila z plotny hrnec s vroucí vodou a vychrstla ji na ni.

Když Bertgold přijel za hodinu na farmu, ležely obě zajatkyně svázané dozorcem na kupě chrastí. Vedle nich na hliněné podlaze se svíjela a řvala bolestí jako smyslů zbavená jeho jediná láska, jeho jediná naděje, Lorchen.

Dvě kulky stačily a zajatkyně byly potrestány – Bertgold neměl víc času párat se s nimi; musel se nejdřív postarat, aby byla Lora převezena domů. Nevraceli se vlastním autem, jeli sanitním vozem, ale každá propadlina na cestě způsobovala nemocné nevýslovná muka. Bertgold tenkrát div nezešedivěl. Marně ho lékaři ujišťovali, že to mohlo skončit mnohem tragičtěji, kdyby byla neměla kožený kabátek a holínky, které ji poněkud chránily; takhle si opařila jen dolejší část těla od zad ke kolenům. Nemocná nemohla sedět ani stát, jen ležet, a to ještě na břiše.

A to se stalo dva dny před zasnoubením, tak dlouho očekávaným, vytouženým zasnoubením.

Bertgoldovi těžce nesli tu nenadálou komplikaci. Každý to prožíval po svém. Lora od rána do večera plakala studem a bolestí, protože si nedovedla představit, jak se takhle ukáže svému ženichovi. Bertgold byl bez sebe vztekem, když si jen pomyslil, že jejich rodinné neštěstí může být někomu ještě pro smích. Frau Elsa se trápila a obviňovala sebe samu, že nedala na dceru pozor a zasnoubení nebude možno oslavit s takovou okázalostí, jak se chystala.

Předvečer velkého rodinného svátku v Bertgoldově rodině nebyl tedy ani dost málo veselý.

Heinrich přijel o půl páté ráno. Už ho zřejmě čekali – než strážný stačil zazvonit u hlavního vchodu, vyšel do vestibulu hned za pokojskou sám Bertgold a za ním se vynořila i frau Elsa. Heinricha trochu překvapilo, že nevidí Loru, ale Bertgold mu bez zbytečných podrobností vysvětlil, že Lorchen je trochu nemocná a právě spí.

„No, o tom si popovídáme až potom. A teď se po cestě umyj, převlékni se a trochu si odpočiň. Já mám ve zvyku snídat brzy, jako správný voják. Jestli nemáš nic proti tomu, sejdeme se za dvě hodiny v jídelně,“ navrhl Bertgold.

Heinrich s radostí přijal návrh; po bezesné noci v přeplněném vlaku byl trochu unaven.

Koupel ho trochu osvěžila, ale zároveň zahnala spánek. Ležel asi hodinu, pak se začal oblékat a přesně v sedm přišel do jídelny. Snídaně už byla na stole. Bertgold a frau Elsa seděli na svých obvyklých místech. Před Lořiným místem byla prázdná židle.

„Lorchen ještě spí?“ podivil se Heinrich.

„Nechtěl jsem tě tak hned překvapit nepříjemnou novinou. Lora je velmi těžce nemocná.“

„Teď jste mě opravdu vylekal. Je to něco vážného?“ Heinrichovi se zachvěl hlas – hrdlo se mu sevřelo radostí, že by zásnuby mohly být odloženy. Paní Elsa i Bertgold si to vyložili po svém.

„Nerozčiluj se, nerozčiluj se! Nic životu nebezpečného,“ uklidňoval ho Bertgold. „Ačkoliv musím říci, že jen šťastná shoda okolností Lorchen zachránila. Před dvěma dny jela na farmu, kterou vám chceme darovat. Jedna dělnice se dopustila nějaké nedbalosti. Lora, která musí mít ve všem naprostý pořádek, se po ní něčím ohnala, snad bičem, který se jí náhodou dostal do ruky, jedna ta divoška se na Lorchen vrhla, srazila ji a pak na ni vylila málem vědro vroucí vody. Nedovedeš si ani pomyslit, v jakém stavu jsem našel svou ubohou holčičku.“

Snad představa svištícího biče v Lořiných rukou, snad probdělá noc zavinila, že se Heinrich neovládl. Vyskočil, jakýmsi zvláštním pohledem se podíval na manžele Bertgoldovy, kopl do židle určené pro jeho nevěstu a najednou, ani to sám nečekal, vyběhl do sousedního pokoje a sklesl do křesla.

Poprvé po celou dobu práce v týlu nepřítele mu selhaly nervy! A tak hloupě! Vydržet nelidské napětí v restauraci v Bonneville, kde ho od smrti dělily jen minuty, ba vteřiny, neprozradit se při výslechu na gestapu, vynaložit tolik sil na odhaleni podzemního závodu a pak se chytit na takovou hloupost! A právě teď, kdy každý úkol, který vykoná, má mimořádnou důležitost. Ne, musí to napravit, musí vysvětlit svůj náhlý výbuch zlosti nějakou přirozenou příčinou… Mohl by se vymluvit třeba na to, že po přepadení maquisty, kdy se udeřil hlavou o skálu, se mu občas něco takového stává, zvlášť když se rozruší… a zpráva o útoku na Loru ho tak rozčilila…

Vstal a rozhodným krokem zamířil ke dveřím. Zaslechl však z jídelny větu, která ho zarazila:

„Jak má rád Lorchen! Představ si, jak ho rozrušila jen zpráva o její nemoci,“ dojatě povídala frau Elsa.

„Ano, zřejmě ji má doopravdy rád,“ souhlasil s ní Bertgold. „Ale nelíbí se mi, že je tak vznětlivý. No ale mládí, láska – vždyť to známe…“

Tiše, po špičkách odešel Heinrich od dveří a znovu usedl do křesla. „Tohle je dobrá lekce,“ zašeptal si, „vždyť jsi málem udělal novou chybu, zas bys přestřelil.“ Jak je pro něho těžké, ba odporné hrát tuhle komedii! Může někdo pochopit pocity, které prožívá v tomhle pokoji? Zamilovaný ženich, který by nejraději zardousil sadistku, svou nevěstu! Nezasvěcenci se to bude zdát paradoxní. Za odhalení podzemního závodu mu byla udělena hodnost kapitána Rudé armády a byl vyznamenán řádem Rudého praporu. Vyslovili mu poděkování za to, že odhalil určení tanků „Goliasch“. A nikdo by neuvěřil, že k těmto úkolům potřeboval méně sil než na tyhle námluvy. Je to důležité, dokonce nezbytné, aby byl lépe zamaskován, ale proto neméně odporné. Možná, že jednou, až bude v budoucnu někomu vykládat o svých výletech do Mnichova a o námluvách, budou se posluchači usmívat a pokládat historii s Lorou za pikantní detail v jeho životopisu. A ten „detail“ ho přitom nejvíc nervově vyčerpává, bere mu snad nejvíce sil. Spíš by vydržel tři takové výslechy, jako mu připravil Lemke, než strávit den v Lořině společnosti. Ne, dost, nesmí na to myslet! Musí hned teď… „Heinrichu, můj hochu!“ Bertgold tichounce zavřel dveře a vešel do pokoje. „Mně je zrovna tak těžko jako tobě, a vidíš, musím se ovládat. Uklidni se, kdyby ses rozčiloval, jen bys Loře přitížil. Chudinka, i tak celé dny pláče. A může tě těšit to, že jsem Lorchen pomstil. Ty, co na ni vztáhly ruku, to zaplatily životem.“

Pomstil se za Lorchen. A kdo se pomstí za ta dvě běloruská děvčata?

Vedle na stole zazvonil telefon, Bertgold zvedl sluchátko.

„Prosím, generálmajor Bertgold. Cože?“

Bertgold odhodil sluchátko na stůl, ani je nezavěsil a rozběhl se k rádiu. Prsty se mu chvěly tak, že ani hned nemohl vyladit přijímač na správnou vlnu. Když ji konečně našel, zaslechl z rádia jen útržek věty:

„… vyhlašuje se třídenní smutek v celém Německu k uctění památky našich vojsk, obklíčených a zahynuvších u Stalingradu.“

Heinrich seděl jako zkamenělý. Měl pocit, že jestliže udělá sebemenší pohyb, protrhne se přehrada zadržující prudký příliv radosti, deroucí se na povrch a hrozící zaplavit všechno kolem. Bertgold poslouchal mlčky se svěšenou hlavou.

Vysílání skončilo. Ozvaly se tóny smutečního pochodu. Heinrich vstal, postavil se do pozoru a sklonil hlavu, jak to učinil Bertgold.

Smuteční pořad trval dlouho a Heinrich se zatím mohl ovládnout. Paulusova armáda neexistuje! Před takovou radostí zanikají všechny jeho těžkosti, všechny osobní věci připadají člověku nicotné.

Když pochod dozněl, vzal generálmajor Heinricha pod paždí.

„Pojďme ke mně, musíme si spolu pohovořit,“ a nečekaje na odpověď svého budoucího zetě, zamířil ke své pracovně, do velkého rohového pokoje s okny do zahrady a do ulice.

Oba si zapálili, usedli ke stolu a dlouho mlčky kouřili doutníky. Konečně Bertgold přerušil mlčení.

„Co o tom všem soudíš, Heinrichu?“

„Vím, mein vater, chcete se přesvědčit, jak rychle jsem schopen orientovat se v událostech, ale mě ta nečekaná zpráva tak rozrušila, že se prostě nemohu na nic soustředit.“

Bertgold vstal a začal přecházet po pracovně.

„Nečekaná zpráva? To je právě to, že na tom není vůbec nic neočekávaného. Když jsem odjížděl domů, vědělo se už v hlavním stanu, že k tomu dojde…“

„A cožpak nemohli něco udělat…“

„Ze zpráv přece víš, že se udělalo všechno možné. Kolik divizí elitního vojska bylo zničeno u Volhy, když se snažily probít k obklíčeným! Teď se, milý hochu, válka dostala do takového stadia, že ne my, ale protivník nás vtahuje do boje, samozřejmě když je to pro něho výhodné… Ale to ještě není celé neštěstí. Já mám v rukou celou agenturu v armádě a myslím, že lépe než kdo jiný znám náladu vojáků, důstojníků i vyšších velitelů. Nejhorší ze všeho je to, že s každým dnem se šíří nedůvěra v naše vítězství…“

„Což jsou takoví lidé…“

„A mnoho jich je! Velmi mnoho! Zvláště mezi vojáky a starými generály. Ach, ti staří generálové! Ale ještě nás poznají… Mnozí jsou nespokojeni, hledají chyby ve vůdcově strategickém vedení války.“

„Tohle že říkají?“

„Samozřejmě, že ne otevřeně. Ale mluví se o tom…“ Generál se zastavil před oknem a zamyšleně pozoroval, jak ve vzduchu pomalu krouží sněhové vločky.

„A co budeš dělat ty, Heinrichu, kdyby, dejme tomu, skončila válka porážkou Německa?“ zeptal se náhle. „Poslední kulka z mé pistole bude patřit mně.“

„Hlupáku! Promiň, že jsem se tak vyjádřil, ale někdy si otec nemůže vybírat slova, když chce přivést syna k rozumu… Pistole, kulka… Takové romantické nápady pusť z hlavy. Nenadál jsem se, že má slova na tebe zapůsobí tak pesimisticky, že vyvolají takovou… nezdravou, abych tak řekl, reakci.“

Přehnal jsem to, uvědomil si Heinrich.

„Věřte mi, otče, jsem rád, že jste mi otevřel oči. Mám štěstí, že právě v takové těžké chvíli jste u mne vy s vaším rozumem, zkušenostmi a uměním vidět dopředu… Slibuji, že budu poslouchat vždy a ve všem vaše rady.“

Bertgold se samolibě usmál.

„Rozvážné stáří vždycky vidí o hodně dál než výbušné mládí, Heinrichu. A já mám radost, že chceš poslechnout hlas rozumu, že důvěřuješ mým zkušenostem. Věř mi, že jsem s tebou nezačal tento rozhovor proto, abych ti zatemnil vyhlídky do budoucnosti. Právě naopak, chci rozšířit tvůj obzor. Ano, u Stalingradu nás rozprášili, prestiž naší armády i našeho velení je otřesena. Ale já tě ujišťuji, že to není konec, ba ani začátek konce. Náš generální štáb nyní horečně pracuje na plánu operace, která by obnovila slávu wehrmachtu, její pověst nepřemožitelné armády. Je ještě předčasné hovořit o tom, v čem bude tato operace spočívat, ale jsem přesvědčen, že bolševici ještě pocítí naši sílu a jejich dočasný úspěch zbledne před slávou našich vítězství.“

„Ale naše armády každý den ustupují…“

„Je možné, že budou ustupovat i nadále. K usnadnění velkých plánů potřebujeme určitý čas. A Rusové nám za ústup draze zaplatí. Víš, jaký úkol plní právě nyní tvůj otec?“

„Velmi by mě to zajímalo.“

„Nedostal jsem dovolenou jen kvůli rodinným záležitostem. Za týden mám podat podrobný plán opatření, k nimž sáhneme na ruském území před ústupem našich vojsk. Večer tě se svým plánem seznámím. Připravil jsem Rusům moc pěkné překvapení! Nenajdou po nás jedno město, jednu vesnici, jen rozvaliny, poušť. Ale to nebudou požářiště, jaká zůstávají po každé válce; ne, mé plány jsou daleko grandióznější! Budou vytvořeny zvláštní destrukční čety, které budou postupovat podle detailně rozpracovaných instrukcí a při ústupu budou ničit doslova všechno, podniky, domy, vodovody, elektrárny, mosty, pole, zahrady. Obyvatelstvo se nebude mít kde schovat; ty nejzdatnější odvezeme na práci do našich závodů, továren a zemědělství a ostatek prostě zničíme. Ať si nepřátelská armáda zkusí postupovat za takovýchhle podmínek! Aťsi zkusí obnovovat život na pustých vylidněných místech!“

Bertgold stiskl pěsti, zalykat se vztekem a nenávistí.

I v Heinrichově srdci vřel hněv a nenávist, ale musil se ovládnout.

„Skutečně grandiózní! Rád se seznámím s vaším plánem, a jestliže mé znalosti Ruska…“

„Donnerwetter, vždyť já jsem úplně zapomněl, že v téhle otázce můžeš být skvělým rádcem. Bolševici zaplatí i za smrt tvého otce, hochu.“

Ozvaly se kroky, do dveří nakoukla frau Elsa.

„Willy, ty zapomínáš, že Heinrich po cestě vůbec ještě nic nejedl.“

„Ale nech nás, Elso, teď nemáme kdy myslit na jídlo.“

Frau Elsa vešla do pracovny a sedla si na židli, ale když viděla mužův netrpělivý, zlostný pohled, vstala a tiše odešla.

Bertgold chvíli mlčel. Zamyšleným pohledem sledoval kroužky šedého dýmu, vznášejícího se nad cigaretou odloženou v popelníku.

„Ale přitom, Heinrichu, pokládám za svou povinnost ti říci, že všechny naše naděje se mohou zrovna takhle rozplynout,“ kývl Bertgold hlavou na cigaretu, „ani to není vyloučeno. A my jako prozíraví lidé se musíme připravit na všechno. Proto vlastně jsem s tebou začal tenhle rozhovor. Poslouchej mě dobře! My oba, Heinrichu, jsme důstojníci zpravodajské služby z povolání. A dvacáté století, to je doba špionáže a kontrašpionáže. Ti ve štábech se mohou honosit svými zásluhami. My dva víme líp než kdo jiný, že vyhrát dnes válku bez nás je nemožné. Když říkám bez nás, myslím tím bez nás zpravodajců. Jsme pro společnost daleko potřebnější než všelijací političtí žvanilové, spisovatelé, umělci i vědci. A po válce budou zpravodajci potřebnější než teď. Ať už to vyhraje, kdo chce. Ale víra je jedna věc a drsná skutečnost něco docela jiného. Proto nikdy neškodí připravit se na nejhorší. Vždycky je lepší předvídat to horší. Tomu učil už veliký Friedrich své vojevůdce a státníky, ačkoliv sám byl člověk optimistický… A tak tedy i my budeme předpokládat to nejhorší, Heinrichu. Pro každý případ… Kolik máš peněz a v které bance?“ ukončil z ničeho nic své filosofické úvahy otázkou na výsost praktickou.

„Milión devět set tisíc marek ve švýcarské Národní bance a tři sta tisíc v německé.“

„To všechno je dědictví?“

„Žiju z úroků.“

„Chvályhodné, velmi chvályhodné! Teď je nutno převést všechny peníze z německé banky do švýcarské. To za prvé. A vklad převést na dolary. Je to bezpečnější.“

„Mám to udělat hned?“

„Ne, za nějaký čas. Musíme počkat, až přejde národní smutek, a vůbec to musíme provést nenápadně. Dále. Své úspory svěřím tobě a ty je uložíš na svůj účet. Pro mne by teď nebylo vhodné převádět je na cizí banku.“

„To je jasné.“

„Lorchen dostane věnem mlýn. Ten druhý byl bohužel vybombardován. Také jí dávám farmu. Svěř to všechno někomu, aby to zlikvidoval, a peníze rovněž ulož do švýcarské banky.“

„Udělám.“

„Ale i v takovém případě se musíme pojistit před všemožnými překvapeními, například před inflací. Válka může znehodnotit i dolary a my bychom prodělali. Nemovitý majetek je v takových případech nejlepší uložení kapitálu. Je nutné, abys ve Švýcarsku zakoupil nějaký solidní podnik, v krajním případě hotel nebo pěkný dům, aby to neslo zisk.“

„Vynasnažím se najít nějakou příležitost, abych tam mohl zajet a poohlédnout se po něčem.“

„Ale sám nic nerozhoduj, nejdřív se poraď se mnou. Nemáš v takových věcech zkušenosti a mohli by tě napálit.“

„Udělám, jak mi radíte, mein vater.“

„Musíme naší rodině zajistit na určitý čas po válce klidný život. O další se nestarej, se mnou se neztratíš. Takový zpravodajec, jako je Bertgold, dlouho bez práce nezůstane. Nebude hledat pány, oni budou hledat jeho. Nebudou klást podmínky, podmínky si bude diktovat on. Ano, mám rád svou vlast, ale jestli to pro nás Němce dopadne špatně a já budu muset brát místo marek dolary, budu za ně sloužit právě tak věrně jako teď. Peníze nesmrdí! Kdo to řekl, Heinrichu?“

„Nepamatuji se.“ Heinrich myslil v té chvíli na něco docela jiného. Věděl dobře, jaká kreatura je Bertgold a jemu podobní, ale nedovedl si představit, že mohou dojít až k takovému cynismu.

„Souhlasíš s mým plánem, Heinrichu?“

„Naprosto.“

Zatím v prvním patře, určeném pro Lorchen a Heinricha, se nevěsta zmítala v hysterickém záchvatu.

Minulou noc Lorchen nespala. Stoupla jí teplota, opařená místa nesnesitelně bolela, srdce jí pukalo žalem, že nemůže přivítat ženicha. Když náhle do ticha zazněl zvonek, ohlašující Heinrichův příjezd, rozbrečela se a od té chvíle se jí slzy řinuly v jednom kuse. Zatímco se Heinrich myl, převlékal a odpočíval po cestě, snažili se otec s matkou dceru trochu uklidnit. Ale všechno marné. K dovršení všeho napadlo úslužnou pokojskou podat slečně zrcadlo. Lora se na sebe podívala a zděsila se: obličej měla červený od pláče, oči opuchlé, nos ještě širší než jindy. Mrštila zrcadlem na zem a rozeřvala se ještě víc – každý přece ví, že rozbité zrcadlo přináší neštěstí!

Paní Elsa zavolala nejlepšího kosmetika v městě. Dával Loře na obličej obklady, natíral ji krémy, masíroval, pudroval. Lora trpělivě všechno snášela, jen aby se mohla ukázat svému ženichovi.

Po snídani se rodiče přišli na dceru podívat a uznali, že kosmetik nedostal peníze zadarmo; ale přesto se nemohla takhle Heinrichovi ukázat.

A tak i při obědě musel Bertgold Heinrichovi s politováním oznámit, že se Lora cítí velmi špatně. Bertgold i frau Elsa tím byli zdrceni, takže se při obědě ani mnoho nehovořilo. Rozhovor oživl až ke konci, když Heinrich vyprávěl o fotografiích, které mu poslala Bertina, i o výmluvném věnování, jaké mu tam vepsala. Frau Elsa podotkla, že Bertina byla vždycky nestydatá intrikánka a že zakázala Lorchen, aby se s ní stýkala, taková známost by ji mohla jen zkompromitovat. Bertgold se vyjádřil o Bertině tak brutálně a cynicky, že ho chudinka Elsa musela okřiknout a zacpat si uši. A když budoucí tchán a zeť přešli po obědě do pracovny na šálek kávy s likérem a na cigaretu, vrátil se Bertgold znovu ke své příbuzné a vymohl si slib, že se s ní Heinrich nebude stýkat ani si s ní dopisovat; teď už neodpovídá jen za svou čest, ale i za čest a klid své nevěsty.

Snoubenci se setkali až pozdě večer. Frau Elsa vynaložila všechen svůj um a postavila stolní lampu s temným stínítkem tak, aby obličej Lory, která ležela na břichu na hoře polštářů, zůstal ve stínu.

Heinrich sotva zadržel smích, když viděl, v jaké pozici Lora leží. Litoval ji, naříkal, že ji nemůže po tak dlouhém odloučení ani obejmout – ale v duši jásal: snad se podaří ještě jednou zasnoubení odsunout.

Ale Bertgold jako by četl jeho myšlenky.

„No tak, prstýnky si vyměníte zítra večer, do té doby bude už Loře určitě líp. Souhlasíš?“

Kdyby mě aspoň pro formu nechali nejdřív požádat o ruku, pomyslil si Heinrich, ale musil přikývnout.

Druhého dne večer se konaly zásnuby. Lorchen zažila ještě jedno velké zklamání; chápala sice, že pro její nemoc nemohou rodiče uspořádat okázalou slavnost, ale doufala, že se přece sejdou nějací hosté, budou jí blahopřát, přinesou dárky. A dopadlo to docela jinak. V celém Německu byl vyhlášen národní smutek a generálmajor Bertgold nemohl dopustit, aby se někdo nepovolaný dozvěděl, že v těchto dnech zasnoubil svou jedinou dceru. Mohlo by to uškodit i Heinrichovi. Nebyl tedy pozván nikdo.

Musela se s tím smířit. Když jí Heinrich navlékl prsten na pravou ruku – správně ho měla nosit na levé, ale tu měla opařenou – ukápla Loře slzička radosti, a i generál Bertgold byl dojat. Políbil Heinricha na čelo a třikrát pokřižoval budoucí manžele.

Večeřeli v Lořině pokoji u její postele. Nevěsta občas zapomněla, že by se měla ovládat, a vydatně sténala.

Druhý den Heinrich odjel. Na nádraží ho doprovázel jen Bertgold.

„Nezapomněl jsi na nic, o čem jsme se domluvili?“

„Všechno si dobře pamatuji, otče.“

„Je ti doufám jasné, že o naší rozmluvě nesmí nikdo vědět?“

„Cožpak jsem dítě?“

„Ale ne, naopak, bude z tebe skvělý zpravodajský důstojník, Heinrichu,“ řekl mu Bertgold při loučení.

Podivná shoda okolností: přesně tak to řekli i Goldringovi nadřízení v Sovětském svazu, když dostali Bertgoldův plán o opatřeních, která chystají hitlerovci při ústupu německých vojsk v Rusku.

Přátelé se znovu setkávají

Ačkoliv oficiální smutek za Paulusovu armádu už skončil, přece neslyšel Heinrich po celou cestu z Mnichova do Saint Remy smích, žerty, ba ani hlasitý hovor. Jel v důstojnickém voze a mohl pozorovat pouze náladu velitelského sboru hitlerovské armády. A věru, vypadalo to, jako by každý důstojník zrovna včera někoho pochoval.

V Saint Remy to bylo stejné. Ovšem jen mezi okupanty. Francouzi cítili jinak. Madame Tarval to mimoděk vyjádřila:

„Tak jste se zase šťastně vrátil, monsieur Goldring,“ zaradovala se upřímně, když šestého února večer se její host objevil v restauraci brzy potom, co se vrátil z Mnichova. „Zrovna předevčírem večer jsme na vás vzpomínali, když jsme oslavovali smutek. Bylo nám tak veselo…“

„Jak to, oslavovali smutek?“

Madame Tarval se začervenala a provinile zamrkala. „Promiňte, monsieur, špatně jsem se vyjádřila… Restaurace byla v ty dny zavřená, a tak jsme se tak trochu sešli, poseděli, popovídali jsme si…“

„… a popíjeli na to, aby armáda generála Pauluse odpočívala v pokoji?“ stejným tónem zakončil Heinrich.

„Proboha, spálí se mi maso,“ vykřikla majitelka hotelu a s rychlostí, obdivuhodnou při její obtloustlé postavě, prchala do kuchyně.

„Co jsem to zas plácla! Představ si, Moniko, co jsem řekla,“ naříkala si madame Tarval dcerce.

„Co, maminko, a komu?“

„Prořekla jsem se před monsieurem Goldringem…“

„Před Heinrichem? On už přijel?“

„Sedí v modrém salónku… A já mu…“

Ale to už Monika neposlouchala, vyběhla z kuchyně a honem si sundávala zástěru.

„Buďte zdráva, moje malá učitelko!“ radostně vyskočil Heinrich a oběma rukama stiskl její drobnou dlaň.

„No tak vypravujte mi, jak jste tu oslavovali smutek?“

„Cože jsme oslavovali?“

Heinrich ji zopakoval svůj rozhovor s madame Tarval. Děvče se rozesmálo.

„Maminka to popletla!“

„O tom jsem přesvědčen. Jistě jste celé tři dny nosili smutek, seděli na modlitbách a ani jste se neusmáli. Že mám pravdu?“

„Však i vám jistě srdce pukalo žalem…“

„To máte pravdu, jenže to mělo jiné příčiny, než si myslíte. Na ty tři dny do smrti nezapomenu.“

Heinrichův obličej se stáhl odporem.

„Měl jste nějaké nepříjemnosti?“ polekalo se děvče. Vtom se objevila madame Tarval s objednanou večeří a rozmluva se přetrhla.

„Ach, málem jsem na něco zapomněla. Už vám dnes několikrát volal monsieur Lütz, ptal se, jestli jste se už vrátil,“ oznamovala Heinrichovi, upravujíc stůl.

„Myslím, že je nemocný,“ dodala Monika.

Heinrich šel hned k telefonu.

„Buď zdráv, Karl, to jsem já, Heinrich… Cože? Ano, přijdu určitě, jenom se navečeřím, mám totiž hrozný hlad.“

Madame Tarval odešla připravit Heinrichovi kávu a Monika se chtěla vrátit k přerušené rozmluvě.

„Tak co se s vámi dělo celé ty tři dny, Heinrichu?“

„To je moc dlouhá a příliš vážná historie, to se nedá vypravovat jen tak při jídle. Radši mi povídejte o sobě.“

„A proč myslíte, že moje vyprávění se dá odbýt jen tak mezi dvěma sousty? Možná, že i se mnou se dělo něco velmi důležitého a velmi vážného.“

„V tom případě se odsud nehnu, dokud mi to neřeknete.“

„V tom případě si tu ale posedíte hodně dlouho, možná celý život,“ rozesmála se Monika.

„To znamená, že mi nedůvěřujete, Moniko?“

„To znamená, že nedůvěřuju především sobě.“

„A bude to dlouho trvat?“

„Dokud se nepřesvědčím, že ani vy přede mnou neskrýváte své tajemství.“

„To má být narážka na Mnichov?“

„Na Mnichov, na Bonneville, na Saint Remy…“

„Zkrátka vás trápí ženská zvědavost.“

„Ne, trápí mě…“Monika vyskočila ze židle. „Dobrou noc,“ zavolala a zmizela za dveřmi.

Heinrich se rychle navečeřel, a ačkoliv bylo už pozdě, zašel k Lützovi.

Hauptmann polo ležel, polo seděl v posteli s kupou polštářů pod hlavou. Na malém stolečku vedle lůžka byl talířek se zákuskem, popelníček a láhev grapu. Pod stolečkem a pod postelí se válely další láhve.

„Co je s tebou, Karl? Jsi nemocen? A proč tu máš takový nepořádek? Sluha!“

„Prosím, herr Oberleutnant!“ Sluha stál v pozoru ve dveřích, ačkoliv i na něm podle rudých skvrn v obličeji bylo vidět, že si přihnul.

„Okamžitě to uklidíte. Pohyb!“

Sluha začal sbírat po podlaze láhve. Jedna byla ještě plná; Lütz se naklonil a schoval si ji pod polštář.

„Proč to děláš, Karl?“

„Pít budu! Pít, slyšíš! Dnes, zítra, pozítří. Každý den!“

„Co je s tebou, proboha?“ znepokojil se Heinrich. Věděl, že Lütz nikdy takhle sám nepil, aspoň ne tolik. Znepokojilo ho i kamarádovo chorobné vzezření, lesknoucí se oči. „Jsi nemocen?“

„Nemocný? Ne, jsem zdravější než kdy jindy. A právě proto nemohu zůstat střízlivý, abys věděl.“

Popadl se stolku nedopitou láhev a lokal přímo z ní. Heinrich mu ji vzal a postavil ji na stolek.

„Tak co je, Karl?“

Lütz se mlčky nadzvedl.

„Řekni mi: kdyby se ti do pokoje vedral řekněme Miller. Opilý a drzý. Vlezl by ti v botách do postele a tobě by navrhl, abys buď odešel z pokoje, nebo aby sis lehl na podlahu. Co bys udělal?“

„Vyhodil bych ho, srazil bych ho se schodů.“

„A co tedy u čerta vlastně chceme od Francouzů?“ zuřivě vykřikl hauptmann, sevřel ruku v pěst a rozmáchl se. Nedopitá láhev sletěla se stolu do kouta a s řinkotem se rozbila.

Do dveří nahlédl vystrašený sluha.

„Ukliďte a jděte domů, nebudeme vás už dnes potřebovat,“ nařídil Heinrich. Nechtěl, aby někdo slyšel slova chorobně rozčileného hauptmanna. Mohlo by to špatně skončit.

„Karl, musíš se uklidnit, vždyť jsi nemocný.“

„A já ti dokážu, že jsem absolutně zdráv. Chceš, mám ti to dokázat? Chceš?“

„Poslouchám.“

„Byl jsi někdy v Lucembursku?“

„Projížděl jsem tamtudy.“

„Je to docela maličké, nepatrné, viď? Je to tak?“

„Nu a?“

„Vidíš, a já jsem si vypočítal, že kdyby se všechno obyvatelstvo na zeměkouli dalo dohromady a postavilo do řad, vešlo by se na polovinu území lucemburského velkovévodství a druhá polovina by zůstala volná. Slyšíš, všechno obyvatelstvo zeměkoule! Dovedeš si představit, jak málo lidí je na tomhle mizerném světě? Všichni by se vešli na polovinu lucemburského území a zeměkoule by byla volná. Všechna bohatství, všechna moře, pole, podzemní poklady, všechno slouží hrstce lidí, shromážděných na tom kousku země.“

Lütz vzal mapu zeměkoule, která ležela na posteli, a dal ji Heinrichovi před oči.

„Vidíš? Semhle by se vešlo všechno lidstvo. A tohle všechno slouží lidem. Celý svět! Jaký by na naší planetě mohl být krásný život, Heinrichu!“

Heinrich odešel do druhého pokoje k umyvadlu, namočil ručník a položil ho Lützovi na čelo; násilím ho přinutil, aby si lehl.

„Ale já nejsem nemocný, pochop to!“

Heinrich neposlouchal jeho ujišťování, vytáhl z kapsy prášek a podával ho hauptmannovi.

„Co to je?“

„Uspávací.“

„Dej mi prosím tě radši něco, abych usnul navěky. Řeknu ti, vpálit si kulku do čela vlastní rukou je přece jen hrozné.“

„Zbláznil ses?“

„A ty bys nepřišel o rozum, kdyby Miller před tvýma očima pět mužů… z útesu… a ženě… kuli do břicha… slyšíš, těhotné ženě. Ne, já nemohu, nemohu… já na to nemohu zapomenout!“ vykřikoval Lütz nepříčetně. Celý se třásl, dusily ho vzlyky.

Heinrich věděl, že v takové situaci je třeba mlčet, proto se na nic neptal. Přinutil Lütze vypít prášek, přikryl ho až pod bradu, dal mu napít grapu, aby se rychle zahřál. „Klidně lež a zkus usnout.“

„Usnout… já bych tak chtěl usnout, a už tři noci nespím. Od té chvíle, co Miller…“

„Mlč! Slyšíš, o ničem nemluv! Stejně si zacpu uši a nebudu tě poslouchat.“

Rozrušení začalo pozvolna opadávat, za půl hodiny začal účinkovat prášek. Lütz usnul.

Heinrich se neodvážil nechat ho samotného, ač byl velmi unaven. Natáhl se na pohovce, pod hlavu si dal Lützův starý vojenský plášť. Neusnul však hned.

Noc uplynula klidně, nemocný se neprobouzel. Ráno přišel sluha. Heinrich mu přikázal, aby hauptmanna nebudil, ať spí jak dlouho chce, a odešel do štábu.

Generál přijal svého důstojníka pro zvláštní úkoly přívětivě, ale mnoho řečí tentokrát nenadělal. Na levém rukávu uniformy se ještě černala smuteční páska, ačkoliv oficiálně vyhlášený třídenní smutek už skončil.

„Za celých pětašedesát let, co jsem na světě, jsou tyhle dny nejhorší, herr Oberleutnant. Historie vojenských vítězství Německa se až dosud honosila Sedanem jako nejskvělejší operací devatenáctého století. Skvělý úspěch našeho vítězství u Sedanu zanikl před hanebnou porážkou na březích Volhy.“

„Slyšel jsem od otce, že v generálním štábu právě teď pracují na plánech jakýchsi nových operací, které nám pomohou nejen napravit situaci, ale i…“

Generál mávl beznadějně rukou.

„Chci věřit, ale… Ostatně, budoucnost to ukáže. A teď, herr Oberleutnant, jděte a odpočiňte si po cestě. Kdybych něco potřeboval, zavolám vás.“

Po obědě zašel Heinrich k Lützovi, ale ten, vyčerpaný třídenním bděním, se dosud neprobudil. Měl by zajít k Millerovi a opatrně se vyptat, co na Karla tak zapůsobilo? Zavolal mu telefonem. Telefon však bral Zaugel. Řekl mu, že Miller už včera večer někam odjel a vrátí se pravděpodobně dnes kvečeru.

Heinrich zůstal doma.

Navečer mu volal Lütz.

Karl přivítal Heinricha rozpačitým úsměvem. Uklidnil se už úplně, ale byl zesláblý a vyčerpaný. Vzrušení předešlých dní podlomilo jeho organismus.

Teď už mohl Lütz klidně vyprávět, co zavinilo jeho nemoc. Stalo se to tak: Miller chtěl Lütze pobavit, neřekl mu, oč jde, a vzal ho s sebou k popravě pěti Francouzů, mezi nimiž byla i těhotná žena. Ta scéna na hauptmanna tak zapůsobila, že přijel domů a musel si hned lehnout.

„Pochop to, Heinrichu, že se teď po tom všem stydím nosit důstojnickou uniformu. A nejvíc mě sužuje a dohání k šílenství to, že mám mlčet, skrývat své myšlenky. Kdybych někde cekl, shodí mě Miller s útesu zrovna jako ty Francouze…“

„To je pravda, ten by toho byl schopen.“

„Bojoval jsem u Dunkerque a nikdo mi nemůže říci, že jsem zbabělec. Ale já chci bojovat, a ne se mstít na těhotných ženách.“

Zazvonil telefon. Heinrich zvedl sluchátko.

„Tady Goldring. Cože? Hned jsem tam.“

„Snad bůh vyslyšel tvé modlitby, Karl, Miller byl zraněn maquisty a žádá mě a Zaugela, abychom k němu přišli.“

„Tak je na světě přece nějaká spravedlnost! A kde je, doma?“

„Ne, prý v nemocnici, říkal Zaugel. Jestli se vrátím brzy, zastavím se u tebe a všechno ti povím.“

Cestou do nemocnice vyprávěl Zaugel Heinrichovi, že Millera přivezli asi před dvěma hodinami a že už ho operovali. O zranění nevěděl nic, ale doufal, že to není nic těžkého, jinak by ho převezli do Chambéry, protože tady v Saint Remy byla nemocnice malá a špatně vybavená.

Miller dostal zvláštní pokoj v prvním patře. Primář dovedl oba důstojníky ke dveřím a upozorňoval:

„Musí mít po operaci klid. Nezdržujte se u něho dlouho, velmi vás prosím.“

To upozornění bylo spíš formální, raněný se cítil docela dobře, ačkoliv byl samozřejmě zesláblý a bledý. Krátce pověděl Heinrichovi a Zaugelovi, jak se všechno zběhlo. Včera ráno veliká skupina maquistů napadla rotu myslivců, střežící jeden z největších průsmyků, rozprášila ji a prorazila si cestu z hor. Miller se na průsmyku octl náhodou, ale nemohl dělat nic jiného než se zúčastnit boje a přitom jej střepina partyzánského granátu zasáhla do levé lopatky.

„Ještě půl centimetru, a byl by v plicích,“ poznamenal Miller nikoliv bez hrdosti. Teď, když všechno dobře dopadlo, cítil se opravdu jako hrdina; byl také v boji a medaili za zranění má zabezpečenou.

„Zbytečně jste se do toho míchal, Hansi, vždyť to pro vás mohlo skončit daleko hůř,“ vyčítavě poznamenal Heinrich. „A kam se poděli strážci průsmyku?“

„Rozutekli se po prvním náporu. Ještě štěstí, že jsem stačil skočit do auta. Teď se můžeme od maquistů dočkat všelijakých překvapení. Musíme něco podniknout, když se tak veliká skupina dostala z hor. Velení divize samozřejmě udělá, co je třeba, ale náš SD nesmí zůstat pozadu. Je to zlé, že musím ležet zrovna teď, když je třeba jednat, a proto jsem vás vlastně zavolal; chci se s vámi poradit, mám-li požádat velení, aby poslali někoho na pomoc Zaugelovi po dobu mé nemoci. Mé zranění se musí samozřejmě okamžitě hlásit do Lyonu.“

Heinrich se podíval na Millerova zástupce. Jeho něžné růžové tváře se pokryly rudými skvrnami, rty se uraženě zachvěly.

„Promiňte, herr Zaugel, i vy, Hansi, jestli řeknu první, co si myslím. Mohu tu přece vystupovat jako poradce. Myslím, Hansi, že se váš zástupce plně vypořádá s velitelskými povinnostmi i v těchto těžkých dnech. A také můžeme doufat, že nebudete ležet dlouho. Práce herr Zaugelovi samozřejmě přibude, ale vždycky může počítat s mou pomocí…“

„Jsem velmi rád, Heinrichu, že o té věci máme stejné mínění. Kdyby sem přišel někdo nový, jen by se tím všechno zkomplikovalo a Zaugela by to odvádělo od důležité práce – musel by ho zapracovávat, seznamovat se zdejšími podmínkami, a s tím jsou vždycky patálie… A jsem vám upřímně vděčen, že mu nabízíte pomoc. Přiznám se vám, že jsem s tím počítal.“

„Ukončete návštěvu,“ strčil do dveří hlavu doktor a nevrle je napomenul.

„Ještě minutu, jen dám nějaké dispozice svému zástupci.“

Heinrich vstal.

„Nebudu vám už překážet. Počkám na herr Zaugela ve vestibulu nebo v autu.“

To se ví, lepší by bylo ještě zůstat, uvažoval Heinrich sestupuje po schodech, ale nemá smysl dávat před Zaugelem najevo, že mě sebeméně zajímají záležitosti služby SD. Je chytřejší řež Miller a není na mně tak závislý. Aspoň zatím ne. Ale já musím za každou cenu najít Achillovu patu tohoto „aristokrata ducha“… Má náramně velké mínění o své vlastní osobě, to je jasné. Ty jeho řeči o nadčlověku, za něhož se zřejmě považuje… Zvláštní mánie velikášství. U takových lidí je nadměrně vyvinuta ctižádost a chorobná ješitnost. Na tuhle struna musíme uhodit…

Poručíkův příchod přetrhl Heinrichovy myšlenky. Zaugelův obličej zářil samolibým uspokojením.

„Jsem vám, barone, upřímně vděčen, že máte tak vysoké mínění o mých schopnostech,“ řekl, když vsedl do auta. „Bylo by skutečně velmi nepříjemné, kdybych měl ztrácet čas a seznamovat se s novým zástupcem. Na Millera jsem si už zvykl, a i když má své chyby jako každý, vycházíme spolu dobře.“

„Řekl jsem jen to, co jsem si myslel a o čem jsem pevně přesvědčen, herr Zaugel. Člověk ani nemusí být obzvlášť chápavý, aby mu bylo na první pohled jasné, že místo Millerova zástupce je pro vás příliš malé měřítko. Vy víte, že jsme s Hansem velmi dobří přátelé, vážím si jeho vztahu ke mně, sám k němu mám upřímné sympatie, ale…“

Zaugel vrhl na svého společníka tázavý, netrpělivý pohled.

„Ale,“ pokračoval Heinrich po odmlce, „je třeba přiznat si otevřeně, že Miller – to už je anachronismus, těží teď výhradně ze svých starých zásluh a zastupuje cestu jiným. A slovo jiným neužívám v tom primitivním významu, který se mu obyčejně přikládá. Tím nemyslím jen mladšího a dokonce nadaného pracovníka. To je úplně nový druh lidí, kteří se narodili v době největšího probuzení německého ducha a proto nesou v sobě všechny znaky lidí úplně nové epochy: dobyvatelů, pánů.“

„Jste, barone, jak je vidět, skvělý psycholog a nadmíru zajímavý společník. Nechtěl byste ke mně na chvilku zajít? Není ještě tak pozdě a mne by to velmi potěšilo. Pokračovali bychom v hovoru při šálku silné kávy. Nic jiného vám bohužel nemohu nabídnout – chci ještě dnes pracovat a musím být, jak se říká, ve formě.“

„Šálek silné kávy a rozhovor s člověkem, který je schopen hovořit o věcech filosofického charakteru, to je tak řídký zjev v Saint Remy! Přijímám s radostí. Už se mi stýskalo po obou těch věcech,“ rozesmál se Heinrich.

V Zaugelově nevelkém třípokojovém bytě voněly parfémy, dobré doutníky a skutečné moka. Asi se tu mnoho nevětralo, všechno tu bylo těmito vůněmi tak prosáklé a vytvářelo jakousi zvláštní dusnou atmosféru, obvyklou v budoárech světáckých dam. I ostatní zařízení víc připomínalo budoár než pokoj důstojníka, а k tomu ještě ve válce: měkké koberce na podlaze i na stěnách, krajkové záclony na oknech, spousta sošek, váziček, flakónků. Jediná věc působila disharmonický – veliký portrét Nietzscheho, zasazený do jednoduchého černého rámu.

Zaugel si všiml Heinrichova pohledu a pronesl pateticky:

„Můj duchovní otec! Od tohoto obrazu se nikdy neodlučuji. A rovněž tyhle knihy jsou vždycky se mnou.“

Přistoupil ke knihovničce a vyndal z vrchní přihrádky několik knih v drahých vazbách. Heinrich si je prohlédl jednu po druhé: Nietzscheho Mimo dobro a zlo, Tak pravil Zarathustra, Soumrak bohů a Hitlerův Mein Kampf.

Pěkné svinstvo, pomyslil si Heinrich a připadalo mu, jakoby ty knihy páchly hnilobou. Rozbolela ho hlava, hrozně zatoužil po čerstvém vzduchu. Začal hledat důvod, aby mohl zmizet, ale sluha zatím přinesl kávu, citróny a lahvičku likéru.

Heinrich a Zaugel popíjeli kávu a probírali přitom nejrůznější filosofické otázky. Ukázalo se, že leutnant je poněkud obeznámen s nejnovějšími filosofickými proudy a že se trochu vyzná ve staré německé filosofii. Tyto znalosti byly tak kusé, že ho nenaučily ani logickému myšlení, ale stačily právě k tomu, aby mohl o všem hovořit se sebevědomím ignoranta. A tak Zaugel zdrtil Hegela, Kanta, vysmíval se Marxovi, shovívavě poplácával po zádech Schopenhauera a celý u vytržení vynášel svého miláčka Nietzscheho; jeho považoval za předvoj nové hvězdy pro rasu vítězů, kteří se povznesou nad hranici oddělující dobro od zla a dosáhnou oslnivých výšek, kde bude panovat člověk-bůh. Heinrich musel soustředit všechno své sebeovládání, aby se nerozřehtal při tom žvanění, a dokonce ještě kladl otázky. A Zaugel byl u vytržení, že našel tak vnímavého posluchače a člověka – jak se sám vyjádřil – stejných názorů.

Pozvolna přešel rozhovor od těchto vznešených témat k praktičtějším otázkám, zejména k situaci, která se vytvořila zvětšenou aktivitou maquistů. Heinrich připomněl Zaugelovi, že mu pomůže po dobu Millerovy nemoci, kdyby bylo třeba.

„Rád využiju vaší pomoci barone, a dokonce už na něco pomýšlím. Ale nejdřív jsem vás chtěl varovat… jestli ovšem dovolíte.“

„Ó, prosím.“

„Jste trochu neopatrný a snad i lehkovážný ve výběru svých známostí.“

„Co tím chcete říci?“

„Proberte všechny svoje známosti a řekněte – mohl byste za všechny ručit?“

„Vím, Zaugele, vím, nač narážíte. Děkuji za delikátnost, s níž se dotýkáte této intimní otázky, ale ujišťuji vás, že v tom případě musíte brát jinou míru. A má míra je jenom ta, jestli je žena hezká nebo ne. To je podle mého názoru jediné měřítko, s nímž se dá k ženám přistupovat, protože ženy, zrovna jako váš nadčlověk, stojí mimo dobro i zlo.“

„Myslíte? A když vám řeknu, že Moničin vlastní bratr je francouzský terorista?“

„To není možné! Tak spořádaná rodina!“

„Je mi líto, že vám musím brát iluze, ale je to pravda. Včera při výslechu vypověděl jeden zajatý maquista tuhle zajímavou podrobnost ze slečnina životopisu. Není vyloučena možnost, že i ona…“

„Fuj, to je odporné! Dobře, že jste mě upozornil, jsem vám velmi zavázán. Musím si jí víc všímat…“

„Už dávno jsem ji dal pod dohled – všiml jsem si totiž, že nějak často jezdí do elektrárny, údajně za svým ženichem. Dosud jsem na tom neviděl nic divného, ale ten maquista, kterého jsem vyslýchal, pracuje právě v elektrárně a tvrdí, že schůzky mademoiselle Moniky se slévačem Francoisem Florentainem vůbec nevypadají jako schůzky dvou zamilovaných…“

„Slyším vůbec poprvé, že má ženicha. Tak proto je taková netykavka! Ne, není to komické, že mým soupeřem je nějaký slévač? Víte co, Zaugele, udělejte mi to potěšení a nechte mě promluvit si s tím maquistou!“

„To se dá lehko zařídit, ale ne dnes; svolil totiž, že mi bude podávat nějaké informace, a proto jsem ho včera propustil. Jakmile se tu objeví – zvlášť ho sem volat nechci, aby to nebylo nápadné – hned vám dám vědět!“

„A to ze sebe dělá takové naivní, skromné děvčátko… Nikdy bych si nepomyslil, že by mě nějaká žena mohla takhle oklamat.“

„А co jestli mademoiselle využila známosti s vámi, aby z vás vytáhla nějaké informace pro maquisty?“

„Tak to se jí nepovedlo. Já se držím zásady nebavit se s ženami o vážných věcech.“

„Ale někdy se může stát, že vám uklouzne slůvko…“

„Máte docela pravdu, čert aby to vzal. Ne, když si člověk jen pomyslí: maquisté chtějí využít pro své cíle syna generálmajora Bertgolda! Paradoxní, skutečně paradoxní!“

„Chci vás jen upozornit, barone, že všechno, co jsem vám řekl, zůstane mezi námi. Ani herr Miller neví o mých podezřeních. Sami se přesvědčíme, jestli jsou oprávněná nebo ne.“

„Pomohu vám, herr Zaugel.“

„To se dá snadno provést: zítra vám dám jeden dokument naoko tajný, nechte ho ve svém pokoji a pošlete někam sluhu, aby o tom mademoiselle nevěděla. Ostatní nechte na mně. Souhlasíte?“

„Samozřejmě, je to věc mé cti. A doufám, že budu mít brzy příležitost odvděčit se vám za tuto službu. Jsem rád, že jste mi otevřel oči. Ať už je to její ženich nebo není, stejně si ze mne dělali blázny. A to nikomu nepromíjím.“

Heinrich chtěl zajít k Lützovi, ale bylo už pozdě; rozloučil se s Zaugelem a pospíchal do hotelu. Cestou se snažil nemyslet na nepříjemné záležitosti, o nichž se právě dozvěděl. Musel se uklidnit, nechat odpočinout mozek. A skutečně, jakmile vyšel na ulici, v hlavě se mu projasnilo. Čerstvý vzduch smýval s těla únavu jako chladná koupel a brzy pocítil, že je soustředěn, připraven k boji.

Ano, bude musit bojovat, O tom není pochyb! A souboj s Zaugelem bude tvrdý, úporný. Zaugelovi se podařilo chytit nitku a dřív nebo později rozmotá celé klubko. Jestli ji on hned v zárodku nepřetne! Jak to udělat? Nejdřív zneškodnit provokatéra! Mohl by to všechno uspíšit. Je to nebezpečné zvláště teď, když Zaugel padl na správnou stopu: Francois – Monika, Monika – Francois. A od nich vede nitka i k němu a ne-li dnes, tedy zítra to Zaugel vyčenichá. Protože o tom, co se stalo na planině, když Heinrich propustil dva partyzány, ví asi nejen madame Tarval a stará venkovanka, ale zřejmě i někteří maquisté a možná i ten provokatér z elektrárny. Je-li tomu skutečně tak, nebude pro Zaugela těžké jít po stopě dál: Goldring – Monika – Francois. Ano, musí se nejdřív vypořádat s provokatérem.

Té noci Heinrich nemohl dlouho usnout; ráno přišel na snídani o mnoho dřív než obvykle. Ale Monika jako na zlost odešla z domu něco obstarat. Heinrich ji potkal až venku zrovna před štábem.

„Moniko, musím s vámi mluvit o velmi důležité věci. Velmi vás prosím, buďte dnes celý den doma, nikam nechoďte. Vynasnažím se přijít domů co nejdřív, ale může se stát, že mě generál zdrží. Rozhodně čekejte, dokud nepřijdu. Nemůžeme tady spolu mluvit dlouho, a proto vám teď nemohu nic vysvětlovat. Řeknu vám jen jedno – jste pod dohledem.“

Se smíchem stiskl děvčeti ruku a zmizel ve štábu. Monika mu vesele zamávala. Nikoho z kolemjdoucích, kteří viděli tuto scénu, by nenapadlo, jak poplašeně bilo v té chvíli srdce švarnému důstojníkovi a hezkému usměvavému děvčeti.

„Herr Oberleutnant, máte tu telegram,“ oznamoval Heinrichovi voják ve službě.

„Dnes v šestnáct dvacet budu v Chambéry. Čekejte mě. Bertina.“

Co tě sem čerti nesou, ulevil si Heinrich v duchu, ještě jednou přečetl telegram a podíval se na datum – Bertina podávala telegram dnes ráno v šest hodin.

Heinrich zaťukal na dveře Eversovy pracovny.

„Máte pro mne nějaké úkoly, pane generále?“

„Dnes ne.“

„Dovolte tedy, abych se k vám obrátil s prosbou.“

„Rád vám ji vyplním.“

„Dosfal jsem právě telegram od Bertgoldovy příbuzné, žádá mě, abych ji po čtvrté hodině čekal v Chambéry. Jestliže dovolíte…“

Generál se podíval na hodinky.

„Máte štěstí jako vždycky, herr Oberleutnant: za třicet minut jede Millerův zástupce Zaugel do Chambéry mým autem v doprovodu stráže naproti řečníkovi z hlavního stanu. Můžete jet s ním.“

„Jsem vám velmi vděčen, pane generále.“

Zaugel se upřímně zaradoval, že bude mít po cestě tak příjemného společníka, a slíbil, že bude přesně za půl hodiny čekat s autem před hotelem.

Heinrich nešel do svého pokoje, vyhledal Moniku. Dívka ho přivítala znepokojeným, tázavým pohledem. „Musím teď bohužel odjet, za pár minut pro mne přijede Millerův zástupce Zaugel,“ řekl chvatně. „A právě před tím Zaugelem vás chci varovat. Řekl mi, že v elektrárně, kam často jezdíte, pracuje jeho agent, jehož všichni považují za maquistu, a ten agent má nějaké podezření proti vám a proti Francoisovi Florentainovi. Zaugel dal rozkaz, aby vás sledovali. Françoise Florentaina se to asi týká také. Závěry už si vyvoďte sami. A teď raději půjdu a počkám na Zaugela venku – není třeba, aby nás tu spolu viděl.“

Monika zaslechla před hotelem hluk auta a bleskurychle zmizela beze slova ve dveřích kuchyně. Heinrich zachytil jen její vděčný pohled.

„Koho to jedete vítat s takovým průvodem?“ zeptal se Heinrich Zaugela, když se jejich chrt rozjel po silnici hned za autem s pěti samopalníky.

„Preifera! Samotného Preifera, barone!“

Heinrich pokrčil rameny, to jméno na něho neudělalo žádný dojem.

„Cože, vy neznáte Preifera?“ užasl Zaugel. „To je přece jeden z nejlepších řečníků Německa, jeden z nejbližších spolupracovníků Goebbelsových.“

Zaugel měl zřejmě pravdu; v Chambéry se dozvěděli, že Preiferovy projevy mají neobvyklý úspěch. Přijel totiž ráno a už stačil pronést přednášku před důstojníky posádky a u dvou vojenských jednotek. Téma proslovů bylo stejné – „Co se stalo u Stalingradu“.

Zaugel a Heinrich Preifera hledali a tak mohli vyslechnout dva projevy tohoto soudobého Cicerona. Preifer, podsaditý muž se solidním bříškem, nebyl skutečně špatný řečník. Mluvil už zřejmě na toto téma mnohokrát. Sypal ze sebe cifry, fakta, jména, názvy osad a ani nepohlédl do tezí či notesu, jímž se rozháněl hned v pravé a hned zas v levé ruce. Podle Preifera to bylo tak, že příčinou porážky u Stalingradu bylo veliké roztažení fronty a nesnáze s dopravou; jestliže vůdcova armáda frontu zkrátí, získá znovu síly, všechno bude v pořádku a ještě letos, roku 1943, pomstí na bolševicích padlé na březích Volhy.

Preifer hovořil zaníceně, ba vášnivě, měl silný, dobře vytrénovaný hlas. Chvílemi ho tlumil až do šepotu, slyšitelného i v zadních řadách, pak zas mohutně zahřímal, až se to rozléhalo nad zástupem jako rachocení hromu. Heinrich pozoroval obličeje posluchačů a musil konstatovat, že Preiferovo řečnické umění na auditorium zapůsobilo; vojáci řvali zároveň s ním „hoch!“, když si to řečník přál, a div neplakali, když ztišil hlas a s tragickým chvěním na nejpatetičtějších místech hovořil o záhubě Paulusovy armády.

Po druhé schůzi se Zaugelovi konečně podařilo řečníka ulovit, avšak Preifer kategoricky prohlásil, že před osmou večer naprosto nemůže z Chambéry odjet, neboť musí ještě vystoupit na několika místech.

„Dovolte, herr Preifer, abych vám připomněl, že tu teď není nijak klidno a lépe by bylo vyjet teď nebo zůstat v Chambéry přes noc a vydat se na cestu až ráno,“ podotkl Zaugel.

„Od které doby se důstojníci vůdcovy armády bojí tmy? Vždycky jsem si myslel, že jenom děti se bojí,“ zažertoval Preifer a přelétl triumfálním pohledem početný zástup kolem sebe.

Přítomní se rozesmáli. Zaugel zrudl a poodešel stranou.

„Herr Preifer zřejmě nezná situaci, jaká se tu vytvořila v poslední době,“ postěžoval si Heinrichovi.

„Myslím, herr Zaugel, že jste udělal naprosto správně, když jste hosta upozornil, že je nebezpečné jezdit večer. Udivuje mě jeho lehkovážnost a ta čistě demagogická poznámka o strachu. Uvidíme, jak bude jeho chrabrost vypadat v noci, a ještě jestli nás maquisté opravdu přepadnou. Copak my, my jsme vojáci, jsme zvyklí dívat se nebezpečí přímo do očí, ale tenhle žvanil zdá se mi vůbec k prachu nepřičichl.“

Zaugel musil skrýt svůj neklid. Nemohl se přece přiznat Heinrichovi, že se sám bojí jet v noci, a zvlášť teď, když z hor sestoupil veliký oddíl maquistů.

V šestnáct dvacet Heinrich i Zaugel čekali Bertinu na nádraží.

„Jaký šťastný vítr vás zavál sem do našich krajů?“ zeptal se Heinrich pohostinně, sotva se Bertina objevila na schůdkách vagónu.

Měla na sobě parádní uniformu. Zaugel se na ni díval a ani netajil obdiv.

„Příznivý vítr, barone, nemyslíte? A kdo je tohle?“ natáhla Bertina ruku k Zaugelovi. „Skoro se mi zdá, Heinrichu, že se v té vaší divizi sešli všichni nejfešnější důstojníci naší armády. Ale teď – kam a jak teď pojedeni?“

„To záleží úplně na vašem přání: můžeme vyjet autem dnes večer, nebo zítra ráno vlakem.“

„Mně vyhovuje první i druhá varianta, zařiďte to podle svého.“

Heinrich zamluvil už předtím pro Bertinu pokoj v důstojnickém hotelu, ona však prohlásila, že nechce odpočívat, že by se ráda naobědvala a prošla trochu po městě.

Zaugel se omluvil a odešel domluvit si s herr Preiferem přesný čas odjezdu. Bertina a Heinrich zašli do restaurace.

„Ale stejně jste nevysvětlila, Bertino, který vítr vás zanesl k našim břehům a na jak dlouho?“ zeptal se Heinrich, když se usadili v odděleném boxu a číšník odešel s objednávkou.

„Řečeno jinak: odkud vás sem čert přinesl a jak dlouho vás budu mít na krku?“ rozesmála se Bertina a vyzývavě pohlédla na svého společníka.

„Myslím, že jsem vám nedal žádný důvod, abyste si tohle mohla myslet.“

„A co vaše nechuť odpovědět na můj dopis? A to, že jste mě ani oficiálně nepozval na zasnoubení?“

„Jste žena, Bertino, a musíte se domyslet sama: nepsal jsem vám a vyhýbal jsem se setkání s vámi právě proto, že jsem po tom velmi toužil.“

„Och, Heinrichu, to je jenom výmluva. Dejte si pozor, abych vás nechytla za slovíčko. Teď budu skoro vaší sousedkou a upozorňuji vás, že jsem rozhodnuta oplatit té nosaté Lorchen a ukrást jí ženicha před nosem.“

„Jak to, že budete mou sousedkou? Vždyť ten koncentrační tábor, kde pracujete, je, pokud se pamatuju, ve Východním Prusku.“

Bertina nadzvedla rameno a otočila se jím k Heinrichovi.

„Jste velmi nepozorný, barone! Všimněte sil“ ukázala Bertina prstem na malý nárameník.

„Vida, mohu vám blahopřát.“

„Ano, jak vidíte. A to znamená nejen povýšení v hodnosti, ale i v zaměstnání. Byla jsem jmenována velitelkou ženského koncentračního tábora zostřeného režimu v Pont Saint Martin, a to je myslím nedaleko od Saint Remy.“

„Zostřeného režimu? Co to znamená, přeložte mi to do normálního jazyka.“

„To znamená, že mi byla projevena zvláštní důvěra – bude to totiž pro mne jakási zkouška. Mám v táboře zavést zvláštní režim, při němž se všechny zajatkyně promění v živé roboty, v obyčejný dobytek k práci, a přestanou myslet nejen na neposlušnost, ale vůbec na to, že se kdysi považovaly za lidi.“

Bertina do sebe převrátila sklínku koňaku a zapálila si cigaretu. Velké šedé oči jí vzrušeně blýskaly, chřípí jemného štíhlého nosu se zachvívalo, rty se pevně sevřely.

„Ale pak nechápu, proč právě vás poslali do toho tábora. Jste přece žena, Bertino!“

„Mohl byste být galantnější: krásná žena.“

„Ach, to ani není třeba říkat, proti tomu nemůže nikdo nic namítat a tím méně já. Ale neodpověděla jste na mou otázku.“

„Proboha, Heinrichu, vy jste nemožně staromódní! Teď chápu, proč jste si za družku svého života vyvolil Lorchen! Samička, která plete svému vládci nátepníčky. Nepadá na vás nuda z toho ideálu řádných Němců? Nás, správné arijiky, to aspoň už omrzelo.“

„Bertino, to je revolucionářství, buřičství. Zapomínáte, co řekl vůdce o povinnostech ženy a o jejím místě ve společnosti…“

„Aha, tři K! Zákony a nařízení se dělají pro masy, ale každý národ má své vyvolené, kteří tyto zákony tvoří. A já už k nim patřím. Proč jste nepřijel ke mně do tábora – zvala jsem vás, nepamatujete? – viděl byste, jak se přede mnou třese všechen ten hmyz: Francouzky, Rusky, Holanďanky, Polky, Belgičanky… dokonce i Němky, které poskvrnily svou rasu. Ano, dostala jsem neomezená práva a buďte ujištěn, že jsem jich dovedla využít.“ Bertina se opřela o opěradlo slastně přimhuřujíc oči, jako by před sebou viděla nějaký vzdálený obraz: najednou se rozesmála.

„Mám vám povědět, za co jsem už ve třetím měsíci služby dostala funkci velitele roty a proč mě udělali dozorkyní bloku vězeňkyň? Je to tak komické, že se musím vždycky smát, když si na to vzpomenu. Měla jsem báječného psa, Rexe, a vycvičila jsem ho na své služce, tlusté Holanďance, že ji chytal za lýtka, jak se sklonila.

A Rex úplně šílel zlosti, jak zahlédl ženská lýtka. A teď si představte tohle. Přijela komise služby SD prohlédnout tábor. Seřadila jsem všechny své ženy, procházím kolem nich, jako bych je kontrolovala, vytahuju z kapsy u kalhot kapesník, kapsa se mi najednou obrátila naruby a vypadla z ní hrst drobných. Nařídila jsem, aby je okamžitě sebraly, to je přirozené. A když se všechny ženy sklonily pro peníze, potichu jsem hvízdla a už se ke mně řítí Rex. Nedovedete si představit, co se potom dělo. Komise div neumřela smíchy a už za týden jsem dostala první povýšení.“

„A co vám pomohlo k dalšímu postupu? Dostala jste se nahoru velmi rychle!“

„Ano, přímo závratně rychle. Provedla jsem zlepšení v systému hlídání vězeňkyň a v jejích režimu. A také jsem dobře prostudovala záliby a vkus svých nadřízených… Když přijela nová skupina zajatkyň, vybrala jsem nejlepší a nejmladší a věděla jsem, co se komu bude líbit… Na konci roku jsem už byla zástupkyní velitele celého tábora.“

„Takhle to za chvilku dotáhnete na generálku.“

„Ó, kariéru jistě udělám.“

Bertina unesená vzpomínkami si nepovšimla Heinrichova ironického tónu ani zlých ohníčků v jeho očích.

„Při své další kariéře skládám velké naděje právě na tenhle koncentrační tábor. Nedávno tam zabili velitele, vrchní dozorkyni a jednoho vojáka, strážného, který doprovázel velitele. Vyšetřovala to zvláštní komise, mnoho jich pověsili, ale skutečné viníky se najít nepodařilo. Dostala jsem za úkol zavést v tomto táboře nejpřísnější režim a už jsem si také vypracovala celý plán opatření. A jsem si naprosto jista, že se mi to podaří. Ať to stojí co stojí, i kdybych měla pověsit každou třetí.“

Heinrich cítil, jak se mu tmí před očima. Bertinin obličej odplynul někam dozadu a vypadal maličký jako zmijí hlavička, pak se zase přiblížil a vzrostl do takových rozměrů, že na něm už nerozeznával jednotlivé rysy.

„Co je vám, Heinrichu?“ uslyšel Bertinin hlas a náhle jako by se probudil ze sna.

Nedojede do tábora. Jak to udělat, to nevím, ale ona do tábora nedojede, rozhodl se pevně a hned mu bylo lehčeji.

„Proč jste se tak zamyslil?“

„Byl jsem zraněn při přepadeni maquisty a od té doby mě často najednou nesnesitelně rozbolí hlava a dělají se mi mžitky před očima,“ vysvětlil Heinrich první výmluvou, která ho napadla.

„Chudáčku,“ naklonila se Bertina přes stůl a přejela rukou Heinrichovi po hlavě.

Tato lyrická scéna byla přerušena Zaugelovým příchodem. Oznámil jim, že Preifer souhlasil, aby s nimi jela dáma, dokonce ho to potěšilo, jen žádal, aby přišli včas ke štábu sboru.

Z Chambéry vyjeli přesně v osm hodin večer. Na předním sedadle vedle šoféra seděl Preifer, uprostřed Zaugel a na zadních sedadlech Bertina s Heinrichem.

Sotva auto vyjelo, přitiskla se Bertina celým tělem k Heinrichovi a vsunula mu ruku pod paždí.

„Cožpak jsem horší než ta nosatá husa Lorchen?“ zašeptala tiše.

„Předčíte ji ve všem,“ mnohoznačně se usmál Heinrich.

Bertina mu vděčně stiskla ruku a odtáhla se, neboť Preifer, který se chvíli vrtěl na sedadle, obrátil se teď k zadním pasažérům.

„Tak vy myslíte, že jet po téhle silnici v noci je nebezpečné?“ zeptal se Zaugela tlumeně.

„Ve dne je to bezpečnější,“ vyhnul se Zaugel přímé odpovědi.

„A co o tom soudíte vy, herr Oberleutnant?“

„Myslím, herr Preifer, že za války je nebezpečí všude,“ lhostejně řekl Heinrich. „Tak zrovna včera se tady u nás probila z hor veliká skupina maquistů.“

„Veliká, říkáte?“ ozvalo se zděšení v hlase slavného řečníka.

„Silnější než rota.“

„Ale cožpak by se mohli odvážit nás napadnout, když vpředu jedou samopalníci a vzadu my – tři muži ozbrojení pistolemi a šofér se samopalem?“

„Jenže silnice tu není přímá, po celou jízdu ostře zatáčí doleva a doprava a ty zatáčky…“

„Ano, ano, to je jasné,“ chvatně souhlasil Preifer. „Snad by bylo skutečně lépe vrátit se do Chambéry.“

Heinrich by se byl nejraději rozesmál. Vzpomněl si, jak sebejistě se choval věhlasný orátor ve dne, jaká slova pronášel na shromáždění. „Němci se bojí boha a nikoho jiného.“

„Můžeme se vrátit, jestli chcete, ale jak se na to budou dívat vaši posluchači v Chambéry? Nejsme přece děti, abychom se báli tmy, jak jste sám řekl. A na návrat je stejně už pozdě: maquisté mohou být vzadu jako vpředu.“

Preifer zmlkl.

„Je to tu opravdu nebezpečné?“ polekaně zašeptala Bertina.

„Velmi.“

„Proboha! A já mám na sobě uniformu.“

V autě nastalo napjaté ticho jako mezi lidmi, kteří myslí na jednu věc, ale neodvažují se nahlas vyslovit své myšlenky.

„Byl jste povinen vysvětlit mi všechno už v Chambéry a ne až teď v polovině cesty,“ zavřeštěl z ničeho nic Preifer a výhružně se podíval na Zaugela.

„Říkal jsem vám to, ale vysmál jste se mi před všemi,“ ohradil se Zaugel.

„To jsou poměry! Dají člověka pod ochranu nějakým zelenáčům a vůbec ho neupozorní na situaci.“

Obě auta projela plnou rychlostí osadu Montbreol, silnice začala prudce stoupat.

„Což abychom zůstali přes noc v téhle vesnici?“ obrátil se Preifer k Heinrichovi.

„Tady? Tady by nás postříleli jako kočky, to je jisté,“ dostal odpověď. Heinrich se zjevně rozhodl nahnat hodně strachu tomu bázlivému tlouštíkovi, který v Chambéry tak udatně vyzýval své spoluobčany ke statečnosti.

Zatáčky byly stále častější, auta zmenšila rychlost na minimum a jela téměř těsně za sebou.

„Dejte signál samopalníkům, ať jedou rychleji. Kdyby se něco stalo, nemůžeme ani obrátit,“ rozčiloval se Preifer.

„Na téhle silnici bychom se stejně nevytočili,“ klidně vysvětlil Heinrich.

Motory řvaly. Šoféři šlapali na plyn, pronikavý rachot motorů burácel uprostřed hor.

„Takhle je nás slyšet na pět kilometrů kolem,“ jako mimochodem prohodil Heinrich.

„Á nebylo by líp zastavit a počkat tu do rána?“ Hlas proslaveného řečníka už ztratil všechny basové tóny.

„Ne, jsme teď na nejnebezpečnějším místě.“

Všichni zmlkli. Bertina se třásla jako v horečce.

V naprostém mlčení ujeli deset kilometrů. Zatáčky už nebyly tak časté a samopalníci odjeli na patřičnou vzdálenost, čtyřicet metrů od osobního auta. Právě se přiblížili k vysoké skále, kolem níž se v půlkruhu otáčela silnice.

Jak je nepříjemné jet v jednom kuse pod převislými kamennými srázy! Raději už rychle zatočit a vidět, že vpředu není žádná nástraha. Nákladní auta se už napůl schovala v zatáčce… teď zmizela vůbec. Všem se z prsou vydral ulehčený vzdech – ale najednou jako by ho zpátky do prsou vrazilo strašné zahřmění valící se ozvěnou přes hory. Skála, jako by se rozpadla vedví, zahradila cestu autům, odkudsi s hory se valí pořád nové a nové balvany a svým rachotem přehlušují slabší zvuk kulometné dávky.

Šofér osobního auta v plné jízdě zabrzdil. Heinrich ucítil, jak byl vymrštěn dopředu a bradou narazil o přední sedadlo.

„Do příkopu!“ vykřikl, vyrazil dvířka a vyskočil na silnici.

Schován za autem proplazil se k okraji silnice a téměř se skulil do příkopu. Dlouhá kulometná dávka přeletěla nad ním jako vějíř svítících střel. Nezvedaje hlavu obrátil se ke skále, vytáhl svou pistoli velké ráže a pak opatrně vyhlédl. Vpředu napříč přes silnici stálo nákladní auto přičaplé na zadní kola. Přes okraj obličejem k zemi visel zabitý voják. Vedle auta ležela tři nehybná těla. Jen vpředu u největšího balvanu vybíhajícího až do silnice vztekle štěkal německý samopal.

Heinrich padl obličejem k zemi a ohlédl se nalevo. Několik metrů od něho ležel Zaugel. Vystrčil samopal daleko před sebe, schoval hlavu a bez míření pálil naslepo do skály. Za ním zahlédl Heinrich tlusťocha Preifera přitisknutého ke kameni a za ním zřejmě ležela Bertina – Heinrichovi se zdálo, že se tam mihla její noha ve světlé punčoše.

Přímo nad Heinrichovou hlavou znovu přelétla kulometná dávka, ale nikoho nezasáhla.

Maquisté nás chtějí přitlačit k zemi, aby nás dostali živé, prolétlo mu hlavou.

Heinrich se zase podíval na Zaugela. Změnil trochu pozici a ležel teď tak, že bylo vidět jeho obličej, znetvořený zvířecím strachem. Odporný obličej kata, který zavraždil sta a snad už tisíce lidi a bude mučit dál se sadistickou rozkoši „básníka výslechů“, jak ho nazval Miller.

Teď je nejlepší příležitost!

Heinrich obrátil ruku svírající pistoli a vystřelil. Zaugelovi klesla hlava, narazil čelem na pažbu samopalu.

Rovněž Heinrich ležel nehybně přitisknutý hlavou k zemi. Zvedl ji, když kulomet najednou umlkl. Vtom se těsně u jeho hlavy objevily tři hlavně samopalů.

„Vstát! Ruce vzhůru!“

Vstal a spatřil, jak se před hlavněmi samopalů zvedají z příkopu tři postavy – Preifer, Bertina a šofér. V příšeří, které zatím zahalilo všechno kolem, vypadaly jejich obličeje jako bílé masky.

Jeden samopalník přistoupil k Zaugelovi.

„Má dost!“ řekl úsečně. „Do hlavy!“

„Všechny svázat!“

K Heinrichovi přistoupili dva muži. Jeden ho rychle prohledal.

„Vida, potvoru! Ten má hned dvě,“ prohodil zlostně, vyndávaje Heinrichovi z kapes mauzer a ukazuje očima na těžkou pistoli, ležící na zemi.

„A obě zdá se ještě nevystřílené.“

„Před bezbranným obyvatelstvem jsou náramně stateční!“

„Tu máš, hade!“ První maquista udeřil vší silou Heinricha do tváře, až upadl.

„Tak dost!“ ozval se rozkazující hlas. „Do auta a domů!“

Pošťuchujíce zajatce samopaly do zad, dovedli maquisté Heinricha, Preifera, Bertinu a šoféra k autu a rozkázali, aby se posadili na zadní sedadla. Naproti se usadili dva maquisté s připravenými pistolemi, na předních sedadlech další dva. Jeden z nich, zřejmě velitel, křikl:

„Vrátit se starou cestou a nikde se nezdržovat!“

Auto se rozjelo pozpátku a ujelo asi dvě stě metrů, dokud maquista za volantem nezahnul do úzké, ve tmě téměř neviditelné soutěsky. Jeli beze světel, přejížděli přes kupy kamení, propadali se předními koly do hlubokých výmolů a hned zase vyskakovali nahoru. Auto létalo ze strany na stranu a Heinrich každou chvilku narazil čelem nebo spánkem o Preiferovu hlavu.

Konečně auto vyrazilo ze soutěsky na rovnější cestu a rozjelo se velkou rychlostí. Asi za hodinu zastavilo. Maquista vedle šoféra otevřel dvířka a hovořil přidušeným hlasem s někým ve tmě, pak dvířka zase zaklapl a auto jelo dál.

Pozdě v noci dojeli do horské vsi. Zajatce vyvedli po jednom z auta a hodili do stodoly, páchnoucí hnojem a zatuchlou slámou.

„Nejste nikdo raněn?“ zeptal se Heinrich tiše, když klapl zámek na dveřích.

„Já ne,“ první se ozval šofér.

„A vy, herr Preifer?“

„Proboha, neříkejte moje jméno,“ zasténal řečník.

„Vždyť nám vzali doklady, maquisté vaše jméno stejně už znají.“

Preifer vydal jakýsi zvuk, snad zavzlyknutí, snad škytnutí.

Heinrich usedl na slámu. Od maquistovy rány ho strašně bolela hlava, levé oko opuchlo tak, že docela zmizelo. A otok se stále zvětšoval.

„Heinrichu, Heinrichu,“ zaslechl Bertinin šepot. „Co myslíte, postřílejí nás?“

„Nejdřív nás budou vyslýchat,“ hněvivě odsekl Heinrich.

Bertina padla do slámy, ale hned se zase vztyčila.

„Nemají právo takhle jednat s ženou.“

„Za prvé pro ně nejste žena, ale velitelka tábora, kde jsou mučeny jejich matky, sestry, milenky, za druhé…“

„Utrhněte zuby nárameníky,“ přisunula rameno k Heinrichovu obličeji, ale ten se odvrátil.

„Zbytečná námaha,“ řekl posměšně, „vždyť vaše dokumenty mají také.“

„To všechno je kvůli vám, vy jste to zavinil. Ach, proč jsem s vámi jezdila!“

Heinrich odešel do kouta a usedl, přitisknuv obličej k chladné kamenné stěně. Ten zvláštní obklad zmírnil bolest a také opuchlina pod okem trochu opadla. Napjal svaly, aby vyzkoušel pevnost provazu, který mu těsně ovíjel ruce, ale nepodařilo se mu uvolnit smyčku, jen mu provaz sedřel kůži u zápěstí. Přesvědčil se o marnosti takových pokusů a čekal trpělivě na ráno.

Ráno se ohlásilo nevýrazným šedým pruhem, který se nejdřív protáhl pod prahem a pak zalil světlou skvrnou celou místnost. Skvrna byla stále výraznější, rámovaly ji ne už šedivé, ale růžové pruhy, ale i ty najednou zmizely a štěrbinami jako by dovnitř proudilo zlato – dlouhé pásy slunečního světla se položily na slámu, na zadní stěnu stodoly.

Dveře se otevřely.

„Preifer, pojď ven!“ ozvalo se drsné zavolání.

Řečník se zachvěl a zděšeně se odsunul.

„Tak co, mám tě snad prosit?“

Maquista přistoupil k Preiferovi, chytil ho za límec a postavil na nohy.

„Tak jdeme. Hni sebou!“

Preiferova zavalitá postava zmizela za dveřmi.

Za deset minut zavolali šoféra. Mlčky vstal, zabručel „sbohem!“ a šel za maquistou.

„Heinrichu, já nemohu, já nechci, nemají právo!“ zaječela Bertina a rozeštkala se. „Řekněte jim, že nemají právo! Slyšíte? Vy jste bohatý, můžete jim nabídnout peníze. Proč se na mne tak díváte? Nabídněte jim peníze a oni nás propustí. Odvděčím se vám, Heinrichu! Já…“

„Goldring!“ ozvalo se od dveří.

Bertina od něho odskočila a vyjekla.

Heinrich vyšel za maquistou na dvůr zalitý sluncem. Světlo ho oslepilo, až musel přimhouřit oči.

„Podívej, to je krasavec,“ zaslechl ženský hlas.

S podlitým okem a rozcuchanými vlasy připomínal spíš loupežníka, který se právě vrátil z daleké cesty.

„Ten vypadá! Člověk by se ho zrovna lekl, kdyby ho potkal,“ prohodila druhá žena.

„Ten už nebude nikoho lekat,“ uklidnil ženy maquista doprovázející zajatce. „No tak, hni sebou, ke štábu!“

Heinrich vešel do místnosti. Seděli tam tři lidé. Dva maquisté v typickém oděvu francouzských vesničanů, jeden v obnošené německé uniformě.

„Kdo jste?“ zeptal se šedovousý Francouz, prohlížeje si zajatce od paty k hlavě.

Heinrich řekl své jméno, hodnost a zaměstnání. Vousáč to zkontroloval s doklady, které držel v rukou.

„Důležitá osoba,“ špatnou francouzštinou prohodil muž v německé uniformě.

„Znáte rozmístění vaší divize a počet posádky v osadách?“

„Žádám, abych byl odveden k veliteli oddílu,“ pevně pronesl Heinrich.

„On by si i tady chtěl diktovat podmínky,“ vyprskl maquista v uniformě. „Vysvětlete mu, Oliviere, že je v zajetí a ne na diplomatickém úřadě.“

Heinrich se pozorněji podíval na maquistu, který pronesl tuto větu. Ano, nemýlil se, je to Rus: široký kulatý obličej s typicky slovanskými rysy, světlé vlasy, a ten přízvuk…

„Když chci vidět velitele, tak vím proč,“ řekl Heinrich nejčistší ruštinou. Kdyby tu najednou vybuchla bomba, nezpůsobila by takový poprask jako tato slova.

„Jsi krajan, nebo co?“ udiveně se optal Rus prohlížeje si zvědavě Heinricha.

„Chci mluvit s velitelem. Víc neřeknu.“

„Melnikove, zavolejte velitele,“ rozkázal šedovlasý francouzský.

Ten, kterého pojmenoval Melnikov, vyšel ven, ohlížeje se zvědavě po zajatci.

Za okamžik se vrátil s mužem, oblečeným v obyčejný civilní oblek. Jak ho Heinrich zahlédl, spěšně se otočil.

„Chtěl jste mě vidět?“ obrátil se velitel oddílu k zajatci.

„Ano, chtěl jsem s vámi hovořit o samotě,“ s úsměvem odpověděl Heinrich a pomalu se k němu otočil celým obličejem. Velitelovy oči se na něj zprvu zadívaly užasle, pak konečně, jako by se dovtípil, zazářily, vyskočily v nich veselé ohýnky.

„Nechte nás o samotě,“ rozkázal velitel přítomným.

Všichni odešli.

„Proboha, jak jste se sem dostal a jak to vypadáte?“ radostně přivítal Heinricha André Renard a vztáhl k němu obě ruce.

„Nejdříve mi je musíte rozvázat,“ se smíchem připomněl Heinrich.

„Bože, jsem to hlupák,“ utrhl se sám na sebe André Renard, vytáhl z kapsy nůž a přeřízl provaz, který svazoval zajatci ruce.

Potřást si rukama však dávní známí přece jen nemohli: Heinrichovy ruce tak naběhly a zdřevěněly, že mu bez vlády klesly dolů.

André Renard zpozoroval, že má Heinrich kůži na pravém zápěstí odřenou a celou zakrvavenou.

„Zavolejte sestru! Ať přinese obvaz a jód,“ zavolal do dveří. Pak přistoupil k Heinrichovi, popadl ho za rameno a rázně jim zatřásl.

„To se podívejme, koho to naši včera chytili!“

Přišla sestra.

„Goldring?“ vykřikla trochu nejistě, udělala pár kroků a spráskla ruce. „Cože, a já jsem vás ani hned nepoznala! To je, monsieur Renard, ten důstojník, co mě ukradl gestapu, jak jsem vám o něm vypravovala.“

„Ale moc špatně jste ho vypodobnila, jinak bych hned věděl, kdo to byl.“

„Jak to, copak vy jste se s ním také setkal?“

Heinrich upřel oči na André Renarda.

„Ne. Ale jeden známý mi vypravoval o monsieuru Goldringovi, který mu také prokázal službu. Samozřejmě, že nevěděl, o koho jde, zůstal pro něho anonymem… Ale co stojíte, Ludvino? Obvažte monsieurovi ruku, ale nějak pěkně, abychom ho aspoň trochu odškodnili za ty nepříjemnosti.“

Heinrich schoval ruku za záda.

„Velmi vás prosím, monsieur, abyste mě nejdřív vyslechl. Na obvaz je dost času potom.“

„Tak nás tedy nechte o samotě, Ludvino! Ale nikomu ani slovo o tom, koho jste tu viděla.“

„Počkám tu někde poblíž,“ prohodila Ludvina ode dveří, „a že budu mlčet, to je samozřejmé.“

Heinrich stručně vypověděl Renardovi o opatřeních, které vypracoval štáb divize, aby potlačil a ztížil činnost maquistů.

„Abyste věděl, André, když jste mě zadrželi, ztratili jste spojence ve štábu divize a zmařili jste všechny mé ostatní plány.“

„Teď už se domýšlím, jaké asi. Ne, ne, nechci porušit naši úmluvu o mlčení. Až do určité doby ponecháme tuhle otázku otevřenou. Vím, že jste přítel…“

„Který vás musí co nejdřív opustit. Je to v mém i ve vašem zájmu. Ale je nutné, aby o mé osobě vědělo co nejmíň lidí.“

„Chápu.“

„Tím spíš, že mezí vašimi lidmi jsou provokatéři. Na jednoho vás chci upozornit: pracuje v elektrárně u Saint Remy. Gestapo ho zatklo, ale hned ho zase pustili. Narazil na stopu vašich spojek a oznámil to gestapu. Abych nezapomněl, zástupce náčelníka služby SD Zaugel byl při útoku na naše auto zabit. Zbavili jste se nebezpečného nepřítele, tím spíš, že právě on prostřednictvím toho provokatéra přišel na stopu vašich lidi. Podle mého mínění je nutné nejdřív zneškodnit toho provokatéra a spojky ze Saint Remy na čas vyřadit z práce…“

„Díky, všechny ty zprávy jsou pro nás nesmírně cenné. Ale jak to uděláme s vámi? Nezůstanete u nás?“

„Je příliš brzy, André, nemám právo.“

„Tak tedy musíme inscenovat útěk. Zavolám náčelníka našeho štábu, to je mistr na takovéhle kousky.“

„Je to spolehlivý člověk?“

„Naprosto! Za toho ručím hlavou. Nenávidí fašismus, umí mlčet a je přímo zoufale statečný jako všichni Rusové.“

„Dobře, zavolejte ho.“

Za několik minut se ve dveřích objevil maquista v německé uniformě, jehož Heinrich spatřil už dříve.

„Víš co, kamaráde, chytili jsme nepravého a musíme to napravit, ale tak, abychom o tom věděli jen my dva. Ale nejdříve se seznamte – to je ten důstojník, který za mnou přijel do La Travelsy. O tom zase víme jen ty a já.“ Melnikov se širokým úsměvem pevně stiskl Heinrichovi ruku. Ten až zkřivil tvář bolestí.

„Bolí? A oko nebolí? Nevěděl jsem, že to jste vy.“

„Tak to mám tu modřinu od vás?“

„Ode mne!“ Melnikov provinile povzdechl, podíval se na svou pěst a vyčítavě zakýval hlavou.

André Renard vysvětlil svůj plán fingovaného útěku a tázavě se zadíval na svého velitele štábu.

„To je jediné východisko! A sehrajeme to tak, že všem vypálíme rybník. To už si vezmu na starost. Ale jen jestli nebude velení divize a gestapu podezřelé, že ze všech zajatých se vrátil jen Goldring. Neměli bychom pustit i šoféra a to děvče? Preifera bych nerad pouštěl, to se přiznám.“

„Bertinu Grausammelovou?“ vyskočil Heinrich. „Víte, proč byla poslána do Francie a co je vůbec zač?“

„Nevyslýchali jsme ji, myslel jsem jen, když je to žena…“ Melnikov udiveně zmlkl, když viděl výraz Goldringova obličeje.

„Když jsme včera vyjeli,“ pronesl Heinrich zřetelně, „dal jsem si slovo, že nedojede na místo svého určení. A neříkejte jí žena, dívka! Ta esesačka sem přijela se zplnomocněním zorganizovat tábor zostřeného režimu.“ Heinrich řekl všechno, co věděl o Bertině Grausammelové.

„My ji…“ vykřikl Melnikov.

„Postavíme ji před lidový soud,“ stroze řekl André Renard. „Melnikove, dej rozkaz, aby byla oddělena od mužů a aby byla obzvlášť přísně střežena… Preifera budeš musit obětovat – ten už teď takovou škodu nenadělá, dnešní události agitují líp než všechna slova.“

Téměř hodinu seděli ještě André Renard, Petr Melnikov a Heinrich Goldring a promýšleli plán útěku zajatců.

Když Heinricha znovu přivedli do stodoly, spatřil jen Preifera a šoféra.

„Kde je slečna Grausammelová?“

„U výslechu,“ odpověděl šofér.

Preifer seděl se svěšenou hlavou a tupě koukal do země. Ruce měl jako všichni zajatci pevně stažené za zády, na rukávě se mu třepotala červená páska s bílým kolem a hákovým křížem. Výslech zřejmě neponechal v řečníkovi nejmenší naději na záchranu.

„Herr Preifer, vzchopte se, nikdy nemá člověk ztrácet naději, i když má svázané ruce a zítra na něho čeká soud maquistů.“

„Soud? Jaký soud?“ vytřeštil se Preifer.

„Copak vám neřekli, že nás zítra ráno všechny postaví před partyzánský soud?“

Preifer, probuzený Heinrichovou otázkou z apatie, opět svěsil hlavu a znehybněl.

Heinrich se připlazil k řečníkovi.

„Jak si máme zítra počínat před soudem, co myslíte, herr Preifer?“

„To už je jedno, stejně je konec,“ odvětil s lhostejností, svědčící o naprosté beznaději.

„To ne, to ne, hrom do toho! Důstojník vůdcovy armády je povinen umřít důstojnou smrtí. Já jim ukážu, jak umírá skutečný árijec, a vás k tomu vyzývám rovněž.“

„Arijec nearijec… jaký to má teď význam? A umřít, to je snad jedno, jak člověk umře.“

„Ve svých přednáškách jste prohlašoval něco jiného. Není to pravda?“

„Mlít hubou umí každý, to se ví,“ zlostně prohodil šofér, „a my hlupáci to posloucháme. Ech, kdyby mi tak někdo dal hrnek vody a cigaretu, tak bych s radostí spolkl i tu kulku. Konečně, mají naše samopaly. Byla by to aspoň německá kulka,“ usmál se křivě.

Heinrich vstal, šel ke dveřím a začal do nich kopat. „Co chceš?“ ozval se zvenku nepříliš přívětivý hlas. „Zavolejte velitele stráží!“

„Ten na tebe zrovna čeká.“

Heinrich začal kopat znovu.

„Grand Dieu! Co tam mlátíš?“

„Budu mlátit, dokud nezavoláš velitele stráži,“ vztekle zařval Heinrich.

„Herr Oberleutnant, herr Oberleutnant! Nechte toho, prosím vás,“ šeptal Preifer vyděšeně, „pobijou nás.“

Za dveřmi se ozvaly kroky, někdo začal odemykat zámek a na prahu se objevil Melnikov v doprovodu jednoho maquisty.

„Co chceš?“ zeptal se velitel štábu.

„Můžete nás soudit, po soudu si s námi můžete dělat, co se vám zlíbí, ale teď nemáte právo takhle nás týrat,“ téměř křičel Heinrich.

Preifer hleděl na maquisty očima plnýma zvířecího strachu.

„Kdo vás týrá?“

„Od včerejška večer nám nedali ani kapku vody ani kousek chleba. Ani ruce nám nerozvázali!“

„Na onen svět vás s prázdným břichem vezmou taky.“

„Žádám, abyste nám dali vodu, chleba, cigarety,“ křičel Heinrich.

„Co tu řveš?“ stiskl Melnikov pěst a postoupil k Heinrichovi. „Marš na seno!“ křikl a prudce vrazil do zajatce.

Heinrich zavrávoral a upadl. Přitom zachytil pravou nohou nohu náčelníka štábu a levou ho vší silou udeřil pod koleno. Byl to prvek z džiu-džitsu, které Heinrich dobře ovládal.

Melnikov klesl jako podťatý. Maquista doprovázející náčelníka štábu přiběhl k Heinrichovi a vší silou ho udeřil pažbou do prsou.

Tohle už je mimo program, prolétlo Heinrichovi hlavou.

„No počkej, tohle ti nedaruju,“ výhružně pronesl Melnikov a odešel.

Heinrich vstal, šel ke dveřím a zase začal kopat.

„Proboha, sedněte si! Kvůli vám nás všechny pobijou,“ úpěl Preifer.

„Nedám jim pokoj, dokud nedosáhnu svého!“

Zase se dveře otevřely a na prahu se objevil Melnikov a maquista. Za nimi stála žena, držela v rukou tři kousky chleba, hrnek s vodou a sklenice.

„Tak jezte, ale honem, nemáme čas se s vámi párat,“ netrpělivě křikl Melnikov.

„My vás také nedržíme,“ posměšně odsekl Heinrich, ukousl si chleba a zapil vodou.

Po dobrém obědě, kterým ho před hodinou pohostil André Renard a Melnikov, mu okoralý krajíc pranic nevoněl. Šofér i Preifer v mžiku zhltli chleba i vodu, a Heinrich pořád ještě žvýkal svůj krajíček.

„Tak jak dlouho budu čekat!“ vyrval Melnikov Heinrichovi sklenku z rukou.

„Udav se tou svou vodou,“ lhostejně odsekl Heinrich a lačně vtáhl cigaretu, kterou mu předtím podala žena.

„Svažte jim ruce!“ poručil Melnikov, když zajatci dokouřili.

Zajatce znovu svázali, na dveřích klapl zámek.

„Tak co, ulevilo se vám trochu?“ zeptal se Heinrich Preifera.

„Proboha vás prosím, radši je už nedrážděte!“ zasténal slavný řečník. „Jsou už tak dost vzteklí, budou zuřit ještě víc.“

„Tohle je jen začátek, uvidíte, jak se budu chovat před soudem. Ale teď se pokusím usnout a radím vám, abyste to udělali taky.“

Ramenem si urovnal slámu, uvelebil se a za deset minut spal spánkem spravedlivých.

Navečer opět zavolali všechny k výslechu. Preifera a šoféra pustili brzy. Goldringův výslech byl značně delší. Trval právě tak dlouho, jak bylo třeba, aby si už definitivně upřesnili detaily plánu na útěk.

Po výslechu zavázali všem zajatcům oči, posadili je do auta a někam odváželi.

Jeli dlouho, asi dvě hodiny. Konečně auto zastavilo před nějakou budovou. Ve tmě vystupovaly její obrysy jen matně. Zajatce dovedli do budovy a z neznámého důvodu jim rozvázali oči, ačkoliv neviděli o nic víc než předtím.

„Šofére, jste tady? A vy, herr Preifer… Ale kde je Bertina Grausammelová? Znepokojuje mne, že ji od nás oddělili. Třeba ji propustili.“

„To určitě, propustili. Má esesáckou uniformu a tu oni mají zrovna tak rádi jako slavnostní kostýmy národních socialistů,“ pochmurně řekl šofér.

Preifer vydal vzdech, snad zaúpění

„Mein herr,“ tiše zašeptal Heinrich, „na cestě se mi podařilo rozvázat ruce. Hned je rozvážu i vám. Tohle je zřejmě poslední zastávka na naší cestě ke… smrti. Počkejte, pokusím se je přelstít. Za nějakou chvíli si vyžádám, aby mě pustili za neodkladnou osobní záležitostí na dvůr, a pokusím se prchnout. Jestli se to podaří, udělám všechno na světě, abych vás zachránil.“

Heinrich rozvázal ruce šoférovi, potom Preiferovi. Preifer se zatřásl jako osika.

„Jestli utečete, tak nás zabijí bez soudu,“ vyjekl a chytil Heinricha za rukáv. „Nepustím vás, nedovolím vám riskovat naše životy.“

„Nechte už toho kňourání,“ vložil se do toho šofér. Teď, kdy šlo o všecko, nevybíral si výrazy a docela neuctivě popadl Preifera za rameno. „Ztrácíme jedinou naději na záchranu, a vy ještě překážíte!“

Odtáhl Preifera dál od dveří a zacpal mu ústa rukou. Heinrich zase kopl do dveří zrovna jako ve dne ve stodole.

„Co chceš?“ ozval se Melnikovův hlas.

„Bolí mě po té vaší hostině břicho, aby vás čert vzal,“ křikl.

Melnikov klel, ale dveře otevřel. Ozval se povel držet samopaly v pohotovosti. Někdo vešel dovnitř, žďuchl zajatce do žeber a vyvedl ho na dvůr. Pak se dveře zavřely, klapl zámek.

Preifer i šofér se zatajeným dechem naslouchali. Kolem se nic nehnulo, bylo úplné ticho.

Až za pět minut se ozvaly výkřiky a dupot.

„Stát! Chyť ho!“ Výstřel, druhý, po něm kulometná dávka. Pak se všechno vzdálilo, utichlo.

Za hodinu spatřil leutnant Schweizer, velitel šestého opěrného bodu, Goldringa, kterého dobře znal, а k smrti se vyděsil. Heinrich s podlitým okem a zakrvácenýma rukama ani trochu nepřipomínal toho hezkého důstojníka pro zvláštní úkoly, kterého poručík nejednou viděl ve štábu.

„Spojte mě okamžitě se štábem divize!“ poručil Goldring.

Poručík zavolal štáb.

„Zde Oberleutnant von Goldring… Ano, ano, to až potom… Nepřerušujte mě a poslouchejte, každá minuta je drahá. Vyřiďte generálovi, že nás včera zajali maquisté. Právě jsem prchl ze zajetí. Herr Preifer a šofér jsou teď několik kilometrů od šestého opěrného bodu. Ráno mají být zastřeleni. Žádám, aby sem byla okamžitě poslána rota myslivců. Cestu znám, sám je povedu. Jen proboha rychle, záleží na každé vteřině.“

Heinrich položil telefon a sklesl na židli.

„Doutník, honem doutník! Od včerejšího večera jsem nekouřil.“

Leutnant Schweizer doutníky neměl. Heinrich se musel spokojit s obyčejnou lacinou cigaretou.

„Víte, že za vámi vyslali několik oddílů?“ oznámil mu leutnant, když se jeho host trochu vzpamatoval.

„Ve štábu divize už všechno vědí?“

„Jen to, že auto přepadli maquisté. Mrtvola leutnanta Zaugela přivedla všechny na myšlenku, že i ostatním se stalo neštěstí. Pátrání už trvá celý den a pořád se nic neví…“

Rota myslivců přijela za čtyřicet pět minut, jak zjistil Heinrich na hodinkách. Zároveň s ním přijel v Heinrichově autu Lütz. U volantu seděl Kurt.

„Vidíš, kam tě přivedla tvá lehkomyslnost,“ vrhl se na kamaráda hned u dveří.

„Co to má dělat s mou lehkomyslností?“

„Měli jste si vzít větší doprovod a nejezdit v noci.“

„Zapomínáš, Karl, že doprovod měl na starostí Zaugel, nebožtík Zaugel, já jsem byl tentokrát jenom pasažér. A na to, abychom vyjeli až večer, naléhal sám Preifer. Ale to si všechno povíme až potom. Kolik vojáků přijelo?“

„Sto šedesát mužů s desíti lehkými kulomety,“ hlásil velitel roty.

„Mapu!“

Heinrich rozevřel mapu, přesně takovou, jakou včera pečlivě studoval s André Renardem a Melnikovem, a vydával dispozice:

„Herr Oberleutnant Kraus, vezmete četu a budete postupovat po této cestě jako hlavní proud. Jestliže vaši kolonu nebudou postřelovat, což je málo pravděpodobné, zahnete od vesnice nalevo, abyste maquistům odřízl ústupovou cestu z hor. Já s dvěma četami budu postupovat těsně za vámi na pravém křídle. A teď do toho!“

Horští myslivci, zvyklí boji v horách, postupovali rychle a téměř neslyšně. Když zbývalo k vesnici asi pět set metrů, zahnula četa pod velením nadporučíka Krause nalevo. Heinrich dal rozkaz a dvě čety se tiše rozvinuly do rojnice. V témž okamžiku zaštěkaly partyzánské kulomety. Heinrich zalehl vedle Lütze.

„Zleva přískokem vpřed,“ zavelel.

Partyzáni, nezmírňujíce palbu na pravém křídle, zaútočili s překvapující silou na levé křídlo.

To už je proti plánu! Melnikov si bude tak dlouho hrát, až ho obklíčí, rozčiloval se Heinrich v duchu a začal přískoky postupovat kupředu.

Ale partyzáni zastavili palbu právě tak náhle, jak ji začali.

Když za deset minut vtrhla rota myslivců do malé vesnice, která měla všeho všudy pár chalup, nebyla tam živá duše.

Heinrich a Lütz přiběhli ke zděné stodole a vyrazili zámek.

„Herr Preifer, jste živ?“ zavolal Heinrich.

Lütz posvítil lucernou. V koutě, přitisknuti k sobě, se krčili šofér a slavný řečník, který byl strachem téměř bez sebe.

„Ach, herr Oberleutnant,“ vzpamatoval se konečně Preifer a s brekotem se vrhl Heinrichovi na prsa.

Lütz a Heinrich vyvedli Preifera na vzduch, držíce ho pod paždí jako nemocného. Vedle velikých vrat, z nichž vyšli, byla ještě menší dvířka dokořán otevřená. Lütz nahlédl dovnitř, posvítil lucernou a vykřikl. Heinrich k němu přiběhl. Nedaleko dveří ležela Bertina Grausammelová.

„Mrtva,“ konstatoval Lütz, který se sklonil nad jejím tělem.

„Možná, že ji zabila naše kulka,“ prohodil Heinrich.

„Aspoň zemřela důstojnou smrtí,“ ozval se za jejich zády basový hlas herr Preifera.

Sotva cítil, že je v bezpečí, oklepal se a vrátilo se mu staré sebevědomí. Heinrich se na něho díval a nemohl uvěřit svým očím – Preifer se celý vypjal a tvářil se, jako by mu lidstvo mělo děkovat už jen za to, že se vůbec narodil…

Do Saint Remy se zachránění zajatci dostali ráno. Heinrichovi v nemocnici obvázali ruce, pak šel do hotelu a okamžitě usnul. Spal dlouho, tvrdě a klidně. Neslyšel, jak k němu přišel Miller, jak se ho snažil probudit Lütz, aby s ním šel do kasina k obědu. Snad to bylo tak lepší, i Heinrich by asi těžko vydržel s klidnou tváří poslouchat Preiferovo vypravování o jejich hrdinném chování v zajetí maquistů. Aspoň to je třeba přiznat, že Preifer vynášel především oberleutnanta von Goldringa. Ve vyprávění goebbelsovského orátora vypadal Goldring jako bájeslovný bohatýr, který se svázanýma rukama srazil k zemi několik maquistů, holýma rukama uškrtil stráž a vůbec jednal jako stoprocentní arijec, správný důstojník nepřemožitelné vůdcovy armády.

V kasinu se toho dne vypilo mnoho přípitků na zdraví Preifera a statečného Goldringa. Posmrtné přípitky Zaugelovi a Grausammelové se spojily v jeden. Všichni byli v příliš povznesené náladě, než aby mohli hovořit o nebožtících. Nejvíc ze všech se radoval Miller. Kdyby byl neležel v nemocnici, jel by přivítat významného hosta on a tudíž by i teď ležel místo Zaugela v hrobě na náměstí v Saint Remy…

Cesta na Atlantický val

„Jak se vám daří, barone?“ ptal se Evers Heinricha, když za týden po těchto událostech hlásil, že opět nastupuje službu.

„Děkuji, pane generále, daří se mi skvěle.“

„Tak se tedy oba cítíme v nejlepší formě,“ Evers vstal od stolu a začal přecházet místností. „Cesta do Lyonu mi o mnoho zlepšila náladu.“

„Netroufám si ptát na příčinu, pane generále.“

„Hned se to dozvíte. Musím vám totiž něco říci, co kromě vás a mého pobočníka žádný z důstojníků neví a ještě určitou dobu nesmí vědět. Slyšel jste o Atlantickém valu?“

„Samozřejmě slyšel, ale představit si ho nedovedu.“

„Právě tak jako já. Věci se mají takhle. Naše velení přesouvá všechny bojeschopné divize na východní frontu. Zřejmě se tam opět připravuje nějaká grandiózní operace.

V souvislosti s tím budou některé divize, rozmístěné v obvodu Atlantického valu, přemístěny na východní frontu, a naše divize převezme obranu valu… Jak se vám to líbí, herr Oberleutnant?“

„Jsem rád, že i naše divize bude mít konečně na starosti něco důležitějšího než střežení vojenských objektů, pane generále.“

„Úplně sdílím vaše mínění. Ale naše divize, jak známo, není ještě docela doplněna ani mužstvem ani výzbrojí. Úsek, který teď bude přidělen nám, zaujímá dosud divize generálmajora Tolleho. Upozorňuji však znovu – je to ještě tajemství i pro důstojníky štábu.“

„Naučil jsem se už udržet tajemství, pane generále.“

„Vím to a právě proto vám svěřím jeden delikátní úkol. Vlastně ne jeden, ale dva. Začnu prvním. Potřebuji poslat důstojníka do štábu generálmajora Tolleho, aby tam získal informace o počtu palebných ohnisek, abychom je mohli plně obsadit, stejně jako záložní pozice. Ve všech palebných ohniscích jsou pochopitelně zbraně divize generálmajora Tolleho, a až ta bude odjíždět na východní frontu, vezme si je s sebou, to je jasné. S tím, co máme, je absolutně nemožné vybavit všechna palebná ohniska těžkými zbraněmi, proto jsou údaje, o nichž jsem hovořil, pro nás krajně důležité – na jejich základě budeme od velitelství okamžitě žádat nutný počet zbraní potřebných ráží. Chci, aby moje divize byla na novém místě co nejdřív připravena na všemožné překvapení. To je, abych tak řekl, oficiální úkol, velmi snadno proveditelný, neboť štáb Tollovy divize už dostal příslušné směrnice. A teď druhý úkol, trochu delikátnější…“

Generál přešel několikrát po pracovně. Heinrich ho mlčky sledoval.

„Než odjedeme na nové místo, měl bych rád jasnou představu o tom úseku západního valu, který budeme bránit. Proto vás chci požádat, abyste se obzvlášť důkladně seznámil se stavem obranných objektů, kasáren, skladů, se zásobováním vodou, systémem spojení atd. Jestliže pro splnění úkolu budete mít příslušné zplnomocnění, pro druhý úkol je mít nebudete. Mohou vás přijmout ve štábu a poskytnout příslušné informace, ale nemusí vás pustit do opevněných objektů. Proto je tento úkol tak delikátní a tak trochu diplomatický. Žádal jsem velitele sboru, aby na to dal oficiální zplnomocnění, ale on odmítl, že prý se s tím vším budeme moci seznámit až po dislokaci. Já bych se však chtěl připravit, dokud je čas. Chápete, v čem spočívají vaše úkoly, herr Oberleutnant?“

„Naprosto, pane generále. Kdy mám vyjet?“

Evers zazvonil, vešel Lütz.

„Dokumenty herr oberleutnanta jsou připraveny?“

„Jawohl.“

„Dobře, myslím tedy, že zítra ráno můžete vyrazit.“

„Zítra časně ráno vyjedu do Chambéry, odtud vlakem do štábu sboru. A z Lyonu se už pustím do Saint Nazaire.“

„Neurčuji vám, kdy máte vyjet, ale doufám, že to nebudete odkládat I“

Lütz a Heinrich vyšli z pracovny.

„Závidím ti, Heinrichu!“

„Proč, prosím tě?“

„Pořád jezdíš, všude se podíváš, a já nevytáhnu paty z toho protivného štábu,“ stěžoval si Lütz.

„Doufám, že mi nezávidíš, že jsem byl zajat maquisty a ty ne!“

„To je pravda, to zase ne,“ rozesmál se Lütz. „Poslední večer před odjezdem si posedíme spolu, ne?“

„Jestli nám to zas nezkazí Miller.“

„Schválně k němu zajdu dřív a rozloučím se s ním, aby ho nenapadlo večer přijít.“

Heinrich vyšel ze štábu divize a už chtěl zamířit do úřadovny služby SD, když tu jeho pozornost upoutala dvojkolka, kterou před sebou postrkoval starý antikvář a vyvolával na všechny strany:

„Staré rytiny! Miniatury nejlepších francouzských umělců! Reprodukce obrazů světoznámých uměleckých pokladnic! Umělecká díla vychovávají vkus! Lepší dobrá kopie velkého umělce než mazanice pokoutního břídila! Kupujte starodávné rytiny, reprodukce! Odlitky soch!“

Heinrich přistoupil ke staříkovi.

„Neměl byste dobré kopie Rodina?“

„U Rodina je i kopie příliš velká vzácnost, než abych ji vozil takhle s sebou. A co by si monsieur důstojník ráčil přát?“

„Už dávno toužím mít dobrou kopii busty Victora Huga.“

„Máte štěstí, monsieur! Zrovna jsem ji nedávno náhodou sehnal. Když dovolíte, za půl hodiny ji máte tady.“

„Má adresa je hotel Temple, pokoj číslo dvacet,“ řekl Heinrich a odešel.

Kurta poslal pryč a začal rozčileně přecházet po pokoji, dívaje se co chvíli netrpělivě na hodinky. Setkání se starým antikvářem ho zřejmě rozrušilo. Bylo naprosto neočekávané, a proto v něm vyvolalo takové znepokojení, ba úzkost.

Když se ozvalo zaklepání, vydechl úlevou. Ve dveřích stál opravdu starý antikvář a držel v rukou nějaký předmět, zabalený do velkého černého šátku.

„Tohle jste si přál, monsieur důstojník?“

Heinrich se na poprsí ani nepodíval.

„Jsme tu sami,“ zašeptal, zamykaje dveře. „Odemkněte!“ zasyčel stařec. „Jaképak tajnosti může mít německý důstojník se starým antikvářem?“

Heinrich otočil klíčem. Stařík postavil bustu mezi sebe a Heinricha a sedl si na krajíček židle, jak to mají ve zvyku skromní lidé v přítomnosti osoby s vyšším společenským postavením. Na stolek před sebou rozložil několik miniatur, které vytáhl z kapsy. Všechno teď vypadalo docela přirozeně – kdyby někdo náhodou vešel do pokoje, nezpozoroval by nic podezřelého: chudák antikvář se snaží podstrčit důstojníkovi, který se v umění mnoho nevyzná, nějaký padělek. Přesto stařík, nezměniv pozici ani výraz obličeje, začal rozhovor v takových případech hodně neobvyklý:

„Zdá se mi, soudruhu kapitáne, a ostatně nejenom mně, že si v poslední době počínáte příliš riskantně.“

„Celá naše práce tady je riziko.“

„To vím, ale vy zacházíte příliš daleko. Musím vás upozornit, že se uvažuje o vašem přeložení.“

Heinrich se zachvěl.

„Copak, vypovídají vám nervy?“ pohlédl stařík pozorně na Heinricha.

„Mám ověřeno, že o vašem spojení s maquisty a o tom, že jim pomáháte, už ví několik lidí, dokonce víc – určitě tak deset lidí. Můžete to popřít?“

„Ne.“

„A cítíte se naprosto v bezpečí?“

„Nebezpečí je dáno charakterem mé práce.“

„O to nejde. Víte, že o vaší neopatrnosti na planině, když jste zadržel a pak propustil dva partyzány, vědí nejen maquisté, ale i lidé, kteří nemají nic společného s hnutím odporu?“

„Domnívám se, že o tom ví majitelka hotelu, snad její dcera a ještě jedna stará venkovanka…“

„Nepozoroval jste, že si vašich styků všimlo gestapo?“

„Vím to.“

„Řekněte, co víte!“

Heinrich vypověděl o své poslední rozmluvě s Zaugelem, o jeho podezření proti Monice, o provokatéru z elektrárny.

„Jaká opatření jste učinil?“

„Zlikvidoval jsem Zaugela a na provokatéra jsem upozornil Moniku Tarvalovou, která udržuje spojení s elektrárnou, a pak velitele oddílu maquistů…“

„Vrchní elektrotechnik před dvěma dny náhle zemřel, byl zasažen proudem vysokého napětí.“

Heinrich si ulehčeně vydechl.

„Ještě je proti vám nějaké podezření?“

Heinrich vypověděl, jak byl Kurt vyslýchán Millerem, a o Schulzově anonymním dopise.

Antikvář se zamyslil.

„Schulze je třeba zneškodnit. A to co nejrychleji. Jestliže má podezření a udělal už v tom směru nějaké kroky, nespokojí se jen s anonymním dopisem.“

„Mám rozkaz odjet zítra na Atlantický val, doufám, že tam Schulze najdu – jeho udání přišlo totiž z Montefleur.“

„S jakým úkolem jedete na Atlantický val?“

Heinrich vypověděl, jaké úkoly mu Evers uložil. „Tohle teď právě potřebujeme jako vzduch. Naši spojenci odkládají otevření druhé fronty a odvolávají se právě na tento val, který prý tvoří souvislou nedobytnou pevnost. Proveďte úkol co nejdůkladněji. Úplně nám postačí kopie hlášení vašemu generálovi a samozřejmě fotografický negativ. Avšak nezapomínejte, že tajemství Atlantického valu střeží gestapo jako oko v hlavě. Už tam zahynulo několik našich i anglických špionážních pracovníků.“

„Doufám, že budu mít víc štěstí.“

„My rovněž. Podařilo se vám dobře se zamaskovat, což do značné míry ulehčuje práci. Byla by neodpustitelná hloupost prozradit se nějakým neopatrným krokem nebo zbytečným furiantstvím. Proto nám dělá takové starosti, že se občas vměšujete do věcí, s kterými nemáte nic společného, a vystavujete se zbytečnému riziku. Týká se to zvlášť Ludviny Decoquové.“

„Sám jsem dlouho váhal. Její uvěznění však ohrožovalo i mou bezpečnost.“

„Zdá se mi, že vás nevedl jen tento zřetel. Pamatujte si, kapitáne, že někdy zachraňujeme jednoho člověka, ale přitom riskujeme život sta, ba tisíců lidí. Riskujeme zmaření plánů, o nichž ani vy ani já nemáme tušení. Takové plány má velitelství i s vámi. A byla by velká škoda, kdyby se pokazily. Buďte proto opatrný, desetkrát opatrnější než dosud… Teď se ještě vrátím k Schulzovi. Udělám všechna opatření, aby byl zneškodněn – poskvrnil se takovými zločiny na obyvatelstvu, že si plně zaslouží nejpřísnější trest. A že se chce míchat do záležitostí naší rozvědky, to jen uspíší rozsudek, který zasluhuje jako válečný zločinec. Ale může se stát, že nebudu moci vykonat svůj slib. Jestliže po tu dobu, co budete v Saint Nazaire, ode mne nedostanete žádné zprávy, bude vaší povinností Schulze zneškodnit. Byl bych velmi nerad, aby to takhle dopadlo, ale nevidím jiné východisko – je třeba jednat rychle, protože Schulz by mohl zavinit vaše odhalení, a my vás teď potřebujeme jako nikdy dřív. Mimochodem, váš sluha je spolehlivý?“

„Úplně.“

„Gestapo často používá sluhy, aby špehovali podezřelé důstojníky.“

„Můj sluha je mi skutečně oddán.“

„To je dobře. Udělejte to tak, aby vám sloužil tělem duší. Je to drobnost, ale v naší práci na takových maličkostech hodně záleží. Opakuji, podařilo se vám tak dobře usadit se v hitlerovském týlu, že by to byl úplný zločin, kdybyste se prozradil.“

„Od čtvrtého února jsem oficiálně zasnouben s dcerou generála Bertgolda.“

„Vím,“ bez stínu posměchu odpověděl antikvář. „Vaši informaci o Bertgoldových plánech jsme dostali. Vždycky se nám bohužel nepodaří zabránit jejich uskutečnění. Váš tchán, kapitáne, je krutý člověk, i mezi gestapáky je proslavený. Buďte před ním opatrný a snažte se co nejvíc využít jeho důvěry.“

„Spojení je stejné?“ zeptal se Heinrich.

„Ne. Kvůli vaší neopatrnosti jsme změnili systém spojení. Po návratu z cesty dostanete směrnice. Zprávy o Atlantickém valu předáte člověku, kterého k vám pošlu. Heslo je stejné. Buďte zdráv, kapitáne, a připomínám ještě jednou: opatrnost není při naší práci zbabělost, ale nejvyšší forma statečnosti.“

Starý antikvář pevně stiskl Heinrichovi ruku a odešel. Na stole zůstalo poprsí Victora Huga a jedna miniatura.

Heinrich přistoupil k oknu. Na protějším chodníku se objevila známá shrbená postava. Antikvář se zastavil, vytáhl portmonku a přepočítal peníze. Na vrásčitém stařeckém obličeji přeběhl spokojený úsměv. Pak, neohlížeje se už po hotelu, šoural se dál a brzy zmizel z očí tomu, kdo ho potají sledoval za odhrnutou záclonou.

Heinrich sklesl do křesla a seděl tak dlouho zamyšlen, probíraje v duchu každý svůj krok v Saint Remy. Ano, jeho host měl pravdu. Kolik neopatrností, zbytečného rizika! Ze zamyšlení ho vytrhl telefon. Volal Miller.

„Kdo, kdože přijede místo Zaugela? Ó, toho znám moc dobře. Kubis je skvělý důstojník a dobrý kamarád. Generál Bertgold velmi oceňoval jeho schopnosti a několikrát mi radil, abych se s ním spřátelil. To je pro vás terno, Hansi. Cože? Chcete přijít? Jen přijďte, budu velmi rád, protože večer se už nebudu moci s vámi sejít, půjdu si před cestou brzy lehnout.“

Heinrich se ještě ani nestačil převléknout do domácích šatů a Miller už byl tady.

„Doufal jsem, Heinrichu, že dnešní večer strávíme spolu. Vždyť vy prý zítra odjíždíte, jak jsem se dozvěděl ve štábu, a ani neřeknete, kam a na jak dlouho.“

„Oslavíme to najednou, až se vrátím z cesty a až nastoupí Kubis, Hansi.“

„A nezapomněl jste, Heinrichu, že jste mi slíbil říci něco důležitého, až se uzdravíte?“

„Nezapomněl. Jenže s nepříjemnými novinkami se člověku nikdy nechce ven.“

„Nepříjemnými? Mám v poslední době tolik nepříjemností – o jednu víc nebo míň, to už je jedno.“

„Myslíte?“

„Řeknu vám, Heinrichu, že máte hrozně protivný zvyk – nejdřív něco nakousnete a pak to nechcete dopovědět.“

„Dobře. Když jste tak ochoten vyslechnout každou nepříjemnost, nebudu váhat. Víte, kdo vyslýchal mě a Preifera ve štábu maquistů?“

Miller na Goldringa rozčileně pohlédl.

„Sám Paul Chénier. Ano, ano, Paul Chénier – uprchlík z podzemního závodu, za jehož zlikvidování jste dostal pět tisíc marek a máte naději ještě na jeden kříž!“ Nastalo mlčení. Bylo slyšet Millerovo těžké oddychování.

„Kdo ho ještě viděl kromě vás, Heinrichu?“

„Herr Preifer, šofér, který nás vezl, a Bertina Grausammelová, jejíž smrt jsem musel bohužel včera oznámit generálu Bertgoldovi. Byla to jeho příbuzná.“

„Říkal jste někomu o Paulu Chénierovi?“

„Herr Miller! Máte špatné mínění o svých přátelích. To zůstane naším tajemstvím, Hansi, dokud…“

„Dokud co?“ naježil se Miller.

„Dokud budeme přáteli,“ mnohoznačně prohodil Heinrich.

Miller poseděl ještě čtvrt hodiny, aby se neřeklo, pak se rozloučil a odešel. Bylo mu trpko a úzko zároveň.

Ráno se Heinrich vydal na cestu a už druhého dne vyjel z Lyonu do Saint Nazaire, nevelkého městečka v západní Francii, v jehož blízkosti byla rozmístěna divize generálmajora Tolleho.

Na komandantuře Saint Nazaire dlouho a důkladně přezkoumávali Heinrichovy doklady. Až za hodinu po příjezdu se mohl telefonicky spojit se štábem divize; oznámil svůj příjezd a požádal, aby pro něj poslali vůz.

Ze Saint Nazaire se mu podařilo vyjet až odpoledne. Auto pomalu ujíždělo rovnou, napohled liduprázdnou krajinou, tu a tam porostlou křovím. Vedle ukazatelů směru stály podél silnice nízké sloupky s lebkami a výstrahou: „Pozor, zaminovaný prostor!“. Zaminována byla vlastně téměř celá krajina podél cesty. Budilo to dojem, že by stačilo sejít jen krok ze silnice a okamžitě vyletí všechno do vzduchu.

Cesta vedla přímo nad břehem a teprve po několika desítkách kilometrů od města ostře zatočila doprava k nevelkému lesíku, rýsujícímu se na obzoru. Když přijeli blíž, zpozoroval Heinrich mezi vysokými a hustými stromy několik budov, kde byl rozmístěn štáb divize generálmajora Tolleho.

Náčelník štábu divize oberst Buschmayer přijal Heinricha s oficiální přívětivostí, jaká k ničemu nezavazuje a přesto připomíná, že člověk nesmí vybočit z rámce ryze úředního vztahu.

„Váš příjezd nám byl oznámen, a proto jsme už dříve připravili údaje, které máte obdržet. Nyní však generálmajor není ve štábu, budete muset počkat až na ráno. Hned dám rozkaz, aby vám připravili pokoj, kde si odpočinete po cestě.“

Heinrich musel sedět nečinně a promarnit celý den.

Zato hned druhý den ráno mu oznámili, že generálmajor Tolle už je přítomen a může ho přijmout přesně v devět hodin.

V určený čas referoval Heinrich generálovi o cíli své cesty.

„Generál Evers sám vás žádal…“

„Vím, vím,“ přerušil ho generál Tolle, vysoký a hubený jako tříska. „Už jsem si prohlédl vaše zplnomocnění, herr Oberleutnant. Dostanete všechny potřebné údaje včetně každé pušky. Oberst Buschmayer je připravil hned, jakmile nám to oznámili, ale já jsem dal příkaz ještě jednou všechno zkontrolovat, srovnat sebrané údaje s tím, co máme ve skutečnosti na každém bodě a v záložních postaveních. Zítra v deset hodin ráno všechno dostanete. Zatím se tady u nás trochu porozhlédněte. Nemůžeme vám sice nabídnout přepychový hotel ani slušný kabaret, ale vzduch tu máme báječný, takový se hned tak nenajde.“

„Připomíná mi Daleký Východ, břehy Tichého oceánu.“

„Vy jste tam byl?“

„Dostal jsem se tam, pane generále.“

„A na východní frontě jste snad také byl?“

„I tam jsem byl. Na podzim v jednačtyřicátém roce.“

„Pak mi ale, herr Oberleutnant, musíte slíbit, že se dnes večer, až se vrátím ze Saint Nazaire, spolu sejdeme a vy mi povíte všechno, co víte o východní frontě. Moje divize ani já sám jsem tam ještě nebyl.“

„Velmi rád vám, pane generále, řeknu všechno, co vím.“

„To je skvělé! Prosím!“ křikl generál.

Někdo vešel dovnitř. Heinrich seděl zády ke dveřím a neviděl, kdo to je.

„Seznamte se. Můj pobočník major Schulz, a tohle je náš host baron von Goldring,“ představil generál oba důstojníky.

Když se Heinrich obrátil a pozdravil se s majorem, spatřil v jeho tváři překvapení a strach.

„Majora Schulze znám už dávno, pane generále. Jsme staří přátelé, viďte, herr Schulz?“

„Samozřejmě, herr Oberleutnant.“

„Pak tedy povečeříme dnes večer ve třech a uspořádáme večer vzpomínek na východní frontu.“

„Mé vzpomínky budou úplně zastíněny tím, co nám může povědět herr Oberleutnant von Goldring. Žil přece v Rusku dlouhá léta, zná celou zemi.“

„Vy jste dokonce žil v Rusku, barone?“ zajímal se generál. „To tedy budu čekat na večer ještě s větší netrpělivostí… Ale teď musím jít. Herr Schulz, máte dnes celý den volno. Doufám, že zabavíte našeho hosta a postaráte se, aby do večera neměl dlouhou chvíli. Jestli budete potřebovat, máte k dispozici můj osobní vůz, já pojedu štábním.“

Heinrich i Schulz vyšli z generálovy pracovny. „Pojďte ke mně,“ navrhl Schulz, ukazuje na dveře proti generálově pracovně. Schulz i Goldring se usadili proti sobě; dlouhou chvíli žádný z nich nepromluvil.

„Zdá se, herr Schulz, že nemáte z našeho setkání moc velikou radost,“ přerušil Heinrich mlčení. „A ten udivený pohled, když jste mě spatřil! Vypadá to, že jste se mne už na tomhle světě nenadál.“

„Nerozumím vám, von Goldring.“

„Herr Schulz, sám jste dlouho pracoval ve špionážní službě a víte, že udání zpravidla končívá vyšetřováním na gestapu, odkud se málokdo vrátí. Měl jste tedy naději, že už jsem nebožtík, a doufám, že jste se alespoň modlil za klid mé duše.“

„Mluvíte pořád dvojznačně a v narážkách, barone.“

„Mýlíte se, nemám ani trochu v úmyslu hrát si s vámi na schovávanou, Schulzi. Porušil jste slovo důstojníka, naši úmluvu na východní frontě. Přijel jsem vám říci, že i já poruším svůj slib a tuto fotografii generála Daniela – doufám, že ji poznáváte? – okamžitě odevzdám na patřičné místo.“

„Neporušil jsem úmluvu,“ dutě řekl Schulz.

„A kdo psal tedy udání z Montefleur na gestapo v Saint Remy? A udání do štábu sboru v Lyonu?“ naslepo dodal Heinrich. „Myslíte, že to nevím? Já sám jsem si vyžádal u velitele naší divize tuto cestu, abych měl čest setkat se s majorem Schulzem dříve, než ho pošlu na gestapo. Uznejte, že je to docela nepatrná odplata za nepříjemnosti, které jsem kvůli vám měl při vyšetřování udání, i když to nebylo tak zlé. Ale teď se obrátí proti vám. Každé dítě přece pochopí, že jste mě chtěl po celou tu dobu zlikvidovat, abyste zahladil stopy svých vlastních zločinů.“

„Co ode mne chcete?“ zachroptěl Schulz.

„Od vás nic. Ať se o váš další osud postará gestapo.“ Schulz mlčel. Sehnutý, se zdviženými rameny a prsty zarytými do kolen připomínal zvíře, které se chystá ke skoku na svou oběť a uvažuje, jestli bude mít dost sil, aby ji přemohl.

„Je tedy všechno jasné, jak se zdá. Nebudu vás déle obtěžovat, herr Schulz.“

Heinrich vstal a zamířil ke dveřím.

„Goldringu!“ vykřikl Schulz a vyskočil.

Stál s rukama v kapsách, zachmuřený a zlý.

„Chcete mi ještě něco říci, majore?“

„Chci vás varovat: dřív než se já dostanu na gestapo, bude vaše duše v pekle!“ Schulz chraptěl, jako by kolik dní předtím proflámoval.

Goldring rychle přistoupil k majorovi. Ten stiskl v kapse pistoli, ale Heinrich to postřehl. Chytil Schulze oběma rukama nad lokty, s nečekanou silou ho vyzvedl a mrštil jím do křesla.

„Poslechněte, vy jste už asi zapomněl na naši soutěž ve střelbě v ten den, kdy jste mi daroval tuhle drahocennou fotografii. Chcete se znovu změřit v přesném zásahu a rychlosti zamířeni?“

„Kolik chcete za tu fotografii, Goldringu?“

„Hlupáku! Mám dost peněz, abych koupil vás i se všemi vašimi nemovitostmi, a vy se ptáte, kolik chci! Porušení čestného slova může německý důstojník smýt jenom vlastní krví, jenže vy na to nemáte dost odvahy, jako každý zbabělec. Však já už vám pomohu, abyste to mohl udělat na gestapu. Tam z vás dostanou, proč jste se tak vášnivě věnoval fotografování.“

„Přestal jsem od té doby fotografovat.“

Heinrich se zasmál.

„Nový důkaz proti vám, Schulzi. Z toho plyne, že jste bolševikům prodal negativ plánu operace Železná pěst tak draho, že už nepotřebujete peníze. Ale to jste se zbytečně unáhlil. U Angličanů nebo u Američanů byste si mohl přijít na pěkné peníze. Nezaplatili by vám špatně, kdybyste jim nabídl fotografii plánu Atlantického valu nebo třeba jen toho úseku, kde je rozmístěna vaše divize. Ujišťuji vás, že byste jistě shrábl pár desítek tisíc dolarů. Nebo už je máte, a možná ještě víc, co? Nevyznám se v tom, kolik se platí za špiónské informace a fotografie. Řekněme, že vám tu visí tahle mapa…“

Heinrich popošel k záclonce zakrývající mapu a rozhrnul ji.

„Copak to je? Ä, plán minových polí. No, za tohle byste tak moc nedostal, to je hloupost… Ale pobočník velitele divize na Atlantickém valu má jiné a zajímavější věci, než je mapa minových polí.“

Schulz šel fe mapě a zatáhl závěs.

„Goldringu! Přísahám na svou důstojnickou čest, že vám ani jediným slovem nepřipomenu svou existenci.“

„Důstojnická čest? Vy nějakou máte? Tím jste se mi zapřísahal už tenkrát v Bělorusi.“

„Bál jsem se…“

„Měl jste nějaký důvod k domněnce, že jsem porušil úmluvu?“

Schulz neodpověděl.

„Vy jste ji porušil, vy se z toho musíte zodpovídat!“

„Goldringu, prosím vás, udělám všechno, co chcete…“

„Jenže já od vás nechci nic. Všechny zprávy o výzbroji pro mne připravuje náčelník štábu. Zítra požádám velitele divize o propustku, objedu úsek a tím můj úkol skončí. V čem byste mi mohl pomoci?“

„Nemusí vás pustit do opevněných objektů.“

„Che, ať jdou k čertu. Ty mne málo zajímají. Řeknu svému generálovi, že mě tam nepustili, a je to.“

„Vymůžu vám propustku. Oficiálně vám vydám mapu minových polí, připravím všechny potřebné doklady. Můžete jet do Saint Nazaire, dám vám adresu, kde se dobře pobavíte, a zatím za vás všechno udělám.“

„A takovými drobnůstkami si chcete koupit mé mlčení, Schulzi?“

„Goldringu! Herr von Goldring! Vím, že to pro vás nic není, ale přísahám: víckrát se nikdy a nikde o vás nezmíním ani slovem. Dávám vám slovo, že vaše podezření je naprosto neodůvodněné, můžete mít tedy klidné svědomí. To s tou fotografií je prostě osudná souhra okolností. Já mohu dokázat, že nejsem ničím vinen, ale už jen to, že mě budou vyšetřovat na gestapu, zničí celou mou kariéru.“

Heinrich se tvářil, jako by se zamyslil.

„Dobře, Schulzi! Dnes mi ukážete pevnůstku, večer jsme u generála a zítra, až dostanu všechny dokumenty, pojedeme spolu do Saint Nazaire a trochu se povyrazíme. Zítra je ostatně sobota, snadno dostanete od generála dovolení na několik hodin, abyste mohl vypravit drahého přítele, s nímž vás spojuje společná služba na východní frontě.“

Po Schulzově tváři přelétl podivný výraz.

„Samozřejmě, že mě pustí,“ souhlasil tak horlivě, až to vzbudilo v Heinrichovi podezření.

„Tu máte moje doklady, vyplňte pro mne propustku a pojedeme obhlédnout úsek. Budu na vás čekat v altánku u štábu.“

Heinrich byl přesvědčen, že Schulz udělá všechno, jen aby ho odklidil. Cestou na úsek to však neudělá, protože všichni ve štábu budou vědět, s kým Goldring jel, a druhá věc – budou pořád mezi lidmi. Schulz vyčká příhodnější situace. A ta se může naskytnout jen zítra, až spolu zůstanou sami v Saint Nazaire. Nu což, uvidíme, kdo s koho!

„Můžeme jet,“ objevil se major ve dveřích altánku.

U vrat stál vůz, ale bez šoféra.

„Pojedeme bez šoféra?“ zeptal se Heinrich.

„Budu řídit sám,“ prohodil Schulz.

Auto vyjelo z lesa a pozvolna ujíždělo podél břehu.

„Tak kde je ten pověstný Atlantický val?“ zívl Heinrich.

„Žádný val vlastně neexistuje, aspoň na našem úseku. Divize je roztažena v délce dvaačtyřiceti kilometrů, kde jsou tři silně opevněné body. Na jeden právě přijedeme. Ostatní jsou přesnou kopií toho, co uvidíme. Mezi nimi jsou minová pole.“

„Ale vždyť naše noviny píšou o nepřístupnosti…“

Schulz se křivě usmál.

„Jestli se sem vaše divize přestěhuje, uvidíte sami.“

Za deset minut se auto zastavilo. Heinrich se udiveně ohlédl. Žádná opevnění neviděl.

„Neděláte si ze mne legraci, majore?“

„Ani mě nenapadne. Vidíte tyhle sítě? Prohlédněte si je dobře.“

Těsně u vody, zamaskované hustými sítěmi pískové barvy, táhly se tři řady protitankových pevnůstek z pevných železných nosníků. Heinrich je zpozoroval teprve, když ho Schulz upozornil. Za sloupy byly umístěny zamaskované protitankové srázy a za nimi železobetonové bunkry zaryté do země se střílnami nebo pohyblivými pancéřovými kupolemi. Vedle každého bunkru vedly hluboko do země několikaposchoďové pevné kasematy. Tady byly ubikace vojáků, sklady potravin, munice a zbraní, nádrže s pitnou vodou. Každému veliteli roty bylo podřízeno šest až osm takových bunkrů. V podzemním kasematu rotního opěrného bodu byl vmontován periskop a na stěně visela mapa, která poskytovala úplnou představu o celém úseku roty. Byly na ní zaneseny všechny pevnůstky s palebným sektorem, minová pole a průchody v nich, byl tam vyznačen i počet vojáků a zásob munice a tak podobně.

Za první linií pevnůstek se táhla druhá, řidší, a za ní třetí, nejřidší. Všechny tři linie byly odděleny jedna od druhé minovými poli.

Heinrich šel do několika pevnůstek; pak už navrhl Schulzovi, aby navštívili jen velitelské rotní bunkry.

Schulz, seznamuje Goldringa s veliteli rot, představoval ho jako zástupce štábu sboru, aby nevyzradil tajemství eventuálního přemístění divize. Heinrich se s veliteli dával do řeči, vykládal potěšitelné zprávy z východní fronty, jako by se je dozvěděl ve štábu sboru. Když prohlížel mapu opevněného prostoru, rozplýval se chválou nad přesným zamapováním nebo jen tu a tam něco poznamenal. Velitelům rot se veselý a vtipný důstojník, chovající se tak přátelsky, velmi zalíbil. Nikomu nepřipadalo divné, že po celou dobu se drží levou rukou za okraj uniformy – žádného by ani ve snu nenapadlo, že z obyčejného poutka vykukuje automatický fotoaparát zamaskovaný v knoflíku.

Teprve v sedm hodin večer vrátili se Schulz a Goldring do štábu divize k smrti unaveni. Prohlédli všechna tři opevněná pásma.

„Jste spokojen, barone?“ zeptal se Schulz, když se oba myli po cestě.

„Nejsem, abych pravdu řekl. Domníval jsem se, že tu byla vytvořena vskutku nedobytná pevnost, a zatím jsem viděl jen rozházená opevnění, která může protivník lehce blokovat.“

„Ale toho jste si nevšiml, že mezi každým pásmem je zaveden kontakt, takže jsou víc spojená, než se na první pohled zdá.“

„Nejsem v tomhle oboru takový odborník, aby můj názor měl nějakou cenu. Jsem rád, že budu moci o všem informovat generála Everse, a závěry ať už si udělá sám.“

Přijel strážný a zval Goldringa i Schulze ke generálmajoru Tollemu.

Heinrich, unavený obhlídkou opevněného prostoru, by si byl nejraději lehl a v duchu proklínal generálovu pohostinnost. Nedoufal také, že by se od něho mohl dozvěděl něco nového a zajímavého – po dnešní cestě měl všechna důležitá tajemství Atlantického valu doslova v kapse, zachycená na obzvláště citlivém mikrofilmu. Odmítnout pozvání ovšem nemohl.

Tolle přivítal hosty velmi vlídně. Postaral se předem o večeři, vybral vína a brzy se u stolu rozproudil živý, nenucený rozhovor; doma se generál choval jako pohostinný pán domu a nic jiného. Nejvíc se hovořilo o Rusku. Než budou přemístěni na východní frontu, chtěl se generál seznámit s touto zemí pro něj úplně záhadnou, a tak zasypával Heinricha spoustou otázek a odpovědi poslouchal velmi pozorně. Zvláště ho zajímaly otázky týkající se života národů Sovětského svazu, ptal se na charakterové rysy Rusů, Ukrajinců, Bělorusů. V nich viděl podle vlastního výroku klíč, kterým se dají rozluštit všechny neúspěchy německé armády na východní frontě.

„Chovali jsme se jen jako dobyvatelé, ale dobyvatel, chce-li se udržet na dobytém území, musí být i diplomatem a psychologem,“ uzavřel své názory Tolle.

Sebe samého pokládal zřejmě za pronikavého psychologa a člověka širokého rozhledu. Přesto však svědčily všechny jeho poznámky a výroky o bystrém, ale přece jen omezeném rozumu. A Heinrich si už ne bez zlomyslného potěšení představil, jak rychle se rozplynou všechny generálovy iluze, až se na východní frontě střetne s obyvatelstvem území okupovaných hitlerovci.

Až ke konci večeře oznámil generál Goldringovi a Schulzovi novinu překvapivou pro ně oba.

„Víte, herr Goldring, že budete muset zajet do štábu našeho sboru do Dijonu?“

„Ale vždyť všechny materiály pro mne už jsou připravené, aspoň herr Buschmayer mě ujišťoval, že mi je zítra ráno vydá. Jsou oficiálně ověřené a podepsané. Nějaká nová překážka?“

„Ne, ne, z naší strany nejsou žádné překážky. V devět hodin ráno opravdu všechno dostanete, jak jsme slíbili. Ale do Dijonu přece jen musíte. Je to totiž tak. Podal jsem svého času návrh na rekonstrukci první obranné linie. Bude-li projekt přijat, pak bude třeba údaje, které od nás dostanete, trochu upravit s ohledem na změny, které určitě vzniknou v souvislosti s rekonstrukcí. Před odjezdem na východní frontu budeme asi muset také vyměnit část výzbroje. Něco tedy budeme moci přenechat vaší divizi. To všechno je třeba vysvětlit a upřesnit. Zítra, až od nás dostanete všechny materiály, odjedete s majorem Schulzem do Dijonu a tam se všechno definitivně vysvětlí. Jistě vám bude oběma milé, když budete ještě jeden den pohromadě, pravda?“

Heinrich se mlčky uklonil na znamení souhlasu.

„A vy, herr major?“

„Já budu jenom rád, když budu s von Goldringem co nejdéle,“ ochotně přikývl Schulz.

Zřejmě se zaradoval, když slyšel generálův návrh, aby se mnou jel do Dijonu, přemýšlel Heinrich už na lůžku. Nepozoroval snad něco, když jsme dnes prohlíželi opevněni? Nechce mě přitisknout ke zdi ve štábu sboru, kde má možná nějaké styky? Ale ne, kdepak. Takového rizika by se neodvážil, aby mě odsud pustil s tajemstvím Atlantického valu. Vždyť bych mu cestou mohl utéci. Sám mě vozil po valu, sám mi vymohl propustku! Co kdybych mu vrátil tu fotografii s generálem Danielem a přátelsky se s nim rozloučil? Ale dřív než předám film? Až bude mít fotografii, ucítí, že má volné ruce a vyhlásí mi otevřený boj, už se nebude skrývat za anonymy. Vidí ve mně svého nejzarytějšího nepřítele. Tím bych tedy nebezpečí nezmenšil, jen ještě zesílil. Mohli by mě zadržet na cestě, a pak… Ne, zbývá jen jediné východisko – souboj. A v každém případě z toho vyjít jako vítěz.

Druhý den navečer byli Heinrich i Schulz v Nantes. Tady měli přesednout do dalšího vlaku na Dijon.

Ukázalo se, že musí čekat až do večera.

Obědvali a večeřeli společně u jednoho stolu. Kdyby je někdo pozoroval, jistě by si pomyslil: To jsou přátelé, schopní obětovat jeden pro druhého všechno na světě. Tak štědře se vzájemně hostili jídlem, pitím i sladkostmi. Ale nejvíc pitím.

Schulz, ten Schulz, který každou marku, než ji vydal, třikrát obrátil, jako by se s ní mazlil na rozloučenou, který každý frank, ušetřený pozváním někam na oběd, schovával jako neplánovaný přírůstek do nejtajnějších skrýší, ten Schulz nelitoval dnes pro barona ničeho: objednával vína nejdražších značek, hostil Goldringa luxusním koňakem, ukázalo se, že se vyzná v likérech. Mrzelo ho jenom, že přítel odmítal pít a jen tu a tam usrkl z číšky nebo z poháru.

Baron Goldring byl rovněž štědrý a pohostinný jako vždycky.

„Už dávno nepijete, herr Schulz?“ zajímal se Heinrich, když viděl, že major upíjí drahé víno jen po malých doušcích.

„Od té doby, co jsme se rozešli, jsem si dal slovo, že až do vítězství Německa nebudu pít,“ vysvětloval mu major.

I v kupé jeli nerozluční přátelé společně a jen ve dvou. Schulz slíbil průvodčímu nemalou odměnu, aby k nim žádné pasažéry nepouštěl.

„Aspoň si v klidu odpočineme,“ pochvaloval si Schulz. „Víte, von Goldringu, já rád cestuju sám, protože celou cestu spím. Konec konců, pohodlné cestování je také odpočinek.“

„Úplně s vámi souhlasím, Schulzi,“ přitakal Heinrich a pohodlně se usadil.

Zavřel oči, rozepjal si límec a opřel se o polštář. Schulz to udělal také tak.

Za pět minut už nadporučík klidně, rovnoměrně oddechoval. Dobře natrénované oddechování neprozradilo, že vůbec nespí, ale zpod přivřených víček pozorně sleduje svůj protějšek. Schulz mrkl jednou, podruhé, pak napolo pootevřel štěrbinky očí. Napjatým pohledem ohmatává Heinrichův obličej, zkoumá, jestli má povolené svaly ve tváři jako člověk, jehož přemohl spánek.

Heinrich otvírá oči, protáhne se a zívne na celou pusu. „Čert aby to vzal, spát se mi chce a nemohu usnout,“ stěžuje si Schulzovi, který se rovněž tváří, jako by se zrovna probudil.

„Udělejte si pohodlí, shoďte uniformu,“ radí mu Schulz. „A proč vy nespíte, proč se nesvléknete?“

„Zvykl jsem si spát oblečený, vsedě, ba i vstoje,“ odpovídá Schulz a zase přivře oči.

A opět dlouhá pauza, v níž oba spolucestující nedovřenými víčky pozorují jeden druhého.

Heinricha se zmocňuje malátnost, obvyklá předzvěst spánku. Ne, dnes nesmí spát. Schulz ho dnes častoval příliš štědře, nedbaje vydání. Major dýchá nápadně tiše a nepravidelně, ačkoliv se holedbal, jak dobře spí na cestách.

Heinrich vstává a stiskne zvonek.

„Šálek silné černé kávy,“ objednává, když se průvodčí objeví ve dveřích.

„Co to děláte, barone? Kávu na noc?“ ptá se ho starostlivě, ba úpěnlivě Schulz.

„Víte, majore, já už se znám: když se mi nepodaří usnout hned, tak jen tak podřimuji jako teď – a to už mám stejně noc zkaženou. Lepší napít se kávy a o spánek se ani nepokoušet.“

„Tak si vezměte něco pro spaní.“

„Zajedno nic nemám, a za druhé to nemám rád.“

„Mám s sebou luminal,“ ochotně navrhuje Schulz. „Luminal si nikdy neberu, mám po něm těžkou hlavu.“ Průvodčí přinesl šálek černé kávy a mlčky jej postavil na stůl.

„Přineste mi také,“ poručil si Schulz.

„Co to, herr Schulz? Vždyť jste mě před kávou varoval!“

„To by bylo pěkné, abych si spal a nechal vás o samotě.“

„Zbytečné ohledy!“

Schulz neodpovídá a srká kávu po malých doušcích.

I Heinrich pije zvolna. Upije, pak udělá dlouhou pauzu a s velkým zájmem čte malý svazek Maupassanta.

Schulz s sebou nemá žádnou knihu. Nudí se. Kávu už vypil a nemá co dělat.

„Nemáte ještě nějakou knížku, barone?“

„Bohužel.“

Opět dlouhá pauza.

Heinrich klade knížku na stolek a vychází z kupé. Okamžik stojí v chodbičce, usměje se a jde na toaletu. Poslouchá. Nic. Teď jsou slyšet kroky. Někdo trhl klikou a zas ji pustil. Heinrich slyší Schulzův chrchlavý, hvízdavý dech.

Heinrich čeká minutu, dvě, tři… Pak vyjde. Před dveřmi stojí Schulz.

„Vy jste opravdu obětavý společník,“ říká Heinrich a jde do kupé.

Schulz vejde na toaletu, ale za okamžik je zas zpátky. Hned za ním jde průvodčí sebrat prázdné hrnky.

„Ještě kávu,“ poroučí Schulz.

„Mně také,“ dodává Heinrich.

Průvodčí se udiveně dívá na důstojníky a mlčky odchází.

Schulz sedí s hlavou opřenou o ruku.

„Nemohl byste číst nahlas?“ zeptal se Goldringa.

„Kdepak, na předčitatelku se ani trochu nehodím!“

Schulz poodhrnuje záclonku na okně a skulinou se dívá do tmy. Heinrich zhasne.

„Co to děláte?“ vykřikne Schulz a odstoupí od okna.

„V noci se nemají odhrnovat záclony. Nezapomeňte, že mezi maquisty jsou skvělí střelci, herr Schulz.“

Major zas záclonu zlostně zatáhne.

„To jste rozhodnut celou noc nespat?“ nevydrží to nakonec Schulz, když vidí na Heinrichových hodinkách, že už je čtvrt na tři.

„Ne.“

„Proč?“

„Právě proto, že vás to příliš zajímá, majore.“

Schulz těžce vzdechne a položí se na opěradlo.

V tu chvíli se ve vagóně ozve známé a poplašné: – úú – úú – úú…

A v ztrnulém, ztichlém vlaku zní hlasatelův hlas:

„Pozor, pozor! Eskadra anglo-amerického letectva od kanálu La Manche přeletěla vzdušné hranice Francie.“

Heinrich si nasadil čepici, schoval polní brašnu na prsa pod uniformu. Divá se na Schulze a zachycuje jeho soustředěný, číhavý pohled. Majora zřejmě napadla nějaká neočekávaná myšlenka, oči mu najednou vzrušeně blýskají.

„Pozor, pozor! Letka letí směrem na Dijon. Vlak se zastavuje. Všichni cestující nechť vyjdou z vagónů a zalehnou po obou stranách kolejí,“ poroučí hlasatel.

Všichni rychle vycházejí z kupé.

Kola skřípou, vlak trhavě zastavuje.

Heinrich běží k východu; na krku cítí Schulzův horký dech. Obrátí se a odstoupí stranou.

„Jste starší, jděte první.“

„Vy jste host.“

Heinricha to ponouká k smíchu, ač je situace tak vážná. Chytne Schulze za ruku a vyskakují oba zároveň. Pak běží podél kolejí, stále se držíce za ruce, sklouznou z náspu a zalehnou v příkopu hlavami k sobě.

Hučení leteckých motorů se přibližuje, sílí.

Obloha už šedne a Heinrich zvedá hlavu, chce se podívat vzhůru. V tom okamžiku padne jeho pohled na Schulzovu ruku. Leží na pouzdru pistole.

„Snad nechcete tou pistolí zahnat nepřátelské bombardéry, herr Schulz?“ Heinrich už ani neskrývá posměch.

„Ne, barone, to je pro vás,“ zachroptí Schulz a vyrve pistoli z pouzdra. Bomby sviští, přehlušují všechny zvuky…

Když přišel ráno generálmajor Tolle do štábu, pohlédl udiveně na strážného, jenž mu podával jakýsi telegram.

Generál hned nemohl pochopit, oč jde, musel si to přečíst dvakrát.

„Dnes časně ráno při náletu nepřátelského letectva zahynul váš pobočník a můj starý přítel Schulz. Upřímnou soustrast Oberleutnant von Goldring.“

Tolle se zbožně pokřižoval.

Daleké ohlasy velikých událostí

Od konce ledna až do začátku července roku 1943 vysílal berlínský rozhlas povzbudivým hlasem téměř stejné zprávy – o zkrácení linie front, o odsunutí na předem připravené pozice, o tom, že z taktických důvodů byla vyklizena ta a ta osada na východní frontě. To ovšem nemohlo skrýt pravdu před takovými lidmi, jako byl generál Evers nebo jeho učitel a přítel generál-feldmaršál Denus. Ale nejenom před nimi. Na poradách ve štábech okupačních armád bylo neustále zdůrazňováno, že události na východní frontě vyvolaly nebývalou aktivitu odporu. Pro každého, kdo chtěl a byl schopen objektivně myslit, bylo jasné: Ať hlasatel hovoří sebepovzbudivěji, ať si komentátoři a pozorovatelé kličkují jak chtějí, pravda je jedna: po tragédii německých armád na březích Volhy byl mýtus o jejich nepřemožitelnosti rozmetán, víra ve vůdcovu neomylnost otřesena.

Ani Denus, ani Evers nebyli zásadními odpůrci Hitlera. Kdyby se byl útok jeho armád rozvíjel i nadále tak nezadržitelně jako do porážky u Moskvy nebo na březích Volhy, tu by i oni zapomněli na své urážky, na svůj někdejší odpor a nadšeně by hajlovali a zbožňovali svého führera dál. Otevřením východní fronty trochu vystřízlivěli, a když se události v Rusku vyvinuly tak, jak to sami předvídali ještě před vypuknutím války se Sovětským svazem, prohlédli oba definitivně: vůdce postavil Německo na okraj propasti, do níž se musí zřítit.

To bylo definitivní vystřízlivění.

A přesto pořád ještě narážely na nepřekonatelné těžkosti pokusy starého feldmaršála vytvořit z vyšších velitelských složek německé armády nějakou organizaci lidí stejných názorů, kteří by aktivně usilovali o záchranu Německa před tím, kdo byl jeho největším neštěstím. Netkvělo to jen ve smrtelném nebezpečí, které bezesporu hrozilo každému, kdo by chtěl vstoupit do takové organizace. Byly to jiné příčiny, které bránily i Hitlerovým ■ odP0rcům mezi vyššími velitelskými složkami v přímých akcích proti němu. Jednou takovou příčinou bylo vytrvalé odkazování na jakési vyjednávání hitlerovských předáků s vládami Velké Británie a Spojených států, které se sice dlouho táhlo, ale už přineslo pozitivní výsledky – už dva roky trvá válka na východě a druhá fronta pořád ještě nebyla otevřena. Proti tomuto nepopiratelnému faktu neměl starý feldmaršál žádné argumenty. A druhou příčinou byla víra, že léto 1943 přinese zlom na východní frontě. Tato víra byla potvrzována i oficiálními sliby o odvetě za Stalingrad a zprávami o jakési grandiózní operaci, již generální štáb připravuje proti sovětské armádě na léto tohoto roku.

Na počátek této operace čekali všichni – Hitlerovi přívrženci i odpůrci mezi vyššími veliteli německé armády. Nyní už bylo každému jasné, že teorie bleskové války zklamala, že válka se protáhla nad všechno očekávání, že síly Německa slábnou. Bylo třeba náhlého vítězství, které by nejen obnovilo prestiž německé armády, ale které by pozvedlo ducha a vzbudilo víru v zaručené vítězství a brzký konec války.

Ale uplynul květen, minul červen a slibovaná operace na východě nepřicházela. Marně generál Evers téměř nevypínal rádio: celé dny, od rána do pozdního večera se z ampliónu linuly jen zvuky vojenských pochodů.

Ráno pátého července začalo vysílání nezvykle: nejprve zazněly fanfáry. Jejich pronikavý zvuk prořízl ranní ticho tak neočekávaně, že se generál Evers, jenž se zrovna holil, div nepořezal. Ani si neutřel z rukou pěnu a s břitvou v ruce se rozběhl k přijímači.

Ano! Dlouho očekávaná operace začala!

Hlasatelé se zalykali, jako by chtěli předhonit jeden druhého, a chvatně oznamovali, že dnes časně ráno ve čtyři hodiny třicet minut z vůdcova rozkazu nepřemožitelná německá vojska vyrazila nezadržitelně k útoku na nepřátelská postavení ve směru na Kursk…

Evers pohlédl na mapu se zakreslenou linií fronty a spokojeně se usmál: ano, právě tady bylo i podle jeho mínění třeba začít operaci, počítalo-li se s konečným cílem – cestou na Moskvu.

Ve zprávách se hovořilo nepokrytě o cíli i velikosti operace a už to svědčilo o tom, že vrchní velení nepochybuje o úspěchu.

Evers zatelefonoval do štábu a rozkázal strážnému oznámit všem důstojníkům, aby dnes přišli ve slavnostních uniformách se všemi řády a medailemi, potom si vzal list papíru a napsal si body projevu o historickém významu počínající operace. Tento projev hodlal pronést v kasinu před důstojníky.

Avšak nebylo mu to dopřáno. Půl hodiny předtím, než měl odjet do štábu, oznámili mu telefonem:

„Sedmnáctý opěrný bod přepadl veliký oddíl maquistů, kteří se chtějí probít k střeženému objektu. Oberleutnant Faul žádá okamžitě pomoc. Se silami, které má, nemůže útok odrazit.“

Bylo to tak nečekané, že to generála docela přivedlo z míry. Zvykl si už na to, že každý den maquisté buď v té nebo oné osadě přepadali hlídky, stříleli po důstojnících, ale aby veliký oddíl zaútočil na pevnůstku – to tu ještě nebylo.

Generál posadil dvě roty na nákladní auta a v doprovodu náčelníka štábu, Lütze a Goldringa ujížděl do Ponteuil, aby sám řídil operaci. Avšak vojáci vyslaní Faulovi na pomoc si už nezabojovali. Zbyla na ně úloha obyčejných hrobařů, neboť celá posádka pevnůstky i s oberleutnantem Faulem zahynula. Esesácký oddíl střežící východ z tunelu jim nemohl pomoci – maquisté vyhodili do povětří tunel nebo aspoň vchod do tunelu.

Stalo se něco neuvěřitelného – byla zničena pevnůstka, byla pobita celá posádka a velitel divize nemůže hlásit do štábu podrobnosti boje, protože nezná síly oddílu, který ji přepadl, neví, jak byli maquisté ozbrojeni, kam se stáhli.

Tím nepříjemnosti dnešního dne neskončily. Ještě vojáci nepochovali všechny zabité, když se ze štábu přiřítil motocyklista s novou zprávou: maquisté přepadli četu myslivců, která spolu s esesáky chránila průsmyk, vyhnali stráž z pozic a přinutili ji sestoupit s hor.

To už vypadalo jako válka.

Evers zanechal v rozbité pevnůstce zálohu a se zbytkem vojáků ujížděl k hlavnímu průsmyku.

Velitel myslivců byl zabit, a proto mu zprávu o situaci podával jeho zástupce, leutnant Grekche. Vypověděl, že k přepadení došlo ráno, naprosto nečekaně. Maquisté znenadání zaútočili na přední hlídky, neslyšně je zneškodnili a pak začali útok na hlavní síly.

Zaútočit neprodleně na maquisty, kteří obsadili průsmyk, nebylo ani pomyšlení, neboť jich podle výpovědi leutnanta Grekcha bylo víc než rota a byli ozbrojeni samopaly a kulomety.

Nezbývalo, než se vrátit do štábu, důkladně vypracovat plán operace a teprve potom se pokusit zachránit situaci.

Evers nechal svou záložní rotu na pomoc myslivcům a vrátil se do Saint Remy. Tam na něj čekala zpráva o dvou dalších útocích: na zálohu, která střežila most přes řeku v blízkosti Saint Remy, a na hlídku u nevelké křižovatky deset kilometrů od Chambéry. Otok na hlídku u mostu skončil sice pro maquisty neúspěšně, avšak vedle všech ostatních dnešních pohrom vypadal tenhle nepatrný úspěch Němců čistě náhodně.

Slavnostní uniformy, v nichž důstojníci přivítali generála při návratu, vypadaly za takových okolností hodně trapně.

Evers zuřil. Vždyť šlo o dobře organizovanou operaci dosti značných sil maquistů, kterým se nejen podařilo ve třech případech ze čtyř dosáhnout vítězství, ale dosáhly ještě něčeho jiného – vyvolaly zmatek ve štábu divize i v něm samém. Představoval si, jak pro něho bude trapné hlásit tohle všechno veliteli sboru, který už i tak říkal Eversovi žertem „velitel lázeňské divize“.

Poněkud ho uklidnil Miller. Dostal večer služební zprávu, že maquisté, zřejmě podle instrukcí jediného centra, zaútočili toho dne ráno nejen na úseku střeženém divizí generála Everse, ale ve všech obvodech v předhoří. Millerovi a celému gestapu vůbec bylo nařízeno co nejvíce zesílit boj s partyzány, zatknout všechny osoby podezřelé ze styku s partyzány a vůbec zostřit režim.

Rádio celý den neumlkalo. Hlasatelé přerušovali řízné pochody, aby posluchačům sdělili potěšující zprávy: tankové kolony úspěšně postupují na Olchovatku, o níž nikdy nikdo neslyšel, která prý má německé armádě otevřít cestu na Kursk. Zprávy zdůrazňovaly, že se operace rozvíjí podle předem stanoveného plánu, ačkoliv sovětská vojska kladou urputný odpor.

Večer přišel k Heinrichovi Kubis. Byl v povznesené náladě, což svědčilo, že si nedávno vzal důkladnou dávku morfia: oči mu blýskaly, měl trhavé pohyby, tvář veselou a vzrušenou.

„Přišel jsem si k vám postěžovat na generála Bertgolda, barone,“ začal žertovně hned u dveří. „Když mě agitoval, abych jel do Saint Remy, sliboval, že se tu budu mít jako prase v žitě, že tady je klid a mír a všeho dost. A zatím mi to připomíná spíš to daleké Bělorusko.“

„Nejste moc originální, Kubisi! Tohle od vás slyším od prvního dne, co jsme se tu setkali.“

„A ještě uslyšíte!“

„Zato máte samé příjemné noviny z východní fronty,“ prohodil Heinrich.

„Příjemné? Vy si to doopravdy myslíte?“

„Cožpak jste neslyšel rádio?“

„Právě proto, že jsem to celý den ani nezavřel, až mě z toho bolí hlava. Jak tomu proboha můžete říkat utěšené zprávy! Vy nejste frontový voják, barone, jste zpravodajec. Když vám říkají, že za den se úderná skupina probila o čtyři kilometry, co to znamená, co myslíte?“

„Že nepřítel ustupuje a my útočíme.“

„Ech, nebyl jste s námi v prvních dnech války. Tenkrát byste viděl, co to je útok: ráno slyšíte, že jsme přešli hranici; přes den – že jsme postoupili do hloubky třiceti kilometrů; večer hlásí, že bylo dobyto město vzdálené od hranic čtyřicet kilometrů. To byl teda útok. A teď za celý den postoupí o čtyři kilometry! Ale ať to jde všechno k čertu, východní fronta, rádio a to všechno. Už toho mám až pokrk! Ani mě nenapadlo, abych s vámi rozebíral kroky našeho velení. Navečeříme se spolu, Goldringu?“

„Mám-li být upřímný, nemám vůbec náladu jít do restaurace…“

„Ach tak…“ Kubis zmlkl a lišácky se zašklebil. „Chcete mi něco?“ zeptal se s úsměvem Heinrich, ačkoliv věděl, o čem bude řeč.

„Tady jsem přinesl potvrzení na padesát marek. Všeho všudy na padesát, barone! Takže to bude se vším dohromady dělat šest set dvacet. To není tak moc, viďte?“

„Kam ty peníze dáváte, Kubisi? Nezlobte se, že se vás na to ptám, ale zajímá mě, jak je možné za půldruhého měsíce utratit v Saint Remy důstojnický plat a ještě něco přes dvě stě marek navíc. Dřív jste alespoň hrál karty…“

„Bože, barone, vy jste naivní člověk! Kdybychom se dostali ne do Saint Remy, ale do toho největšího zapadákova, kde by nebylo víc než pět baráků, dovedl bych vám vypočítat třiatřicet způsobů, jak může člověk utratit každý den sto i tisíc marek.“

Heinrich se rozesmál.

„Když si člověk umíní utratit stůj co stůj určitou sumu, tak si něco vymysli, to bych také svedl. Ale přece za to chce mít nějaké potěšeni.“

„Já mám potěšení už jenom z toho, že peníze nevládnou mně, ale já penězům. Prosím vás, jaké mám v životě radosti, řekněte mi? Práci nenávidím – nejen to, co dělám teď, ale vůbec jakoukoliv práci. Ženy mě omrzely a já je taky. Tak co mi zbývá? Víno a morfium. To je všechno. Nač bych šetřil? Aby o mně můj jediný bratr, který po mně bude dědit, řekl, že jsem byl důkladný trouba?“

„Já myslím, že teď máte zajímavou práci, Kubisi.“

„Když jsem studoval a chtěl jsem se stát pastorem, abych modlitbou zachraňoval lidské duše, připadaly mi ty duše zajímavější než teď, když je odpravuju na onen svět.“

„Vy jste cynik, Kubisi.“

„Říkejte tomu jak chcete. Ale lidi jsou příšerně nezajímaví. Věřte mi, že pracovat v kriminálce je veselejší než dělat u nás. Co je na tom zajímavého? Zavoláte si někoho k výslechu. Provádí se s ním všelicos, a on buď mlčí nebo blekotá něco o Francii, lidu, svobodě. Je to nuda, Goldringu, věřte mi. Mou vlastí je první trochu slušná restaurace, kde mi dají dobře najíst a napít. Ubi bene – ibi patria. Kde je dobře – tam je vlast! Pamatujete se na ten aforismus? A oni umírají a křičí – Za Francii. A ta Francie ani neví, kdo to vlastně je, a možná že se ani nikdy nedozví, koho jsem srazil se skály. Lidé jsou hrozně jednotvární a nudní. Ta vaše milenka zrovna tak, barone.“

„Jaká milenka?“

„Jen nedělejte tak naivního, von Goldringu. Já vím o té Francouzce z restaurace víc než vy.“

„Nerozumím vám, Kubisi,“ zamračeně řekl Heinrich. „Vidíme se téměř denně, když něco potřebujete, tak jdete za mnou, protože víte, že vám vždycky rád pomohu, a přitom přede mnou máte tajnosti… Jestli to není možné, tak mi je neříkejte, ale nedělejte přede mnou tajemné narážky, o to vás prosím.“

Heinrich uraženě zmlkl.

„Poprvé vás vidím rozzlobeného, barone. Ale ani mě nenapadlo něco před vámi tajit. O vašich sympatiích k mademoiselle jsem se dozvěděl docela náhodou, když jsem se rozhodl ji zatknout.“

„Zatknout Moniku? Proč?“

„Uznejte, barone, když zadržíme tři dopisy té krasavice a ve všech píše o špatném počasí a o tom, že na trhu stouply ceny, ačkoliv je krásné počasí a ceny jsou pořád stejné, může nás zajímat, odkud se u slečny bere takový zájem o meteorologii a ekonomiku.“

„A to je podle vás dost, abyste mohli tu dívku zatknout?“

„K tomu by se přidalo ještě to, co by řekla u výslechu. Jenže Miller mi to neradil, poukazoval na vaše sympatie k mademoiselle. Vás on se, Goldringu, nějak bojí. Tak to je celé to tajemství.“

„A kdy jste ji chtěl zatknout?“

„Dnes. Máme přece rozkaz zesílit represálie proti maquistům a jejich přívržencům. Tak dáte mi těch padesát marek, barone, nebo jste se rozzlobil a za trest mi připravíte hladový večer?“

„Víte, že jsem vám ještě nikdy neodřekl. A neodřeknu. Jen vás žádám, abyste přede mnou nic neskrýval, ani to, co se mne týká jen částečně.“

„Rozkaz!“ srazil podpatky Kubis. „Budu to považovat za procenta na vypůjčený kapitál.“

„Považujte to prostě za přátelskou povinnost.“

Sotva Kubis dostal padesát marek, vypadl pohvizduje si vesele jakousi melodii.

Bylo tři čtvrti na deset. Heinrich sešel do restaurace, chtěl vidět Moniku. Dívka však v sále nebyla a madame Tarval mu řekla, že je ve svém pokoji.

„Dovolte, abych šel za ní, musím jí něco říci. Kdyby se na mne někdo ptal, řekněte, že jsem šel pryč – nemám dneska chuť s někým se bavit,“ prosil Heinrich.

Kubisova informace ho velmi rozrušila. Miller se zatím neodváží Moniku zatknout a také Kubis udělá všechno, aby si nezavřel kredit u bohatého barona. Ale jen do té chvíle, dokud bude sám Heinrich v bezpečí. Jestli se s ním něco stane, bude Monika určitě zatčena. Už jednou se přece gestapo zajímalo o její osobu. Mohl být přece zabit při bombardování vlaku, když jeli do Dijonu, nebo při přepadení maquistů, když doprovázel Preifera. Kdyby se Miller dozvěděl o jeho smrti, nerozmýšlel by se ani vteřinu, chytil by Moniku a vynahradil by si, že k ní tak dlouho musel být shovívavý. Ne, musí ji zachránit, dokud není pozdě, i kdyby se s ní musil rozejít.

„Ode dneška si budu myslit, že se vyznám v telepatii,“ zasmála se Monika, když se Heinrich objevil ve dveřích.

„Pročpak?“

„Zrovna jsem na vás myslela.“

„Já na vás rovněž.“

„Tak to bylo opravdu přenášení myšlenek na dálku.“

„Tolik bych chtěl, abyste si mohla přečíst moje myšlenky,“ mimoděk prořekl Heinrich. Zarazil se, zalekl se toho, co mu málem vyklouzlo z úst, a jiným tónem dodal:

„Něco vám chci povědět, Moniko, a není to ani trochu příjemné.“

Dívčiny oči pohasly, úsměv jí zmizel z tváře.

„Tak pěkně jste začal a… tak špatně skončil,“ řekla smutně. „A já myslela, že jste se na mne přišel podívat, že se vám trošičku stýskalo… Něco nepříjemného… já už jsem tím tak unavená. Jako by pro mě nezbyly žádné radosti! Víte co, pohovoříme si o těch nepříjemnostech až zítra. Ale ne, já bych celou noc nespala. Tak to radši řekněte hned, jen ne žádné dlouhé úvody…“

„Dobře, když hned, tak hned. Ale nejdřív se vás něco zeptám: mohla byste někam odjet, třeba jen na čas?“

Monika zbledla.

„Musí to být rychle?“

„Dokud jsem tady, není nebezpečí tak veliké. Jenže mě mohou odvolat – buď na delší dobu nebo natrvalo a pak…“

Heinrich neřekl, co bude pak, a Monika se nezeptala. Sklonila hlavu a splétala třásně od ubrusu do copánků. Jen chvění prstů prozrazovalo, jak je rozčilená.

„Neodpověděla jste mi,“ jemně jí připomněl Heinrich. Jak rád by přitiskl ústa k těm tenkým, roztřeseným prstíkům, zvedl tu skloněnou hlavu.

Ale Monika ji zvedla sama.

„Vy… vás by doopravdy mohli někam poslat… natrvalo?“ zeptala se tiše.

„Jsem voják a vojáků se nikdo neptá, kde chtějí být. Pošlou je tam, kde jsou potřeba. Kdybych odtud odjel nebo se se mnou něco stalo, Miller vás zatkne. Dnes jsem se dozvěděl, že všechny vaše dopisy zadržují, že…“

„Ach, Heinrichu!“ vyskočila Monika. Ale v jejích široce rozevřených očích nebyl ani úlek, ani strach, jen touha a strach z jiného nebezpečí – že ztratí toho, koho má ráda.

A Heinrich beze slov chápal, co se děje v dívčině duši.

I jemu se v této chvíli srdce svíralo žalem, bolestí, úzkostí o ní. Hleděli si do očí a všechno, co dosud stálo mezi nimi, najednou zmizelo. Jako by na celém světě zůstali jen oni dva – ty dva páry očí, dvě srdce.

„Heinrichu, utečeme odtud spolu,“ řekla Monika prostě, tak prostě, jako by o tom už mnohokrát hovořili. „Utečeme do hor, tam se nemusíme nikoho bát. Utečme hned zítra! Vždyť i vás mohou odhalit. Vy přece nejste fašista. Jste náš. Přítel.“

Monika položila ruce Heinrichovi na rameno. V tom důvěřivém gestu, v těch zářících očích byla celá ona – tak mladá a čistá, statečná v lásce jako v zápase, a přece tak bezbranná před svou láskou i před hrozícím nebezpečím. Heinrich nadzvedl rameno, pootočil hlavu a políbil její ruku, nejprve jednu, pak druhou. Monika se na něho usmála očima a hovořila dál vážně a vroucně.

„Kdybyste věděl, Heinrichu, jak to pro mne bylo hrozné, když jsem si poprvé uvědomila, že vás mám ráda. Nechtěla jsem si to přiznat, trápila jsem se nad tím, ponižovalo mě to. Ale potom jste úmyslně položil Levequův dopis tak, abych si ho mohla přečíst, pomohl jste nám v Bonneville a zachránil jste Ludvinu… A když jsem poznala, že i vy mě máte rád… Je to pravda, viďte, Heinrichu?“

„Je to pravda, Moniko!“

„Věděla jsem to, dávno jsem to věděla. A stejně jsem tak šťastná, když mi to říkáte. Utečeme spolu do hor a nikdy, nikdy se nerozejdeme. Ano?“

Jak v to věřila! Jak čekala na to jediné kratičké slovo – ano.

Heinrich sňal opatrně její ruce se svých ramenou, dovedl ji k pohovce, posadil ji a sám si sedl na nízkou stoličku u jejích nohou.

„Já to nemohu udělat, Moniko,“ řekl, dívaje se na ni smutně a zároveň nesmírně něžně.

„Proč?“ zeptala se tiše, téměř neslyšně, ale zaznělo to jako hlasité zavzlyknutí. To křičely Moničiny oči, celá její napjatá postava, která se vrhla vpřed a nyní strnula v úpěnlivém očekávání.

„Nemám právo to udělat. Pochopte, Moniko, nemám právo.“

„Ale oni vás určitě chytí, Heinrichu. Kdybyste věděl, jak se o vás bojím. Každý den se za vás modlím, nemohu usnout, dokud nevím, že jste se vrátil, třesu se strachem, když někam jedete. Někdy bych byla schopna běžet na gestapo, ať si mne týrají, jako týrali Ludvinu, ať mě zastřelí, jen abych se dozvěděla, že vás nechytli, že vám nic nehrozí.“

„I já se o vás chvěju úzkostí. Dal bych sebe samého, poslední kapku krve, abych vás ochránil… A přece s vámi nemohu odejít k maquistům, ač jsem přesvědčen, že by mě přijali.“

„Ale proč, proč? Vždyť vy nejste s nimi, s těmi, co na vás oblékli tuhle uniformu. Vy jste s námi!“

„Mám povinnost.“

„Vy mě nemáte rád, Heinrichu,“ zoufale vykřikla dívka.

„Moniko!“ Heinrich jí stiskl ruce. „Kdybych vám mohl všechno vysvětlit, pochopila byste mě, nemohla byste se mne takhle bolestně dotknout jako teď… Ale já vám nesmím nic vysvětlit, nemám právo. Ani vám nemohu nic říci, ačkoliv vám věřím, ačkoliv vás miluji.“

„Jak jsem byla před chviličkou šťastná a jak to všechno rychle minulo. Nu ano, nemohu chtít na vašem srdci víc, než může dát… Trochu zamilovanosti, trochu žalu… a mnoho opatrnosti.“

„Ale já nechráním sebe, Moniko! A dokonce ani ne vás, ačkoliv jste pro mne nejdražší člověk na světě.“

„Bože, Heinrichu, vy mluvíte v samých hádankách. Vy sám jste pro mne také hádanka. Vždyť já ani nevím, kdo vlastně jste a co chcete.“

„To, co vy. Chci, aby má vlast byla svobodná. Mám stejně jako vy svůj cíl a pro něj jsem schopen obětovat život, vytrpět nejhorší muka…“

„Proč tedy nechcete bojovat se mnou, vedle mne?“

„Je různý boj, a na mne připadl snad nejtěžší.“

„Neřeknete mi nic, abych pochopila…“

„Moniko, neptejte se, zatím vám nesmím říci nic, i když mě to mrzí. Ale i tak jsem řekl víc, než mám právo… Slibuji vám jedno: až skončí válka, přijdu k vám a všechno se dozvíte. Jestli mi věříte, jestli chcete čekat!“

„Budu čekat, Heinrichu.“

„A pak už se nerozejdeme nikdy, celý život.“

Dívčiny oči se rozzářily.

„Nezapomenete na mne, Heinrichu, doopravdy na mne nezapomenete, i když odsud odjedete?“

„Najdu vás všude na světě, ať budete kdekoliv. Ale teď odsud musíte odejít. Pro moje i vaše štěstí, pro to, abychom se sešli. Můžete někam odejet?“

„Dobře, poradím se se svými přáteli… Ale co bude s vámi? Vždyť i vás čeká na každém kroku nebezpečí a já… nebudu o vás nic vědět. Jak to mám snášet?“

„Nic se se mnou nestane. Slibuji vám, že budu opatrný.“

Monice se oči zalily slzami. Chtěla se schovat; vstala, šla k malému stolečku ve výklenku u okna, vytáhla ze zásuvky šňůru od lampičky, pak rozhrnula zatemnění a dokořán otevřela okno.

Dovnitř zavanul svěží voňavý vzduch, do pokoje dýchlo ticho spícího města. Domy i hory tonuly ve tmě. Bylo vidět jen nebe – velebné, nedozírné hvězdné nebe. Jako by na světě nebylo nic než ty hvězdy, aksamitově černé nebe a dvě srdce, tak prudce a bolestně bušící v prsou. Přitisknuti rameny k sobě dlouho, mlčky stáli u okna. „Ty pláčeš, Moniko?“ zeptal se najednou Heinrich. Ucítil, jak se dívčino rameno lehounce zachvělo.

„Ne, to nic není, miláčku. To já jen proto, že svět je tak nádherný, to je z vděčnosti, že na něm žiju, že na něm žiješ ty. A trochu mám strach – vždyť ty i já jsme jen dvě zrnka prachu v tom obrovském vesmíru.“

„Jsme jeho částí, Moniko. Necítíš, že jsme ve všem a všechno v nás?“

V chodbě se ozvaly kroky madame Tarval. Monika se rychle přitiskla k Heinrichovi.

„Heinrichu, polib měl Zítra nebo pozítří se už třeba neuvidíme. Na rozloučenou.“

*

Ve stejnou dobu chodil Miller zamyšleně po své pracovně a do detailů promýšlel krok, který hodlal udělat.

Začínalo ho totiž užírat, že je tak závislý na von Goldringovi. Od té doby, co mu ten sebevědomý baron dal na srozuměnou, že ví, koho podstrčil místo Chéniera, ztratil náčelník SD všechen klid. Nebýt toho, dávno by Moniku zatkl, hned téhož dne, když probíral Zaugelovy papíry a našel v nich materiály, týkající se mademoiselle Tarval. Po jejím příjezdu do Bonneville, jenž se časově shodoval s útokem maquistů na vlak se zbraněmi, vzniklo i v něm podezření proti ni. Heinrich von Goldring ho tenkrát zmátl a on sám mu skoro skočil na lep a uvěřil, že tam dívka jela jen za milostným dobrodružstvím. Neuvěřil docela, ale zkrátka zavřel oči, nechtěl to dál zkoumat. A zbytečně, jak se ukázalo. Zaugel si počínal chytřeji a podařilo se mu narazit na stopu spojení, které existovalo mezi Bonneville a vedoucími místního hnutí odporu. Nebýt Zaugelovy smrti, a kdyby ten hlupák z elektrárny, jenž se uvolil dodávat Zaugelovi informace, byl opatrnější, pak by už měl dost důkazů, že mademoiselle Monika není na Goldringa přívětivá jen tak pro nic za nic. Kdyby zatkl Moniku, dozví se všechno, co potřebuje. Kdyby nebylo Goldringa. Ten prokletý chlap mu stojí v cestě. Nenáviděný Goldring, před nímž se musí úslužně klanět a div mu boty nelíbat proto, že je to syn generála Bertgolda a brzy se stane jeho zetěm.

Dejme tomu, že Moniku zatkne. Pak Goldring určitě vyrukuje s celou tou historií s Bazelem, jehož Miller podstrčil místo Paula Chéniera a za nějž dostal pěknou sumičku, pět tisíc marek. Pak by musel nejen vrátit ty zatracené marky, po nichž se už dávno zaprášilo, ale musel by se odpovídat právě Bertgoldovi. Ne, zatím nechá Moniku na pokoji, bude však sledovat každý její krok a čekat na vhodnou příležitost.

Předpokládal, že po uplynutí určité doby nebude moci žádná expertiza určit, koho zastřelil místo Paula Chéniera. Pak by proti němu Goldring neměl žádné podložené důkazy. Ale zatím se všechny okolnosti jako schválně stavějí proti Millerovi. Třeba to, že se Goldring dostal do zajetí zrovna toho oddílu, jehož velitelem je Paul Chénier. Mohl ho poznat nejen Goldring, ale i Eversův šofér, který tehdy určitě viděl fotografii Paula Chéniera. Nepříjemnosti mohly přijít odtud, odkud je vůbec nečekal. A přitom všechno prošlo tiše a hladce.

Šoféra zlikvidoval, zorganizoval automobilovou katastrofu. Ale jeho závislost na Goldringovi se tím ještě zvětšila. Když Goldring slyšel o havárii, jen se klidně usmál a prohodil:

„Jestli umře i Preifer, tak už kromě mne nikdo nepozná v partyzánském veliteli Paula Chéniera.“

To už byla docela přímá, průhledná narážka. A Miller musel mlčet.

Ne, nemůže si dovolit otevřenou srážku nebo zhoršení svých styků s Goldringem. Ani tehdy ne, kdyby se mu podařilo jasně prokázat, že Monika je ve spojení s maquisty. Byla by to skvrna na baronově reputaci, všichni přece vědí o jeho náklonnosti k té krasavici. Rozzuřený, vznětlivý Goldring by se určitě Millerovi pomstil, vytáhl by historii s Bazelem, stěžoval by si Bertgoldovi a vykreslil by Millera v takovém světle, že by pak šlo o kůži, ne o kariéru.

Takovými úvahami se zabýval Miller.

Ale nebyla to zbytečná námaha. Po dlouhém přemýšlení přec jedno východisko našel.

Nedopustí se však chyby, když do té věci zaplete dokonce Bertgolda? Ten nebude dělat žádné ceremonie. Což to udělat takhle…

Rozběhl se ke stolu, vzal arch papíru, plnicí péro a napsal šifrovaný dopis:

„Velectěný herr generálmajor Bertgold! Dovoluji si obrátit se přímo k Vám a opomíjím jiné instance, neboť mne vede cit nejupřímnější úcty k Vaší osobě a zároveň cit upřímného přátelství k Vašemu adoptivnímu synu Heinrichu von Goldringovi, jenž svými schopnostmi, vzděláním a chováním si získal sympatie všech, kteří měli tu čest se s ním setkat.

Baron je však velmi mladý a důvěřivý, a tohoto rysu, vlastního ušlechtilým povahám, by mohli využít nepřátelé. Mám podezření, že mladá, krásná dcera majitelky hotelu, kde baron bydlí, využívá jeho veliké náklonnosti a důvěry, ačkoliv si jí nezasluhuje, neboť náš aparát má proti ní kompromitující materiály, které dávají opodstatnění podezřívat mademoiselle ze sympatií k francouzským teroristům. Neodvažuji se mademoiselle zatknout a vyslechnout, neboť bych tím vrhl stín na čisté jméno Vašeho syna. Obracím se proto k Vám jako k jeho otci a svému zkušenému a velectěnému veliteli, a prosím Vás o radu a instrukce.

Vždy ochotný k Vašim službám s veškerou úctou major Johann Miller.“

Miller si přečetl dopis jednou, po druhé a shledal, že je hoden toho, aby se dostal do rukou vysoce postavené osoby. Zapečetil ho podle všech pravidel jako tajný dokument, napsal adresu a okamžitě poručil strážnému, aby byl zvláštním kurýrem poslán do Berlína.

Když se vrátil domů, dlouho nemohl usnout. Připomínal si řádek za řádkem, v duchu znovu pročítal každou větu.

Což jestli bude Bertgold na Goldringovi žádat vysvětlení? Nedostane se pak on sám do pěkné bryndy?

Až ráno usnul nepokojným spánkem jako člověk, jenž si není jist, co ho čeká zítra – jestli poděkování nebo přísný trest.

*

Fanfáry před ranním vysíláním vytrubovaly šestého i sedmého července, osmého už se neozvaly a devátého začalo rádlo hovořit o zuřivých protiútocích ruských vojsk. Desátého slovo „protiútoky“ zmizelo a místo něho se objevila fráze: „Naše jednotky vedou úporné boje s útočícím nepřítelem.“

Eversovi to bylo jasné: grandiózní, dávno slibovaná a halasně vyhlašovaná operace zkrachovala.

Generál vyslechl poslední zprávy devátého července večer a roznemohl se. Proležel několik dní, už ani zprávy pokaždé neposlouchal. A když slyšel o „dalším zkrácení linie fronty“, vypjal rádio docela.

Místo odvety utrpěla vůdcova armáda další porážku, jejíž morální dosah byl za daných okolností ještě horší než porážka armády Paulusovy.

Když pak přišel Evers po své nemoci poprvé do štábu, Heinrich i Lütz se na sebe mimoděk podívali: generál nebyl k poznání, tak zbledl, sešel, zestaral. Téhož dne posílal Lütz generálovým jménem telegram veliteli sboru. Evers se v něm odvolával na svůj velmi špatný zdravotní stav a prosil o týdenní dovolenou, aby si mohl zajet do Paříže poradit se s lékaři.

Tentokrát byla žádost Eversovi vyřízena kladně – bylo mu dovoleno vzdálit se přesně na týden.

V předvečer odjezdu zavolal generál svého důstojníka pro zvláštní úkoly.

„Byl jste v Paříži, herr Goldring?“

„Ne.“

„A co byste říkal návrhu, abyste si tam na čtrnáct dní zajel?“

„Byl bych vděčen, pane generále. Za prvé bych spatřil hlavní město světa, jak je Paříž nazývána v literatuře, ale hlavní důvod – přesvědčil bych se znovu o vašem příznivém vztahu ke mně.“

„Vy jste si měl, barone, zvolit diplomatickou dráhu,“ zažertoval generál. „Věc se má takhle: v Paříži jsou pořádány čtrnáctidenní kursy pro důstojníky ze štábů divizí, samostatných pluků i zvláštních praporů, aby prostudovali nové prostředky protitankové obrany. Pojedete na tyto kursy a své poznatky pak předáte důstojníkům divize. Kursy jsou plánovány na tři hodiny denně, přetíženi tedy nebudete, ač mě to i trochu znepokojuje…“

„Dovoluji si zeptat proč, pane generále?“

„Protože jste příliš mlád a Pařížanky jsou nadmíru půvabné, barone.“

„Mám snoubenku, pane generále…“

„Ano, říkal jste mi o tom, vzpomínám si… Dnes se tedy přichystejte, sežeňte si doklady a hned se spolu vydáme na cestu. Vaše kursy začnou sice až za několik dní, ale chci, abyste jel se mnou – budu mít příjemného společníka a nebudu si musit brát stráž. Ostatně hned po mém návratu může být divize přemístěna na Atlantický val. Připravte se tedy tak, abyste mohl odjet z Paříže přímo tam, bude-li to třeba.“

„Mám přikázat svému sluhovi, aby jel s autem také do Paříže?“

„Ovšem. Bude to pro vás velmi pohodlné.“

Už tedy přišla chvíle, kdy se musím s Monikou rozloučit, smutně uvažoval Heinrich, když seděl za stolem vedle Lütze, jenž mu připravoval doklady.

Heinrich zatelefonoval Kubisovi.

„Chtěl bych vás vidět, hauptmanne. Čím dřív tím líp… Za deset minut jsem doma.“

Když přišel Heinrich do hotelu, Kubis už tam byl.

„Co se stalo?“ zeptal se znepokojeně.

„Nic kromě toho, že odjíždím na nějaký čas do Paříže.“

„Vy jste se narodil na šťastné planetě, barone. A jestli jste mě zavolal, abyste vyslechl moje instrukce, tak mi přivezte z Paříže tak deset lahví vína podle vlastního vkusu, věřím vám v tom jako sobě, pak morfium a dobré doutníky.“

„To všechno budete mít, ale s jednou podmínkou: použijete všech prostředků, aby se s mademoiselle Monikou nic nestalo… Rozumíte?“

„Ani vlásek jí z hlavy nespadne.“

„A kdyby náhodou Miller dostal chuť pohovořit si s ní ve službě, okamžitě mi telegrafujte.“

„Na adresu?“

„Zatím: centrální telegraf, na výzvu. Pak vám telegraficky pošlu adresu, až ji budu sám vědět.“

„Všechno udělám přesně podle rozkazu, barone a můj dobroditeli.“

„A abyste neměl omluvu, že jste neměl na telegram peníze, dám vám sto padesát marek.“

„Mein Gott, máti božská, jak říkají Poláci! To abych vám telegrafoval každý den, dokonce i to, jestli je její věneček v pořádku.“

„Nedělejte hloupé vtipy! Pojďte, radši si vypijeme pohár šampaňského. Už se asi do odjezdu neuvidíme. Millerovi o tom neříkejte, povím mu to sám zítra ráno.“ Heinrich vypil s Kubisem pohár šampaňského, objednal večeři pro tři a šel do svého pokoje.

Kurt byl v desátém nebi, když se dozvěděl, že i on pojede do Paříže.

„Já se, nevím proč, nějak bojím, když vy odjedete a já tu zůstanu,“ přiznal se.

„Bojíš se, že tě Miller zase zavolá k výslechu?“

„Ano,“ vážně odpověděl Kurt.

„Můžeš vyjet už zítra ráno. Bylo by dobře, abys už byl v Paříži, až já tam přijedu.“

Večer strávil Heinrich ve společnosti Moniky a Lütze. Ale večírek na rozloučenou nedopadl tak, jak si Heinrich představoval. Monika, jako by tušila rozloučení, byla smutná a jen tu a tam se usmála Lützovým vtipům.

I Heinrich měl každým okamžikem horší náladu. Jak maličká, jak bezradná mu teď Monika připadala!

Lütz poseděl půl hodiny; pak se vymluvil na papíry, které musí zítra brzy ráno připravit generálovi, a rozloučil se.

„Tak kdy odjíždíš, Heinrichu?“ zeptala se najednou Monika, když zůstali sami.

„Ty to víš?“

„Kurt mi to řekl,“ s výčitkou pravila dívka.

„Nechtěl jsem o tom dnes mluvit, abych tě nezarmoutil předčasně.“

„A to je ještě horší. Bylo mi to tak líto, když Kurt náhodou…“

„Odpusť! Chci tě mít ve vzpomínkách veselou. Myslel bych na tebe s menší úzkostí. Ale splníš mou prosbu? Odjedeš ze Saint Remy, dokud budu pryč?“

„V kolik hodin jedeš?“

„Zítra v šest ráno.“

„Slibuji ti, že večer už nebudu v Saint Remy.“

„Pak budu mít klid. A hned jak se vrátím, poprosím madame Tarval, aby ti dala vědět…“

„Ach, Heinrichu, já mám takový pocit, jako bychom se loučili navždy,“ přesmutně pravila Monika.

„Ale ne, miláčku, nemysli na takové věci. Nebo také propadnu dojetí a víš, že musím být v každém okamžiku ve střehu.“

Monika se nuceně rozesmála.

„Tak vidíš, už jsem veselá. Jsi spokojen?“

„Jsem uklidněn. A to je teď nejdůležitější.“

*

Miller ještě snídal, když se s ním Goldring přišel rozloučit.

„Mein Gott, tak časný a tak vzácný host! Jaká neodkladná záležitost vás ke mně přivedla v tuhle dobu?“

„Odjíždím dnes s generálem do Paříže.“

„Budete tam dlouho?“

„Čtrnáct dní… Mám k vám jednu maličkost – týká se mademoiselle Tarval. Chci mít jistotu, že váš zájem o její osobu se omezí jen na pozdravy na ulici. Rozumíte mi, herr Miller?“

„Ta vám ale popletla hlavu, barone! Vždyť máte snoubenku!“

„A vy máte manželku. A pokud vím z vašich vlastních slov…“

„To bylo zamlada, barone, to už je dávno! Teď jsem čistý jako křišťál.“

„Tak vidíte, a já jsem ještě mladý. Jsme přátelé, Hansi, a doufám, že upřímní přátelé. Známe dobře navzájem své povahy, ale i některé slabé stránky a hříšky, abychom hovořili upřímně. Lepší, když budeme jeden druhému pomáhat, a ne si házet klacky pod nohy. Jste také toho názoru?“

„Naprosto.“

„Slibujete tedy?“

„Jestli potkám mademoiselle na ulici, radši se otočím jinam, aby si nemohla stěžovat, že jsem se na ni zle podíval,“ zažertoval Miller.

„Tak to je skvělé! Doufám, že přijedete na nádraží a vyprovodíte nás, když ne mne, tak generála.“

„Když ne generála, tak vás určitě,“ opravil ho Miller.

Dodržel slovo. Ve tři čtvrti na šest byli velitel štábu divize, Miller a Kubis na peróně.

Jako při každém oficiálním vyprovázení čekali všichni netrpělivě, až vlak zapíská, a nudili se. Jedině Miller byl veselý. Vtipkoval, dělal narážky na Kubise – je prý smutný, že se mu na dva týdny zavře banka s dlouhodobým úvěrem.

„Takhle veselého jsem vás, Hansi, ještě nikdy neviděl,“ prohodil na rozloučenou Heinrich. Millerova veselost ho znepokojovala a čím dál víc popuzovala.

„Mám radost za přítele, který má před sebou tak nádhernou cestu,“ řekl mu na to Miller.

Nemohl se Heinrichovi přiznat, že skutečná příčina jeho veselí je nevelká šifrovaná zpráva od samotného Bertgolda, odpověď na Millerův dopis, týkající se Moniky.

„Pamatujte na naši úmluvu, Kubisi!“ zašeptal ještě při loučení Heinrich, když se vlak už rozjížděl.

Hned za nádražím trať prudce stoupala a vlaky, které se ještě nemohly rozjet, jely tudy velmi pomalu.

Heinrich nešel do vagónu; chtěl se ještě jednou podívat na město, kde toho tolik prožil.

Když vlak přejel poslední budku, spatřil znenadání Moniku. Stála tam v bílých šatech, prostovlasá, celá ozářená jiskřivými slunečními paprsky.

„Moniko!“ vykřikl radostně Heinrich.

Dívka přiběhla k vagónu a hodila Heinrichovi kytici.

Vlak pozvolna nabíral rychlost a Heinrich se vyklonil z plošiny vagónu, aby dívku viděl co nejdéle.

Stála dlouho u kolejí, zalitá zlatým světlem, sama podobná jasnému slunečnímu paprsku…

Evers celou cestu proležel v kupé; vstával jen k jídlu. Heinrich byl rád, že může být sám se svými myšlenkami.

V duši měl úzkost a smutek.

Do Paříže přijeli až třetí den ráno, neboť vlak měl po cestě dvakrát zdržení – partyzáni na dvou místech rozebrali koleje. Kurt na nádraží nebyl. Heinrich si s generálem umluvil schůzku na večer, vzal si taxík a rozjel se k centrální telegrafní ústředně. Byl přesvědčen, že mu Kubis žádné zprávy telegrafovat nebude, a proto klidně podal do okénka s nápisem „poste restante“ svůj průkaz.

Jak byl překvapen a polekán, když mu telegrafista podal průkaz zpátky a něco vložil dovnitř.

„Saint Remy“ přečetl Heinrich na horním okraji blanketu a pomalu rozevřel telegram. Četl jednou, po druhé, po třetí… Ne, není to omyl, nezdá se mu to, je to pravda…

„Tři hodiny po vašem odjezdu srazilo na silnici neznámé nákladní auto mademoiselle Moniku neprobrala se k vědomí a zemřela téhož dne večer podrobnosti v dopise položím věnec vaším jménem Kubis.“

DÍL TŘETÍ

Tenoučké nitky velkého klubka

Monika nežije!

Ta zpráva Heinricha ohromila. Jako beze smyslů vyšel z pošty, zapomněl, že na něj čeká taxík, a pustil se frekventovanou ulicí. Kolem něho proudil život, do uší mu bil mnohohlasý hluk velkoměsta, v němž se lidský halas, hukot motorů, klaksony a zvonky slévají v celek, ve vír, docela obvyklý pro Pařížany a tak ohlušující pro ty, již právě přijeli z tichých venkovských koutů Francie.

Cestou na poštovní úřad sledoval Heinrich se zájmem všechno kolem, dychtivě se zaposlouchával do té symfonie pařížského života, o němž tak mnoho slyšel a četl a který teď poprvé uzřel na vlastní oči.

Teď však viděl před sebou jen dva řádky telegramu. Dosud nebyl schopen plně obsáhnout jejich strašný smysl. Nemohl pochopit, že tady proudí život, svítí slunce, žijí tu lidé, milióny lidí, on sám existuje, ale Monika už nežije. Heinrichovi se zdálo, že stačí udělat jen pár kroků, jít ještě kousek a určitě ji v davu lidí zahlédne, prostovlasou, v bílých šatech, se zářícím úsměvem, s kytičkou v rukou, přesně tak, jak ji viděl naposledy s plošiny vagónu v Saint Remy.

„Auto ji zabilo…“ Nel To není možné, to nesmí být.

„Monsieur důstojník! Monsieur důstojník! Pojedete dál, nebo už jsem volný?“

Ne, to není sen. To už je skutečnost. To je šofér, který ho vezl z nádraží na poštu a teď jede krokem za ním.

Heinrich nasedá do taxíku a bezmyšlenkovitě říká:

„Ke komandantuře!“

Šofér ostře zatáčí a auto chvíli jede nejvyšší dovolenou rychlostí, chvíli se zase plazí hlučnými ulicemi. Heinrich sedí bez pohnutí se zrakem upřeným do jednoho bodu, nic nevnímá.

„Komandantura, monsieur!“ tiše upozorňuje šofér.

Heinrich zamíří ke vchodu do budovy, před níž přecházejí s nabitými samopaly dva němečtí vojáci.

„Tak jste šťastně dojel, herr Oberleutnant. Já jsem také zrovna dorazil.“

Kdo to je? Aha, Kurt!

Heinrich neodpovídá na přivítání; mlčky mu podá zmačkaný telegram.

Kurt vytřeštil oči. Je v nich lítost, soucit i hrůza. Z pootevřených úst se mu dere otázka, ale pak jen mlčky lapá po vzduchu a patří na ten napohled nevinný kousek papíru. Ruce se tnu chvějí.

Heinrich by nejraději padl Kurtovi na prsa a rozplakal se. V té chvíli mu tak hrozně chybí ten, koho člověk nejvíc potřebuje v bolesti – upřímný přítel, před nímž by nemusel nic skrývat, jemuž by se mohl se vším svěřit.

„Herr Oberleutnant!“

Ach tak, před velitelstvím se asi nesmí stát na chodníku. Heinrich mlčky odpovídá na vojákův pozdrav a vysokými masivními dveřmi vchází do budovy.

Dozorčí mu oznamuje adresu, kde se bude konat kurs, a dává mu seznam doporučených hotelů, kde se mají němečtí důstojníci ubytovat, a nějaké tři instrukce napsané strojem.

„Doporučuji, abyste se s nimi pozorně seznámil,“ radí dozorčí při loučení.

A znovu taxík, zase ty strašné myšlenky, s nimiž se pořád ještě nechce a neumí smířit.

Jako stroj vchází do kanceláře kursu při vojenském útvaru, odevzdává doklady, s někým se seznamuje, někomu na něco odpovídá. Jako neviditelný mechanismus ve stroji, tak i v jeho mozku jakási neznámá buňka řídí všechny pohyby, odpočítává potřebné dávky nedbalé povrchnosti, shovívavé vlídnosti, odborného zájmu. Ale to jen dokud nezůstal sám. Než se taxi znovu rozjelo ulicemi té obrovské pouště, kde není nikoho – jen on a jeho myšlenky.

Udivený šofér stále častěji pokukuje do zrcátka a potají pozoruje neobvyklého pasažéra, který ho tak vytrvale prohání pařížskými ulicemi jedním krátkým slovem: „Dál!“ Kdo je to? Opilec, šílenec, zločinec, který si vzal důstojnickou uniformu a chce policii splést stopu? Ještě se kvůli němu dostane do maléru! Šofér energicky zabrzdí a zastaví.

„Monsieur, už hodinu takhle jezdíme a já dělám od časného rána. Za chvilku mi dojde benzín.“

„Benzin? Jaký benzín? Ach tak! Dovezte mě do hotelu Piemont.“

Teprve teď si Heinrich uvědomuje, že když vyšel z velitelství, poslal Kurta napřed, aby v hotelu objednal pokoj a dopravil tam zavazadla. Jistě už tam dávno čeká a má strach, co se stalo s jeho pánem.

A opravdu, Kurt ho čekal ve vestibulu rozčilený a zmatený. Všechno už zařídil, vzal třípokojové apartmá s koupelnou, připravil koupel a teď už hodinu čeká na oberleutnanta.

Kurt vede Goldringa do pokoje. Všechno už je tu starostlivě připraveno, aby se Heinrich mohl po cestě upravit a odpočinout si. Na stolku u postele stojí popelníček, krabička cigaret, ba i láhev s chlazenou sodovkou.

Ale Heinrich si všech těch pozorností nevšímá, mučí ho i pouhá Kurtova přítomnost, jeho zdrcený výraz i soucitný pohled. Už aby mohl být sám.

Heinrich usedá ke stolu a píše text telegramu Lützovi s prosbou, aby mu okamžitě v dopise vypsal všechny podrobnosti Moničiny smrti.

„Pošli tento telegram hauptmannovi Lützovi.“

Konečně je v pokoji sám!

Heinrich padá nesvlečený tváří na lůžko. Teď se nemusí přemáhat, může plakat, nahlas rozmlouvat s Monikou, křičet… Ale nemá slzy. I ústa jsou němá. Jako by mu uvnitř všechno zmrtvělo. Jen mozek pracuje napjatě, horečně, neustále.

„Tři hodiny po vašem odjezdu…“ Proč Kubis spojuje Moničinu smrt s jeho odjezdem? Shoda okolností? To by bylo podivné. Zvlášť proto, že gestapo se už dávno zajímalo o mademoiselle Tarval. „Tři hodiny po vašem odjezdu…“ Vrátila se tedy ještě z nádraží a jela někam na kole. Slíbila, že večer už nebude v Saint Remy. Ale jak na ni mohlo najet auto? Dálnice u Saint Remy je široká a přímá a Monika umí skvěle jezdit. Tam se dá vyhnout ne kolu, ale celému konvoji nejtěžších náklaďáků. „Tři hodiny po vašem odjezdu…“Proč ho právě tahle věta tak hrozně mučí! Jako kdyby tím Kubis na něco narážel.

Jak by se teď hned chtěl rozjet do Saint Remy a tam na místě se všechno dozvědět, padnout hlavou na ten čerstvý opuštěný hrob, tak opuštěný, neboť Moničini přátelé nemohou ani přijít pozdravit hrob své soudružky.

A najednou mu z paměti vyplouvá záběr z filmu »Ščors«, který viděl kdysi dávno. Mladý velitel stojí u čerstvě zasypaného hrobu svého přítele a obraceje se k vojákům říká:

„Čestné salvy nebudou. Čestné salvy budeme pálit na nepřítele.“

Ano, i on bude pálit po nepříteli. Po těch, kdo ji zabili. Potlačí bolest v prsou. Teď na ni nemá právo. Nemá právo na soukromý život, na radost, žalost, lásku, stesk. Nejvíc na stesk, neboť rozleptává každé úsilí.

„Ty mi pomůžeš překonat bolest, Moniko!“

Tady v Paříži, jako ostatně všude, musí být v dokonalé formě, ať se s ním samotným, s příbuznými, přáteli děje cokoliv. Neboť on je člověk zbavený obvyklých, nejzákladnějších lidských práv. Má jen povinnosti. Sám si vědomě tuto cestu vybral. Věděl přece, co ho čeká, když svolil, že na sebe na dlouhá léta oblékne tuto uniformu, aby tím zároveň i na svou duši, mozek, srdce navlékl neviditelné brnění, kterým oddělil sebe sama od vlastních citů. A v tom brnění nesmí být jediná skulinka, jíž by se na povrch dostalo jeho já.

„Ty mi v tom pomůžeš, Moniko!“

Když si poprvé oblékl tuto uniformu, probíjel se nepřítel k Moskvě, hitlerovci ani v nejmenším nepochybovali, že zimu přivítají v hlavním městě Sovětského svazu. Rozdrceni u Moskvy, u Stalingradu a teď u Kurska valí se k Dněpru, aby se za jeho širokým tokem a novým obranným válem skryli před poslední definitivní porážkou. Boj vstupuje do rozhodující závěrečné fáze. Na něm, sovětském rozvědčíkovi, právě tak jako na každém řadovém vojáku závisí, jak blízko už je čas konečného vítězství. I on jako všichni musí napnout všechny síly, musí zasahovat přesně, smrtelně.

„I v tom mi pomůžeš, Moniko! Neboť moji nepřátelé jsou i tvými nepřáteli, neboť o osudu Francie se teď rozhoduje na východě.“

Ne, nikdy nezapomene, kde a proč žije.

Ať obraz dívky v bílých šatech stojí před jeho očima, až se bude musit dvořit odporné Loře, kterou nenávidí o nic méně než jejího otce. Ale musí to být. Třeba jen proto, aby na Bertgoldovi vyzvěděl jeho plány naplněné nenávistí k lidstvu.

Ať mu září její líbezné oči, když sedí u jednoho stolu s Millerem, a skrývaje v duši pocit nenávisti a odporu, hostí ho vínem a baví veselým povídáním. I to je nutné, neboť mu to dává do rukou zbraň proti nepříteli.

Ať vzpomínka na její čistou křišťálovou duši mu pomáhá udržovat styky s cynickým, zkaženým Kubisem, jemuž by se za normálních okolností štítil podat ruku. Ne, nedá se nic dělat – musí to být.

A tak i dnes, když mu srdce puká bolestí, musí jít večer k Eversovi, hovořit s ním veselým tónem o věcech, které generála rozptýlí. Hrát, hrát svou roli bez únavy a bez výkyvů. Neboť rozvědčík, právě tak jako minér, může se zmýlit jen jednou v životě – poprvé a naposled.

Večer se Heinrich sešel s Eversem, jak bylo domluveno. Evers se ubytoval ve veliké vile svého přítele Ericha Gundera. Generál Gunder svého času bojoval na východní frontě, upadl však v nemilost, neboť dal v jedné operaci rozkaz k ústupu místo rozkazu k útoku.

Pokojská zavedla hosta do veliké pracovny, jež se spíš podobala sálu, kde náhodou někdo doprostřed postavil psací stůl. Generál Evers seděl u malého stolečku v koutku a pil víno. Nebyla to zřejmě první sklenka – víčka mu zrudla, dolení ret se trochu odchýlil, což dodávalo jeho obličeji jakoby uraženého výrazu.

„Posaďte se, barone, posaďte se,“ obrátil se generál k hostu ne jako k svému podřízenému, ale jako k sobě rovnému, a naplnil druhou číši až po okraj.

„Jak se daří, pane generále? Už jste byl u lékaře?“

„U lékaře? K čertu s tím, na to teď není čas. Četl jste dnešní zprávy, barone? Myslím z východní fronty.“

„Nejsou bohužel nijak potěšující jako všechny v posledních dnech.“

„Nijak potěšující? Hanebné pro německou armádu! A já jsem skládal do této letní operace tolik nadějí a očekávání… Víte ostatně, kolik našeho vojska se jí zúčastnilo? Přes čtyři sta tisíc vojáků a důstojníků, přes tři tisíce tanků, téměř sedm tisíc děl a víc než tři tisíce minometů… Jen letadel tam vrhli skoro přes dva tisíce. A s tím vším jsme prohráli bitvu! Hanebně a se strašnými ztrátami. Vaterland se zalyká krví, slyšíte, barone?“ Heinrich poslouchal beze slova. Cifry, které ze sebe chrlil opilý Evers, neměly už teď žádnou cenu. Zajímavé a směrodatné bylo jen to, jak starý generál německé armády reaguje na porážku u Kurska.

„Vypadá to už, jako by se blížil konec, jenže takový, jaký jsme nečekali, jakého jsme se nenadáli!“ Generál zmlkl, prohlížeje proti světlu barvu vína v číši. Heinrich uctivě vyčkával, jak se sluší na mladšího člověka а k tomu nižší hodnosti.

„Řekněte, barone, jste vlastenec? Nedivte se, že vám dávám otázku na první pohled trochu podivnou. Nemám na mysli to kasárenské vlastenectví, kterého má většina našich důstojníků plnou hubu.“

„Ano, mám rád svou vlast a jsem ochoten položit pro ni život,“ upřímně odpověděl Heinrich; měl na mysli svou skutečnou vlast.

„Takovou odpověď jsem očekával.“

„Máte se mnou nějaké plány, pane generále?“

„Ještě ne, ještě ne. Ale není daleko čas, kdy snad budete muset dokázat svou oddanost vlasti.“

„Jsem vždy připraven.“

„Budu s vámi počítat, barone. A nyní promiňte – musím si odpočinout po cestě. Pro vás mladé je cesta ze Saint Remy do Paříže zábavou, ale moje staré kosti chtějí odpočinek…“

„Dovolte, abych se vám poroučel, pane generále. A prosím, abyste nezapomněl, že s radostí vykonám jakýkoliv úkol.“

„Jsem o tom přesvědčen, drahý von Goldringu. Kde jste se ubytoval?“

Heinrich vytrhl ze zápisníku list papíru, napsal jméno svého hotelu i telefonní číslo a dal to generálovi. „Děkuji, herr Oberleutnant. Budu s vámi počítat.“

Celou cestu do hotelu i ve svém pokoji se Heinrich snažil myslet jen na generálova slova. Je nabíledni, že poslední události na východní frontě vyvolaly nespokojenost u lidí, kteří chápali význam této nové porážky, viděli v ní veliký krok k zakončení války, a to zakončení vůbec ne takovému, o jakém je po celou dobu ujišťovala goebbelsovská propaganda. Je možné, že generál dokonce nevyjadřuje svoje nebo aspoň ne jen svoje myšlenky. Heinrich musí dbát na to, aby neztratil generálovu důvěru. Vždyť není vyloučena možnost, že on a jeho přátelé už osnují dalekosáhlé plány.

Heinrich, zmučený vším, co toho dne prožil, šel brzy spát, ale usnout nemohl. Všechny útrapy posledních let uplynuly daleko dozadu a před očima měl jen Moniku.

Zazvonění telefonu ho vrátilo do skutečnosti.

Volal Evers. Rozčileným hlasem, bez nejmenší známky opilosti rozkázal:

„Okamžitě ke mně!“

Byly už tři hodiny v noci, když Heinrich dojel k Eversovi. Byl uveden do téhož pokoje, tentokrát tam však kromě Everse byl i pán domu, vysoký, poněkud zavalitý generálplukovník Gunder. Pozdravil se s Goldringem a nějak obzvlášť pečlivě, beze všech ceremonií si ho prohlížel. Pak odešel.

„Za hodinu se letadlem vracím do Saint Remy,“ lakonicky oznámil Evers.

„Proč tak náhle?“

„V Itálii je převrat. Mussolini je uvězněn. V čele armády a vlády je nějaký Badoglio. Je docela možné, že naše divize bude přemístěna tam. Kdyby k tomu došlo, odvolám vás telegramem z kursu. Před odjezdem zajdete ke generáloberstu Gunderovi, je možné, že mi bude chtít poslat dopis nebo něco vzkázat ústně. Bude to vzkaz neobyčejně důležitý a chtěl bych, aby se o něm nedozvěděla živá duše.“

„Rozkaz, herr generál.“

„A teď mi řekněte, barone, co tomu všemu říkáte?“

„Nevyznám se mnoho v politice, pane generále, a proto se vždycky držím zásady: poslouchat, co říkají moudřejší a zkušenější, než jsem já.“

„Dobrá zásada! Líbí se mi vaše skromnost. Ale před několika hodinami v téhle pracovně jsem s vámi hovořil otevřeně a snad jsem řekl něco zbytečného…“

„Z té rozmluvy jsem si odnesl jen jediný dojem, pane generále – že jste vlastenec, který bolestně reaguje na neúspěchy naší armády.“

„Armády? Pak jste mě nepochopil. Ne armády, barone, ale velení.“

„Promiňte, pane generále, pochopil jsem to tak, ale neodvažoval jsem se to říci,“ opravil se Heinrich.

„Teď si už každý myslí, že loď se potápí, a chce především zachránit sám sebe.“

„Tak to dělají krysy.“

Evers se chraptivě rozesmál.

„Právě tak hodnotím situaci v Itálii.“

„Mně se zdá, že panika je předčasná, že není žádný důvod dívat se na budoucnost tak pesimisticky.“

„Jestliže na ni ovšem nebudeme Čekat se založenýma rukama, ale budeme se připravovat,“ významně dodal generál a pozorně pohlédl na Heinricha.

„A teď pojedeme na letiště!“

Za hodinu odletěl generál Evers zvláštním letadlem z Paříže do Saint Remy.

Rozhovor s generálem Heinricha vzrušil a zaujal. Eversovy narážky dost výmluvně dokazovaly, že má jakési plány. Zatím je sice skrývá, ale jedna věc je nepopiratelná – nespokojenost s velením vzrostla natolik, že i vždycky rezervovaný generál už nepovažuje za nutné se s tím skrývat. A to jsou teprve první kvítka. Jahůdky na sebe nenechají dlouho čekat…

Druhý den ráno přesně v deset hodin ohlásil se Heinrich náčelníkovi kursu oberstu Kellerovi.

„Zahájení kursu se o nějaký čas odkládá,“ oznámil mu Keller. „Snad by bylo lepší, kdybyste se vrátil k útvaru a čekal, až vás vyzveme.“

„Velitel divize generál Evers, který právě dnes odletěl z Paříže, mi rozkázal čekat tady; je totiž možné, že naše divize dostane nějaký speciální úkol a v nejbližších dnech bude přemístěna, herr oberst.“

„Jestliže dostanete telegram, podejte mi o tom zprávu.“

„Samozřejmě, herr oberst.“

„Nejste syn velitele sto sedmnáctého pluku Ernesta Goldringa?“

„Ne, můj otec baron Siegfried von Goldring zahynul a mne přijal za syna generálmajor Bertgold. Pracuje u hlavního štábu v Berlíně.“

„Wilhelm Bertgold?“

„Ano.“

„To vás tedy prosím, abyste mu ode mne vyřídil co nejupřímnější pozdravy. Jsme staří známí ještě z první světové války.“

„Jsem si jist, že bude velmi potěšen…“

„Myslím, že se v Paříži nebudete nudit. Ale když už se tu musíte zdržet, bylo by škoda, kdybyste promarnil čas bez užitku. Chcete-li, nařídím, aby pro vás opsali konspekty přednášek. Ušetří vám to zbytečnou práci – nebudete musit dělat konspekty sám, až začne kurs.“

„Nerad bych vám přidělával tolik práce, herr oberst.“

„Hlouposti. Jsem velmi rád, že jsem se s vámi seznámil, barone, a mám radost, že mohu prokázat synu svého dobrého známého takovou malou službu. Bude mi velmi líto, herr Oberleutnant, jestli vás odsud opravdu brzy odvolají… Ale v takovém případě by se vám konspekty teprve hodily. Myslím, že koncem týdne byste je mohl dostat.“

Poprvé po dlouhé době měl Heinrich před sebou několik úplně volných dní; ale netěšil se, myslel na ně se smutkem, ba se strachem. Jako člověk, který se stále řítil vpřed a najednou se zastavil, měl pocit, jako by všechny předměty míjely kolem něho splývajíce v nevýrazný pás. Prohlížel si Paříž, ale popravdě nemohl na nic soustředit pozornost, neboť všechny ulice, náměstí, pomníky, majestátní budovy i obyčejné domy jako pestrá stuha jen dráždily zrak, ale nestačily se zachytit pevně v představě a nevzbudily ani jeho zájem.

Marně Kurt zpomaloval rychlost, když projížděli kolem nějakého pomníku nebo architektonicky zajímavě řešené budovy, marně vypínal motor na prostorných náměstích a nadšenými výkřiky se snažil nadporučíka přimět, aby si všiml nespočetných výkladů starožitnických krámků v ulici Rivoli. Heinrich míjel lhostejně Vítězný oblouk, jen letmo si prohlédl Vendómskou kolonádu, ba ani se neotočil, aby si prohlédl presidentský palác na Elysejských polích, a pořád hnal auto vpřed a ani nezpozoroval, že už stejnou ulicí projíždějí podruhé i potřetí.

Kurt sám bez dovolení obrátil vůz k Martovu poli a zastavil proti Jenskému mostu u Eiffelovy věže. Výtah nefungoval, a tak Heinrich vystoupil po točitých schodech na druhé odpočívadlo. Neposlouchal průvodcův výklad o tom, jak inženýr Eiffel stavěl tuto grandiózní budovu vysokou tři sta metrů, nezajímalo ho, kolik se na ni spotřebovalo kovu a cínu; vyšel ze zasklené galerie na plošinu, opřel se o zábradlí a s výšky se zahleděl na město. Teprve teď poprvé uzřel Paříž. Nejen očima, ale i oním vnitřním zrakem, jenž jediný je schopen vdechnout duši tomu, co člověk vidí, a doplnit to všemi vzpomínkami z četby o tomto nejkrásnějším městě Francie, opěvovaném básníky a umělci.

Ano, tady je Notre Dame, chrám pařížské Matky boží, po němž ho v dětství vodil mohutný génius Victora Huga s křehkou krasavicí Esmeraldou a její bílou kozičkou. A tamhle v ulici Chanvreri umíral na barikádě veselý Gyros, statečný a vznětlivý, posměvačný a vyzývavě bezstarostný i tváří v tvář smrti. Tam po těch bulvárech se snad kradl starý Gorlot, jehož Balzac vodil do vil jeho překrásných a nevděčných dcer. Tam někde, jistě na ostrově Cité, se svého času proháněli veselí a zpupní Dumasovi mušketýři. A tamhle snad je hřbitov Pere-Lachaise a slavná Zeď komunardů, kde byli postříleni poslední obránci Komuny…

Paříž zalitá svitem pohasínajícího slunečního dne vztahovala k nebesům jehly chrámů, vrcholky věží, kopule státních budov, sloupoví památníků, jako by těma rukama chtěla zachytit poslední sluneční paprsky, aby navždy uchovala velké město v záři slávy a vítězství.

Heinrich chtěl vystoupit ještě výš, na třetí plošinu věže, ale dozvěděl se, že tam je vstup zakázán; byla tam umístěna vysílačka.

Domů se vraceli širokými bulváry a Heinrich se kochal jejich svéráznou neopakovatelnou krásou. Dlouho si nemohl uvědomit, co ho tak okouzlilo, až náhle pochopil – kaštany! Známé milé kaštany, jež byly ozdobou jeho rodného města.

Zdálo se mu o nich té noci, viděl je na jaře obsypané hojností květů na pozadí nedozírné nebeské modři. Šel s Monikou Leninovou ulicí. Bílé plátky pod závany větru kroužily vzduchem a tiše se snášely na dívčiny černé copy.

V jednom ze stánků, lemujících nábřeží Seiny, koupil si druhý den ráno průvodce Paříží a začal svou pouť do minulosti, aby utekl před tíživými vzpomínkami a hlavně aby se uklidnil, aby s takovým napětím nečekal na dopis.

Koncem týdne mu Kurt podal velikou obálku. Byl tam oficiální rozkaz dostavit se do štábu divize v místě jejího nového určení; kromě toho tam Heinrich našel Liitzův dopis.

Hauptmann mu psal:

„Drahý příteli! Nemohu Ti napsat žádné podrobnosti o tragické smrti mademoiselle Moniky, protože nikdo nic neví kromě toho, že ji srazilo nějaké cizí vojenské auto. Dovedu pochopit Tvou bolest a doufám, že v sobě najdeš statečnost mužně nést tu těžkou ztrátu. Vždyť i já jsem nesmírně zarmoucen, Ty víš, že ■ jsem si mademoiselle upřímně vážil.

Chci Ti oznámit naše noviny. Divize už byla připravena odjet na místo, kam jsi byl poslán Ty, když jsme dostali nový rozkaz. Generál nařídil, abys okamžitě odjel z Paříže. Musíš jet na Modane a odtud přes Pinerolo na Castellamonte. Zde se zřejmě rozmístíme. Po cestě, a obzvlášť autem, buď velmi opatrný. Je tam velmi špatné podnebí a mohl by ses nachladit ještě hůř než tenkrát, když jsi doprovázel Preifera. Rozumíš mi? Chtěl jsem Ti napsat víc, ale uvědomil jsem si, že se zanedlouho uvidíme. Pak si důkladně pohovoříme. Miller mi říkal, abych Ti vyřídil pozdrav, ale činím tak s velkou nechutí, protože naprosto nechápu, jak se s ním můžeš přátelit. To není žárlivost. Ty víš, proč k němu mám takový vztah. Čekám. Nezapomeň na špatné podnebí. Tvůj Karl.“

Navečer zazvonil telefon.

„To je baron von Goldring?“ zeptal se známý hlas. „Prosím.“

„Zajímáte se ještě o kopie Rodinových děl?“

„Byl bych velmi rád, kdybyste mi něco nabídl.“

„Mohl bych k vám zajít?“

„Ano, a určitě mi přineste něco nového.“

Heinrich položil sluchátko. Setkání se starožitníkem ho teď zajímalo víc než kdy jindy. Očekával je, a proto dnes ani nevyšel z pokoje a odjezd odložil na zítřek.

„Kurte, vezmi moje doklady a jeď na velitelství, ať si poznamenají, že zítra ráno odjíždíme z Paříže.“

Za deset minut po tom, co odjel Kurt, vešel do pokoje antikvář.

„Už od včerejška v jednom kuse čekám, až mi zavoláte,“ zaradoval se Heinrich.

„Stalo se něco?“

„Naše divize je přeložena do Itálie. Neví se přesně kam, ale pravděpodobně to bude Castellamonte.“

„To není špatné! Právě v severní Itálii se hitlerovci dostanou do velmi složité situace. Až přijedete na nové místo, seznamte se s poměry a hned ohlaste adresu. Dostanete příslušné instrukce. Nedělejte nic jiného, jen to, co vám bude uloženo, musíte být velmi opatrný; partyzánské hnutí v severní Itálii je mnohem silnější než tam, kde jste pracoval dosud, a mohl byste být zastřelen. A nyní v žádném případě nesmíte riskovat, nesmíte zapomínat, že možná budete pověřen velmi důležitými úkoly. Máte ještě nějaké nové zprávy?“

Heinrich ukázal konspekty od Kellera.

„To už máme, dokonce v několika exemplářích,“ rozesmál se antikvář. „A nejzajímavější na nich je to, že Němci jsou velmi dobře seznámeni se všemi údaji o tancích, které se vyrábějí v anglických a amerických závodech. Dokonce i o proslulých ‚shermanech‘ všechno vědí, a nadělalo se s tím tolik tajností.“

„Měl jsem zajímavý rozhovor s generálem,“ řekl Heinrich a podrobně vyprávěl o každém svém setkání s Eversem v Paříži a o jeho naprosto jednoznačných narážkách na to, že je nutno zachránit situaci.

„To je velmi zajímavé,“ poznamenal Heinrichův host. „Nespokojenost s Hitlerem jako vrchním velitelem ve velitelských kruzích německé armády neustále vzrůstá. Určitě se najdou lidé, kteří by byli schopni obětovat Hitlera, aby zachránili hitlerismus. Proto nás zajímají vaše rozmluvy s generálem a ten vzkaz a dopis, který mu má vaším prostřednictvím poslat generáloberst Gunder. Ten Gunder, zrovna tak jako Denus, je u Hitlera v nemilosti. Není vyloučeno, že to jsou nitky jednoho klubka.“

„Udělám to.“

„Teď je reálná naděje, že se brzy vrátíte do vlasti. Události se rozvíjejí neobyčejně rychle.“

„Zakazuji sám sobě na to myslet, ačkoliv bych dal všechno za to, kdybych teď mohl být v naší armádě, kdybych mohl se všemi bojovat na frontě.“

„To si dovedu představit… Ale právě my, já i vy, jsme vojáci, kteří vyvracejí staré pořekadlo, že jeden v poli neobstojí. Nám připadly nejtěžší povinnosti, protože my stojíme osamoceni uprostřed nepřátelského pole a musíme bojovat, ať se děje co děje.“

V sousední místnosti se ozvaly Kurtovy kroky.

„Na tomhle nešetřete, barone. Ta linie, podívejte…“ antikvář něžně přejel prsty po sošce mladé ženy.

Heinrich poodstoupil od stolu, přimhouřil oči a tvářil se, že se kochá pohledem na sochu.

„Skutečně velmi efektní!“ pochválil ji nakonec, vytáhl z kapsy nějakou bankovku a podal ji obchodníkovi. Starožitník se uklonil a odešel.

Druhý den ráno volal Heinrich Kellerovi, aby mu oznámil svůj odjezd, pak zajel ke Gunderovi. Ten ho přijal okamžitě, ač bylo ještě časně, a omlouval se, že nestačil napsat dopis.

„Vyřiďte prosím svému generálovi, že můj zdravotní stav se značně zlepšil, ale trvalé léčení je nutné. Brzy mu o všem napíšu podrobněji.“

„Mohu odejít, herr oberst?“

„Počkejte I“

Gunder se zamyslil, dívaje se zkoumavými pohledy na důstojníka, který stál před ním v pozoru s neproniknutelným výrazem ve tváři.

„Vyřiďte ještě…“ tu se Gunder Heinrichovi pronikavě podíval do očí. „Řekněte generálovi, že pokládám klima severní Itálie za velmi prospěšné jeho zdraví. Radím mu, aby této příležitosti využil a dobře se vyléčil…“

„Vyřídím přesně vaše slova.“

„Teď jeďte!“

Heinrich se mlčky uklonil.

V deset hodin už vůz řízený Kurtem vyjel za obvod Paříže a ujížděl širokou autostrádou na Lyon. Heinrich se ve spěchu nestačil ani nasnídat a Kurt hnal vůz na plné obrátky, aby co nejdřív dojeli k nějaké vesnici a našli slušnou restauraci.

Konečně se před nimi ukázalo městečko Juani.

„Mám tady zastavit, herr Oberleutnant? Obědval jsem tady, když jsem jel do Paříže. Tamhle je restaurace…“ ukázal očima Kurt na pěknou jednopatrovou budovu hned u vjezdu do městečka.

Heinrich se lhostejně podíval napravo, ale tu z ničeho nic sám chytil volant a prudce zabrzdil.

Před restaurací stál vůz jeho budoucího tchána.

„Kde je generálmajor?“ ptal se Heinrich šoféra s výložkami feldwebla.

„Nevím.“ nepřívětivě zabručel esesák a podezřívavě si prohlížel příliš zvědavého oberleutnanta.

Heinrich vystoupil po schodech k restauraci, ale tu mu zastoupil cestu další esesák s distinkcemi poručíka.

„Co tu chcete?“ zeptal se beze všech ceremonií a téměř odstrčil Heinricha ode dveří.

„Řekněte generálmajoru Bertgoldovi, že ho chce vidět baron von Goldring.“

Poručík si Heinricha přeměřil a zašel do restaurace.

Ale za okamžik se ve dveřích objevil sám Bertgold s ubrouskem pod bradou.

„Kde se tu bereš? Jak ses sem dostal?“ vrhl se k Heinrichovi a začal ho objímat a líbat.

Leutnant, který Heinricha tak nevlídně přivítal, i Oberleutnant, který vyšel na schody s Bertgoldem, se postavili do pozoru po obou stranách dveří.

„Moje stráž,“ nedbale prohodil Bertgold, když procházeli kolem nich.

Heinrich sotva znatelně kývl hlavou, na důstojníky se ani nepodíval.

„Úžasně vám sluší civilní šaty, mein vater,“ prohodil schválně nahlas a zastavil se, prohlížeje si generálovu zavalitou postavu v drahých světlešedých šatech. Bertgold se zálibně usmál.

Důstojníci uctivě poodstoupili stranou a se zájmem naslouchali rozmluvě. Ale Bertgold už šel dovnitř a jen v chůzi jim přikázal:

„Zůstaňte, pánové, tady, než se se synem nasnídáme.“ Snídaně se tentokrát nadobyčej protáhla a důstojníci stráže musili se závistí poslouchat řinčení nožů a nádobí a hlasitý smích svého šéfa, kterého to setkání přivedlo do dobré nálady.

„To je výborné, že budeš v severní Itálii,“ pochvaloval si Bertgold, když se od Heinricha dozvěděl, odkud a kam jede. „Musíš sice být opatrný i tam, ale v těchto dnech je lépe být z Německa co nejdál. Před dvěma dny jsem odvezl paní Elsu a tvou Lorchen do Švýcarska. Ať to tam v klidu přečkají.“

„Odjely tam nadlouho? Zrovna včera jsem z Paříže psal Loře…“

„Pošlou dopis za ní. Nálety nepřátelských letadel jsou teď na denním pořádku, takže bude líp, když se teď nebudou vracet do Mnichova. Ostatně říkal jsem jim, aby se ve Švýcarsku poohlédly po nějaké vile, jak jsme o tom spolu hovořili.“

„Chtěl bych na tom mít také nějaký podíl.“

„Nestarej se. Prodal jsem mlýn a Lora vaši farmu. Mám také nějaké úspory ještě z východní fronty. Tvé peníze – převedl jsi je přece na dolary, ano? To je dobře – budou potřeba po válce.“

„Ach, kdyby už byl co nejdřív konec! Už bych tak chtěl být mezi svými doma,“ posteskl si Heinrich. Bertgold těžce vzdychl.

„Události se nevyvíjejí tak, jak bychom si přáli,“ řekl konečně, když se vypořádal s velkým kusem ryby a dal se do masa. „Ti zatracení Rusové nám překazili všechny plány.“

„Ale já doufám, že budeme ještě mít dost sil zadržet jejich útok.“

Bertgold pokrčil rameny. Jeho hlas nezněl tak jistě, když Heinrichovi odpovídal:

„Osud války závisí na tom, jak rychle vyrobíme dostatečné množství nových zbraní.“

„Řeči o novém druhu zbraní nejsou tedy jen propagandistický trik. Je to pravda?“ se zájmem se zeptal Heinrich.

„Ano a nepřátelé Německa to brzy pocítí na vlastní kůži.“

„Nedovedu si představit, o jaké zbraně jde, ale věřím vám, že je to skutečně něco výjimečného,“ poznamenal Heinrich s nevinnou tváří.

Bertgold se ohlédl, ač dobře věděl, že v restauraci není nikdo cizí. Hlasem přitlumeným až do šepotu vysvětloval: „Je to takový vynález, že jedna baterie může sedět někde v bavorských lesích a přitom klidně a metodicky bořit Londýn.“

Bertgold spatřil na Heinrichově obličeji nepředstíraný údiv a rozesmál se.

„Ano, ano, milý hochu! Létající střely. Můžeš sedět někde u Berlína a rádiem řídit střely, kam mají doletět. Touhle zbraní donutíme ke kapitulaci všechny naše nepřátele. Samozřejmě, že o tom, co jsem ti řekl, nesmí nikdo vědět, ani tvoji nejbližší přátelé.“

„Téměř žádné ani nemám, otče.“

Generál mu pohrozil vidličkou.

„A co mladá Francouzka v Saint Remy? Myslíš, že to nevím?“

„Tu zajímaly spíš květiny než střely jako každé jiné děvče. A kromě toho před několika dny zahynula.“

„Zahynula? Jak?“

„Najelo na ni nějaké auto…“

Kdyby se Bertgold v tom okamžiku nesklonil nad talířem, musil by si všimnout, jak jeho budoucí zeť zbledl, když spatřil ve tváři svého otce škodolibý výmluvný úsměv.

„Nu, co dělat, napijeme se na klid její duše,“ převrátil do sebe Bertgold pohár vína.

Heinrich se své číše ani nedotkl. Chtěl si ještě pohovořit o mnoha věcech.

„Vy jste se zatím jen ptal, mein vater,“ řekl po chvilce mlčení, „a nevysvětlil jste mi, jak jste se tak najednou octl ve Francii. Vůbec jsem se toho nenadál.“

„Nové podmínky vyžadují nový způsob práce a to ti packalové u SD nemohou pochopit. Neumějí se vypořádat s maquisty, celé měsíce drží rukojmí a zatím by je měli střílet a věšet v celých houfech a veřejně. A tak se nedá nic dělat, musím jezdit sám a ukazovat, jak se to dělá. Zajedu ještě do Paříže a odtamtud už domů. A budu čekat novou adresu od tebe. Mám tam v severní Itálii přátele, rád bych tě s nimi seznámil. Počkej, kde jsi říkal, že bude vaše divize?“

„V Castellamonte…“

„V Castellmonte? Ale to je báječné, tam mám dobrého známého а k tomu velmi vlivného člověka. Jestli hrabě Ramoni není teď v Římě, ale na svém zámku, budeš mít příležitost se s ním seznámit. Hned mu napíšu pár řádek.“ Bertgold vytáhl zápisník a napsal lístek.

„S Ramonim se seznam určitě. Na první pohled se nemíchá do politiky a stojí mimo strany, ale ve skutečnosti je jedním z vůdců a nadšených stoupenců hnutí černých košil. Proto si ho tak ceníme.“

Při moučníku se Bertgold znovu vrátil k rozhovoru o událostech na frontách. Zdůraznil znovu, že skládá veliké naděje do nové zbraně, ale přesto vyzýval Heinricha, aby byl připraven na všechno a podle podmínek budoval své další plány.

Při loučení mu Bertgold připomněl ještě jednou:

„Tak pamatuj si, Heinrichu, ať se stane cokoliv, my dva si musíme počínat jako prozíraví a rozvážní lidé. Omezuj útraty, šetři každý dolar. Je možné, že budeme musit všichni odjet do Švýcarska, a pak nám úspory přijdou náramně vhod.“

Ještě jedna krysa, která chce utéci z lodi, řekl si pro sebe Heinrich.

Při loučení se budoucí tchán a zeť objali a políbili. Bertgolda se jako vždycky v poslední chvíli zmocnilo dojetí.

„Dej na sebe pozor, chraň se nejen nepřátelských kulek, ale také Italek. Jsou prý hezké. O té Francouzce Loře nic neřeknu, neboj se. Každý máme nějaký ten hříšek. Ale nesmíš to přehánět, víš, že na tebe bude čekat mladá žena.“

Bertgold se svou stráží odjel první. Heinrich ještě chvílí počkal, než se Kurt nasnídal.

A pak se jeho auto rozjelo opět k jihu.

Před novými úkoly

Do městečka Castellamonte přijel Heinrich navečer. Slunce se už schovalo za hory, jen na zasněženém vršíčku Grand Paradiso se ještě udržely jeho zlatavě růžové paprsky. Níže obklopovala horu hustá clona mraků. Vypadalo to, jako by ji přetínaly vedví, jako by vršek plul volně ve vzduchu podoben věnci drženému neviditelnýma rukama. A jako ve věnci drahého kamení, tak se měňavě odrážely na zasněženém vrcholu škály zlatavých a růžových paprsků.

Grand Paradiso uzavírala kruh hor, které ze všech stran obklopovaly veliké jasně zelené údolí, rozdělené na dvě části stužkou neširoké, ale prudké horské řeky. Až před městečkem řeka uvolňovala svůj běh a už tišeji a klidněji nesla své čisté, jako křišťál průzračné vody.

Všude kolem byl úplný klid a ticho, jak to bývá někdy navečer, kdy ani lehounký vánek nezašelestí větvovím stromů, aby neporušil divukrásný klid přírody. Takové podvečery bývají na sklonku léta po dusných, parných a ještě dlouhých srpnových dnech.

Jak odpudivě, disharmonický a cizorodě působily černobíle pruhované závory před městečkem; připomínaly, že zuří válka, že letecké pumy a granáty děl ještě kdesi zabíjejí lidi, ničí města a vesnice. Černé a bílé příčné pruhy vypadaly jako smuteční páska po klidu na světě.

A hned vedle betonový bunkr jako odporný vřed na těle přírody. A padesát metrů za ním druhý, třetí, čtvrtý, pátý… Malebné městečko, ještě donedávna vábící tisíce lidí, kteří si sem jezdili odpočinout a nadýchat se průzračného voňavého vzduchu, bylo lidmi přeměněno na svéráznou pevnost, tak cizí všemu okolí.

Ulicemi městečka se ploužili vojáci, ozbrojení, v upjatých uniformách, zpocení a zaprášení. Tu a tam se mihly černé košile. Vypadalo to, jako by v městečku nezůstal ani jeden civilista.

Štáb byl ubytován v budově někdejšího hotelu na hlavní třídě. Heinrich vyhledal Lützovu pracovnu a zaklepal.

„Vejděte!“ ozval se za zavřenými dveřmi známý a teď trochu rozzlobený hlas.

„Herr hauptmann, dovolte, abych s vámi mohl promluvit,“ vesele zasalutoval Heinrich.

„Konečně!“ vyskočil Lütz. „Už se mi po tobě stýskalo, ty cestovateli!“

Po stiscích rukou, vítání a vyptávání po zdraví vyprávěli si důstojníci krátce o tom, co se s nimi dělo za tu dobu, co se neviděli. Dosud nikdo z nich nevyslovil Moničino jméno, jako by se báli začít o tom rozhovor. Nakonec už to Heinrich nevydržel.

„Neřekneš mi víc, než jsi mi napsal?“ tiše se zeptal Lütze.

„Marně jsem se pokoušel zjistit, komu patřilo auto, které ji zabilo. Miller provedl nějaké vyšetřování, ale říkal, že to bylo bezvýsledné. Na pohřbu jsem byl s tím odporným Kubisem. Dotklo se mne až bolestně, když položil na hrob věnec od tebe. Pochovávali ji navečer před západem slunce a mně se na okamžik zdálo, že jeho ruce jsou červené od krve.“

Heinrich vstal, přistoupil k oknu a dlouho se díval na sněžný vrcholek Grand Paradiso. Lütz se neodvažoval porušit mlčení.

„Herr Goldring?“ ozval se náhle generálův hlas.

Heinrich se otočil. Evers stál ve dveřích své pracovny už oblečen – zřejmě se chystal domů.

„Prosím, pane generále, před deseti minutami jsem přijel z Paříže.“

„Pojďte ke mně!“

Nesundávaje čepici usedl generál na své obvyklé místo za psacím stolem a gestem ukázal svému důstojníkovi pro zvláštní úkoly na židli proti sobě.

„Co jste mi přivezl od mého přítele z Paříže?“

Heinrich vyřídil přesně Gunderova slova.

První věta o Gunderově zdraví generála zřejmě uspokojila; zato druhá, o podnebí severní Itálie, jež bude prý mít dobrý vliv na Eversův stav, vyvolala docela jinou reakci.

„Lidem se vždycky zdá, že je dobře tam, kde nejsou,“ poznamenal podrážděně a vstal. „Jsem vám velmi vděčen, herr Oberleutnant. Nu a teď si odpočiňte, zítra se budete musit pustit do práce, máme toho teď nad hlavu.“

Lütz čekal, až Heinrich skončí rozhovor s generálem.

„A jak to vypadá s bytem?“ zeptal se ho Heinrich, když zůstali sami dva.

„Špatně, jako ostatně všechno tady. Chtěl jsem ti něco najít, ale nenaskytlo se nic slušného. Dnes přespíš u mne a zítra si sám něco najdeš.“

Lütz bydlel v pracovně, kde byl ubytován štáb, v prvním patře.

„Zatím jsme se tu ubytovali jen tak provizorně,“ vysvětloval hauptmann, když připravoval na kraji stolu jednoduchou večeři. „Časem se všechno zaběhne, ale zatím jíme jak se dá a kde se dá… Kdybys nebyl unaven po cestě, mohli bychom zajít do zámku – jeho majitel hrabě Ramoni je velmi pohostinný člověk.“

„Hrabě Ramoni? On je tady?“

„Ty ho znáš?“ podivil se Lütz.

„Vlastně neznám, ale mám na něho doporučující dopis od Bertgolda. Je to jeho starý známý.“

„Ale to je báječné! Hrabě mě prosil, abych se ubytoval u něho v zámku, ale já jsem odmítl, že bych to měl sem daleko. Ty máš auto, můžeš tedy bydlet tam.“

„Ty mluvíš, jako bys už napřed věděl, že pozve i mě.“

„Jestli to neudělá hrabě, tak určitě jeho neteř Marie Luisa.“

„A co je to zač?“

„Uvidíš sám! Musím tě jen upozornit, že se ta mladá hraběcí neteř příšerně nudí v tomhle ohavném zapadákově, jak ona říká. Podle jejího mínění zapomněl pánbůh, když stvořil svět, stvořit v Castellamonte módní obchody, divadla, operu a kabarety a neposlal sem ani ucházejícího padre, aby mu při zpovědi mohla svěřit hříšky…“

„A má jich hodně?“

„Já myslím, že o hodně víc, než by se slušelo na mladou vdovu, která ještě neodložila smutek. To si nemyslím jenom já, ale všichni naši důstojníci, kteří padli mladé hraběnce do oka.“

„Oho! Tak ono je těch šťastlivců víc! Nejsi také mezi nimi?“

„Mě si ona drží v záloze, protože jsem ve svých názorech na ženu podle ní moc staromódní. Ale nech ji plavat, co je nám do té velkosvětské coury! Musíme si promluvit o důležitějších věcech! Nejdřív bych tě chtěl varovat, protože jsi příliš lehkomyslný a vždycky narazíš na nebezpečí i tam, kde se mu lze vyhnout. Jen se nemrač a nehádej se! Věci se mají totiž tak, že jsme dostali na krk moc nepěkné dědictví. Před námi tu byla divize SS. A to už víš konečně sám – tam, kde jsou esesáci, je obyvatelstvo buď na hřbitově nebo u partyzánů. A partyzáni jsou tu o něco aktivnější než ve Francii. Jediné štěstí pro nás je, že nejsou jednotní.“

„Jak to?“

„Jsou mezi nimi různí lidé a mnoho sil vyplýtvají na spory mezi sebou. Jsou mezi nimi nacionalisté, demokrati, křesťané, garibaldovci, ani si to všechno nepamatuju. Nejhorší jsou garibaldovci, to jsou převážně komunisté a bijí se jako čerti. O tom tě ostatně tvůj přítel Miller bude moci lépe informovat než já. Nebo ten Kubis. Všechno stejná sebranka, to ti říkám já.“

„A to víš teprve teď?“

„Nikdy mi nebyl sympatický, ale teď ho prostě nenávidím.“

„Čím to?“

„Boj s partyzány je tady rozsáhlejší než dřív, a proto máme svou vlastní divizní nemocnici; je tam primář Matini…“

„Jak to?“ podivil se Heinrich. Věděl, že takové místo v německé armádě mohl zastávat jen Němec.

„Je to Ital po otci, matku má čistokrevnou arijku. To asi rozhodlo, že ho udělali primářem. А k tomu je to skvělý chirurg. A mezi tímhle Matinim – je to velmi sympatický člověk, uvidíš sám, až ho poznáš – a Kubisem zuří úporný boj.“

„Ale vždyť tu jste teprve chvilku!“

„Poprvé se chytili hned po našem příchodu. Kubis žádal, aby mu Matini vydal morfiové injekce. Matini kategoricky odmítl a to byl první krok…“

„Dovedu si představit, jak se Kubis rozzuřil!“

„Ale nedovedeš si představit, čeho byl schopen, aby se Matinimu pomstil. Taková podlost, taková hanebnost! To může udělat jen gestapák. Věděl, že Matini je citlivý a velmi humánní člověk – proto mu také odmítl dát morfium – a tak si ho zavolal, aby mu asistoval při výsleších, a dokonce na něm požadoval, aby prováděl nějaké pokusy na vězních. Matini samozřejmě zase rozhodně odmítl a Kubis by ho teď sežral zaživa. Vyhrožuje mu, vydírá…“

„Je to zvíře! Ale uklidni se, přivezl jsem mu morfia co hrdlo ráčí. Ať se otráví, bude na světě o jednoho padoucha míň. A když bude mít morfium, bude i k Matinimu mírnější… A co Miller?“

„Dostal od tvého otce z Berlína poděkování, nevím za co, a tak teď čeká na povýšení a na kříž. Je ještě drzejší než dřív. Před tebou se ovšem bude držet na uzdě. Počkat, ty ještě nevíš, jakou novotu tu Miller zavedl! Podívej se na telefon.“

Heinrich si přisunul telefonní aparát a spatřil na něm vyrytý nápis: „Nepřítel odposlouchává.“

Lütz dodal, že tenhle nápis visí teď na každém kroku, že telefonní rozhovory jsou přísně utajeny a každý pracovník štábu má krycí jméno: Generál je strýček, náčelník štábu – táta, Lütz – ženich, Miller – mnich, Kubis – padre.

Heinrich a Lütz spolu hovořili dlouho i pak, když už zhasil a ulehli ke spánku, jeden na posteli, druhý na pohovce.

Zatím už Kubis zběhal celé město a všude hledal Goldringa, o jehož příjezdu se dozvěděl od Kurta; náhodou se potkali na ulici. Naděje, že baron nezapomněl na svůj slib a přivezl mu drahocenné ampulky, vrátila Kubisovi síly a vytrhla ho z naprosté otupělosti. Ale ať se ptal na Goldringa koho chtěl, nikdo mu nemohl říci, kde se Oberleutnant usídlil. Až pozdě v noci napadlo Kubise, aby zatelefonoval Lützovi, ale ten ho rozzlobeně odbyl, že u něho nikdo není, a poprosil ho, aby ho laskavě nechal spát.

Kubis však k němu přesto přišel, sotva se začalo rozednívat. Vlastně nepřišel, ale přivlekl se, protože za sebou sotva táhl nohy. Ani nepozdravil a těžce oddychuje klesl na židli. Ruce se mu chvěly, obličej vždycky bledý měl teď jakousi sinavou barvu, víčka byla tak naběhlá, že téměř zakrývala oči.

Heinrich se domyslel, proč je v takovém stavu, a bez řečí mu podal dvě maličké ampulky. Kubis popadl ampulku, vytáhl z kapsy malou krabičku se stříkačkou, naplnil ji a obvyklým pohybem si vstříkl morfium. Asi pět minut seděl se zavřenýma očima s hlavou položenou na opěradlo křesla. Ale zsinalost pomalu mizela z jeho obličeje, ruce se přestaly chvět, víčka se otevřela, v očích se objevily ohníčky a na rtech zazářil úsměv.

„Barone! Než jste přijel, nevěřil jsem, že na světě existuji andělé strážní, ale ode dneška jsem přesvědčen, že jsou, a vy jste mezi nimi největší. Nevím, jak se vám odvděčím. Snad tím, že se za vás budu modlit ve dne v noci, až shodím tuhle uniformu a obléknu zase sutanu.“

„Jestli nás všechny ovšem partyzáni neodpraví na onen svět dřív, než vyměníme pistoli za kříž,“ zlostně prohodil Lütz.

„Teď jsem si vstříkl takovou dávku optimismu, že se dívám na budoucnost beze strachu.“ Kubis vyskočil z křesla a v rozjařené náladě začal přecházet po pokoji. „Ach, hauptmanne, kdybyste věděl, jak je příjemné vstát z mrtvých. Jaká je to přímo opojná rozkoš, cítit zase ve všech žilách pulzovat krev! Nikdy nepoznáte, jaká je to slast, taková náhlá změna stavu. Před okamžikem umírat, a v této chvíli cítit, že všechno na světě je ti podřízeno, stvořeno pro tebe.“

„Jsem rád, že to nepoznám. Je mi odporné takové umělé vzpružení.“

„Jaký je v tom rozdíl, jestli je umělé nebo normální? Hlavní je dobrá nálada, ale jak jí dosáhnout, to už je druhořadá věc. Prostředky nehrají žádnou roli. Důležité jsou následky. Přivezl jste hodně toho zázračného elixíru, barone?“

„Pro první čas bude stačit.“

„A kdy mi ho dáte?“

„Takovou hloupost neudělám. Budu vám dávat morfium sám po porcích. Vidím totiž, že narkotika zneužíváte. Začal jste od jedné ampulky, a teď už berete dvě tři. Nejdřív jste je vstřikoval pod kůži, a teď už přímo do žíly. Ještě nikdy jsem vás neviděl v takovém stavu jako dnes. Nebylo by to kamarádské, abych vás v tom ještě podporoval.“

„Však já vím, barone, že máte dobré srdce a štědré ruce. Proto se klidně dívám do budoucnosti. Ale jednu ampulku mi dejte hned. Abych za vámi nemusel běhat jako psík, který hledá ztracenou stopu, jako dnes v noci.“

„Tak si vezměte napoprvé dvě.“

„Vždyť jsem říkal, že máte dobré srdce. Škoda, že musím spěchat, zazpíval bych na vaši počest celou serenádu, jak to dělají Taliáni. Například tuhle.“

Pohvizduje si melodii neapolské písničky, zmizel Kubis za dveřmi, povídavý, veselý, zcela nepodobný tomu umrlci, který sem přišel před chvílí.

„Já tě nechápu, Heinrichu. K čemu ti je tenhle člověk, takový odpadek i mezi gestapáky?“

„Do kolekce,“ napůl žertem, napůl vážně odpověděl Heinrich.

Celý den musel usilovně pracovat ve štábu. Divize právě dostala značné doplňky a Evers uložil Goldringovi, aby probral dokumenty, týkající se nového důstojnického sboru.

„Co je to ten zvláštní oddíl majora Stengela?“ zeptal se Heinrich Lütze, prohlížeje jeden dotazník.

„Čertví. Ještě jsem majora vůbec neviděl. Ten oddíl patřil do stavu divize SS, ‚která tu byla dřív. Ví o něm jen generál, náčelník štábu a Miller. Když jsem se na toho majora zeptal generála, naznačil mi, že bude líp, když se my dva budeme o toho Stengela zajímat co nejméně. Podle toho se řídím.“

„Tak dobrá,“ lhostejně souhlasil Heinrich, ale přečetl si majorův osobní list zvlášť pozorně. Už jenom to, že Stengel měl šest nejvyšších vyznamenání, svědčilo o nějakých obzvláštních zásluhách o vaterland.

Navečer po práci jeli Goldring s Lützem k hraběti Ramonimu. Lütz už předem telefonoval Marii Luise a dostal od ní pozvání, aby přišli v sedm hodin.

Zámek se tyčil kilometr od městečka na vysoké skále nad průrvou jako stráž, střežící vstup do údolí.

Lütze už v zámku zřejmě dobře znali, neboť dva strážní z oddílu „černých košil“ pustili auto do vrat bez zadržení. U parádního vjezdu do zámku pod nevelikým portálem se sloupy stál ještě jeden černokošiláč.

„Hrabě se asi ve vlastní zemi necítí příliš bezpečně,“ poznamenal posměšně Heinrich. „Vidíš, těch strážil“

„Nevyznám se ve vzájemných vztazích Italů a ve všem, co se tu děje. Oficiálně nezaujímá hrabě žádné významné postavení a zdá se, že nepatří k žádné straně, tak mi to aspoň prohlásil. A přitom ho hlídají před garibaldovci, jako by šlo o bůhvíjak důležitou osobnost.“

„Asi k tomu mají důvody…“

Po širokém mramorovém schodišti vystoupili hosté doprovázeni sluhou do prvého poschodí, zahnuli doleva a vešli do veliké místnosti, působící dojmem galerie. Stály tu jen pohodlné lenošky a malé stolečky, jiný nábytek tu nebyl, a na stěnách téměř těsně vedle sebe visely obrazy.

„Hrabě je milovník umění a zdá se, že se v tom skutečně vyzná,“ začal vysvětlovat Lütz, uslyšel však z chodby šramot a zmlkl.

Vtom se dveře otevřely a na prahu se objevil vozíček o třech kolech, tlačený zezadu urostlým lokajem. Ve vozíčku opřen o podušky seděl hrabě Ramoni. Byl to stařec v pokročilém věku, kdy je možno člověku hádat stejně sedmdesát, osmdesát či devadesát let, neboť stáří už setřelo hranice, určující pojem času. Jeho dlouhé ruce se šlachovitými prsty ležely bezvládně na tmavém kostkovém plédu, a když se pokusil posadit rovněji, zakývala se mu hlava a sklesla dopředu, jako by slaboučký stařecký krk už nebyl s to udržet její váhu. Hlava pod čapkou zvlněných, stářím vybělených vlasů vypadala nepoměrně veliká, a snad proto budil tak podivný dojem jeho maličký obličej, pokrytý bezpočtem velikých i drobných vrásek, jež ho přetínaly všemi směry. A mezi tím měnivým, pohyblivým klubíčkem vrásek se černaly okrouhlé oči bez řas jako dva nehybné uzlíky, na nichž se drželo celé to pletivo. Navzdory živým grimasám obličeje a slovům sypajícím se z jeho úst ztrnuly ty oči v jakémsi mrtvém klidu a vypadaly jako dvě pohaslé jiskřičky, které užuž zhasnou docela.

Lütz i Goldring, jakmile spatřili ve vozíčku hraběte, se vypjali, jako by se před nimi objevil velitel.

„Jsem rád, že vás mohu přivítat ve svém zámku, signori,“ obřadně pronesl hrabě Ramoni německy.

„Signore, jsem šťasten, že vás nacházím při dobrém zdraví,“ odpověděl Lütz právě tak obřadně. „Prosím o dovolení, abych vám mohl představit svého přítele barona von Goldringa.“

Heinrich se sklonil.

„Můj adoptivní otec generálmajor Bertgold mě žádal, abych vám vyřídil jeho nejupřímnější pozdravy, hrabě. Sám o tom ostatně píše.“

Hrabě, nežádaje přítomné o dovolení, rychle přeběhl očima Bertgoldův dopis.

„To je nádherné! To je prostě skvělé, barone, že náhoda přivedla do mého zámku syna Wilhelma Bertgolda, s nímž jsem měl před deseti lety tolik společných záležitostí. Kdy jste přijel, barone?“

„Jestliže jsem si dnes dovolil k vám přijít, mohl jsem přijet jenom včera. Nedovolil bych si ani o den odložit tak příjemnou návštěvu.“

„Mládí dává mladým lidem právo na nepozornost k nám starým, a tím víc si cením ohleduplnosti. A kde jste se ubytoval, barone?“

„Zatím využívám pohostinnosti hauptmanna Lütze, ale doufám, že…“

„V našem městečku těžko najdete něco slušného. A já bych si připadal jako velký dlužník před generálmajorem Bertgoldem, kdyby jeho syn nenašel útočiště v mém zámku. Moje neteř Marie Luisa rovněž. Hned za ní půjdeme a ona vám to potvrdí.“

Hrabě pohnul rukou a sluha mlčky šinul vozíček ke dveřím. Heinrich s Lützem šli za ním a zahnuli do široké chodby, vedoucí do pravého křídla.

„Řekněte hraběnce, že máme hosty,“ rozkázal hrabě pokojské, která před ním rozevřela dveře jedné z mnohých komnat.

Marie Luisa se přesto neukázala hned; než přišla, stačil starý hrabě ještě vypovědět historii několika obrazů v tomto velkém modrém pokoji, jehož stěny byly potaženy hedvábím. Visela tu plátna nejmodernějších malířů a přes všechno majitelovo vysvětlování bylo těžko pochopit obsah. Ani hrabě jim zřejmě mnoho nerozuměl, jeho výklady byly zmatené a vyjadřoval se o tom všem trochu ironicky.

„Já ty různé ismy v umění nemiluji,“ přiznal se nakonec, „ale hraběnka, jako ostatně všechny ženy, nechce zůstat pozadu za módou. Ale tady ji máme.“

Do pokoje vešla vysoká štíhlá žena, asi třicetiletá, v černých úzkých šatech s bohatými dlouhými rukávy z jiného lehčího materiálu. Přestupujíc práh zvedla ruce, aby si poopravila účes, a při tom jí od ramenou splynul lehký černý závoj jako dvě křídla. Střih šatů byl zřejmě na tento efekt vypočítán právě tak jako hraběnčina póza; úmyslně držela delší chvíli ruce u hlavy a přimhouřenýma zelenýma očima si prohlížela hosty.

I ve výrazu její tváře a ve všech rysech bylo něco umělého; k podlouhlému oválnému tvaru obličeje se ani trochu nehodily téměř rovně nakreslené čárečky obočí a ústa zvětšená líčidlem.

„To je od vás velmi milé, signore Lützi, že jste k nám přivedl barona,“ zašveholila zpěvavým hlasem Marie Luisa a nenuceně si prohlédla Heinricha od hlavy až k patám.

„Tím spíš, dítě, že baron je syn mého starého známého,“ dodal hrabě Ramoni.

„Doufám, milý strýčku, že tě napadlo nabídnout baronovi, aby se ubytoval u nás.“

„Právě proto jsem přivedl hosty k tobě…“

„To je báječné. Velmi prosím barona, aby nás neodmítl. Ano, ano, prosím, protože – promiňte mi mou otevřenost, časem si na ni zvyknete – protože přitom myslím i na naše zájmy.“

„Nevím, čím bych vám mohl být prospěšný, ale je-li tomu skutečně tak, budu velmi rád.“

„Je tu velmi neklidno, barone, a my tu jsme tak opuštěni. Někdy mě přepadá úzkost, jestli nám nehrozí nebezpečí. Ano, ano, v naší slavné Itálii to došlo tak daleko, že na vlastní půdě, ve vlastním zámku se člověk v noci třese strachem.“

„Přeháníš, Marie, jako každá žena – máme kolem sebe pevné zdi. A kdyby byla stráž trochu lépe zorganizována… V tom byste nám mohl jako důstojník pomoci, barone.“

„S radostí, hrabě, podívám se na to, a bude-li třeba, můžeme stráž zesílit.“

„Budu vám velmi vděčen, signore Goldringu.“

„A to je všechno‘, v čem vám mohu posloužit, signora?“

„Požádala bych vás, abyste byl mým rytířem, ale není to příliš neskromná prosba? Rytířské povinnosti jsou neomezené,“ pravila Marie Luisa, zdůrazňujíc poslední slova.

Hraběte Ramoniho rozhovor zřejmě unavil, položil si opět hlavu na podušky. Heinrich i Lütz si toho povšimli a vstali.

„Promiňte, hrabě, že jsme vám zabrali tolik času,“ omlouval se Heinrich.

„Ó, to nic. Já vás musím poprosit, abyste mě omluvili. Jsem bohužel příliš sláb. Nemohu se zdržet déle v tak příjemné společnosti. Ponechám hosty na starost tobě, Marie. Ukaž baronovi pokoje, kde bude bydlet. Prosím vás, barone, abyste se u nás cítil pako doma. A vy, signore Lützi, doufám, že vás nyní uvidím ve svém zámku častěji.“

Hrabě se uklonil důstojníkům a lokaj postrkoval vozíček ke dveřím.

„Navečeříme se, signori, nebo si nejdříve prohlédneme baronovy pokoje?“ zeptala se Marie Luisa, když osaměli.

„Myslím, že raději vyřídíme napřed tyto záležitosti,“ poznamenal Lütz.

„Signore Lütz je racionalistický a věcný jako vždy,“ posměšně prohodila Marie Luisa.

„Naopak, až příliš romantický. Nechci kazit chuť vašeho skvělého vína takovými prozaickými věcmi jako prohlížení bytu.“

„Ale vždyť to můžeme spojit! Rozkážu, aby nám večeři podali v baronově pracovně, a zároveň oslavíme nový byt.“

Marie Luisa zazvonila na pokojskou a polohlasně jí udělila nějaké rozkazy; potom odvedla hosty do své poloviny, do levého křídla.

„Tady bydlím já, a tyto čtyři pokoje vám budou naprosto k dispozici, barone. Je tady pracovna, knihovna, ložnice a přijímací pokoj. Ještě vás chci upozornit na jednu výhodu: tahle polovina má zvláštní tajný východ do parku. Můžete tady přicházet a odcházet, aniž byste mě okem zahlédl.“

„V takovém případě se obávám, že nebudu tajného východu vůbec používat.“

Marie Luisa vrhla na Heinricha dlouhý pohled, pak obdarovala dlouhým pohledem ještě Lütze. Docela netajeně koketovala s oběma důstojníky i při večeři a Heinrich si se strachem pomyslel, že jeho rytířské povinnosti k hraběnce nebudou asi tak lehké, jak si představoval.

Druhý den ráno převezl Kurt nadporučíkovy věci do zámku, Heinrich však nespatřil ten den ani pána ani paní domu, protože přišel až pozdě večer.

Ani se nedotkl večeře, kterou mu poslala Marie Luisa, rychle se svlékl a lehl si doufaje, že mu spánek přinese zapomenutí, po němž tolik toužil, že zažene ty těžké myšlenky, které mu dnes po setkání s Millerem celý den nedaly pokoj. Ale nepřicházel ani spánek, ani zapomenutí.

Heinrich zhasínal a po chvilce znovu rozsvěcoval lampičku, která měkkým modrým světlem zalévala všechno kolem, rozhrnoval a zase zasunoval přepychová nebesa kolem lůžka, lehal si na břicho, obracel se ze strany na stranu, přetahoval si pokrývku přes hlavu, jak to rád dělával v dětství, ale všechno ho rozčilovalo, všechno mu překáželo a jen ještě víc vzněcovalo nervy.

Nešel mu z mysli rozkaz, který dnes četl. Vrchní velitel německých vojsk v Itálii polní maršál Kesselring téměř doslovně uváděl plán, jak postupovat proti místnímu obyvatelstvu, který už v létě vypracoval Bertgold a který už byl Heinrichovi znám. Text jednotlivých odstavců rozkazu se přesně shodoval s tím, co navrhoval Bertgold. V tom i onom se pravilo: „Všude, kde je prokázána činnost partyzánských oddílů, je třeba zatknout příslušný počet obyvatelstva tohoto obvodu, a dojde-li k aktu násilí ze strany partyzánů, je třeba tyto lidi postřílet.“

Heinrich se dokonce rozpomíná na větu, kterou mu Bertgold tenkrát řekl, když přečetl ten odstavec:

„Hlavně mít rukojmí, důvod k postřílení už najde každý feldwebel.“

Bertgoldův plán byl tedy přijat a začíná se uskutečňovat. Možná, že právě v této chvíli, kdy si Heinrich hoví na širokánském lůžku v prachových hraběcích peřinách, hoří v jeho vlasti vesnice nad Dněprem, města, umírají tisíce lidí.

Ale i tady v tom poklidném koutku Itálie bude prolévána lidská krev. Bude prolévána před jeho očima, v jeho přítomnosti. A on nebude smět pomoci, nebude moci odvrátit represálie, které chystá Miller podle Kesselringova rozkazu. Kéž by už co nejdřív dostal nějakou zprávu od „antikváře“, i kdyby mu přinesl sebetěžší úkol.

Jaké mrtvolné světlo se rozlévá od té bleděmodré lampičky! Nebylo by lepší rozsvítit velký lustr a chvilku číst, až by únavou usnul? Heinrich se zvedá, a tu jeho zrak padne na veliký obraz na protější stěně. Vztáhne ruku nad hlavu, stiskne vypínač a pokoj rázem zalije jasné světlo. Teď si může i dobře prohlížet obraz.

Na velikém plátně zobrazil malíř zřejmě jednu epizodu z Bartolomějské noci. Veliká kamenná zeď nějaké budovy, na níž se odráží požár. Přímo pod zdí v kaluži krve leží stařec s podříznutým hrdlem. Jeho ztrnulé, skleněné oči se s mrtvou lhostejností dívají přímo na toho, kdo hledí na obraz. Vedle starce stojí obr s rozhalenou hrudí. Levou rukou chytil za copy mladou ženu, zvrátil jí hlavu nazad a pravou rukou nad ní sklonil veliký zakrvavený nůž…

Žena si k prsům oběma rukama tiskne malé nahé děťátko, které musela sebrat zrovna z teplé postýlky. Její oči jsou naplněny hrůzou, úpěnlivou prosbou, nelidskými mukami. Celá se napjala a snaží se obrátit k vrahovi ramenem, aby chránila dítě. V katových očích plá oheň fanatismu, zvířecí krutosti a jakési opilé rozkoše.

Heinrich dlouho hleděl upřeně na obraz. A najednou se mu zdálo, že postavy na plátně ožily. Zachvěly se ruce ženy držící nemluvně, vrah pozdvihl nůž… Ne, to není nůž, to je bodák pušky, dlouhý, ostrý, zkrvavený. A vrah na sobě nemá rozhalenou košili, to je esesácká generálská uniforma. I jeho obličej je najednou jiný. Ulíznuté vlasy, přistřižené vousky… Bertgold!

Okamžitě ten obraz sundat! Nemá už daleko k halucinacím. Heinrich vyskočil a neúmyslně porazil karafu s vodou.

„Co se stalo, herr Oberleutnant?“ přiběhl do ložnice napůl svlečený Kurt.

„Chtěl jsem zhasnout a zavadil jsem o karafu. Seber střepiny a pak sundej ten obraz – rozčiluje mě.“

Kurt odešel a Heinrich znovu uléhá na lůžko. Pálí ho stud, že mu tak selhaly nervy. Nervy jsou přece jeho nejdůležitější zbraní, jedinou zbraní. A to po všech slibech, jež si dával v Paříži. Ne, nesmíš na nic myslet, usni, nemuč se. Ano, klidně, pohodlně se natáhni na lůžko, teď vdechni vzduch… vydechni, ještě jednou, ještě, až bude dýchání naprosto pravidelné… A počítej: jeden, dva, tři, čtyři…

Za půl hodiny Heinrich usnul a probudil se až v deset ráno.

„Proč jsi mě nevzbudil, Kurte?“ obořil se na sluhu.

„Když jste tak pevně spal, herr Oberleutnant…“

Heinrich šel honem k telefonu.

„To je ženich? Není mi dnes nějak dobře a přijdu o něco později. Kdyby se po mně strýček ptal, tak mu něco řekni. Cože, odjel na celý den? To je skvělé. Já si zajdu ještě k mnichovi, chvilku se tam zdržím a pak jdu rovnou k tobě.“

Po snídani, když už byl Heinrich na odchodu, přišla pokojská.

Heinrich se na ni pozorně podíval.

„Mohu uklidit nádobí, monsieur důstojník?“ zeptala se bůhvíproč francouzský.

„Prosím, ale příště vyřizujte takové věci s mým sluhou,“ kývl Heinrich na Kurta.

Pokojská střelila očima v tu stranu, kde stál Kurt. Ten se začervenal.

Heinrich se rozhodl, že půjde ze zámku do městečka pěšky, aby se trochu osvěžil a také aby si mohl promyslet, jak se má nadále chovat k Millerovi. Lütz měl pravdu – náčelník služby SD nějak náramně zpyšněl od té doby, co dostal poděkování od Bertgolda. Myslí si snad, že se teď může obejít bez Goldringa? Heinrich mu musí dát na srozuměnou, že je na omylu. Musí udělat nějakou narážku, chovat se pánovitě, jak se sluší na zetě vysoce postavené osoby… Takový zbabělec, jako je Miller, hned dostane strach.

Sotva Heinrich přišel na velitelství SD, které zabralo samostatný dům nedaleko štábu, naskytla se mu příležitost ukázat své postavení.

„Jak se dostanu k vašemu veliteli?“ zeptal se Heinrich strážného, který stál u vchodu se samopalem v rukou.

„První poschodí,“ nedbale mu odsekl strážný.

„Jak to odpovídáš důstojníkovi, holomku?“ pustil se do něho Heinrich.

Gestapáci, kteří stáli opodál a pokuřovali, k nim se zájmem obrátili hlavy.

„Odpovídám jaksepatří,“ drze odpověděl strážný a oči mu posměšně zablýskaly.

„Cože, co si to dovoluješ? Kde je velitel roty!“ rozzlobeně zavolal Heinrich na poddůstojníka v hloučku vojáků.

Poddůstojník postoupil o několik kroků a postavil se do pozoru.

„Vyřiďte majoru Millerovi, že baron von Goldring ho žádá, aby sem okamžitě přišel.“

Poddůstojník zmizel za dveřmi. Za okamžik se objevil rozčilený Miller.

„Co se stalo?“

„Na to se chci zeptat já vás. Jak je to možné, že u vás u dveří nekonají službu vojáci, ale otevřhubové, kteří si dovolují urážet důstojníka!“

Miller přimhouřil oči jako kočka. Udělal krok ke strážnému a z těsné blízkosti ho udeřil s takovou silou, až se voják zakymácel.

„Okamžitě toho troubu vystřídat a dopravit do vězení. Já si s ním ještě promluvím a naučím ho, jak se má chovat.“

Miller vzal Heinricha pod paždí a vedl ho nahoru. Začal se mu omlouvat.

„Však on se otec zmínil, když jsme se cestou setkali, že se trochu unáhlil, když vám vyslovil poděkování,“ chladně ho zarazil Heinrich. „Když už vojáci u služby SD zapomínají na své povinnosti…“

„Barone, ještě jednou promiňte, ujišťuji vás však, že to je ojedinělý náhodný případ. Přece naše přátelství nezničí nějaký takový trouba. Já mu ještě dám lekci…“ Miller stiskl pěsti a Heinrich viděl, že má doopravdy nahnáno.

„No dobře, budeme tedy považovat tento incident za vyřízený,“ utrousil shovívavě.

Vešli do místnosti, která byla Millerovým přijímacím pokojem. Mimo Kubise a gestapáckého feldwebla tu byl ještě nějaký občan v civilních šatech. Podle toho, jak se tu nenuceně choval, pochopil Heinrich, že to není zatčený. Bystré vycvičené oko si okamžitě vtisklo do paměti všechny nejcharakterističtější rysy jeho obličeje. Pozoruhodné bylo zvláště obočí, neobyčejně široké a husté a visící tak nízko nad očima, že je téměř zakrývalo.

„Převeďte ho přes dvůr k postranní brance,“ rozkázal Kubis feldweblovi a vrhl se k Heinrichovi.

„Jak jsem rád, barone, že vás mohu přivítat v našem chrámu spravedlnosti a trestu,“ zahalasil svým obvyklým šaškovským tónem.

„Sliboval jste, že se za mne budete modlit ve dne v noci, ale v tomhle chrámě snad ne?“

„Ne, v tomhle chrámě sloužíme jiné mše,“ cynicky se rozesmál Kubis. „Zrovna jsem vystupoval v roli démona pokušitele… Ale nechme žertů, mé srdce zmírá strachem. Přinesl jste?“

„Jednu ampulku, jak jsem slíbil.“

„Grazio, signore,“ půvabně se uklonil Kubis a odešel. Heinrich zamířil k Millerově pracovně.

„Víte, Hansi, hodně jsem včera přemýšlel o rozkazu polního maršála Kesselringa. Obávám se, že vám přibude hodně práce,“ začal Heinrich a usedl proti Millerovi do křesla.

„Ten rozkaz mi aspoň trochu uvolní ruce, nebudu se musit párat s tím dobytkem, co se oficiálně jmenuje místní obyvatelstvo, ačkoliv já sám jsem přesvědčen, že každý je buď partyzán, a když to ne, tak jim aspoň pomáhá. Představte si jen tohle: hned druhý den po příjezdu ostřelovali mé auto a zabili šoféra.“

„A co jste podnikl?“

„Na pořádnou operaci proti nim nemáme ještě dost sil. Ale brzy je budeme mít! A pak, Heinrichu, uspořádáme na ty Taliány hon! Zatím hledám agenty mezi místním obyvatelstvem.“

Aha, ten s tím hustým obočím je už jeden z nich, pomyslel si Heinrich.

„Ale vlastně jsem vás k sobě pozval kvůli něčemu jinému. Generál vám nic neříkal?“

„Ne.“

„To jsem věděl. A to mi slíbil, že všechno promyslí a poradí se s vámi. Zřejmě je mu docela jedno, že já celé noci nespím a mučím si mozek, jak z toho ven.“

„A to doufáte, že na vás budu účinkovat jako prostředek pro spaní?“

„Nežertujte, Heinrichu, mně vůbec není do žertů, čestné slovo. Jde totiž o to, že jsem na základě našich rozhovorů řekl generálovi o tom, že byste měl přejít k nám. Hrozně bych potřeboval vaši pomoc.“

„To jste o tom začal mluvit s generálem a mne jste se na to nezeptal?“

„Nemohl jsem čekat, protože mi kromě mých normálních povinností uložili ještě další úkol, a možná, že ze všeho nejdůležitější: mám hlídat jakýsi velmi významný objekt, o němž vůbec nic nevím.“

Miller nasadil tak ustaraný výraz, že se Heinrich mimoděk rozesmál.

„Ujišťuji vás, že mi vůbec není do smíchu. Byl jsem naprosto oficiálně upozorněn, že za ten objekt ručím hlavou, ačkoliv moje služba zajistí pouze vnější ochranu. Vnitřní stráž byla svěřena velení jakéhosi majora Stengela.“

„Ale já nechápu, co ode mne chcete.“

„Měl jsem v úmyslu svěřit tuto ochranu vám.“

Heinrich se zamyslel. Nedostal ještě od antikváře povolení, aby přešel ke službě SD, nemůže tedy přijmout Millerův návrh. Jde však bezpochyby o něco velmi důležitého,’když i před Millerem tají, jaký objekt bude střežit.

„Tak co mi odpovíte?“

„Mám ve zvyku dobře si všechno rozmyslet, než se rozhodnu.“

„Ale vždyť jsme o tom hovořili už dávno a měl jste dost času všechno uvážit.“

„Tenkrát se mluvilo všeobecně, teď je tu však přede mnou naprosto konkrétní návrh. Než na něj přistoupím, chci se aspoň zhruba informovat, jaké budu mít povinnosti. Chtěl bych se na ten objekt podívat…“

„Jen z vnějšku…“

„Ovšem, to, co mi můžete ukázat. Podívám se, zvážím všechna pro a proti a pak vám dám odpověď. Také nemám zrovna chuť riskovat hlavu.“

„Tak se tedy hned dnes můžeme na ten zatracený objekt podívat.“

„Je to daleko?“

„Tři kilometry odsud.“

Objekt, který dělal náčelníku SD tolik starostí, se rozkládal v údolí pod vysokým srázem, téměř vedle Castellamonte; cesta od městečka k objektu se však kroutila, a proto se zdálo, že je to daleko, ačkoli sem jeli pouhá tři kilometry. Úzká asfaltka se jako had točila mezi skalami, klesala do strží a zase v půlkruhu stoupala nahoru, až najednou končila před velkými ocelovými vraty jako vřezanými do vysoké kamenné stěny. Po obou stranách vrat se tyčily dva veliké betonové bunkry.

Už před odjezdem telefonoval Miller nějakému „soukmenovci“ a oznámil, že odjíždí autem číslo to a to v doprovodu oberleutnanta von Goldringa. Sotva auto dojelo k vratům, vyšel z bunkru důstojník. Pečlivě prohlédl Goldringovy i Millerovy doklady a opět se vrátil do bunkru. Vrata se samočinně otevřela a zase samočinně zavřela, když auto vjelo dovnitř.

„No, tak tady je ten slavný objekt, aby ho čert vzal,“ klel Miller ukazuje na druhou zeď, vzdálenou třicet metrů od první. Obě zdi širokým koridorem obtáčely průrvu. U vnější zdi při její vnitřní straně byly vybudovány ve stejných vzdálenostech bunkry, odkud vojáci obhlíželi okolí. V druhé zdi, za níž se skrýval objekt, se střílny ježily hlavněmi kulometů. Pod touto vnitřní stěnou běžel plot z ostnatého drátu, za nímž přecházeli esesmani.

„Tenhle vnější kruh je náš úsek,“ vysvětlil Miller.

„Konči u ostnatého drátu. Dál už je panství barona Stengela a jeho roty. Nic obtížného to není, jak vidíte. Práce tu moc mít nebudete.“

„Tak proč se toho chcete zbavit?“ zasmál se Heinrich. „Mohli bychom objet náš úsek, abychom aspoň viděli, jak je dlouhý.“

Miller jel pomalu podél vnitřní stěny. Heinrich si ji mlčky prohlížel. Kromě malých dvířek, kudy zřejmě procházela stráž, byla v ní na severní a jižní straně stejná vrata jako ta, kudy sem auto přijelo.

„Tak jak jste se rozhodl, Heinrichu?“ zeptal se Miller, když se vraceli do městečka.

„Slíbil jsem vám, že o tom budu přemýšlet. Je to příliš vážná věc, nemohu to rozhodnout jen tak mimochodem. Víte, když majorovi SD, a ještě k tomu Millerovi, který se zúčastnil puče, ani neřeknou, jaký objekt má střežit, tak jsem si jist, že to je důležitější než závod na výrobu sodovek a ovocných sirupů. Vzít to na sebe, to znamená položit hlavu na špalek.“

Miller si povzdychl a už nenaléhal. Nepromluvil až do Castellamonte.

„A co myslíte, neměl bych to svěřit Kubisovi?“

„Radím vám, abychom to promysleli, až budeme mít jasnou hlavu, jistě pak najdeme nejlepší řešení.“

Vůz zastavil u štábu. Heinrich slíbil Millerovi, že k němu zítra zajde, a vystoupil.

„Máš tady dopis,“ oznamoval Lütz, když se Heinrich vrátil do štábu.

Heinrich prohlédl razítka. Bylo jich několik. První však bylo švýcarské.

„To si přečtu až potom,“ usoudil Heinrich a nedbale strčil Lořin dopis do kapsy.

Otevřené rozhovory

Ani druhý, ani třetí den nedal Heinrich Millerovi souhlas, že přejde ke službě SD. Viděl, že Miller je už nervózní, a vymýšlel si příčiny, které mu brání dojít k definitivnímu rozhodnutí. Po pravdě řečeno byl z toho nervózní i on sám. Millerův návrh by mu umožnil proniknout co nejblíž k jakémusi veledůležitému objektu, ale naopak zase zužoval jeho možnosti při plnění jiných úkolů. A bylo těžko předem říci, jaké úkoly to budou – starožitník o sobě nedával nic vědět.

Čtvrtý den vyšel Heinrich dřív než obvykle; měl v úmyslu jít pěšky od zámku do městečka. Tyto ranní procházky byly nyní jeho jediným rozptýlením, neboť ve štábu pracoval od rána do večera.

Každý den Heinrich doufal, že se někde na cestě ze zámku setká s tím, na koho tak netrpělivě čekal, nebo s někým, koho mu pošle. Ale marně si bedlivě prohlížel každého kolemjdoucího. A tak je to i dnes – městečko je už pár kroků a na cestě není živá duše. Jen tamhle vpředu se potlouká nějaký černokošiláč.

Heinrich, rozladěný, že ho naděje opět zklamaly, přidal do kroku. Postava chodce se rychle přiblížila. To je zvláštní! Připadá mu, že v těch trochu ohnutých ramenou a v držení hlavy je něco známého. Že by přece?

Zatím se bál uvěřit své domněnce a začal si pohvizdovat melodii z Chopinovy polonézy. Je to smluvené znamení. Černokošiláč zvolňuje krok, teď už jsou vedle sebe… Ano, je to opravdu antikvář!

Znají jeden druhého, ale slova hesla jim zní jako pozdrav rodnou řečí. Teď už jdou nadporučík německé armády a důstojník černých košil vedle sebe.

„Máme velmi omezený čas, a proto poslouchejte pozorně a nepřerušujte mě,“ říká Heinrichovi jeho společník. „Podle našich zpráv je někde v tomto obvodu závod, kde se vyrábí rádiová aparatura k létajícím střelám. To je ta nová zbraň, o které se tolik mluví a píše v novinách. Vaším úkolem je dozvědět se, kde je ten závod, jakýmikoliv prostředky získat nákresy nebo minimálně aspoň údaje o systému řízení a délce rádiových vln. Jiné úkoly vám nedáváme, neboť tento úkol je velmi obtížný a nadmíru důležitý. Jen na jednu věc musíte dbát, vyhýbejte se partyzánským kulkám. Jednejte podle svého uvážení, ale mnohem opatrněji než v Saint Remy.“

„Dostal jsem návrh, abych přešel do služby SD a vzal si na starost střežení jakéhosi objektu, tak tajného, že ani náčelník SD neví, co se tam vyrábí. Velel bych jen vnější ochraně, vnitřní ochrana je svěřena speciálnímu oddílu esesmanů.“

Heinrichův společník se zamyslil.

„Nepřistupujte na to. V severní Itálii je totiž ještě jeden podnik, který vyrábí součástky pro létající střely. Ale ten pro nás není tak důležitý. Kdybyste přistoupil na ten návrh, zbavil byste se možnosti splnit to, co vám ukládáme. A kde je ten objekt, který máte střežit?“ Heinrich řekl všechno, co věděl.

„Těžko říci, jestli to je či není to, co nás zajímá. Přesto ten návrh nepřijímejte a pamatujte si, že jste za celou dobu neměl důležitější úkol, než vám dávám dnes. A teď se musíme rozejít. Spojení zůstává stejné. Na shledanou a hodně úspěchů.“

Důstojník zasalutoval a zahnul do první uličky. Heinrich šel loudavě dál, promýšleje nové poslání.

Jak začít?

Věc byla komplikována tím, že v severní Itálii jsou dva podobné podniky. Kdyby se zmýlil hned od začátku, ztratil by mnoho času navazováním známostí a hledáním nějakých pramenů informací. Potom by se mohl dozvědět, že závod nevyrábí radioaparaturu, ale nějaké jiné součástky. Ne, takové plýtvání časem si nemůže dovolit. Musí se dozvědět přesně, co závod vyrábí, pak jednat. Ale jak, jak jenom se to dozvědět? Miller možná něco ví, ale chytračí. A možná, že ani nechytračí, že prostě ze sebe chce svalit odpovědnost. Proč by riskoval svou hlavu, když může nastrčit jinou! To by jeho charakteru úplně odpovídalo. Ale ne, nebude dělat takové ukvapené závěry, dokud nebude mít v rukou všechny údaje. Zatím má jen jeden nepopiratelný a ověřený fakt: poblíž Castellamonte je tajný závod. To je ovšem velmi málo. Jen opěrný bod, od něhož se může odrazit.

Teď je třeba zjistit, proč Miller tolik usiluje zbavit se odpovědnosti za ochranu závodu. Rozhodně se musí seznámit se Stengelem. To jsou dva články jednoho řetězu.

Přes den si Heinrich našel volnou chvilku a zašel k Millerovi.

„Zrovna jsem vás volal,“ řekl hned náčelník služby SD místo pozdravu.

„Mám tedy zřejmě dobrou intuici, stavil jsem se u vás jen náhodou. Je něco nového?“

„Bohužel je.“

„Proč bohužel?“

Místo odpovědi mu Miller podal nějaký papír. Byl to důvěrný dopis od Millerova přímého nadřízeného ze štábu sboru, v němž byl kategorický zákaz svěřovat střežení objektu komukoliv jinému; zdůrazňovali tam, že úplná a co nejpřísnější odpovědnost za ochranu objektu je vložena osobně na Millera.

„Neměl jste to oznamovat do štábu, nedal jsem přece ještě souhlas a teď jsem se dostal do trapné situace. Vypadá to, jako kdybych o to bůhvíjak stál a dostal košem.“

„Dávám vám čestné slovo, že jsem nikoho neuváděl, ani vás, ani Kubise. Odvolával jsem se prostě na to, že jsem přetížen jinými povinnostmi, a žádal jsem, aby tu otázku rozřešili zásadně.“

„Nechápu, proč je odpovědnost za ochranu jednoho objektu rozdělena mezi dvě osoby. Snad by mohl za všechno docela dobře odpovídat ten major Stengel, kterého jsem mimochodem ještě vůbec nespatřil.“

„Představte si, že já také ne. Jednou jsem mu telefonoval a navrhoval jsem mu, abychom se sešli, ale vymluvil se na nemoc. Slíbil, že mi zavolá sám, ale neozývá se.“

„To se mi zdá prostě nezdvořilé!“

„Viděl ho jediný Evers. Ne, to lžu! Několikrát prý přijel k zdejšímu primáři nemocnice.“

„To je ten půl Němec, půl Ital? Matini se jmenuje, myslím. Nevzpomínám si už, kdo mi o něm vypravoval, ale vím, že o něm mluvil jako o velmi zajímavém člověku a skvělém chirurgovi. Je to pravda?“

„Chirurg je to neobyčejný, to je pravda, ale to ostatní… Když se někdo nás, pracovníků gestapa, straní, je už to pro nás důvod, abychom se o něj zajímali víc než on o nás. Rozhodně ho dám pod dohled. Jestli se s tím člověkem seznámíte, podejte mi podrobnou a objektivní charakteristiku toho individua, prokážete mi tím velkou službu.“

„Bojím se, že to nebude tak brzo, zatím jsem žádné lékaře nepotřeboval. Leda že by mě postřelili partyzáni. Ale proč o tom doktorovi tak dlouho hovoříme?“

„Je to pravda, jako kdybych neměl jinou starost. Jen ten závod…“

„Víte, Hansi, teď už je ochrana závodu definitivně rozhodnuta, a tak byste se mohl přiznat, proč jste se toho chtěl tolik zbavit.“

„Je to takhle, abyste věděl: když mi svěřovali vnější ochranu objektu, byl jsem upozorněn, že musím vypracovat plány na zesílení ochrany, protože předtím, než jsme sem přijeli, byl v závodě objeven komunistický leták. Viděl jste to sám, je tam taková stráž, že by špendlík nepropadl, a přesto někdo pronesl leták. Řekněte mi, k jakému závěru dojde logicky myslící člověk? Asi k takovému, jako jsem došel já: když se něco dostalo dovnitř, může se něco stejnou cestou dostat zase ven. A to ‚něco‘ může být zrovna to přísně střežené tajemství. A za to má odpovídat Miller?“

„A vy jako můj upřímný kamarád jste tam chtěl nastrčit jiného hlupáka a přemlouval jste mě, abych to vzal na sebe.“

„Nezapomínejte, Heinrichu, že ten objekt je pod osobním dohledem generálmajora Bertgolda. Na vás by nebyli tak přísní jako na mne.“

„Jak jste se dozvěděl, že je pod otcovým dohledem?“

„Hlášení o zesílení vnější stráže jsem měl poslat na dvě adresy: svému sborovému velitelství a do oddělení, které řídí Bertgold.“

„Však on by vám taky leccos prominul. Už za tu službu, co jste mu prokázal…“

„On vám to řekl?“ Miller se na Heinricha nějak divně podíval.

„Dozvěděl jsem se to od Lorchen. Zrovna jsem od ní dnes dostal dopis a je v něm pár řádků, které se týkají přímo vás.“

Heinrich vytáhl dopis, našel to místo a lhostejným hlasem přečetl:

„Vyřiď herr Millerovi ještě kromě tatíčkova poděkování také můj dík. On už ví za co.“

Miller se samolibě usmál.

„Víte, zač vám moje budoucí žena děkuje?“

„Ovšem, že vím. A vy?“

„Bylo by dost podivné, kdyby Lora měla tajnosti před svým snoubencem,“ bez váhání pronesl Heinrich.

„Ach, to jsem rád, že jste to tak přijal. Měl jsem trochu strach, abych se vám přiznal… Ale uznejte, že to byla čistá práce. Kromě mne a šoféra – a toho jsem stačil honem odeslat na východní frontu, než jste přijel – o tom nemá až do dneška nikdo ani potuchy. Kromě Bertgolda samozřejmě.“

Heinrich ucítil, jak ho celého prostupuje vnitřní chlad.

„Jste mistr v takovýchhle věcech, to vím, ale stejně si nedovedu představit, jak jste to všechno zorganizoval.“

„Od té doby, co jsem dostal od generálmajora dopis, kde mi navrhoval odstranit mademoiselle Moniku, aniž bychom ji uvěznili, měl jsem pořád na dvoře připraveno nákladní auto. Mademoiselle přece tak často jezdila ven na kole.“

„Ano,“ procedil Heinrich, stěží se ovládaje.

„Ani jsem nedoufal, že se to odbude tak lehce a hladce. Ten den, kdy jste odjel do Paříže, chtěla mademoiselle také někam odjet, protože měla k sedadlu přivázanou velikou brašnu s věcmi. Jen mi oznámili, že odjela od hotelu, okamžitě jsem se za ní vrhl… Teď, když už je všechno pryč a když jste schopen podívat se na věci rozumně, musíte uznat, že jsem vás zachránil před vážným nebezpečím. Kdybychom byli tu partyzánku zatkli, padl by stín i na vaše jméno.“

Heinrich seděl bez slova se zaťatými zuby, neschopen vypustit dech z úst. Jak strašlivá zkouška! Skutečná zkouška jeho síly, jeho ducha. Kdyby teď někdo vešel a odvrátil Millerovu pozornost! Jen na okamžik, aby se mohl ovládnout.

Jako v odpověď zazvonil telefon. Miller zdvihl sluchátko.

„Mnich poslouchá… Ano, je tady, hned vám ho zavolám.“

Heinrich vzal sluchátko a nemohl hned pochopit, o jakém strýci je řeč, jaký ženich to k němu mluví, proč mu říká mladíku. Ale Lützův měkký známý hlas ho přivedl k vědomí.

„Cože, mám přijít k strýčkovi? Budu tam za okamžik… Ne ne, přijdu určitě… už běžím.“

Heinrich položil sluchátko a rychle vešel do dveří, na prahu se však ovládl a zastavil se:

„Promiňte, zapomněl jsem se rozloučit. Evers mě narychlo volá…“

Jakmile na sobě už Heinrich necítil Millerův pátravý pohled, ucítil, že ho opouštějí síly. Musel si sednout na lavičku a chvilku počkat, až se mu přestanou chvět nohy a trochu se mu rozjasní v hlavě.

Moniku zabil Miller. Na Bertgoldův rozkaz!

Lorchen děkovala vrahu!

Vykouřil cigaretu, vypil u kiosku sklenici vody a teprve pak měl zase dost sil, aby se mohl pohnout z místa.

„Co je s vámi, herr Oberleutnant? Jste bledý jako stěna,“ podivil se Evers, když spatřil svého důstojníka pro zvláštní úkoly.

„Nejste nemocen, Heinrichu?“ zeptal se starostlivě i Lütz, který byl právě v generálově pracovně.

„Cítím se velmi špatně,“ přiznal se Heinrich.

„Tak to necháme všechny věci stranou. Jděte domů a lehněte si do postele. A vy, herr Lütz, se okamžitě postarejte o lékaře,“ rozkázal generál.

Lütz zavolal ze své pracovny Kurtovi, aby přijel s autem. Pak telefonoval do nemocnice.

„Požádám, aby přijel sám Matini. Bude ochotně souhlasit, zná tě už z mého vyprávění a chce se s tebou seznámit.“

Heinrich neodpověděl.

„Ale co je s tebou?“ Lütz přistoupil k Heinrichovi a pohlédl mu do obličeje. „Vždyť máš slzy v očích!“

Heinrich se napřímil, jako by se probudil.

„Karl, víš, kdo zabil Moniku? Miller! Najeli na ni úmyslně, nebyla to náhoda. Auto k tomu účelu bylo neustále připraveno.“

„Proboha! Je to možné?“

„Sám se mi právě přiznal. Ještě se vychloubal, jak je vynalézavý…“

Lütz, ohromený tou zvěstí, zasténal.

„To… to už je víc, než mohu pochopit. Zvlášť k tomu účelu držet auto? Žes ho neodstřelil na místě jako psa! Proboha, co to mluvím! Abys i ty zahynul k vůli tomu padouchovi! Poslechni, slib mi, že neuděláš nic, než se se mnou poradíš. Naléhám, žádám tě, slib mi to… Večer k tobě přijdu a o všem si pohovoříme. Ale prosím tě znovu – nedělej nic bezhlavě. Slibuješ?“

„Ano…“

Za čtvrt hodiny byl už Heinrich v zámku. Marie Luisa, udivená, že přišel tak brzo, za ním poslala pokojskou s lístkem. Hraběnka byla znepokojena, že je baron nemocen, vyčítala, že jí o tom nedal vědět, a stěžovala si na nynější rytíře, kteří zapomínají na své povinnosti 4c paním – ona například zmírá nudou a nikdo jí nepodá pomocnou ruku…

Heinrich zlostně zmačkal lístek a požádal pokojskou, aby hraběnce vyřídila ústně, že snad jí bude moci poděkovat ještě dnes osobně za pozornost a poprosit za odpuštění.

Asi za hodinu přijel Matini. Heinrich si z neznámého důvodu představoval primáře jako ne-li starého, tak aspoň už postaršího člověka. Objevil se však před ním muž asi tak pětatřicetiletý, štíhlý a elegantní, vypadající spíš jako herec než jako lékař. Jeho výrazná nervní tvář svědčila o vnímavém a zároveň ukázněném duchu. Takový výraz mají lidé, kteří se naučili podřizovat city intelektu. Veliké hnědé oči vyzařovaly rozum a trochu posmutnělou ironii.

„V takovémhle věku stonat, barone, to je úplný zločin! To je neúcta k veliké práci přírody, která po dlouhá tisíciletí zdokonalovala svůj nejlepší výtvor – člověka,“ řekl, když se seznámili. Pozorně si prohlížel obličej svého pacienta.

„Neprovinil jsem se proti matce přírodě,“ usmál se Heinrich. „Musím se přiznat, že se cítím docela zdráv. Odpusťte mi, že jsem vás obtěžoval, ale velmi jsem toužil seznámit se s vámi. A teď mě buď potrestejte, nebo mě vezměte na milost!“

„Raději vás vezmu na milost. Rusové mají skvělého spisovatele Čechova a ten napsal v jednom dopise svému bratru větu, která se stala mým životním heslem: Lépe být obětí než katem.“

„Vy znáte ruskou literaturu?“ podivil se Heinrich. „Proč vás to tak překvapuje? Domnívám se, že patří mezi nejlepší světové literatury, ba mám-li mluvit otevřeně, pokládám ji za vůbec nejlepší. Dokonce jsem se jeden čas začal učit rusky, abych ji mohl číst v originále. Válka bohužel přerušila má studia a už začínám zapomínat všechno, co jsem věděl.“

„A co kdybychom se pokusili obnovit vaše znalosti?“ zeptal se Heinrich ruský.

Teď zas vykulil oči Matini.

„Cože? Vy umíte rusky?“

„Žil jsem v Rusku velmi dlouho – téměř celé mládí.“

„Vy jste mě tak zaujal, barone, že jsem málem zapomněl na své lékařské povinnosti. Svlékněte se, prosím, prohlédnu vás. Jestli shledám, že vám rozhovor nevadí, pohovoříme si spolu, budete-li chtít.“

„Ale já jsem úplně zdráv!“

Matini vzal Heinricha za ruku a nahmatal mu puls. „Nelíbí se mi, jak vypadáte. Nu ovšem, zvýšený puls, to jsem si myslel.“

„Dostal jsem dnes velmi zlou zprávu. Je to jen přirozená reakce organismu.“

„To už nechte mně, jestli je to přirozené nebo nepřirozené…“

Matini Heinricha přes všechny protesty prohlédl; nebyl spokojen se stavem jeho nervové soustavy.

„Musíte si odpočinout, především odpočinout.“

„Víte, že za dané situace je to naprosto vyloučeno.“

„Hlouposti! Člověk si může za každých podmínek zorganizovat čas tak, aby si našel aspoň hodinu, kterou věnuje jen a jen sobě. A vy tu máte tak skvělé podmínky: kouzelný park a ta řeka! Mimochodem, nejste rybář? Tady se daří báječní pstruzi. Rybaření je velmi svérázný sport, který člověka plně zaujme. A když se k tomu přidá to, že rybář je celou dobu na čerstvém vzduchu a hodně se pohybuje, dostaneme celý komplex, abych tak řekl, léčebného charakteru. Mám jednoho pacienta, majora Stengela, a ten skoro každý den vstává, sotva se rozední, a hodinu, někdy i dvě běhá po břehu a loví pstruhy.“

„To mě zaujalo, signore Matini. Vyrostl jsem u řeky a rybaření je moje stará vášeň. Ale musí se znát místo. Pstruh prý má rád vír.“

„Není nic lehčího. Pojďme do parku, je odtamtud vidět, kde obvykle rybaří major Stengel.“

Heinrich a Matini vyšli do parku. Bylo tu skutečně dobře vidět veliký úsek řeky a prohlubeň, v níž se pěnila voda.

„Tamhle proud přímo běsní, aspoň major Stengel si to místo nejvíc oblíbil.“

Noví známí si sedli na lavičku vydlabanou ve skále a se zalíbením se dívali na krajinu. Údolí štědře zalité sluncem jakoby odpočívalo mezi horami. I městečko vypadalo zdálky jako ve spánku. Nechtělo se věřit, že i v této chvíli jeho ulicemi procházejí ozbrojení lidé, že v těch pokojných domech se vypracovávají strašlivé plány, že všechno okolo nedýchá tichým klidem, ale hrozbou. Snad na to Heinrich a Matini pomysleli zároveň; pohlédli na sebe a smutně se usmáli.

„Jak by život mohl být krásný,“ povzdechl lékař.

„Jak krásný bude, až skončí válka,“ opravil ho Heinrich.

„Myslíte, že jednou přece přijde takový zlatý věk lidstva?“

„Jsem o tom pevně přesvědčen.“

Ještě asi hodinu seděli oba muži ve skále; dostali se do diskuse o odpovědnosti každého člověka za další osud světa. Matini zastával názor, že jen osobní zdokonalení jednotlivce může přivést lidstvo k záchraně, Heinrich dokazoval nutnost sociálních přeměn a aktivního zasahování do okolního světa. Přes rozličné názory našli oba společnou řeč, neboť aspoň na současné události se dívali oba stejně.

„Škoda, že jsme se spolu neseznámili dřív,“ pravil Matini, když se loučili. „Takové diskuse jsou dobrou gymnastikou pro mozek, a tady člověk brzy začne obrůstat mechem.“

„I mně je to líto a vyčítám si, že jsem nemusel čekat na příležitost, mohl jsem vám prostě zavolat. Mám jen jedinou omluvu: domníval jsem se, že se setkáme u hraběte Ramoniho.“

„Do toho brlohu nepáchnu, když to nemusí být.“

„Brlohu?“

„Ano, tak se myslím ruský říká místu, kde žijí vlci?“

„Nemáte příliš vysoké mínění o hraběti a jeho neteři. Má to nějaký důvod?“

„Hraběte nenávidí všichni lidé tady a neříká se nadarmo, že hlas lidu je hlas boží. A hraběnka? Nemám rád tyhle mondénní dámy, a ještě aby jí člověk obstarával zábavu. Ta ženská doslova pořádá hon na důstojníky, ba i na ty druhořadé, kteří nemají nějaké zvučné tituly. Člověk se tam hodnotí podle původu. Major Stengel, například, to už je něco, protože je baron jako vy, ale Lützovi říká za zády profesůrek, generálu Eversovi chrapoun a mně fušer, to vím jistě. Ale to není jen tohle. Je mi to tam odporné. Jsem totiž přesvědčen, že hrabě je přívrženес hnutí černých košil v severní Itálii, ačkoliv se tím tají.“

Kurt odvezl Matiniho do městečka a vrátil se odtamtud s udičkami a jiným rybářským nářadím, které nakoupil v místních krámcích na Heinrichův rozkaz.

Večer přišel Lütz. Heinrich mu znova vypověděl svůj rozhovor s Millerem. Lütz dlouho přecházel po pokoji, pak usedl vedle Goldringa na pohovku, vzal ho kolem ramenou a obrátil ho obličejem k sobě.

„Poslouchej, Heinrichu, dřív než začneme hovořit o tom, jak se máš chovat k Millerovi, chci se tě na něco zeptat: vidíš ve mně svého přítele nebo jen obyčejného známého?“

„Jestli je v celé německé armádě člověk, s nímž vždycky rád hovořím a s nímž je mi dobře, tak je to hauptmann Karl Lütz, kterého pokládám za svého dobrého přítele.“

„V tom případě chci právem přítele obnovit ten rozhovor, který jsme začali už nejednou, ale ještě jsme ho nedokončili.“

„Poslouchám tě pozorně a odpovím, budu-li s to.“

„Víš, překvapuje mě někdy tvé jednání. Jsi vzdělaný, kulturní a myslím humánní člověk. Ale někdy jsou tvé skutky pro mně dočista nepochopitelné. Proč například kamarádíš s Millerem a Kubisem, na co ti jsou? Proč jsi v Saint Remy kolik dní lezl po horách a chytal nějakého nešťastného Francouze, který si zachránil život? Proč ses zasnoubil s Bertgoldovou dcerou, když jsi měl rád takové děvče, jako byla Monika? Rozuměj dobře, neptám se jen ze zvědavosti, ale mně to trápí, ba někdy hněvá.“

Jak mnoho by dal Heinrich za to, kdyby se mu mohl svěřit. Věřil Lützovi, vážil si ho pro jeho dobré srdce, byl přesvědčen o tom, že s ním smýšlí upřímně. A přesto nemohl ani slovem naznačit, co řídí všechno jeho jednání.

„Dal jsi mi tolik otázek, Karl, že jsem z toho zmatený. Když jsi dal všechno takhle dohromady, divím se tomu sám. Mám asi nějakou dobrodružnou žilku a ta mě ponouká, abych si hrál s ohněm. Snad je to mládím, snad už to mám v povaze. Ale dávám ti své slovo, odpřisáhnu ti, jestli chceš, že nic nečestného jsem neudělal a doufám, že nikdy neudělám. Jestli mi věříš, ber mě tak, jak jsem. Mohu ti říci, že by mě velmi bolelo, kdybych ztratil tvé přátelství.“

„Ale jak chceš vyřešit svůj vztah k Loře Bertgoldové? Dík za vraždu!“

„To ti přísahám, že ta mou ženou nebude nikdy! Víš, tak hloupě to dopadlo, Bertgold mě zkrátka ulovil. Chtěl jsem se vzepřít, když jsem poznal Moniku, ale pak jsem se rozhodl, že než skončí válka, nebudu s tím nic dělat. Je to mstivý člověk a našel by si záminku, aby mi to oplatil. Ale opakuji ti – Lora nebude nikdy mou ženou.“

„Než skončí válka, nemůžeš nic dělat, v tom máš úplnou pravdu. Ze srdce mi spadl jeden kámen, který mě hodně tížil. Ale zbývá to nejtěžší: co s Millerem? Upozorňuji tě, jestli ho nezabiješ ty, udělám to já. Nejen za Moniku, ale také za tu těhotnou ženu, za všechnu nevinnou krev, kterou prolil. Kdysi jsem si chtěl sám prohnat hlavu kulkou, ale pak jsem usoudil, že ji mohu využít lépe.“

„Karl, copak myslíš, že bych mu mohl odpustit Moničinu smrt?“

„Tak to uděláme společně!“

Noví přátelé, noví nepřátelé

„Herrschaften!“ zahájil Evers poradu, když mu Lütz oznámil, že všichni pozvaní se už sešli. „Včera večer jsem přijel ze štábu velitelství naší skupiny a dal jsem rozkaz, abyste se shromáždili. Chci vás seznámit se situací, jaká se vytvořila tady v Itálii. Rozumí se samo sebou: to, co vám řeknu, nesmějí se vojáci dozvědět.

Jejich povinností je vykonávat naše rozkazy, a ne míchat se do vážných záležitostí. Situace je taková, že jsem byl nucen vás svolat. Vy víte, že od té doby, kdy vojska polního maršála Rommela opustila africký světadíl, začali Anglo-Američané projevovat aktivitu. Obsadili ostrov Pantellaria mezi Afrikou a Sicílií. Už tenkrát bylo naše velení udiveno chováním italského vojska. Pantellaria je pevnost vybudovaná podle všech pravidel současné opevňovací vědy. Dalo se předpokládat, že vydrží dlouhé obléhání. Italská posádka se však vzdala po prvním bombardování, ačkoliv opevnění nebylo poškozeno a posádka ztratila pouze dva muže, kteří byli raněni.“

V sále se zvedl pobouřený halas.

„Za měsíc potom napadli Anglo-Američané ostrov Sicilii. A zatímco naše nevelké jednotky, které tam byly rozmístěny, vedly úporné boje se silami 7. americké a 8. anglické armády, italská vojska se chvatně stáhla a donutila i nás opustit ostrov, neboť poměr sil po ústupu italských vojsk se prudce změnil ve prospěch nepřítele.“

Evers pokračoval:

„Přesto nebyl ještě důvod k obavám, že se anglo-americká vojska probijí do severní Itálie přes Mesinský průplav.“

Tato překvapující zpráva vzrušila všechny přítomné. Po krátké pomlce hovořil generál dál:

„V oblasti Taranto-Brindisi v provincii Apulie vysadili veliký letecký výsadek. V této oblasti naše vojska nebyla a nevelké italské posádky, dezorganizované Badogliovým rozkazem o kapitulaci, nekladly žádný odpor a složily zbraně. 8. anglická armáda se Mesinským průplavem dostala do Kalábrie, 5. americká armáda se vylodila v zátoce Salerno. Nyní se obě armády, anglická i americká, spojily a odřízly jih Itálie. Jejich usilovné pokusy prodrat se na sever zadržuje šest našich divizí. Na tuto část italské armády, která se nepodrobila nebo ještě nestačila podrobit Badogliovu rozkazu, nelze spoléhat. Celá tíže války na italském území padá na naše bedra. Vůdce rozkázal za každou cenu zadržet postup anglo-amerických vojsk a nepustit je na sever přes opevněnou linii v povodí řek Garigliano a Sangro, která přetíná území Itálie sto dvacet kilometrů jižně od Říma.“

Generál přistoupil k mapě a ukázal opevněnou linii.

„Našich vojsk v Itálii není tak mnoho a nemůžeme je úplně využít na frontách, neboť část musíme držet v záloze pro případ, že se Anglo-Američané pokusí vylodit výsadek na Atlantickém pobřeží. A podle zpráv naší zpravodajské služby připravují Anglo-Američané právě tam velikou operaci. Nyní je do Anglie stahováno vojsko a mnoho techniky. V srpnu byla v městě Quebecu porada vlád Anglie a Ameriky, kde bylo rozhodnuto provést invazi ve Francii. Tuto operaci nazývají Overlord. Byl už jmenován hlavní velitel, americký generál Eisenhower. Pro uskutečnění této operace rozhodli se využít i svých divizí, které byly v Africe. Teď však začali válku na území Itálie. Pro nás to má pozitivní význam, neboť jestliže Anglo-Američané otevřeli frontu v Itálii, nebudou schopni tak brzy otevřít druhou frontu ve Francii. Bez afrických armád, které jsou nyní zaměstnány operacemi tady, nebudou mít dost sil pro uskutečnění operace Overlord.

Anglo-Američané využívají situace, která je jim příznivá, totiž toho, že naše hlavní síly jsou připoutány k východní frontě, kde právě nyní zuří úporné boje. Jak je známo, neměl náš útok v oblasti tzv. orelsko-kurského oblouku úspěch. Naše vrchní velení se rozhodlo provést další zkrácení linie východní fronty, aby nashromáždilo rezervy pro připravovaný mohutný úder, jenž má definitivně rozdrtit nepřítele. Podle rozkazu velení ustoupila naše vojska na pravý břeh Dněpru, vytvořila tam silnou obranu a připravují se k mohutnému útoku na jaře příštího roku. Bolševici nebudou schopni přejít tuto přírodní vodní překážku – Dněpr – a vytlačit naše vojska z opevnění za Dněprem.

Anglo-američtí barbaři využili toho, že naše letectvo je poutáno na východní frontě, a rozpoutali zuřivé letecké bombardování území naší vlasti. Doufají, že nás tím zdeptají, ale nepočítají s tím, že jejich zločiny vzbudí v našich vojácích jen ještě větší nenávist, zvětší touhu po odvetě a vítězství. A vítězství přijde – vůdce prohlásil, že Německo připravuje hroznou novou zbraň, s níž na padrť rozprášíme všechny naše nepřátele.

Také nám jsou svěřeny velké úkoly. Budu mluvit konkrétněji: okamžitě musíme rychle a energicky provést důležité opatření. Velitel našich vojsk v Itálii polní maršál Kesselring dal rozkaz do tří dnů odzbrojit celou italskou armádu. Později z ní budou vytvořeny sbory dobrovolníků a ti, kteří by se nechtěli podrobit, budou dopraveni jako zajatci do táborů a na naše závody. Každá divize dostala určitou oblast, aby tam toto opatření provedla. Nám byla přidělena tato,“ ukázal Evers na mapě. „Všechny italské posádky rozmístěné v této oblasti musíme odzbrojit a vzít pod dohled.“

Evers sklesl do křesla a dokončil už vsedě:

„To je všechno. Nyní se, pánové, rozejděte a klidně vykonávejte své povinnosti. Prosím, aby zde zůstali velitelé pluků a náčelníci štábů, oberst Kunst a vy, herr Lütz.“

Heinrich odcházel z porady v radostné a vzrušené náladě; vypadalo to, že loď začíná hořet ze všech stran. Byl zvědav, jak přijme zprávu o kapitulaci Matini. Události, které se nyní v Itálii rozvíjejí, se přece týkají bezprostředně jeho. Musí zajít do nemocnice.

V nemocnici mu však řekli, že primář asi před půlhodinou někam odjel.

Heinrich šel rychle do zámku, doufaje, že Matini bude u něho. Nebylo to nic zvláštního, vznikl mezi nimi za ten měsíc, co se znali, opravdu přátelský vztah a jeho nový přítel často přišel bez ohlášení, někdy jen proto, aby se tu vyspal; bydlel totiž v nemocnici a často ho v noci budili. A právě ta nenucenost a bezprostřednost se Heinrichovi na Matinim nejvíc líbila. Nemusel se před ním chovat podle všech společenských pravidel, nemusel se s ním bavit, měl-li právě chuť mlčet a odpočinout si. Někdy spolu celý večer proseděli mlčky; jeden ležel na pohovce s knihou v ruce, druhý za psacím stolem četl noviny nebo psal dopisy. Jindy se ovšem dostali do diskuse nebo i do sporu, že zapomněli na čas a vzpamatovali se teprve, když se v oknech začalo šeřit.

Občas se k nim přidal ještě Lütz, a to byly debaty nejprudší; ačkoliv všichni tři stejně nenáviděli válku, dívali se každý jinak na příčiny, z nichž vzniká, a na budoucnost lidstva. Čestný, ale pasivní Lütz prožíval bolestně současné události, ale přijímal je s fatalistickou pokorou, neboť nevěřil v možnost nějakého boje se zlem, vznikajícím podle něho ze samé přirozenosti lidí. Matini, jenž měl spíše sklon k filosofickému zevšeobecňování, poukazoval na vliv sociálních systémů na historický rozvoj lidstva, nedoufal však v nějaké podstatné změny v nejbližší budoucnosti, neboť chápal pokrok jako pomalou a velmi postupnou evoluci. Heinrich, jenž se samozřejmě neodvážil naprosto neskrývaně vyjádřit své stanovisko, snažil se nicméně dokázat oběma mylnost jejich názorů.

Matini byl opravdu u Heinricha – ležel na pohovce a sladce spal.

„Martine, slyšíš, Martine,“ tiše ho budil Heinrich. Bylo mu líto ho budit, ale nemohl vydržet, aby mu neoznámil tak důležitou zprávu. „Honem vstaň, nebo tě poleju vodou!“

Matini vyskočil a rozesmál se.

„Já to slyšel, když jsi přišel, ale byl jsem líný otevřít oči – měl jsem moc těžký den.“

„Nebudil bych tě, ale stalo se něco zvláštního. Itálie kapitulovala.“

„Cože?“

Heinrich mu podrobně vypověděl, co říkal Evers na dnešní poradě důstojníkům. Lékařova tvář se rozjasňovala čím dál víc.

„Ale teď se připrav na něco nepříjemného: byl vydán rozkaz během tří dnů odzbrojit celou italskou armádu,“ dokončil Heinrich.

Matini zbledl.

„Myslíš, že se tyhle události mohou nějak dotknout i tebe?“

„Mohou mě demobilizovat a na to se musím připravit, i když proti tomu nic nemám. Musím jít.“

„Vezmi si moje auto. Kurte, dovezeš signora Matiniho do nemocnice,“ zavolal Heinrich.

„Mohl bych si zajet ještě na jedno místo, je to pět kilometrů od Castellamonte?“

„Třeba na deset. Já dnes nebudu auto potřebovat. Jestli to vyřídíš brzy, vrať se sem, ale jestli budu spát, tak mě nebuď. Zítra budu mít asi perný den.“

„Ne, dnes to tak brzy nevyřídím.“

*

Časně ráno probudilo Heinricha zazvonění telefonu.

„Okamžitě k převorovi,“ uslyšel Lützův hlas.

Včera byla z rozkazu štábu sboru změněna krycí jména štábních důstojníků a generál se nyní nazýval převor.

„Oč jde?“ zeptal se Heinrich Lütze, když za čtvrt hodiny přijel do štábu.

„Počkej,“ odpověděl mu šeptem Lütz a rychle šel do generálovy pracovny.

Byl tam hodně dlouho. Z pracovny sem doléhalo zvonění telefonu a hlasité, ba zlostné generálovy výkřiky.

„Herr Goldring,“ vystrčil konečně Lütz hlavu ze dveří.

V pracovně byl kromě generála a jeho pobočníka ještě náčelník štábu Kunst.

„Herr von Goldring, vezměte dva samopalníky, jeďte co nejrychleji do Palerma a zjistěte, jak to tam vypadá. Odtamtud zajeďte do Chatel-Delfino. Rozkažte, aby bylo okamžitě navázáno spojení s divizí.“

„Promiňte, pane generále, ale co mám zjistit?“

„Jak to co? Copak vy nic nevíte?“

„Nestačil jsem von Goldringa informovat,“ připomněl Lütz.

Náčelník štábu vysvětloval, odsekávaje jednu větu od druhé, jak to měl ve zvyku.

„Stručně řečeno vypadá to tak: italské jednotky se dozvěděly o odzbrojení; některé se vzbouřily; část utekla do hor; spojení s pluky je přerušeno. Máme zprávy, že na jednotlivých místech zuří boje mezi našimi a italskými jednotkami. Je vám to jasné?“

„Jawohl. Mohu odejít vykonat rozkaz?“

„Bez prodlení.“

Přímo od štábu se Heinrich rozjel s dvěma samopalníky a Kurtem na Palermo. Za půl hodiny byl už v štábu pluku.

„Vyřiďte generálovi, že Italové byli odzbrojeni ve všech posádkách kromě dvou rot, které stačily odejít do hor. K bojům nedošlo, vznikla jen nevelká přestřelka, ztráty na naší straně nejsou žádné. Spojení bude dnes navázáno,“ oznámil mu velitel pluku oberst Funk.

Heinrich ujížděl dál.

Když přijížděl k Chatel-Delfino, uslyšel střelbu a dal rozkaz zastavit. Dolehl k němu jasně rachot dávek ze samopalu a z kulometu.

„Jeď pomalu. Samopalníci, připravte se!“

Těsně před městem se proti nim vyřítil motocyklista.

Heinrich dal znamení, aby zastavil.

„Co znamená to střílení?“ zeptal se.

„Italští vojáci obklíčení v kasárnách zahájili palbu po našich.“

Auto jelo dál. Střelba neustávala. Němečtí vojáci chodili po ulicích plně ozbrojeni, civilní obyvatelstvo nebylo vidět.

Ve štábu pluku Heinrichovi vysvětlili, že včera večer uprchla část italských vojáků – přibližně dvě čety. Většina vojáků neuvěřila pověstem o odzbrojení a zůstala v kasárnách. Když však dnes ráno byly kasárny obklíčeny, zahájili Italové palbu. Právě k nim byli vysláni parlamentáři k vyjednávání. Jestliže to však nebude mít žádné výsledky, bude nutno uchýlit se k energičtějším opatřením, aby do večera byli všichni odzbrojeni.

Heinrich o tom všem referoval generálovi; pak se zeptal Lütze, jak probíhá odzbrojování v ostatních okresech.

„Více méně normálně. Ukazuje se však, že do hor, to znamená k partyzánům, utekl více než prapor. A to už je síla, s níž se musí počítat.“

„Zvlášť když se uváží, že už předtím bylo v horách hodně partyzánů,“ dodal Heinrich.

*

Byla sice neděle, ale Evers nařídil všem důstojníkům pracovat na svých místech pro napjatou situaci v prostoru divize. To poněkud mařilo Heinrichovy plány. Předešlý večer si smluvil se svým novým známým, baronem Stengelem, vyjížďku k vodopádu, kde prý pstruzi sami člověku skáčou do ruky; teď musí výlet odložit a rybařit jen hodinu dvě na starém místě, u hraběcího parku.

Když sestoupil do víru u úžlabiny, Stengel už na něj čekal.

„Ä, tak přece, už jsem myslel, že dnes nepřijdete,“ vítal ho, ale ruku mu nepodal, protože právě namotával udici. „Tak pojedeme?“

„Bohužel. My musíme dneska pracovat, pan generál je na nás přísný,“ odpověděl Heinrich šeptem, jak se sluší na zkušeného rybáře, aby nezaplašil ryby.

„To kvůli těm zatraceným Taliánům? Ještě jste je neodzbrojili?“

„Už se trochu usadili, ale klid pořád ještě není. Přesně v deset musím být ve štábu.“

„Tak honem do toho, stejně už jsem vás předběhl. Podívejte na ty krasavce!“

„Kam bych se na vás hrabal!“

Stengel byl vskutku v chytání pstruhů mistr a velmi se tím pyšnil. Když se Heinrich před měsícem poprvé objevil na břehu s udicí, nepřivítal ho major zrovna přívětivě. Ale mladý Oberleutnant se mu obdivoval s tak upřímným nadšením a sám byl tak bezradný, že Stengel dostal chuť zahrát si na učitele. S přezíravostí zkušeného sportsmana vysvětloval nováčkovi, že pstruh je ryba nadmíru opatrná a nechytí se tak snadno na udičku, proto se loví na mušku a jen na plovoucí návnadu. Rybář se musí schovat někde za keřem nebo za skálou, aby ho ryba neviděla, protože pstruh není jen mrštná, ale také chytrá ryba.

Heinrich poslouchal zvědavě a uctivě tato ponaučení, poprosil o dovolení, aby mohl přihlížet, jak major zachází s udičkou, a vůbec se úplně svěřil jeho zkušenostem a autoritě.

Za týden ovládl Heinrich všechny taje tohoto sportu a od té chvíle se stal ještě nadšenějším rybářem než sám Stengel.

Společná vášeň oba muže sblížila, nepřekážel jim ani rozdíl v postavení. Vyvažoval to stejný aristokratický původ a Goldringovy rodinné svazky s tak význačnou a u hlavního štábu vlivnou osobností, jako byl Bertgold.

Zpočátku se hovory nových známých točily jen kolem rybářství. Čím dál víc se témata rozšiřovala, ačkoliv oba byli ve svých výrocích velmi opatrní a nepříliš mnohomluvní. Když Heinrich zjistil, že Stengel pracoval dlouhou dobu u výzvědné služby – do vojska SS vstoupil rok před válkou až po svém útěku z Anglie, kde mu hrozilo odhalení – začal zvlášť bedlivě dávat pozor na každý svůj pohyb i slovo. Ale i major Stengel se většinou vyhýbal ožehavým otázkám – dlouholetá špionážní práce ho naučila zdrženlivosti a praxe ukázala, že oficiální hledisko je vždy nejsprávnější, zvlášť před lidmi, (kteří mají nějaký vztah k vysoce postaveným osobnostem.

Přes tuto obezřetnost měl major k Heinrichovi stále vřelejší vztah, dokonce byl u něho dvakrát na návštěvě za ten měsíc, co se znali. Marii Luise se přitom vyhýbal a nerad o ní mluvil. K sobě však Heinricha nepozval, vymlouval se na své neútulné, staromládenecké prostředí.

I dnes si Stengel začal naříkat, že nemá doma žádný pořádek – přiveze si pstruhy a sluha je neumí ani pořádně upéci.

„Teď jsem si vzpomněl, co ten recept na marinování?“ zeptal se Stengel; Heinrich mu totiž vyprávěl, že jedl v Saint Remy skvělé marinované pstruhy, a slíbil mu opatřit recept na tuto rajskou pochoutku.

„Už jsem psal majitelce hotelu, ale neodpověděla mi. Mám strach, že by vám ten recept stejně k ničemu nebyl, váš Wolf by zkazil i rybu i marinádu.“

„Ne ne, já jsem si to smluvil s jedním naším inženýrem, že by mi to u nich doma připravili.“

V křoví zapraskala větvička, bylo slyšet lehké kroky. Oba muži se ohlédli. K břehu přicházela pokojská ze zámku.

„Šťastný lov,“ přála místo pozdravu. „Hraběnka vám něco posílá, signore!“

Pokojská podala Stengelovi malou obálku s erbem. Major se na dopis ani nepodíval a strčil ho do kapsy.

„Jak to vydržíte, barone,“ zažertoval Heinrich, když pokojská odešla. „Dostanete dopis od takové ženy, jako je Marie Luisa, a klidně si lovíte dál… Pozor, zabírá… Udice! Udice!“

Major na okamžik zvedl k Heinrichovi oči a dál mechanicky namotával vlas; vtom mu zabral pořádný pstruh, trhl vlascem, pak sebou prudce Škubl a šel ke dnu. Stengel propásl okamžik, ale než se vzpamatoval, vyklouzla mu udice z rukou a plula po řece.

Kdo jen jednou v životě seděl u břehu řeky a čekal na okamžik, až ryba zabere, ten pochopí, proč se Stengel střemhlav vrhl do vody a nemyslil na nic než na kořist a na udici.

Pstruh miluje prudké horské řeky, kde víří voda, kde vodopády ženou proud neuvěřitelnou rychlostí. Stengelovo a Heinrichovo oblíbené místo bylo velmi výhodné, nahromaděné kamení u úžlabiny i v řece zužovalo průtok a voda se pěnila, jak se převalovala přes podvodní kameny, tvořila víry a uháněla neobyčejně rychle.

Kdyby byl Stengel opatrně stoupl do vody, nic by se snad ani nestalo. On ale chtěl zachránit udici, proto skočil rovnýma nohama do řeky a hned zavrávoral, jak sklouzl po mokrém kameni obrostlém mechem. Chtěl vyrovnat rovnováhu, natáhl ruce, aby se chytil jiného, trochu vyššího kamene vyčnívajícího z vody, ale zakymácel se, udeřil se hlavou o balvan a upadl do řeky. Rychlý proud strhl omráčené tělo a cloumal jím po kamenech.

Heinrich běžel několik kroků podle vody, vybral si místo a vrhl se do vody před Stengelovo tělo, které se na něho valilo jako těžká veliká kláda. Sám se sotva držel na nohou, ale podařilo se mu uchopit majora pod rameny a bojuje s proudem, vlekl ho ke břehu.

Umělé dýchání obnovilo normální činnost srdce, ale nevrátilo majorovi vědomí. Heinrich už chtěl běžet do zámku pro pomoc, když spatřil pokojskou a za ní Kurta. Dívka viděla neštěstí z vrchní terasy parku, kam zatím došla, zavolala na Kurta a rozběhla se zpátky k řece.

Ve třech přenesli Stengela opatrně na dolejší terasu parku a odtud na nosítkách narychlo vyrobených z větví ho dopravili do Heinrichova pokoje.

Major pořád ještě nepřicházel k vědomí – necítil, jak ho svlékají, jak ho ukládají do postele, jak ho prohlíží Matini, jehož Heinrich okamžitě telefonicky zavolal.

„Pravděpodobně otřes mozku,“ konstatoval Matini a upozorňoval: „Mohl by mu uškodit i sebemenší pohyb, převoz do nemocnice je vyloučen.“

Heinrich zatelefonoval Lützovi do štábu, vypověděl mu, co se stalo, a prosil ho, aby oznámil generálovi, že se zdrží u nemocného, než mu zaopatří ošetření.

Stengel přišel k sobě až v jedenáct hodin. Otevřel oči a přelétl lhostejným pohledem pokoj, nechápaje ještě, co se s ním stalo, kde je a proč se nad jeho lůžkem sklánějí Heinrich a Matini. Pomalu si všechno uvědomil a po tváři mu přelétl stín úzkosti.

„Kde mám uniformu?“ zeptal se znepokojeně a pokusil se nadzvednout.

„Jen ležte, klidně ležte,“ zadržel ho Matini.

„Suší se u kamen,“ uklidnil ho Heinrich.

„A doklady, kde jsou doklady?“ zabreptal Stengel ještě nervózněji.

„Leží vedle vás na stolku. Nemějte starost, nikdo se toho ani nedotkl.“

„Dejte mi je pod polštář,“ zablábolil Stengel, jenž nemohl slabostí ani obrátit jazyk v ústech, a znovu padl do bezvědomí.

Heinrich mu ochotně vyhověl. Ty dokumenty ho už nezajímaly. Vlastně v nich ani nic tak pozoruhodného nebylo, nepočítal-li na první pohled nevinný papír, kopii rozkazu, v němž se majoru Stengelovi vyslovovalo poděkování za vypracování nových opatření na ochranu už hotových výrobků – rádiové aparatury – při převážení ze závodu.

„Herr Oberleutnant, co máme udělat se pstruhem, nemáme ho očistit a usmažit?“ ptal se ho Kurt, když přišel do vedlejšího pokoje.

„Ale pusť ho zpátky do řeky,“ rozesmál se vesele nadporučík. Viděl Kurtův udivený pohled a mrkl na něj.

„Třeba je ten pstruh začarovaný jako zlatá rybka v pohádce, která se odměnila tomu rybáři, co ji pustil zpátky do moře,“ dodal ještě.

Heinrichovo diplomatické umění

„Milý příteli, ptáte se, jakých prostředků jsem užil, abych si zlepšil své zdraví, a našel-li jsem tu dobré lékaře. Jsem vám velmi vděčen za pozornost, chápu ji jako projev upřímných přátelských vztahů. Bohužel však vás nemohu potěšit dobrou zprávou: daří se mi velmi špatně. Nejhorší je to, že nemám nyní ani čas ani možnost starat se o sebe, neboť…“

Generál přestal psát, přečetl si, co napsal, a roztrpčeně sklapl desky. Ne, dnes nemůže odpovědět Gunderovi. Nemá mu vlastně co psát, a pak, všechny jeho myšlenky jsou teď zaměstnány něčím docela jiným. Každodenní starosti a nepříjemnosti zavalily generála až nad hlavu.

Přihrnuly se na něj jako lavina z hor, a zrovna jako lavina vznikly z jedné malé hrudky, která obrůstala stále novými a novými vrstvami sněhu, až vzrostla v ohromnou sněhovou horu, v hrozivé nebezpečí.

Tou maličkou hrudkou se stal pro německé velení rozkaz o odzbrojení italských vojsk. Sotva se kulička pohnula z místa, obrostla vrstvou komplikací a nepříjemností. Začalo to tím, že ne všechny italské jednotky se poslušně podrobily rozkazu; jedny zůstaly na svých místech, ale odmítly složit zbraně, proto musely být obklíčeny v kasárnách a odzbrojeny násilím; ostatní prostě utekly do hor k partyzánům. Takových uprchlíků bylo v obvodu divize slušné množství, přibližně jeden prapor.

Generál Evers dobře chápal nebezpečnou situaci, a proto jednal na svém úseku operativně a energicky: nepustil po odzbrojení Italy z kasáren, naopak rozkázal střežit je ještě bedlivěji, dokud neskončí nábor dobrovolníků pro vytvoření nových italských jednotek, oddaných společné věci. Zdálo by se, že je to rozumné opatření. A přece se vyskytly zase nové komplikace.

Když obyvatelstvo vidělo hlavně kulometů namířené proti kasárnám, kde byli jako vězňové drženi italští vojáci a důstojníci, pobouřilo se a v mnoha případech se dokonce pokusilo násilím osvobodit své krajany. Tyto pokusy byly neúspěšné, ale mohly se opakovat a na pomoc obyvatelstvu přijdou dříve či později, ale zato určitě partyzáni a pak…

Generál Evers usrkl ze šálku silného, už vychladlého čaje, zamračil se a rozzlobeně stiskl knoflík elektrického zvonku.

„Horký silný čaj s citrónem,“ rozkázal sluhovi, vstal a přešel po pokoji.

Nohy má celé zdřevěnělé, u srdce ho svírá. Castellamonte mu zdraví nepřidá. Teď, kdy by tolik potřeboval být ve formě, začaly ho opouštět síly, chytá ho hrozná slabost v nohou a strašlivá podrážděnost. Snad mu nedělá dobře ten silný čaj, měl by se poradit s lékařem. Ale na to není teď čas. Dokud neskončí nábor dobrovolníků, dokud nebude v obvodu jeho divize klid, nepomohou mu žádné léky, žádná životospráva.

Musí vytvořit dvě dobrovolnické divize, Monte Rosa a Grand Paradiso. Zatím však má právě jen ty květnaté názvy, ale vojáky špatné. V této situaci by vzal zavděk i tak špatnými vojáky, jako jsou Italové. Nedostatek lidských rezerv pro doplňování vyčerpaných armád je stále citelnější.

Ano, vaterland má málo vojáků. Stačí se podívat na doplnění, jež přišlo nedávno Millerovi. Dříve museli muži SS měřit nejméně sto sedmdesát dva centimetry, teď sem poslali skrčky, že to má sotva takových stopětašedesát. To už je věru nejzazší mez. Nezáleží ovšem na vzrůstu, na výšce, ale co věk? Nové a nové mobilizace vlévají do armády úplné chlapečky nebo zase staré dědoušky, kteří už mají vnuky, neřkuli děti. Jen ať si to někdo zkusí bojovat s takovými vojáky, když jsou všemi myšlenkami u svých doma. Na ty už neúčinkují dávky šnapsu rozdávané před bojem, po nichž se dřív lidé vrhali do palby kulometů. Takový voják zhltne svou porci a honem se začne modlit a křižovat, než vystrčí hlavu ze zákopu.

A gigantická východní fronta zatím drtí nové a nové divize německého vojska, žádá nové a nové zálohy.

Generál Evers si těžce povzdechl. Pociťuje i svou odpovědnost za to, že německé jednotky, tak potřebné na frontě, musí udržovat pořádek v týlu nepřítele a střežit zdejší vojenské objekty. To by mělo být úkolem divizí italských dobrovolníků, které měl vytvořit.

Monte Rosa, Grand Paradiso – tato libozvučná slova pronásledují Everse neodbytně a neúprosně i ve chvílích, kdy se snaží myslet na něco jiného než na nábor dobrovolníků. A dnes ho rozčilují víc než jindy. Když odcházel ze štábu, dal mu Lütz běžné hlášení o průběhu náboru dobrovolníků během dne a tvářil se přitom tak, že Evers pochopil – žádný obrat nenastal.

Tu si generál připomněl, že se na ty zprávy ještě ani nepodíval; přistoupil tedy ke stolu a otevřel aktovku. Ano, žádné změny, dokonce malý pokles. Včera bylo získáno 150 mužů, dnes 120. Zvlášť mizerné je to na úseku, kde je rozmístěn stosedmnáctý pluk obersta Funka.

Ten Funk je zkrátka pitomec! Nemá ponětí o diplomacii. Každý člověk, který nemá právo nazývat se arijcem, je pro něho člověk druhého řádu, s nímž se mluví jen formou rozkazů. Považuje za nedůstojné uchylovat se k přemlouvání a propagandě. A tady jsou vidět důsledky – ani jeden italský voják na jeho úseku se přes veškerý nátlak nepřihlásil, že by chtěl opět vzít zbraň do rukou a bojovat na straně Němců. Ne, ten hrubián je naprosto nevhodný pro tak jemnou diplomatickou záležitost. Jedinou nadějí je teď hrabě Ramoni, jenž byl Eversovi doporučen jako vlivný, moudrý a obratný člověk а k tomu dobrý řečník. Ještě dnes se za ním musí rozjet.

Hrabě Ramoni přijal generála Everse velmi přívětivě. S jeho návrhem však hned nesouhlasil.

„Nechci před vámi skrývat,“ řekl Eversovi, „že bych nerad vystupoval do popředí jako politický činitel a riskoval nejen svůj majetek, ale i život, mám-li mluvit přímo. Zatím se mi podařilo zůstat ve stínu a ovlivňovat události z dálky…“

„Promiňte, hrabě, ale vždyť už to, že váš zámek je hlídán černokošiláči…“

„– – odhrnulo závoj, za nímž jsem dosud skrýval svou tvář? To chcete říci?“

„Uhádl jste mou myšlenku.“

„Uznejte však, že nemocný stařec a osamělá žena se mohli uchýlit k službám černokošiláčů bez ohledu na to, k jaké straně patří, prostě jako k ozbrojené síle.“

„To je velmi naivní vysvětlení, hrabě, zvlášť pro garibaldovce, kteří tu představují takovou sílu. Mne byste mohl přesvědčit, ale ne je.“

„Tihle garibaldovci!“ Hlava hraběte se zakývala na tenkém kroku, vrásky v obličeji se stáhly tak rychle, že nebylo lze poznat, zlobí-li se starý hrabě nebo se směje, tím spíš, že oči hleděly lhostejně a klidně jako vždy. „Holota, které se zachtělo vlády!“

„Vidíte tedy, že nelze zůstat neutrální,“ dokazoval dál generál. „Tady už nejde jen o nenávist k nám jako k nositelům nepřátelské ideologie, ale i o úsilí provést nějaké sociální změny. A teď, když generál Badoglio, když italská armáda…“

„Podlý zrádce! Zahrával si s ohněm a podpálil vlastní dům! Ale ten oheň pohltí i jeho!“

„Jen jeho? Nepohltí nás všechny, jestliže proti tomu něco nepodnikneme?“

Rozhovor mezi Eversem a hrabětem se protáhl, ale generál odjížděl ze zámku spokojen: Ramoni se uvolil, že objede všechny italské jednotky a vystoupí před nimi s vlasteneckým provoláním, aby ve jménu Itálie neustávaly v boji s nepřítelem.

Už druhý den ráno rozjel se starý hrabě na nejnebezpečnější úsek, do oblasti, kde byl rozmístěn stosedmnáctý pluk majora Funka.

První vystoupení hraběte Ramoniho nedopadlo neúspěšně. Dokonce i oberst Funk, malý človíček s úzkou hrudí a ostrým ptačím obličejem, si musel přiznat, že dosud plně nedocenil sílu propagandy.

Hrabě začal svůj projev velmi prostě: odvolal se na svůj neduh a poprosil přítomné za prominutí, že bude hovořit vsedě a snad příliš tiše pro tak veliké auditorium – je starý, nemocný člověk, nezvyklý na veřejná vystoupení. Jen horoucí láska k vlasti a vědomí odpovědnosti před nimi, krajany a soukmenovci, ho přinutily vstát z lože utrpení, neboť oni ne ze zlé vůle, ale z nevědomosti vstoupili na špatnou cestu.

Ale čím déle mluvil, tím více sílil jeho chvějící se stařecký hlas, shrbená postava se napřímila v křesle, jako by ji oživila jakási mohutná síla a vzkřísila k boji za osud Itálie a za osud všech přítomných. A právě jeho vzhled víc než všechny argumenty zapůsobil na italské vojáky. Mnohé z nich zalil palčivý stud, že je, mladé a zdravé muže, musí vyzývat k boji tenhle stařec s ochrnutýma nohama.

Po projevu hraběte Ramoniho se nábor dobrovolníků v jednotce značně zlepšil.

Ramoniho projevy trvaly se stejným úspěchem tři dny.

Čtvrtý den se však stalo něco nepředvídaného: mezi Italskými vojáky, jak se to stalo už dříve v uzavřených kasárnách, se rozšířily letáky, vysmívající se starému hraběti i jeho lehkověrným posluchačům. Hrabě v nich byl vylíčen jako starý lišák, jenž se snaží pod blýskavým pozlátkem slov skrýt své fašistické nitro. Na důkaz byl uveden soupis jeho darů na podporu fašistické strany. Leták končil vtipným čtyřverším o tom, jak hrabě Ramoni teď hledá hlupáky, kteří by byli ochotni položit život za jeho pozemky a zámky.

Toho dne začal hrabě svůj projev důvěrným tónem otce, jenž nabádá své děti. Ale nepodařilo se mu dokončit. Někdo zanotoval písničku natištěnou v letáku а k němu se přidali všichni vojáci. Starý hrabě se zmátl, pak, když slyšel slova, se rozzuřil a nakonec se prostě polekal a musel se utéci pod Funkovu ochranu – stalo se to totiž v jeho obvodě v kasárnách nedaleko Palerma.

Funk byl pobouřen a rozlícen neméně než sám Ramoni.

V jeho rajóně se někdo opovažuje tisknout letáky!

Za půl hodiny začala v kasárnách obklíčených oddílem německých vojáků všeobecná prohlídka. Našlo se tam padesát letáků s textem oné písničky a několik letáků s obsahem ještě víc pobuřujícím – garibaldovci vyzývali italské vojáky a důstojníky, aby nepodlehli agitaci a utekli do hor. Všechny pokusy vyšetřit, kdo sem letáky pronesl a kde byly vytištěny, byly bezvýsledné.

„Někdo to sem hodil v noci, ale nikoho jsme neviděli,“ zněla od všech stejná odpověď.

Funk si musil nějak vylít zlost. Sebral několik záložníků z důstojníků a vojáků nespolehlivé italské jednotky a rozkázal zatknout několik desítek lidí i z obyvatelstva. Večer byl vyvěšen rozkaz, v němž byli obyvatelé obvodu varováni: v případě projevu neposlušnosti nebo kdyby se opakoval podobný případ, jaký se stal v kasárnách, budou rukojmí zastřeleni.

Tak přísné potrestání překvapilo i ty, kdož znali Funkovu krutost. Rozkaz ohromil nejen obyvatele Palerma, ale i samotného generála Everse. Rozkázal oberstu Funkovi, aby se okamžitě dostavil do štábu divize v Castellamonte.

Evers nebyl člověk měkkého srdce. Taková opatření, jako bylo zatčení rukojmí, ba i jejich potrestání za cizí hříchy nepovažoval za nic mimořádného, naopak měl za to, že je to zcela oprávněno ve válce, kdy taktické zřetele velení musí všechno omluvit a ospravedlnit. Za dané situace však považoval Funkova opatření za předčasná, protože by ještě víc mohla pokazit nábor dobrovolníků. Proto tak dlouho a trpělivě vysvětloval oberstovi, že je nutné zmenšit počet rukojmí a nesahat ke krajním opatřením, není-li to nevyhnutelné, a vůbec nedávat Italům najevo, aspoň ve dnech, kdy se provádí nábor, přezíravé stanovisko jako k příslušníkům nearijské rasy.

Bylo už pozdě večer, když Robert Funk vyšel z pracovny generála Everse. Neriskoval vracet se v noci do Palerma, a proto přijal s radostí pozvání hraběte Ramoniho, aby přenocoval u něho.

Po neúspěšném vystoupení v Palermu přestal hrabě provozovat propagandistickou činnost a zesílil stráž kolem zámku. Přesto se necítil v bezpečí. Při každém šramotu v noci se probouzel a s hrůzou čekal partyzány. A jak se teprve vyděsil, když po svém návratu našel na psacím stole onen leták s písničkou! Někdo ho pronesl do zámku všemi strážemi. Je možné, že i přímo mezi stráží jsou zrádci. Baron von Goldring sice černokošiláče důkladně instruoval, ale podrobněji se jimi zabývat nemohl. Hrabě se bude musit uchýlit o pomoc k náčelníkovi služby SD. Ať vyslechne jednoho po druhém – přece sem ten leták nespadl s nebe! Že už ho to nenapadlo dříve, obrátit se na Millera. Dokud leží v zámku nemocný baron Stengel, je vhodná příležitost požádat o zesílení stráže několika esesmany. Je to nutné pro bezpečí majora Stengela. Poslední dobou i von Goldring bývá málokdy doma. Zůstává většinou na noc v pevnůstkách nebo u posádek. Ani dnes nepřijel, generál ho zřejmě opět někam poslal. Dobře, že se sem nachomýtl ten Funkl A možná, že se i Goldring ještě vrátí.

Heinrich se však vrátil do Castellamonte až příští ráno. Jel přímo do štábu, aby generálovi referoval o stavu v jednotlivých místech; domů se rozejel až odpoledne. Vzal s sebou Lütze; generál mu totiž uložil, aby oficiálně jeho jménem požádal hraběte o prominutí za nepříjemnosti, které utrpěl, a aby ho přemluvil k projevům v jiném obvodě.

„Nežeň to tak, Kurte,“ požádal Lütz, když odjeli od štábu. „Chci se trošku nadýchat čerstvého vzduchu.“

„Nechtěl by ses projít?“ navrhl mu Heinrich.

„Ne, půjdu radši až zpátky pěšky. Ty jsi myslím dnes vůbec nezavřel oči, sotva koukáš.“

Heinrich si opřel hlavu o sedadlo a dřímal; nemohl už přemoci spánek. Lütz seděl mlčky vedle něho a s rozkoší nastavoval tvář chladnému vzduchu, proudícímu dovnitř otevřeným okénkem. Škoda, už je tu zámek. Předkové hraběte Ramoniho si vybrali vskutku malebné místo, výhodné i ze strategického hlediska. Opravdová malá pevnost. Pochmurné věže, brána vždycky neprodyšně uzavřená…

Lütz přelétl pohledem známé kontury zámku a najednou se vrhl dopředu. Co to znamená? Proč jsou dnes vrata otevřená?

„Natři to jak můžeš a před vraty zastav!“ nařídil Kurtovi.

Kurt přehodil rychlost, vůz poskočil vpřed. Heinrich se nárazem probudil, sladce se protáhl a začal Kurta peskovat pro neopatrnou jízdu. Ale vtom vytřeštil oči, spánek rázem zmizel: u otevřených vrat nebyla obvyklá stráž!

„Připravit zbraně!“ zavelel Heinrich a dal Kurtovi znamení, aby jel opatrněji.

Auto pomalu dojelo k hlavnímu vchodu. I parádní vchod byl otevřen dokořán. Ve vestibulu na podlaze ležela nehybná postava strážného. Všichni tři se ani nezastavili a vtrhli do pokojů hraběte. Bylo tam prázdno. Z lůžka viselo zmuchlané prostěradlo, na podlaze se válela pokrývka.

V křídle Marie Luisy bylo napohled všechno v pořádku, ale ani tam nenašli živou duši.

„Herr Oberleutnant,“ dolehl k nim vtom Kurtův rozčilený hlas z chodby, která oddělovala hraběnčiny pokoje od pokojů, kde byl ubytován Goldring.

Kurt právě vyběhl z Heinrichovy pracovny a stál uprostřed chodby bledý, na smrt vyděšený.

„Tam, tam,“ blekotal zajíkaje se. Rty se mu třásly.

Heinrich s Lützem nečekali a vběhli do kabinetu; ale ani tam nikdo nebyl. Vběhli do ložnice. Na lůžku, kde ležel nemocný Stengel, ležela jakási postava, pevně svázaná prostěradly.

Lütz v domnění, že je to Stengel, začal beze všech ceremonií rozmotávat prostěradla. Najednou užasle vykřikl a div nepustil hlavu napůl omdlelé hraběnky na polštář.

Marie Luisa nemohla vysvětlit, co se stalo. Šla si prý lehnout jako obvykle ve dvanáct hodin do své ložnice a hned usnula. V noci cítila, že nemůže dýchat, ale probudit se nemohla. Bylo jí, jako když se řítí do nějaké propasti. Kde je Stengel a jak se ona octla tady, to nevěděla, necítila, když ji spoutávali. Je jí velmi špatně a prosí, aby otevřeli všechna okna – cítí pořád jakýsi nasládlý zápach a ještě teď se jí z toho dělá mdlo.

Heinrich ukázal Lützovi mlčky na obvaz, ležící u postele. Vycházel z něho nasládlý zápach chloroformu.

Heinrich s Lützem dali telefonicky zprávu generálovi a Millerovi a pak začali krok za krokem prohledávat zámek. Ve sklepě našli pokojskou a starého hraběcího lokaje. Oba se třásli zimou a strachem a také nedovedli pořádně nic vysvětlit. Nějací lidé je vyhnali z postelí a přivedli sem; co se stalo s hrabětem, se Stengelem a s tím plukovníkem, který byl v zámku na noc, nevěděli; kam se poděla stráž, to nemohou říci.

Miller přijel na místo okamžitě, rozčilený jako nikdy. Osud hraběte ho příliš neznepokojoval a konec konců i zmizení Funka by klidně přežil. Ale že s nimi zajali partyzáni i Stengela, velitele vnitřní stráže tak veledůležitého objektu, ho k smrti vyděsilo.

Běhal po pokojích hraběte a hraběnky jako chrt, plazil se po podlaze, prohlížel lupou kliky a kličky oken, ačkoliv bylo jasné, že partyzáni přišli zadním vchodem. Dveře nebyly zamčeny a v chodbě u dveří bylo zřetelně vidět stopy mnoha nohou.

Ano, partyzáni přišli zadním vchodem. Ale kdo jim otevřel? Proč nikdo nic neslyšel, ani Stengel, jehož dveře byly nejblíž? Měl přece zbraň a mohl udělat poplach hned, jakmile by zaslechl něco podezřelého. A proč stráž nevyhlásila poplach? A hlavní věc, kam se poděl hrabě Ramoni, Funk, Stengel?

Všechno se vysvětlilo až později, ale zase jen částečně, když Miller začal prohlížet pracovnu hraběte. Na psacím stole ležel lístek, kde bylo napsáno na psacím stroji:

„Starý hrabě, plukovník Funk, major Stengel a celá stráž černokošiláčů byla vzata jako rukojmí. Nesáhli bychom k takovému opatření, kdybyste byli nezatkli desítky nevinných lidí v Palermu. Jestliže jediný z uvězněných v Palermu bude popraven, pověsíme všechny naše rukojmí a nezačneme vyjednávat o výměně zajatců. Velitel oddílu velikého Garibaldiho (pak byl nečitelný podpis).“

Přepadeni zámku garibaldovci všechny doslova ohromilo. Ne snad tím, že by to bylo tak neočekávané, ale jak bylo dobře zorganizováno. Střílny ve zdích, mříže v oknech, těžká okovaná vrata – to všechno zaručovalo stráži, že by mohla vydržet nejen nějaký drzý útok partyzánů, ale i obléhání početného nepřítele. Přesto stráž ani jedenkrát nevystřelila, nekladla vůbec žádný odpor. Kromě toho černokošiláče, jehož našli zabitého ve vestibulu.

„Jak se to všechno stalo? Co máme hlásit nahoru? Jak se ospravedlnit?“ ptali se sebe navzájem Evers i Miller, marně hledajíce nějaké východisko z nadmíru nepříjemné situace.

Věděli, že nejdříve se budou ptát jich, a bylo jim teď naprosto jasné, jakou udělali chybu, když se včas dobře nepostarali o ochranu Stengela. Jestli se s majorem stane nějaké neštěstí, nebude nikdo jejich omluvy vůbec poslouchat.

Také Marii Luise dělal největší starosti Stengel. Proč se to muselo stát právě teď, když se vztah mezi nimi začal vyvíjet tak, jak si to přála!

„Vy… vy je musíte zachránit. Slíbil jste, že budete mým rytířem, a pak jste tu mně i strýčka nechali na pospas s nemocným baronem k tomu. Přemluvte generála, ať propustí rukojmí,“ prosila hraběnka Goldringa.

„Zítra ráno půjdu ke generálovi a pokusím se o to,“ slíbil Heinrich.

Generál si však sám vzpomněl na svého důstojníka pro zvláštní úkoly. K přepadení zámku došlo v noci ze soboty na neděli a v pondělí ráno mu Lütz vyřizoval, že ho generál volá ve velmi důležité a naléhavé věci.

„Generál včera podával zprávu velitelství severní skupiny o našich událostech a dostal rozkaz použít všech prostředků, aby byl Stengel okamžitě osvobozen,“ vysvětloval Lütz, když Heinrich přijel do štábu. „A dnes ráno k nám přijel zástupce štábu severní skupiny a přivezl oficiální rozkaz. Také v něm se mluví hlavně o Stengelovi – o hraběti a Funkovi je tam jen aby se neřeklo… Ale radši už jdi, generál se po tobě dvakrát ptal.“

V generálově pracovně byli kromě generála ještě Miller a důstojník s nárameníky oberstleutnanta, zřejmě zástupce velení.

„Ä, herr Oberleutnant! Konečně!“ zaradoval se Evers. „Prosím, seznamte se a sedněte si. Budeme mít zajímavý a trochu nečekaný rozhovor. Jde o velmi odpovědný úkol.“

„Napjatě poslouchám, pane generále.“

„Okol, který vám bude svěřen, přesahuje vaše povinnosti důstojníka pro zvláštní úkoly,“ jakýmsi slavnostním tónem začal generál. „Je výjimečný a vskutku zvláštní. Řečeno stručně: rozhodli jsme se poslat vás k oddílu garibaldovců.“

Bylo to skutečně tak překvapující, že se Heinrich užasle podíval na generála i na ostatní muže.

„Ano, ano, slyšel jste dobře. Dostal jste úkol najít velitele oddílu garibaldovců a začít s ním vyjednávání o výměně rukojmí. Jsme ochotni propustit uvězněné v Palermu, jestli propustí zajatce ze zámku. Kdyby se vyskytly nějaké komplikace, navrhnete jim, aby vrátili aspoň majora Stengela.“

„Dovoluji si k tomu něco poznamenat,“ vmísil se zástupce velení. „Nesmíme příliš naléhat, aby vrátili právě Stengela, tím bychom ho prozradili. Partyzáni se začnou zajímat, kdo to je, a pak…“

„Máte pravdu, máte úplnou pravdu,“ souhlasil generál. „Je nutno vést vyjednávání tak, aby si partyzáni mysleli, že nejcennější osobou je pro nás hrabě Ramoni,“ poradil Miller.

„Co soudíte o tom úkolu?“ podíval se Evers tázavě na Heinricha.

„Jsem připraven vykonat jakýkoliv úkol, pane generále, byť byl sebetěžší. Chtěl bych říci jen něco o způsobu, jak úkol provedu, a ne o jeho podstatě. Dovolíte?“

„Mluvte, barone!“

„Přišel jsem do styku s partyzány v Bělorusi a přesvědčil jsem se, že jsou velmi citliví na svou vojenskou čest. Myslím, že to platí i o garibaldovcích. Když k nim půjdu sám, budou v tom vidět přezírání a odmítnou vyjednávat. Je třeba vytvořit oficiální delegaci parlamentářů, třeba jen dva lidi. Bude to vypadat solidněji a bude to vhodnější – budeme se také moci poradit, kdyby se vyskytly komplikace.“

„Domnívám se, že návrh herr oberleutnanta není špatný,“ vyjádřil se první zástupce velení.

„Druhý by mohl být herr Miller,“ navrhl Evers.

Heinrich viděl, jak Miller zbledl.

„Dovolím si mít námitky proti této kandidatuře, ačkoliv bych si nemohl přát lepšího společníka.“ Heinrich zachytil majorův vděčný pohled. „Obávám se, že herr Miller je mezi partyzány příliš populární, už jednou ostřelovali jeho vůz. Parlamentářem musí být člověk, jenž nemá se službou SD nic společného. Na východní frontě se v takových případech berou duchovní nebo lékaři…“ Nastalo mlčení. Každý hledal v myšlenkách vhodného kandidáta.

„Což kdybychom to uložili primáři Matinimu?“ navrhl konečně Miller.

„To příjmení se mi nějak nelíbí,“ pokrčil rameny zástupce velení. „To je Ital?“

„Jen po otci, matka je čistokrevná arijka,“ rychle vysvětloval Miller a začal Matiniho tak horlivé vychvalovat, že se Heinrich musel v duchu smát. Ještě před nedávnem mluvil Miller o primáři docela jinak.

„Když je to tak, nemám námitek,“ souhlasil zástupce velení.

„Já rovněž,“ přidal se k němu generál.

„Můžeme o tom tedy uvědomit Matiniho?“

„Ano, a co nejrychleji. Hned teď jeďte do nemocnice.“ Matiniho nemusili dlouho přemlouvat. Souhlasil hned, jakmile se dozvěděl, oč jde, a vyjádřil se, že oddíl garibaldovců by měli začít hledat v Palermu, protože tam jsou zavřeni rukojmí, zatčení Funkem.

„Dejme tomu, že to tak je. Palermo je však jenom výchozí bod. Kterým směrem máme hledat? Nebo se prostě nazdařbůh vydat do hor?“

„Snad budou mít v štábu pluku nějaké zprávy. V tom lístečku, co partyzáni nechali u hraběte, je přece naprosto jasná narážka na vyjednávání.“

„A kdy bys mohl vyjet?“

„Třeba hned. Ranní vizitu už mám hotovou. Řeknu to jenom asistentovi…“

„Tak tedy na tebe tady čekám. Půjdeme spolu oznámit generálovi, že jsme připraveni.“

Matini zavolal telefonicky svého asistenta a dal mu instrukce. Za deset minut se už přátelé blížili ke štábu. Kurta poslal Goldring do zámku s rozkazem, aby vzal jeho plášť a samopal a odevzdal hraběnce lístek. Heinrich stručně oznamoval Marii Luise, že jede do Palerma jako parlamentář k partyzánům a doufá, že bude moci přispět k osvobozeni hraběte, Stengela a ostatních rukojmí.

Generál i zástupce velení vyslovil uspokojení, že se parlamentáři tak rychle přichystali na cestu.

„Pamatujte si – Stengela musíte vysvobodit za jakoukoliv cenu, ať se děje co děje,“ ještě jednou zdůrazňoval generál, když jim dával poslední dispozice. „Kdyby garibaldovci nepřistoupili na vaše návrhy, varujte je, že vypálíme a srovnáme se zemí vesnice, kde zůstaly rodiny partyzánů.“

„Myslím, že takové výhrůžky nebude zapotřebí,“ přesvědčivě poznamenal Matini.

„Byl bych velmi rád,“ suše odpověděl generál. Bylo mu před parlamentáři jaksi nepříjemně a snažil se to skrýt úmyslně suchým a oficiálním tónem. Ale při loučení to nevydržel. „Bůh je můj svědek, že vás nerad posílám na tuhle ne zrovna bezpečnou výpravu,“ řekl potichu Heinrichovi.

„V poledne vyjelo auto z Castellamonte.“

„Dal jsi lístek hraběnce?“ ptal se Heinrich Kurta.

„Musel jsem to dát pokojské, hraběnka ještě spala.“

Když Heinrich s Matinim nasedli do vozu, přezkoumali znovu pistole a teď se bavili, nepřestávajíce bedlivě pozorovat cestu.

„Nemáš strach vlézt čertu rovnou do chřtánu?“ zeptal se Matini rusky.

„On ten čert není tak strašný, jak ho malují,“ rovněž rusky odpověděl Heinrich.

„Jen se přiznej, dobře ti zrovna není!“

„Jestli se nám podaří zachránit ty ubohé lidi, které zajal Funk jako rukojmí, bude to bohatá odměna za všechen strach.“

Matini mu vděčně stiskl ruku.

„Doufám, že se nám to podaří.“

Cesta jim v rozhovoru rychle uběhla a oba se podivili, že už jsou v Palermu.

Ve štábu pluku na ně čekalo nepředvídané překvapení. Před půlhodinou sem kdosi telefonoval a žádal, aby vyřídili parlamentářům, že garibaldovci jsou ochotni začít s vyjednáváním. Zástupci štábu divize mají jet z Palerma silnicí na sever, po desátém kilometru vystoupit z auta a jít sto metrů k prameni pod vysokou žulovou stěnou. Tam je budou očekávat parlamentári garibaldovců.

„Silnici na sever. Po desátém kilometru zastav!“ rozkázal Heinrich Kurtovi.

„Skoro to vypadá, jako by garibaldovci věděli o našem příjezdu ještě dřív, než jsme vyjeli z Castellamonte. Já tomu vůbec nerozumím. A ty, Martine?“

„Já ještě míň. A mám-li se přiznat, zrovna dobře mi není. O našem úkolu vědělo přece jen pět lidí: generál, zástupce velení, Miller, ty a já. Snad ještě Lütz. A teď vyjde najevo, že partyzány někdo upozornil. Na mne, napůl Itala, určitě padne podezření…“

„Ale vždyť jsme se neodloučili ani na vteřinu. Mohu to dosvědčit.“

„Myslíš, že by to Millerovi nebo Kubisovi stačilo? Nenávidí mě jeden víc než druhý.“

„A copak jim musíme vykládat, jak jsme našli parlamentáře? Úkol jsme vykonali a hotovo. Jak, to už je naše diplomatické tajemství.“

„Desátý kilometr,“ rozčileným hlasem zašeptal Kurt a zastavil.

„Tak vystrč bílý prapor, stůj tady a čekej, než se vrátíme.“

Heinrich a Matini vzali do rukou bílé praporky a dali se sotva znatelnou pěšinkou napravo od cesty.

Za deset minut skutečně uviděli vysokou holou skálu, zvedající se nad propastí, a zaslechli nenapodobitelný hluk, způsobený prudkým spádem vody z výšky.

„Zdá se, že jsme to našli,“ řekl Heinrich rozhlížeje se kolem. „Podívej se, jaká krása!“

„Hodně jsem se nachodil po horách, a stejně se mi pokaždé sevře srdce, když přijdu do takového zákoutí. Je mi nějak radostně i smutno zároveň… Jako by ses něčím provinil před krásou světa a ona ti ve své štědrosti uděluje odpuštění…“

„Jsi básník, Martine. Kdybych tak uměl malovat! Podívej na tu škálu barev!“

Z malé horské plošiny, kde stáli oba muži, se otvíral kouzelný pohled. Průzračný podzimní vzduch rozšířil obzor a na pozadí blankytného nebe se výrazně odrážely fantastické kontury horských vrcholků. Vyšší i nižší, pokryté hustou srstí lesů a zase úplně holé, zvedaly se jeden za druhým, všechny pozlacené slunečními paprsky, a přece každý jiný, osobitě krásný; hrany holých vrchů světélkovaly stejnoměrným leskem, svahy porostlé zežloutlými duby plály jako požár a buky svítily ostrým karminem; měkká smaragdová záře se vznášela nad planinami. Dole jako včelín s rozházenými domečky úlů bylo vidět Palermo. Odtamtud stoupala vzhůru silnice, po níž Matini s Heinrichem právě přijeli. Blýskala se proti slunci jako oslňující stříbrná stužka, nořila se do hustého stromoví u cesty jako do tunelu, pak se vynořila znovu a ostrou zatáčkou obtáčela skálu; o kousek výš se znovu zableskla a znovu zmizela.

„Taková krása a takové ticho!“ promluvil Matini.

„Takhle tu stát, zapomenout na všechno na světě a jen se dívat,“ přidal se i Heinrich.

„A zatím musíme bojovat,“ ozval se za zády cizí hlas.

Heinrich a Matini sebou trhli a prudce se obrátili. Stáli před nimi dva muži s bílými páskami na rukávech.

První, zřejmě starší, v obyčejných vesnických velmi obnošených šatech byl nevelké postavy, černý, s unavenou, ale přívětivou tváří; vystupoval z ní široký zarudlý šrám po nedávném zranění – sahal od pravého spánku přes celou tvář a končil až u koutku úst.

Při pohledu na druhého partyzána Heinrich sotva skryl údiv – tohle nízké čelo a nápadně široké a huňaté obočí… Ne, nemýlí se, určitě ne, to je ten Ital, jehož spatřil v Millerově kanceláři hned druhý den po svém příjezdu do Castellamonte.

Provokatér, mihlo se mu hlavou. Nahlas se zeptal:

„Máme před sebou parlamentáře oddílu garibaldovců?“

„To jsme my,“ dobrosrdečné se usmál partyzán se šrámem v tváři.

„A my jsme parlamentári štábu divize generála Everse, Oberleutnant von Goldring a vrchní štábní lékař Matini,“ vojensky hlásil Heinrich.

„To zrovna nahání hrůzu.“ Na tváři partyzána se šrámem se zase objevil široký, trochu posměšný úsměv. Druhý partyzán se zpod huňatého obočí pátravě díval na Heinricha.

„S kým mám čest hovořit?“ zeptal se Matini.

„Se zástupci oddílu garibaldovců. Jména jsme už dávno zapomněli.“

„Jistě víte, v jaké záležitosti jsme sem přišli,“ zeptal se Heinrich.

„Domýšlíme se.“

„Navrhujeme výměnu rukojmí. Zavazujeme se propustit stejný počet zatčených, kolik jich propustíte vy,“ oznámil Heinrich suše oficiálním tónem, ačkoliv by nejraději přistoupil k muži se šrámem, jenž si počínal tak sebevědomě a klidně, a křikl na něj: Pozor! Máš vedle sebe nepřítele!

„To znamená jednoho za jednoho?“ ozval se konečně druhý partyzán s huňatým obočím.

„Ano!“

Muž se šrámem si hvízdl.

„To jste sem tedy přišli předčasně: budete musit počkat, až chytíme tolik vašich důstojníků, kolik lidí zatkl váš důstojník za jediný den v Palermu. Myslím, že nebudete čekat dlouho – naši se v tom vyznají.“

„Jsem nucen varovat vás jménem velení: jestliže nepřistoupíte na naše podmínky, bude několik vesnic vypáleno a obyvatelstvo…“

Ale Heinrich nedokončil. Muž se šrámem zbledl tak, že zarudlá čára po ráně téměř zčervenala.

„Přišli jste nám snad diktovat své podmínky? Jestli ano, je další vyjednávání zbytečné.“

„Počkejte, takhle zhurta bychom nikam nedošli. Přišli jsme sem vyjednávat a při vyjednávání to často vypadá jako na trhu,“ vmísil se do toho smířlivým tónem Matini.

„Jenže my nemáme ve zvyku kupčit s lidmi. S takovými kuplíři lidskými životy, jako jste vy, bychom špatně pochodili.“ Hlas muže se šrámem zněl posměšně, na tváři měl přezíravý úsměv. „Máme jednu podmínku: My vám dáme vaše, vy nám naše.“

„Ale my máme přes padesát rukojmí…“

„Čtyřiapadesát,“ upřesnil partyzán.

„A vy jen jedenáct,“ připomněl Heinrich.

„Jedenáct? Kde jste je vzal? Máme jen tři.“

„Spočítejme je,“ navrhl Heinrich. „Má u vás být hrabě Alberto Ramoni…“

„Je!“

„Oberst Funk…“

„Ten už měl dávno viset.“

„Důstojník Stengel…“

„Baron Stengel,“ opravil partyzán se šrámem.

„A osm mužů z osobní stráže hraběte.“

„Vy chcete i ty? To nepůjde. To jsou naši, Italové, a s těmi máme své úmysly. Jsme lidé nábožní a bojíme se boha, nemůžeme přece dopustit, aby se čertům v pekle po nich tak dlouho stýskalo. Budeme tedy mluvit jen o třech. Ale ti už stojí za to! Hrabě, baron, plukovník. A co nám můžete nabídnout vy? Obyčejné dělníky, sedláky, řemeslníčky. Neurazí se pan hrabě, až se dozví, že jste ho chtěli vyměnit za jednoho nádeníka? To by vám nikdy neodpustil. Za toho musíte dát třicet obyčejných lidských duší, ne-li víc. A baron je také z vysokého rodu.

O trochu lacinější než hrabě, ale za dvacet duší stojí. A plukovníka dáme za čtyři. Také je to pro takovou významnou osobnost jako Funk skoro urážlivé. Tak udatně bojuje s mírumilovnými lidmi! Ale co, slevíme vám, jako na trhu. Už jsme přišli o víc. Ale…“ tu zmizel úsměv, hlas zněl vážně a hrozivě: „Jestli jen jedinému ze svých rukojmí ublížíte nebo jestli nepřistoupíte na naše podmínky, budou vaši hrabata a baroni viset hlavami dolů.“

„Nemáme právo přijmout vaše podmínky, dokud se neporadíme se svým velením. V případě, že na ně velení přistoupí, jak se bude provádět výměna rukojmí?“

„Takto: zítra ráno přivezete na autech své rukojmí tady k cestě. Proč by se lidé měli namáhat a škrábat se nahoru pěšky? Nesmí u toho být žádná stráž. Odtamtud je pěšky přivedete sem. To bude taková ranní promenáda, jak říkají Francouzi. A my sem přivedeme své. Ale upozorňuji: jestliže jen jediného zadržíte nebo zmrzačíte, uděláme totéž s vašimi. A teď se jděte poradit se svým velením.“

„Zítra ráno vám dáme odpověď,“ řekl Heinrich, zasalutoval a odcházel. Matini za ním.

„Ten je ale chytrý, čert aby ho vzal,“ obdivně vyhrkl Heinrich.

„Zato ten druhý, ten s tím obočím, nedělá zrovna příjemný dojem.“

Generál Evers, zástupce velení Severní skupiny a Miller čekali netrpělivě na návrat obou vyjednávačů ve štábu divize. Všichni si ulehčeně vydechli, když se objevili živi a zdrávi.

„Tak vykládejte, barone,“ naléhal generál.

Heinrich vyprávěl o setkání s partyzánskými parlamentári a o jejich požadavcích.

„Musíme na to přistoupit, nic jiného nám nezbývá,“ vzdychl generál.

„Jména vám neřekli?“ zajímal se Miller.

„To už není důležité,“ přerušil ho generál a opět se obrátil k Heinrichovi а k Matinimu. „Velmi vás prosím, abyste ráno dokončili tu záležitost, když jste to tak šťastně začali.“

„Pane generále, mám prosbu,“ obrátil se k Eversovi Miller. „Ukázalo se, že mezi rukojmími zatčenými v Palermu je člověk, který má na svědomí ty letáky. Od něho bychom se mohli dozvědět i o tiskárně. Prosím vás, abych si mohl nechat aspoň toho jednoho. Můžeme se vymluvit, že je nemocný, a slíbíme, že ho dodáme dodatečně.“ Miller připomínal psa, jemuž tahají z huby chutné sousto.

„Co tomu říkáte, barone?“ ptal se zástupce velení. „Můžeme to zkusit, ale v tom případě ať dokončí výměnu rukojmí herr Miller sám. Já na sebe takovou odpovědnost nevezmu. Jsem si jist, že garibaldovci budou jednat přesně tak, jak nám to řekli jejich parlamentári. Zadrží někoho ze zajatých a mám strach, že to bude právě baron Stengel. Vědí už, že je baron, mohou se dozvědět i o jeho úkolech…“

„Ne ne ne,“ zamával Evers rukama. „Žádné riskování! Vydejte jim jejich rukojmí do jednoho. Víc se o tom nebude mluvit. Zítra vás, barone, i vás, pane Matini, očekáváme v jedenáct hodin s majorem Stengelem, hrabětem Ramonim a Funkem.“

„Rozkaz, pane generále!“

Počasí se druhý den zkazilo. Mrholilo, šedé chuchvalce mraků pluly nízko nad horami, zachycujíce se o vrcholky stromů. V takovém počasí si člověk nejraději zaleze do vytopeného pokoje ke kamnům s pěknou knížkou či pohárem dobrého vína. A zatím Heinrich, Matini a Marie Luisa byli už časně ráno v Palermu. Když se hraběnka dozvěděla, jak dopadlo vyjednávání s garibaldovci, nerozpakovala se a dokonce Heinricha za tu dobrou zprávu políbila; pak si usmyslila, že ji na tuhle cestu musí vzít s sebou, vždyť už žádné nebezpečí nehrozí. Heinrich povolil, ale pak si tu slabost trpce vyčítal: hraběnka byla nervózní a byla všem jen na obtíž.

„Ten Matini každého tak důkladně prohlíží a ještě kontroluje seznamy,“ stěžovala si Heinrichovi. „Garibaldovci se nás nedočkají, odejdou a bude po všem.“

„Slíbil jsem vám, že se starý hrabě dnes vrátí a třeba už bude obědvat doma v zámku,“ uklidňoval ji Heinrich, ačkoliv dobře věděl, že na starého hraběte Marie Luisa nečeká tak netrpělivě.

Konečně přivedli rukojmí k autu. Lidé vypadali zmateně a vyděšeně, ale poslušně nasedli do vozu, připraveni na nejhorší.

„Poslouchej, Martine,“ vzpomněl si najednou Heinrich, když náklaďáky i chrt, kterého dnes dal generál parlamentářům k dispozici, vyjeli za město. „Neřekli jsme těm lidem, kam je vezeme. Uvidí, že s nimi není stráž, a rozběhnou se nám, sotva dojedeme do lesa.“

Matini poručil šoférovi, aby dal znamení. Přední vozy hned zastavily. Matini vysvětlil vyděšeným lidem, proč a kam je vezou. Ozval se ulehčený vzdech, na obličejích zazářily radostné úsměvy, kdosi zaštkal, někdo vykřikl vivat.

Auta se zase rozjela a zastavila až po devátém kilometru.

Rukojmí vykročili husím pochodem po horské pěšině, klouzajíce na mokré cestě, s klobouky a čepicemi naraženými až po uši, ale rozradovaní a vzrušení. Vpředu šel Matini a ukazoval cestu, docela vzadu Heinrich.

Za zatáčkou ke skále se šlo ještě hůř a někteří rukojmí se co chvilku zastavovali. I Heinrich si musel odpočinout. Neunavoval ho tolik výstup, spíš rozmoklá cesta, na níž se neměl kde zachytit. Ale první rukojmí v čele s Matinim už došli na planinku. I ti, co šli vzadu, přidali do kroku.

Heinrich vystoupil na plošinku poslední. Zatím už výměna začala. Parlamentář partyzánů, ten s huňatým obočím, vyvolával jména podle seznamu. Rukojmí vystupovali jeden po druhém dopředu, pak odstoupili stranou a postavili se do hloučku. Partyzán se šrámem přivítal každého pevným stiskem ruky a širokým úsměvem.

„A kde jsou vaši rukojmí?“ ptal se Heinrich.

„Tady,“ ukázal partyzán se šrámem k velikému kameni. Heinrich nahlédl za balvan a spatřil hraběte, Stengela i Funka. Ramoni, špinavý a zarostlý, ležel na nosítkách, vedle něho seděl nehybný Stengel s hlavou na kolenou. Heinricha si vůbec nevšiml. Jen Funk hned vyskočil.

„Von Goldring!“ vykřikl hlasitě a maličké zlé oči zablýskly.

Teď vyskočil i Stengel. Jen hrabě ležel bez hnutí. Ještě asi nepochopil, že přišlo vysvobození.

„Všechno v pořádku?“ přistoupil Heinrich k partyzánovi se šrámem.

„Ano, jsou tu všichni podle seznamu, čtyřiapadesát lidí. Můžete zřejmě taky jednat čestně, když vám nic jiného nezbývá,“ odpověděl ironicky.

Heinrich se tvářil, jako by nerozuměl.

„Můžeme si vzít své?“

„Teď můžete.“

Heinrich s Matinim vzali nosítka s hrabětem a opatrně sestupovali. Funk poskakoval po straně a snažil se jim pomoci. Stengel se bez zájmu ploužil za nimi. Dosud se pořádně nevzpamatoval, nebyl ještě asi po nemoci docela v pořádku.

Když došli sto metrů od skály, uslyšeli zezadu hlasité hvízdnutí. A hned druhé, třetí. Za okamžik hvízdali, smáli se a křičeli všichni bývalí Funkovi rukojmí.

A teď se Stengel vzpamatoval. Přiběhl k Heinrichovi a popadl jedno držadlo nosítek.

„Jděte dopředu a neste nosítka s Matinim,“ rozkázal velitelským tónem Funkovi; pak se obrátil k Heinrichovi a nečekaně vroucím hlasem řekl: „Už podruhé jste mi zachránil život, barone, proto nechci, abyste teď položil svůj. Slyšíte, jak zuří?“

Ve čtyřech donesli nosítka brzy k autu a asi za dvacet minut už byli v Palermu. Tam Funk vystoupil a na jeho místo mezi hraběte a Stengela usedla Marie Luisa.

Bez zastávek pak auto dojelo do Castellamonte.

Odplata

Dopis, který poslal Heinrich madame Tarval, přišel zanedlouho zpátky s málo čitelnou poznámkou: Adresát nezvěstný.

Dvě kratičká slova napsaná lhostejnou rukou. Nemohou nic vysvětlit, jen vzbuzují úzkost a jitří čerstvou bolest. Tak je přetržena ještě jedna nitka, jež ho svazovala s minulostí. Už nedostane nikdy Moničinu fotografii, o niž prosil madame Tarval. „Adresát nezvěstný…“ S takovým nápisem se jistě vracely i dopisy, poslané na Moničino jméno jejími přáteli, kteří se dosud nedozvěděli o její smrti. Jak je to strašné!

Heinrich schoval obálku do stolu, ale dvě zřetelně napsaná slova – adresát nezvěstný – stojí před jeho očima. Monika je také „nezvěstná“. Možná, že právě to slovo připsal Miller do svého seznamu k jejímu příjmení. Nemohl napsat „zabita“, když dostal od Bertgolda speciální instrukce. Jaké nevýslovné utrpení myslet na to, den co den vidět Millera, zdravit se s ním, přátelsky se s ním bavit. A přitom pořád, neustále cítit tu neutuchající bolest v srdci.

Říká se, že čas hojí rány. Ne, nehojí je čas, ale práce, o tom se Heinrich přesvědčil. Je mu o mnoho lehčeji, když něco podniká, když všechny myšlenky soustřeďuje na to, aby co nejrychleji vyrval nepříteli tajemství. Nevymezili mu lhůtu vzhledem k zvláštní obtížnosti úkolu, on však ví sám, že je třeba jednat rychle, vždyť na tom závisí život statisíců lidí. A zatím ještě udělal tak málo! Zatím se mu podařilo určit jen polohu závodu. Snad mu dnešek přinese něco nového – jde totiž navštívit Stengela. Ano, dnes ho Stengel konečně pozval k sobě na návštěvu. Od té doby, co ho Heinrich vytáhl z řeky a zvlášť po historii s výměnou rukojmí chová se major Stengel k Heinrichovi nadmíru přátelsky.

Major bydlel v malebné, tiché uličce městečka ve vile inženýra Alfreda Lerro; najal si tam dva pokoje.

„Čím míň budou lidé o tom Lerrovi vědět, tím líp,“ vysvětloval Stengel svému hostu, i když se na něj Heinrich vyptával.

„Tedy nějaká persona grata? Nadarmo asi u jeho domu nestojí na stráži dva samopalníci.“

„Já už mám té persony zrovna po krk. Za jeho život ručím hlavou zrovna tak jako za závod. Dokonce mě tady i ubytovali, jako bych mu měl dělat chůvu. Má to ovšem také své výhody, jsem u nich teď i na stravu a Lerrova dcera je dobrá hospodyňka. On sám je vdovec. Když viděla, jak můj sluha ničí pstruhy, sama mi nabídla, abych u nich snídal, obědval i večeřel.“

„Počkejte, není to ta rodina, kde tak skvěle dělají ryby? Sliboval jste mi, že mě s nimi seznámíte a pohostíte marinovanými pstruhy.“

„Musím se o tom domluvit se signorou Sofií, má ráda pořádek.“

„Signora Sofia? Je hezká?“

„Hrozně touží po vdavkách a z takových já mám strach, tak jsem si ji raději ani moc neprohlédl. Ale špatná není, jen trochu upovídaná. Úplný opak otce – ten zas většinou mlčí. Leda když se dostaneme na ichthyologii. To je snad jediná věc na světě, která ho zajímá. Mimo techniku přirozeně. V tom je totiž mistr nad mistry a v závodě ho chovají jako v bavlnce.“

„Snad bych přec jen mohl někdy ochutnat marinované pstruhy a seznámit se se signorou Sofií. Bez ženské společnosti začne člověk obrůstat mechem. Marii Luisu nepočítám, ta je okouzlena jenom vámi, barone, my obyčejní smrtelníci pro ni neexistujeme. Divím se, že si toho tak málo všímáte. Je to přece krásná žena.“

Stengel se zamračil.

„Je Italka. A já chci, aby v žilách mých dětí proudila čistá árijská krev.“

„A zámek a ostatní majetek vás neláká? Krev má modrou zrovna tak jako vy a jako já. Je to přece starý aristokratický rod.“

„Jsem už téměř vázán slovem u jiné ženy, jenže v poslední době začínám uvažovat, jestli bych se neměl oženit tady, aspoň bych měl pěkný kouteček a jistý kapitál v rukou – nemovitosti a půda mají hodnotu vždycky. Ta druhá má zase styky… Jenže ty si mohu dát za klobouk, jestli bude se vším konec. Chápete, hovořím s vámi naprosto přímo a doufám, že to zůstane jen mezi námi…“

„Takovým upozorněním se mne dotýkáte. Některé věci se rozumějí samy sebou.“

To majora Stengela úplně uspokojilo a ještě dlouho to pak s Heinrichem rozebíral. Baron si své osoby cenil a bál se, aby se nedal lacino.

Při odchodu slíbil Heinrich, že příští volný den přijde na oběd; pak se rozloučil a odešel. Studený podzimní vítr mu vrhal do tváře mokrý sníh a Heinrich litoval, že Kurtovi nenakázal počkat u štábu. Takhle musí pěšky až do zámku. Leda že by zašel k Millerovi a poprosil o auto. Ale ne, raději ještě chvilku bloudit ulicemi a trochu si urovnat v hlavě myšlenky.

Tak signor Lerro, to je ta osoba, o niž se musí především zajímat. Na závodě ho chovají jako v bavlnce, Stengel ručí za jeho bezpečnost hlavou. Vchod do Lerrovy vily není hlídán Millerovými esesáky, ale lidmi z vnitřní stráže závodu, zvlášť spolehlivými. Musí se s Lerrem seznámit a zatáhnout ho do hovoru. Kdyby měl přečíst všechny knihy o ichthyologii! Hrabě bude mít v knihovně určitě něco takového. Pstruh ještě tedy nedohrál svou roli, ještě jednou mu pomůže jako ta zlatá rybka v pohádce.

Miller byl Heinrichovým příchodem překvapen a nějak vyveden z míry.

„Vidím, že nejdu vhod, ale jen na vteřinu – nemám tady totiž auto a…“

„Ne, ne, tak rychle vás nepustím, veliký diplomate,“ namítal Miller a přistrčil mu křeslo. „V poslední době se vidíme hrozně málo. Nejdřív jste mě zradil s Kubisem, a teď zas ten Matini…“ rozřechtal se Miller, spokojený svým vtipem; najednou lišácky přimhouřil oči. „Připravil jsem pro vás maličké překvapení – to bude můj novoroční dárek.“

„A to jste si na to vzpomněl až tři neděle po Novém roce?“

„Rok tisíc devět set čtyřicet čtyři je přestupný a má se slavit až devětadvacátého února, jinak by přinesl neštěstí.“

„To slyším poprvé…“

„Ale je to pravda. Víte, já jsem trochu pověrčivý jako většina lidí našeho řemesla, kteří chodí po ostří nože. Pro každý případ musí člověk s paní Fortunou jednat náramně zdvořile, aby mu neodepřela své dary…“

„Ale co s tím mám co dělat já a to překvapení? Skládejte své dary k nohám této bohyně osudu!“

„Chci vykonat dobrý skutek a tím si ji naklonit.“

„Tak už i mě jste dostal do svých intrik, Hansi? Dobrý skutek a vy – to nejde dohromady.“

„A ty služby, co jsem vám prokazoval? Na to jste zapomněl?“

„Ne, nezapomněl. Doufám, že se vám odvděčím za všechno najednou.“

„Závidím vám vaši povahu, Heinrichu. Nikdy se nepozná, jestli mluvíte vážně nebo žertem. Někdy mi připadáte jako velmi otevřený, lehkomyslný člověk, a jindy zase úplný opak, záhadný a ke všemu a ke všem lhostejný…“

Proboha, už i ten Miller s hroší kůží začíná s psychologickými exkurzemi! zděsil se Heinrich.

„Máte pravdu, i mě to už začíná znepokojovat. Jsem snad příliš unaven, nervy… Myslíte, že jsem tu historii s výměnou rukojmí přenesl jen tak? Když člověk slyší, jak se ti plebejci řehtají, hvízdají za tebou, a ty nemáš právo ukázat jim, co jsi zač! V tu chvíli se mi zdálo, že se všichni moji předkové, všichni von Goldringové až do desátého kolena obracejí v hrobě.“

„Chtěl byste se s těmi parlamentári setkat za jiných okolností? Třeba jen s jedním?“

„Přijde na to za jakých,“ opatrně odpověděl Heinrich, snaže se uhodnout, kam Miller tím rozhovorem míří. Miller vstal a stiskl zvonek.

„Posaďte se, prosím vás, zády ke dveřím a neohlížejte se, dokud vám neřeknu.“

Heinrich slyšel, jak dovnitř vešel strážný; Miller mu něco zašeptal do ucha. Strážný vyšel a za několik minut se ozvaly těžké kroky a trhané oddechování.

„Posaďte ho tamhle. Tak a teď jděte. Nu, barone, pozdravte starého známého.“

Heinrich se prudce obrátil a ztrnul: před ním seděl partyzánský parlamentář se šrámem na tváři. Ale jak vypadal! Obličej byl jedna modřina, šaty roztrhané a zakrvácené.

„Vidím, barone, že na vás mé překvapení udělalo dojem. Seznamte se, prosím – parlamentář garibaldovců Antonio Mentarocci,“ ironicky představoval Miller. „Diplomaté se opět setkávají, i když za okolností pro diplomaty trochu nezvyklých. Ale co dělat! Časy se mění a lidé s nimi.“

Partyzán se šrámem se posměšně usmál.

„Ano, signorové, časy se mění. Doporučuji vám, abyste si to dobře zapamatovali.“

Miller zrudl.

„Vyveďte ho!“ křikl do vedlejší místnosti na strážného. Antonio Mentarocci byl odveden.

„Jsem zklamán, Heinrichu. Myslel jsem, že vás to setkání víc potěší. Taková skvělá příležitost oplatit všechny urážky, pohrdání.“

„Ne, já takovou hrubou práci nemám rád. Úplně se spoléhám na vás a na Kubise. Ale za to překvapení jsem vám vděčen, dokonce velmi vděčen. Je mi líto, že jsem s sebou nevzal lahvinku koňaku, připili bychom si na vaše úspěchy.“

„Jedna lahvička by tu byla, a při takové příležitosti…“ Miller vytáhl ze skříně načatou láhev a nalil dvě skleničky.

„Na váš talent, Hansi! Jak se vám podařilo chytnout toho Mentarocciho? Vůbec si to nedovedu představit!“

„Já už mám teď sta uší a očí.“

A taky ty s huňatým obočím, pomyslil si Heinrich. „Vybudovat za krátký čas takovou agenturu! Ne, ruším první přípitek a připíjím na vašeho génia, génia špionáže. Víte co, zavolejme Kubise a napijme se ve třech na vaše další úspěchy, na…“

„Nemám kdy,“ zamračil se Miller. „Musím dokončit výslech toho diplomata, dokud je železo žhavé. Chci to udělat sám. Jsou nějaké okolnosti, o nichž Kubis neví a které si chci definitivně objasnit. Pak budu moci pěkně přitisknout ke zdi toho Matiniho, s nímž jste se tak neopatrně spřátelil.“

Heinrich udiveně zvedl obočí.

„Říkejte si co chcete, já pokládám Matiniho za úplně spolehlivého člověka. Co může mít Matini společného s tím… jak se jmenuje… Monta… Mentarocci?“

„Zatím mám jenom podezření, od něho musím získat důkazy. Konečně se přece dozvím, kdo dal partyzánům zprávu o našich parlamentářích, ještě než vyjeli z Castellamonte.“

„To je nemožné! Naprosto vyloučeno! Neodešel jsem od Matiniho ani na krok…“

„Mohl nechat lístek nebo nějaké smluvené znamení. Dnes vám ještě nemohu říci, jak to udělal, ale zítra nebo pozítří… Dal jsem speciální úkol svému agentovi v oddíle garibaldovců a ten mi sežene důkazy toho, co tuším jen intuitivně!“

„Ten váš agent vypadá jako chytrý člověk, aspoň se mi zdálo.“

Miller překvapením odtrhl skleničku od úst.

„Vy znáte mého agenta? Odkud?“

„Hansi, vy mě podceňujete! A víc – máte moc špatné mínění o mých rozumových schopnostech. Jen hlupák by si nevšiml toho, co samo bije do očí. Uvažte sám, jak je to prosté: sotva jsem přijel do Castellamonte, jdu na první návštěvu k svému příteli, náčelníku služby SD.

V jeho kanceláři náhodou potkám muže s nápadným huňatým obočím, kterého má feldwebel vyvést přes dvůr, aby ho nikdo neviděl; za pár minut potom mi můj přítel Hans Miller oznamuje, že začal najímat agenty mezi zdejším obyvatelstvem… Řekněte, Hansi, k jakému závěru byste asi došel, kdybyste byl na mém místě?“

„Jen k jednomu, ale zato nepopiratelnému. Že vaše místo není v armádě, ale u nás, u gestapa. A já vás k nám přetáhnu, to vám přísahám. Napijme se na to, Heinrichu!“ Ještě hodnou chvíli vynášel Miller svého budoucího kolegu, zapíjeje všechny přípitky novou skleničkou koňaku, kterého měl v zásobě víc než jednu láhev, jak se ukázalo. Opil se tak, že byl schopen sotva zamknout trezor a dát rozkaz, aby ho dovezli domů. V autě hned usnul, svaliv se na „přítelovo“ rameno. Heinrich ho s odporem odstrčil a poručil šoférovi, aby zastavil u štábu.

Lütz už spal a museli hodně dlouho klepat, než jim odemkl. Hauptmann se hned zase svalil do postele, ale když mu Heinrich vyprávěl o rozhovoru s Millerem a jeho podezřeních proti Matinimu, okamžitě se vzpamatoval: „Padouch!“ procedil. „Nikdy sobě ani tobě neodpustím, že ten kat ještě chodí po světě, když už má být dávno v pekle. Ne, jen si představ Matiniho při výslechu u Millera nebo u toho tvého přítelíčka Kubise.“

„Pořád mi vyčítáš přátelství s Kubisem a s Millerem a vidíš, teď nám to bude dobré,“ tiše řekl Heinrich.

Lütz se zase uvelebil na lůžku, ruce založil pod hlavu a o něčem usilovně přemýšlel. Heinrich šel k telefonu a zavolal Kurtovi, aby pro něj přijel autem.

„Zůstaň na noc u mněl“ navrhl Lütz.

„Ne, mám jet zítra k Funkovi na oběd a musím se převléknout. Pořád mě otravoval, až jsem musel přijmout pozvání. Nechceš jet se mnou?“

„K Funkovi? Ani ne,“ odpověděl nedbale Lütz, myšlenkami úplně někde jinde. „Zítra je neděle, můžeme jet…“ najednou jeho obličej oživl. „K Funkovi říkáš? A víš co, pozveme i Millera. Ale Kurta s sebou neber, můžeš řídit sám…“

„Rozkaz, pozvat Millera a Kurta nechat doma,“ odpověděl Heinrich a pátravě se díval Lützovi do očí.

Příští den ráno vzbudil Heinricha telefon.

„Tak dost spaní! Venku je krásně, po včerejším sněhu ani památky. Jdeme k vám na návštěvu a pak jedeme… však víte kam,“ ozval se Millerův veselý hlas.

„Kdo je to my?“

„Já a bývalý ženich, teď se jmenuje starý mládenec.“

Všichni tři se nasnídali u Heinricha a ve dvanáct hodin vyjeli do Palerma.

„Sluha má dnes volno, musím zastávat šoféra sám,“ jako mimochodem prohodil Heinrich, když nasedali do auta.

„S radostí vás vystřídám, až budete unaven,“ ozval se Miller, významně na Heinricha mrkl a dodal: „Víte přece, že skvěle řídím auto a že v mých rukou poslušně vykonává mou vůli.“

Heinrich se zatvářil, jako by nepochopil.

„Řekněte, jestli si jako náčelník SD nezasloužím uznání,“ chvástal se Miller, když vůz vyjel z městečka a ujížděl betonovou autostrádou k Palermu. „Teď je na silnicích klid, garibaldovci mají nahnáno.“

„A co včera ten zabitý motocyklista?“ připomněl Lütz.

„A předevčírem auto vyhozené do vzduchu?“ přidal se Heinrich.

„Zapomínáte, že to se stalo v noci. Ve dne se už partyzáni na silnicích neukážou. Nebylo to snadné, než jsme toho dosáhli. Zato teď vím přesně, co se každý den děje v tom či onom oddílu. Ó, jednou povím ve svých pamětech zajímavé věci!“

„Vy chcete psát paměti?“ podivil se Lütz.

„Určitě. Všechno se samozřejmě napsat nedá, některé věci se musí podat zaobaleně a s ohledem na vkus čtenářů – oni sice mají rádi, když se v knížkách proleje trochu krve, polechtá jim to nervy, ale přitom chtějí, aby se jim to podávalo se sladkou omáčkou z ušlechtilých citečků. Kdybych psal jen pro zpravodajce, tak bych tenhle ústupek nedělal. Pamatujete si přece, co vůdce řekl vojákům.“

„Co řekl?“ ptal se Lütz. „Ne, nemohu si vzpomenout.“

„Já to mohu odříkat zpaměti. Vojáci! Osvobozuji vás od chiméry, již prostoduší lidé nazývají svědomím!… Že to není špatně řečeno?“

„Silně řečeno,“ pousmál se Heinrich.

Funk už hosty očekával. Už několikrát zval Goldringa buď na oběd nebo na večeři, ale Heinrich se různými výmluvami vyhýbal této cti; oberst Funk ho zrovna nezajímal. Nejel by ani dnes, chtěl však vyzvědět, co všechno ví Miller o tom, že garibaldovci telefonovali do štábu ohledně parlamentářů.

Zpočátku měl oběd trochu oficiální charakter. Funk pronesl první přípitek svému osvoboditeli, jak nazval Heinricha, a zdrženlivě popřál úspěchy Millerovi a Lützovi. Hosté měli nižší hodnosti a Funk to celým svým chováním dával najevo, i když se choval vlídně. Ale jak mizela jídla a prázdnily se láhve, byl rozhovor živější a nenucenější. S každou sklenkou obličej obersta i Millera rudl, Lützův naopak bledl. Alkohol mu tentokráte vůbec nestoupal do hlavy. Jen pohled měl napjatější a zlý.

„Pánové!“ povstal a nalil si novou sklenku. „Dávám návrh, abychom připili mému příteli a skvělému člověku, doktoru Matinimu, který se také podílel na osvobození obersta Funka.“

Miller, ačkoliv už měl v hlavě, demonstrativně postavil sklenici.

„Vy, herr Miller, nechcete připít mému druhému osvoboditeli, který bohužel není mezi námi?“ podivil se Funk.

„Doufám, herr oberst, že se domýšlíte, proč to nechci udělat.“

„Ach tak! V tom případě nebudu pít ani já,“ souhlasil Funk a také postavil sklenici.

„Tak se napiju já sám.“ Lütz do sebe jedním douškem obrátil koňak. „Vážím si čestných lidí, ať je to kdo chce.“

Lützův přípitek ochladil atmosféru. Funk však našel téma, jež všechny zaujalo – navrhl připít na úspěchy na východní frontě. Rozmluva se zase rozproudila, sklenky se rychle prázdnily. Jen Heinrich pil jen naoko jako vždycky.

„Proboha, už se stmívá,“ najednou udiveně vykřikl Miller.

„Budete na noc u mne. Už je pozdě!“ velitelsky nařídil Funk.

„Já nemohu. Musím být zítra časně ráno s von Goldringem u generála,“ rázně se ohradil Lütz.

„Vy zůstaňte u obersta, herr Miller, odveze vás zítra,“ navrhl Heinrich.

Lütz na něho udiveně pohlédl. Heinrich ho pod stolem šťouchl.

„Samozřejmě, proč byste tu nezůstal?“

„Ne, společně jsme sem přijeli, společně odjedeme. Teď je tu bezpečno.“

Ještě chvíli Millera přemlouvali, ale nedal si říci.

V šest hodin vyjeli z Palerma. Miller se tlačil za volant, ale Heinrich ho vystrčil a ujal se řízení sám.

Když auto vjelo do úzké úžlabiny mezi horami nedaleko horské vesničky Andatre, ozval se v horách nalevo výstřel, po něm zaštěkaly dlouhé dávky samopalu. Horská ozvěna je mnohonásobně zesílila. Heinrich zastavil.

„Co to děláte? Okamžitě obraťte,“ zavřískl Miller a chtěl chytit volant.

Lütz prohodil zlostně a pohrdavě:

„Jen tolik nepospíchejte, herr Miller, možná, že se střílí zrovna za vámi.“

„Tak tedy dopředu,“ vykřikl Miller.

Heinrich a Lütz mu neodpověděli a vystoupili z auta.

Střelba se přibližovala a bylo už jasné, že partyzáni neostřelují silnici. Miller se samopalem v rukou také vylezl z auta a skočil do příkopu.

„Mně se zdá, herr Miller, že se necítíte zrovna v bezpečí,“ posměšně poznamenal Lütz a skočil do příkopu za ním. Heinrich viděl, jak se shýbl a vyrval z rukou náčelníka gestapa samopal.

„Co to děláte?“ vyděšeně křikl Miller a vstal.

„Jen klid!“ už s vyhrůžkou v hlase poručil Lütz. „Zbraň nepatří do rukou zbabělého kata. Ta je pro čestné a statečné lidi.“

„Co je to za žerty, herr Lütz?“ V Millerově vylekaném hlase se ozvala obvyklá nadutost. „Nejsme tak blízcí přátelé, abyste si mohl dovolit takové žerty.“

„Žerty? Tak vy myslíte, že to jsou žerty?“

„Heinrichu! On zešílel. Je opilý. Vezměte mu zbraň!“ Miller začal couvat, došel až ke kraji škarpy a zavrávoral. Liitz udělal krok za ním.

„Cože, opilý? Ano, nebylo by divu, kdyby člověk přišel o rozum, když ví, jak jste vyřídil Moniku. A teď jste si zasedl na Matiniho?“

„Goldringu, co stojíte? Vždyť mi něco udělá! Budu si stěžovat! Napíšu Bertgoldovi!“

Heinrich rychle popošel k Millerovi a odstrčil Lütze. „A samopal! Vezměte mu samo…“

Konec slova mu uvázl v hrdle. Vytřeštil oči, když spatřil Heinrichův nenávistný pohled.

„A teď vyslechněte mě, herr Miller. Já patřím k těm prostoduchým lidem, kteří věří v chiméru svědomí. Naštěstí je nás mnoho, mnohem víc než takových, jako jsi ty. A my tě soudíme soudem svého svědomí. Za utrpení tisíců nevinných lidí. Za smrt Moniky. Za záchranu těch, které bys mohl zítra utýrat.“

Miller, nespouštěje z Heinricha pohled plný děsu, škubl pouzdrem a křečovitě chytil rukověť pistole. Ale nestačil ji vytáhnout. Zazněl výstřel a gestapák upadl, prošitý ještě kulkami z Lützova samopalu.

„Ode mne měl dostat také svůj díl,“ prohodil Lütz, obrátil samopal a poslal dlouhou dávku do auta.

Heinrich vzal do ruky signální pistoli.

„Počkej,“ zarazil ho Lütz. Namočil v příkopu kapesník, přiložil ho k ústí pistole, a než mohl Heinrich říci slovo, prostřelil si levou ruku nad loktem.

„Co děláš, blázne?“ skočil k němu Heinrich.

„To nic není – za týden se to zahojí. Aspoň si budu moci odpočinout, ukážu, že jsme bojovali, a dostanu medaili za zranění. A teď rakety!“

Heinrich zároveň s Lützem padl do příkopu a vystřelil do vzduchu několik červených raket za sebou.

Za malou chvilku přijely z Palerma dva transportéry samopalníků, vedených dokonce oberstem Funkem.

„Proboha. Takové neštěstí! Okamžitě do nemocnice. Třeba se dá ještě zachránit,“ vykřikoval Funk, pobíhaje podél škarpy.

Za okamžik oba obrněné transportéry, z nichž jeden měl ve vleku osobní auto, ujížděly ke Castellamonte. „Tady je má pomoc zbytečná,“ oznámil Matini Kubisovi, jenž se bez nejmenšího žalu díval na mrtvolu svého šéfa. „Máme dělat pitvu?“

„Myslím, že je to jasné i bez toho… Herr Lütz, co je s vámi?“

„Ale hloupost. Trochu mě to škráblo do ruky a…“ hauptmann zavrávoral.

„Co nic neřekneš,“ vyčetl Matini Heinrichovi a vzal Lütze kolem ramenou. Vymkl se mu s rozpačitým úsměvem.

„Říkám ti, nic mi není, jen taková slabost.“

Přes všechny námitky odvedl ho Matini do operačního sálu, pozorně ho prohlédl a převázal mu ránu.

„Není to doopravdy nic vážného, ale potřebuješ klid. Budeš se musit na nějaký čas usídlit u mne v nemocnici.“

„Chraň bůh! To bych se teprve doopravdy rozstonal. Budu raději ležet doma. Doufám, že ke mně budeš chodit na návštěvu.“

„Musí se o tebe někdo starat a já si tě beru k sobě,“ rozhodl Heinrich. „Nemáš nic proti tomu, Martine?“

„Co mi zbývá. Ale teď už pojďme, Karl potřebuje klid.“

„Já podám do štábu hlášení o přepadení a přijedu za vámi,“ zavolal od dveří Kubis.

Všichni tři se na sebe podívali a porozuměli si beze slova.

„To nic, dám mu pár desítek marek a bude pryč v tu ránu,“ uklidnil je Heinrich.

Jeli do zámku k zadnímu vchodu, aby se vyhnuli Marii Luise, ale Heinrich zapomněl klíč a museli dlouho bušit na dveře. Konečně jim otevřel Kurt, ale byl celý nesvůj. Vzadu v chodbě se mihly ženské šaty. Heinrich se dovtípil a poznamenal s nevinnou tváří:

„Asi jsme vzbudili i hraběnku!“

„To není hraběnka, to je Lidie… vlastně pokojská,“ zrudl Kurt.

Uložili Lütze do ložnice, přisunuli si stůl k jeho posteli a večeřeli tam. Cítil se teď po ošetření docela dobře a bránil se, když Heinrich s Matinim chtěli po večeři přejít do druhého pokoje, aby mohl spát.

„To by byl od vás přímo zločin. Je mi, jako kdybych vykoupil nějaký veliký hřích… V takových chvílích je člověk rád mezi přáteli. Můžete mlčet, hovořit, číst, ale jen ode mne nechoďte. Jsem rád, když.=e na vás mohu aspoň dívat.“

Na místě obrazu, který Heinricha tak rozčilil, visela teď veliká mapa Evropy posázená praporečky, vyznačujícími linie front. Heinrich i Matini k ní přistoupili a začali měřit vzdálenost od Stalingradu do Sarn – vrchní velení nedávno oznámilo, že bylo nutno toto město vyklidit.

„Co to tam měříte?“ chtěl vědět Lütz.

„Počkej.“ Heinrich přistoupil ke stolečku a něco počítal. „Vzdálenost od Sarn k Volze trvala naší armádě půldruhého roku… Na ústup od Stalingradu do Sarn stačil míň než rok. Zkracujeme tedy linii fronty rychleji, než jsme ji na začátku války rozšiřovali…“

„Čili utíkáme rychleji, než…“

„Fuj, jak to mluvíš! Neutíkáme, zkracujeme linii fronty,“ ironicky ho opravil Heinrich, „a zkracujeme ji, abychom mohli zahájit útok.“

„A ty tomu, Heinrichu, věříš? Jak může být někdo takhle naivní!“

„Víš, Karl, já o některých věcech prostě nepřemýšlím. Od toho radši dál, je to nebezpečné.“

„Ale já nechci schovávat hlavu do písku jako pštros. Nevěřím ani v možnost nového útoku, ani v tu zázračnou novou zbraň. Válku jsme prohráli! To je fakt, s nímž se musíme dříve či později smířit.“

„Co by takovýmhle řečem asi řekl nebožtík Miller?“ prohodil s úsměvem Matini.

„Bože, jak jsem na to mohl zapomenout! Víš, Martine, s kým jsem se včera setkal u Millera? S garibaldovským parlamentářem, s tím se šrámem. U výslechu…“

„S Antoniem Mentaroccim?“

„Ty víš dokonce, jak se jmenuje?“

„Byl zaměstnán v nemocnici, kde jsem pracoval dřív. Je to ohromně chytrý a hodný člověk. Nikomu jsem to nevykládal, abych nemusel říci jeho jméno. Vždyť on chudák – podle zákona…“

„Tos dobře udělal. Jen by to posílilo podezření proti tobě.“

„Podezření? Mají proti mně něco konkrétního?“ Heinrich pověděl o své rozmluvě s Millerem.

„Vždyť jsem to věděl, že podezření padne na mne!“ Matini vyskočil a začal pobíhat po pokoji. Na jeho nervním obličeji se vystřídaly všechny pocity; znepokojení, váhání, potom rozhodnost. „Víte, přátelé,“ zastavil se proti Lützově posteli, „nechci si před vámi hrát na schovávanou, přiznám se vám otevřeně: kdybych mohl partyzány upozornit, udělal bych to. Přesto jsem to já nebyl. Nemám se před vámi proč omlouvat a doufám, že věříte každému mému slovu… Ale to mě teď tak nezajímá jako ten Mentarocci. Co myslíte…“

Někdo zaklepal na dveře, Matini nedokončil. Ve dveřích se objevila hraběnčina pokojská.

„Signore, hraběnka prosí, abyste k ní zašel, až budete moci.“

„Vyřiďte paní, Lidie, že určitě přijdu,“ řekl Heinrich, pozorně si prohlížeje dívčinu tvář.

Dívka zrozpačitěla – snad proto, že ji Heinrich poprvé oslovil jménem, snad z jiné příčiny.

„Dobře,“ špitla a odešla.

„Víte, chtěl bych vědět,“ opakoval Matini, ale opět byl přerušen.

Tentokrát se dveře bez zaklepání rozlétly dokořán; na prahu se vztyčil Kubis.

„Kde se dva či tři sejdou v mém jménu, tam jsem mezi nimi i já,“ pozdravil citátem z evangelia.

„Sedněte si, Kubisi,“ pozval ho Heinrich, „už jsme sice po večeři, ale trochu vína jsme tu pro vás nechali.“

„Tuhle bryndu?“

„Jiné nebude, Paul, nezapomínejte, že tu máme raněného.“

„A bůh, který vidí vše, odplatí vám vše,“ proslovil zase Kubis s rukama sepjatýma jako k modlitbě.

„Kubis je dnes v nějaké zbožné náladě,“ pousmál se Lütz.

„Já jsem se dnes oddával úvahám – že asi budu zase měnit šaty. Kdysi jsem vyměnil sutanu za uniformu, a teď to pravděpodobně udělám obráceně. Ale to je ještě daleká budoucnost, já jsem člověk dneška. A dnešek mi nevěstí nic dobrého.“

„Zas nějaká nepříjemnost?“ ptal se účastně Heinrich.

„Ta největší – vzali mi perspektivu. Oznámil jsem velení smrt služebníka božího Johanna, a dostal jsem rozkaz: vykonávejte jeho povinnosti, než pošleme nového náčelníka. Takže můj služební postup a víc těch papírků, co ta! k příjemně šustí v ruce, se odsouvá na neurčito. Čili jsem nucen dál žít na útraty dobrého a štědrého barona von Goldringa, který si dělá sbírku z mých úpisů. A po tom všem mi nabízí kyselé víno. Ještě byste měli začít vykládal o medicíně a o pomíjejícnosti všeho na tomto světě. Konečně, signor Matini je tady také…“

„Skutečně jsme zrovna hovořili o medicíně, než jste přišel. Matini nám vyprávěl o hrozně zajímavém pokusu. Je jím jako chirurg úplně nadšen a chtěl by to zkusit znovu.“

Matini se zaraženě díval na Heinricha. Obličej mu začal rudnout, obočí se hrozivě stáhlo ke kořeni nosu.

„Prosím vás na kolenou, smilujte se! Nevykládejte mi takové ohavnosti, úplně si zkazím před večeří chuť.“

„A já měl za to, že vás věda zajímá. Sám jsem jednou chtěl, aby Matini…“

„Barone von Goldringu, co to znamená… já prostě nechápu…“

Lützovi začalo svítat a vrhl na lékaře varovný pohled. Matini rázem změkl.

„Vím, že jste se neodvážil Kubise požádat, udělám to za vás. Matini potřebuje člověka, na němž by mohl svůj experiment provést. Protože je to nebezpečné, potřebuje…“

„Už vím, už vím, nic mi nemusíte říkat… ale prosím, s největší radostí. Dám vám, jakého chcete, a ještě vám poděkuju, protože náš náčelník SD se zpil do němoty a nemůže vykonávat svou funkci. Vemte si ho třeba hned.“

„Vidíte, Matini, jak se to dobře vyřešilo,“ obrátil se Heinrich k lékaři. „Hned máte příležitost. Svoluju s tím, že mi dovolíte při…“

„Nezlobte se, Heinrichu, že vám skáču do řeči, ale večer, a ještě k tomu v neděli, nemám ve zvyku takhle marnit čas. Duše mého mrtvého šéfa protestuje proti takové suché pohřební hostině a já jsem nucen, barone…“

„Kolik?“ lakonicky se zeptal Heinrich.

„Myslím, že klid Millerovy duše stojí aspoň za padesát marek…“

Kubis dostal peníze a odešel. Heinrich ho doprovodil až ■k venkovským dveřím, což jeho hosty udivilo. Nikdy to nedělal.

„Ale já to pořád nechápu…“ začal rozčileně Matini.

„Tak všechno je domluveno,“ oznamoval, když se vrátil do ložnice.

„Vždyť je to tak prosté! Když se tři pořádní lidé dozvědí, že čtvrtému hrozí smrtelné nebezpečí…“

„Myslíte Antonia Mentarocciho?“

„Konečně vám to došlo! Však jsem se bál, že mě tím pohledem spálíte na prášek. Nebo snad…“pohlédl Heinrich zpytavě na Matiniho.

„Myslel jsem, že o mně máte lepší mínění,“ urazil se lékař.

„Ale jak celou tu věc zorganizujeme?“

„Máme před sebou celou noc, můžeme to prohovořit do všech podrobností. Ale teď promiňte, musím zajít k Marii Luise.“

Hraběnka na Heinricha už dávno čekala a přivítala ho výčitkami:

„To je od vás prostě nezdvořilé, barone, nechat mě takhle dlouho čekat. Umírám zvědavostí. Je to pravda, že Miller je zabit a Lütz raněn?“

Heinrich jí krátce vylíčil, že po nich stříleli partyzáni. „Oh, teď teprve vidím, co jste udělal pro strýčka a pro barona Stengela. Ti lotři mohli zabít i je.“

„Jsem vždy ochoten k vašim službám, madame. Slíbil jsem přece, že budu vaším rytířem…“

„A svůj slib plníte hrozně nedbale. Vidím vás jednou za týden, a to vás ještě musím sama pozvat. Poslouchejte, jste vy vůbec muž?“

„Zdá se…“

„Ale mně ne! Žít pod jednou střechou s mladou ženou a zůstat k ní docela lhostejný! Kdybyste se mi dvořil aspoň naoko! Ale vymyslela jsem si na vás trest – zítra ráno nebo odpoledne mě doprovodíte na procházku. Už jsem si dávno nezajezdila na koni.“

„Nemám koně.“

„Vezmete si z mé stáje. A vůbec, rozhodla jsem se, že z vás udělám opravdového kavalíra. Jednou mi za to paní vašeho srdce poděkuje.“

„A co tomu řekne baron Stengel?“

„Pochopí konečně, že by se měl víc snažit.“

„Já mám tedy hrát roli…“

„Role bude záležet na herci,“ vrhla hraběnka dlouhý pohled na Heinricha. „Na tom, jak bude umět zaujmout svého partnera.“

„Taková hra by nás oba mohla zavést daleko.“

„Bojíte se toho?“

„Chápu vážnost nebezpečí. Pro sebe… i pro svou snoubenku.“

Heinrich se zdržel u hraběnky velmi dlouho. Když se vrátil, spali Lütz i Matini sladkým spánkem.

„Ustel mi v pracovně,“ nakázal Kurtovi. Kurt ustlal, ale pořád se neměl k odchodu a přešlapoval u dveří z nohy na nohu.

„Já jsem se chtěl zeptat, herr Oberleutnant…“začal nesměle a hned se zarazil.

„Myslím, že vím nač… Netýká se to Lidie? Uhodl jsem?“

Kurt zrudl.

„Chtěl jsem se vás zeptat, jestli se německý voják může oženit s italským děvčetem…“

„Když se oba obrní trpělivostí a počkají do konce války. Ale jak je to vlastně s tvou nevěstou, Kurte?“

„Marta, víte, herr Oberleutnant, ona je taková… Ne, nemyslete si nic špatného, je hezká a hodná. Ale když já jsem poznal jiná děvčata, která chtějí víc než to svoje hnízdečko. My bychom s Martou nebyli šťastní, herr Oberleutnant. Lidie, ta je docela jiná, je…“ Kurt už nevěděl rozpaky kudy kam a zmlkl. „Promiňte, herr Oberleutnant, já už jdu…“

Ale Heinrich ho ještě zdržel.

„Ještě něco, Kurte, už jsem se tě na to chtěl několikrát zeptat, ale vždycky zapomenu: odevzdal jsi tenkrát ten lístek hraběnce, když jsme jeli do Palerma vyjednávat s partyzány, víš?“

„Hraběnka ještě spala, poslal jsem jí to po Lidii. Říkal jsem vám to, herr Oberleutnant.“

„Ano, už si vzpomínám, říkal jsi něco takového. Tak dobrou noc, Kurte, a ať se ti zdá o tvé Lídě. Zdá se, že to je hodné děvče.“

Heinrich zůstal sám, ale ještě dlouho neusnul: promýšlel novou situaci, která se vytvořila tady v zámku i v Castellamonte po dnešních událostech.

Kubis myslí na budoucnost

Heinrichův dopis o Millerově smrti Bertgolda velmi rozrušil. Bertgold potřeboval tohoto oddaného a osvědčeného služebníka v Castellamonte z hlediska čistě služebního i z hlediska svých vlastních zájmů. Náhlá smrt náčelníka služby SD v malém italském městečku mohla, ať je to jakkoliv divné, úplně zhatit Bertgoldovy plány a pomíchat všechny karty jeho veliké hry.

A Bertgold začal velikou hru. Nemalou roli v ní měl hrát právě Miller. Ne snad pro své nadání, ne, Bertgold nepřeceňoval jeho schopnosti, ačkoliv dovedl ocenit jeho oddanost. Stalo se to ta’k, že osud prostě svázal Millera s generálem Eversem, a osoba generála Everse začala v poslední době Bertgolda neobyčejně zajímat.

Nebylo to proto, že by si Bertgold vzpomněl na své dávné přátelské vztahy ke generálovi. Naopak, snažil se je ze všech sil ututlat, a když psal Heinrichovi, nevzkazoval už teď pozdravy svému starému příteli. Zato v dopisech Millerovi, které měly napůl služební charakter, se Eversovo jméno objevovalo stále častěji a v takovém kontextu, který by vyvedl z míry jak generála, tak Gundera i Denuse, kdyby o tom věděli.

V Himmlerově štábu byli už dávno znepokojeni nezdravými náladami mezi vyššími velitelskými složkami německé armády. Celá série strategických neúspěchů na východní frontě hodně podlomila důvěru k hitlerovskému velení. Jestliže se dříve jakékoliv Hitlerovo nařízení přijímalo jako nový důkaz jeho geniality, ozývaly se teď na strategických poradách stále častěji kritické hlasy. Formou otázek, rad nebo i prostě vyjádřením vlastního názoru snažily se vnést své korektivy do činnosti velení, tedy i samotného vůdce.

Jestliže se takové změny projevovaly na poradách, bylo snadné si domyslit, o čem staří generálové hovořili potají. A možná i víc. Gestapo mělo k dispozici materiály dokazující, že se snad vytváří mocná opozice proti vrchnímu velení mezi veliteli velikých vojenských svazků.

Bylo jim podezřelé navázání těsných styků mezi jednotlivými generály staré školy, kteří až do té doby nebyli spojeni žádnými příbuzenskými ani přátelskými svazky. Živá korespondence mezi nimi a dokonce poslové, které k sobě posílali, to všechno bylo nadmíru podivné, ačkoliv přímé důkazy nějaké zrady nebo spiknutí gestapo zatím nemělo. V dopisech se totiž psalo náramně opatrně, i když se tam ozývaly nespokojené tóny. Hovořilo se v nich o počasí, o zdraví, o vzdálených i blízkých příbuzných. Jenom když se kopie dopisů – a na gestapu jich pořád přibývalo – srovnávaly, vyplývaly z nich jakési nevýrazné ozvěny událostí a jmen.

Intuice starého vyzvědače Bertgoldovi napovídala, že se tu cosi děje, ale žádné podstatné důkazy neměl. Potřeboval nitku, jedinou tenoučkou nitku, aby za ni mohl zachytit.

A tou nitkou se stal pro něj Evers.

Jeho jméno se v této podezřelé korespondenci objevovalo příliš často. Proto uložil Millerovi střežit bedlivě generála a podávat zprávu o každém jeho kroku; doufal, že se mu ze souvislostí a logických závěrů podaří najisto určit existenci jakéhosi organizovaného centra opozice proti vůdci. A tenhle skvělý plán se teď mohl pokazit jen proto, že v Castellamonte nebyl spolehlivý člověk.

Bertgold skládal do Millera veliké naděje. Nejen při odhalení tohoto spiknutí, měl s ním i soukromé úmysly.

Když se tohoto roku vrátil ze své cesty po Francii a probíral korespondenci, nahromaděnou za dobu jeho nepřítomnosti, dostaly se mu do rukou dokumenty, jež ho nemálo rozrušily. Mezi hromadou fotografií, poslaných agentem, jenž sledoval generálplukovníka Gundera, spatřil i dvě fotografie Heinricha z jeho návštěv u generálplukovníka. Je jasné, že žádné vztahy mezi Goldringem a Gunderem nemohou existovat, vykonával jen roli Eversova posla a sám nevěděl, do jakých nesnází by se mohl dostat. Ale to jen zvyšovalo nebezpečí, jež viselo nad budoucím Lořiným manželem. Neinformovanost ho mohla přivést do situace, kdy by se mohl zkompromitovat ještě víc.

Proto Miller přišel Bertgoldovi tak vhod. Po historii s Monikou Tarval, kterou dovedl náčelník SD tak nenápadně odstranit, napsal mu Bertgold soukromý dopis, v němž ho žádal, aby pozorně sledoval Heinrichovo jednání, aby se někdy nedostal do nevhodné společnosti a neposkvrnil jeho jméno. Miller vykonával tento úkol pro Bertgolda snad nejdůležitější, velmi horlivě.

Čím horší byla totiž situace na frontě, tím víc byl Bertgold přesvědčen, že mu Heinricha poslala sama prozřetelnost.

Když sečítal svůj kapitál po likvidaci mlýna, farmy a ještě nějakého drobnějšího majetku, připočítával k nim vždycky Heinrichovy dva milióny. Jen ty mu mohly zabezpečit klidné stáří v kruhu rodiny na břehu některého švýcarského jezera.

Sny o klidném stáří byly pro něj stále lákavější. Když čert stárne, stává se z něho mnich, praví lidová moudrost. I s Bertgoldem se dělo něco takového. Snad to bylo hodně vlivem dopisů paní Elsy. Žila dosud s Lorou ve Švýcarsku a nemohla si vynachválit dceru, která se po oficiálním zasnoubení povahově velmi změnila. Byla celá zaujata myšlenkami na své manželství. S velikým pohnutím psala frau Elsa, jak Lorchen tajně, aby to matka neviděla, chystá dokonce košilky pro své budoucí děti. A Bertgold, který jedním škrtem pera posílal do krematoria v Osvětimi tisíce lidí a dětí, byl dojat téměř k slzám, když si představil sebe sama s vnukem či s vnučkou na kolenou.

A proto ho Millerova smrt tak rozčilila – ztratil člověka, jenž pomáhal uskutečňovat jeho sny o tichém šťastném životě. Teď už nemůže dávat náčelníku služby SD v Castellamonte napůl úkoly, napůl rozkazy, jaké posílal Millerovi; ten nedělal hranici, kde je rozkaz nadřízeného a kde soukromý úkol.

Kdo by tak mohl mrtvého Millera zastoupit? Bertgold sám neměl vliv na nové obsazení tohoto místa. Byla to záležitost velení SD štábu Severní skupiny vojsk v Itálii. Bertgold však měl příliš veliký zájem na tom, aby do Castellamonte byl jmenován člověk, s nímž bude moci navázat styky jako s Millerem.

Heinrich potřebuje dohled. Je to sice oficiální snoubenec jeho dcery, osvědčený, dobře vychovaný člověk. Ale je mu teprve třiadvacet let. Dnes se mu zalíbila Lora, zítra se zamiluje do jiné. Už jednou se mohl zaplést s dcerou majitelky hotelu a je ve hvězdách, jak skončí jeho pobyt v zámku mladé vdovy Marie Luisy, zvláště když se uváží hraběnčina povaha, jak mu ji vylíčil Miller.

V třiadvaceti letech může člověk nadělat hloupostí! Evers také začal dávat Heinrichovi příliš riskantní úkoly. Cožpak nemohl poslat k partyzánům jiného parlamentáře? Jediné neopatrné slovo, a mohlo to skončit tragicky. A pak sbohem dva milióny marek ve švýcarské bance, ještě k tomu převedené na dolary, sbohem pokojné stáří!

Ne, to nesmí Bertgold dopustit! Musí zajistit své zájmy, nelitovat času ani energie. Tím spíš, že pro něho není tak těžké dosáhnout svého, má-li takové styky.

Ale koho dosadit na Millerovo místo?

Bertgold dlouho probíral v paměti důstojníky gestapa, které znal. Kandidaturu Kubise zavrhl okamžitě. Je to zkušený důstojník, ale ke služebním povinnostem se staví cynicky jako ke všemu. K vážné samostatné práci se nehodí. Musí to být někdo jiný, ale kdo jen! Kandidáti odpadají jeden za druhým. Proboha, kolik lidí už pohltila válka a ta prokletá východní fronta! Dříve by se hledalo snadněji… A co jmenovat na toto místo majora Lemkeho? Po zabití Gartnera v Bonneville se Heinrich s Lemkem seznámil a oba dva je to těšilo. Lemke dal mladému von Goldringovi skvělou charakteristiku a Heinrich psal, že Gartnerův zástupce na něho působil velmi příjemným dojmem. Znají se, mají k sobě dobrý vztah. Nový náčelník SD by nemusel ztrácet čas seznamováním a navazováním styků. Lemke je starý špionážní pracovník, solidní, osvědčený člověk. Bude však ochoten opustit Bonneville? Funkce náčelníka gestapa v Bonneville je větší čest než totéž místo v SD u divize. Bude třeba ho přemlouvat, poukazovat na výjimečnou důležitost sledování Everse… a něco se ještě vymyslí.

Partyzánské hnutí v Bonneville přes všechna opatření sílilo, a to tak vyčerpávalo nervy a síly majora Lemkeho, že byl ochoten jet kamkoliv, jen když změní prostředí. A vymoci jmenování Lemkeho na místo náčelníka SD při divizi generála Everse nebylo pro energického Bertgolda nic těžkého. Už týden po Millerově smrti se v jeho pracovně objevila vysoká, vychrtlá postava majora Lemkeho.

Příjezd nového velitele nepříjemně překvapil Kubise. Doufal, že vyšší velení konečně změní stanovisko k jeho osobě a povýší ho nejen v hodnosti, ale také služebně. Pracuje přece od začátku války ve výzvědné službě a má právo na samostatnou práci. A teď tohle!

„Řekněte, barone, je to spravedlivé?“ stěžoval si Heinrichovi.

Poprvé za celou tu dobu, co se znali, viděl Heinrich Kubise v tak depresivní náladě. Nežertoval jako obvykle, nepohvizdoval si líbivé melodie; sklesl do hlubokého křesla a trpce si stěžoval na štáb Severní skupiny, na osud, na Lemkeho, který mu byl od prvního dne protivný.

Heinrich neodpověděl Kubisovi hned. Sedl si naproti němu, zapálil si, několikrát zatáhl. Zřejmě něco rozvažoval. Teprve pak se zeptal:

„Chcete, Paul, abychom spolu hovořili upřímně? Poprvé za celou dobu, co se známe. Nic si nebudeme tajit.“

„Velmi rád. Zrovna mám tak náladu se zpovídat…“

„Řekněte, Paul, myslel jste někdy na to, co budete dělat po válce?“

„Nebaví mě vysoušet si mozek takovými problémy, když nevím, kde seženu peníze na zítřek.“

„Nechte teď žerty stranou, řekli jsme si, že budeme mluvit vážně. Myslíte, že vám budu půjčovat do nekonečna? Už bych si vašimi úpisy mohl polepit všechny stěny.“

Kubis se podíval na Heinricha udiveně a trochu polekaně.

„Nová nepříjemnost, a největší ze všech.“

„Zatím na vás dluhy nevymáhám, Kubisi, ale přece jen vám musím připomenout, že to už dělá skoro sedm tisíc marek.“

„Proboha! Dvouroční gáže!“

„I já začínám myslet na budoucnost, a jsem mladší než vy… Válka bezpochyby brzy skončí. Nevíme jak, ale skončí…“

„Barone, slíbili jsme si upřímnost. Nepřetvařujte se. Víte stejně tak dobře jako já, že válku prohrajeme. Ta nová zbraň nám pomůže asi jako Millerovi ta krásná kytice, co jsem mu položil na hrob.“

„Dobře. Dejme tomu, že válku prohrajeme, ačkoliv já jsem ještě pořád neztratil víru ve vítězství. Ale o to se nebudeme přít. Co budete dělat potom? Nemáte stranou ani marku, dluhů jako smetí, a celý váš majetek – bič a želízka.“

„Zapomínáte na stříkačku a sadu vinných flašek,“ hořce se usmál Kubis.

„А k tomu jste nedouk. Studoval jste na jedné škole, nedodělal jste to a praštil jste s tím. Chtěl jste se stát duchovním – šel jste ke špionáži. Řeknu vám přímo, nemáte záviděníhodné perspektivy.“

„A vy jste nezáviděníhodný společník. Už tak mám náladu, že bych…“

„Nejsme přece slečinky z cukru, jsme chlapi. Utěšovat vás taky nechci,“ zlostně řekl Heinrich.

„A co mi můžete poradit v mé situaci? Co mám dělat? Co?“

„Oženit se.“

Kubis se rozřechtal.

„Oženit se? Já? Já, který bych všechny ty Venuše, Diany a ostatní bohyně dal za ampulku morfia? Nač by mi byla žena, když…“

A Kubis se rozchechtal ještě víc.

„Neříkám, že potřebujete ženu. Vy potřebujete její věno,“ zarazil ho Heinrich.

Kubis, jako by se zalykl vlastním smíchem, zmlkl. Nezarazil ho ani tak návrh, spíš to, že na tohle prosté východisko ještě sám nepřišel.

„Vždyť jste přece hezký muž! Máte urostlou postavu, sympatický obličej, hluboké krásné oči – to se ženám zrovna líbí.“

Kubis vstal z křesla, šel k zrcadlu a chvíli se se zájmem díval na svůj vlastní obraz; snad poprvé v životě oceňoval svůj zevnějšek jako zboží, jež může zpeněžit.

„Říkám vám, Paul, s takovým obličejem si můžete zabezpečit krásnou budoucnost, jestli nejste na hlavu padlý.“

„Tohle jediné jsem se ještě nepokoušel dát jako zástavu. Ale jak provést váš skvělý plán v tomhle bohem i lidmi zapomenutém Castellamonte. Vždyť tady kromě vaší pokojské a hraběnky není žádná slušná ženská.“

„Protože jste ji nehledal. Včera jsem byl na obědě v rodině jednoho inženýra, který má jedinou dceru a…“

„Místní? Víte přece, že pracovníci gestapa se mohou ženit jen s německými příslušnicemi.“

„To vím. Její otec pracoval dlouho v Německu a přijal tam naše občanství. Je to známý inženýr a chudý určitě nebude.“

„No a ona, ta dívka, co ta?“

„Na můj vkus trochu hubená, ale to prý po prvním dítěti přejde.“

„Fuj,“ štítivě se zašklebil Kubis. „Nevykládejte mi o takových odpornostech jako jsou děti, nikdy žádné mít nebudu.“

„To už bude vaše věc. Tak co, odhodláte se?“

„Ptáte se, jako by to záleželo jenom na mně.“

„Musíte si nějakou dobu hrát na zamilovaného, aby i ona dívka dala souhlas. Budete nosit kytice, dárečky a takové hlouposti.“

„A kde na to vezmu?“

„Když budu vidět, že to dobře dopadne, zvýším vám kredit. Jsem ochoten kreditovat firmu Kubis-Lerro za podmínek výhodných pro obě strany.“

„Tak mi dejte hned aspoň třicet marek. Půjdu přemýšlet o slastech rodinného života.“

Tentokráte dával Heinrich Kubisovi obvyklou půjčku s větší ochotou než jindy. Kubis rozrušený nečekaným návrhem neměl tušení, že Heinrich neměl na mysli jeho, ale svou budoucnost.

Marie Luisa byla na vrcholu blaha, když jí vylíčil, jak dopadl rozhovor s Kubisem. Je nutno přiznat spravedlivě, že idea vdát Sofii Lerrovou, dceru inženýra, u něhož bydlel Stengel, vznikla v hlavě Marie Luisy.

Včera pozval Stengel Marii Luisu i Heinricha na oběd a tam spatřila hraběnka poprvé Sofii. Už nějaký čas se domýšlela, že za baronovým chladným vztahem k ní se něco skrývá. Když teď spatřila Sofii, byla o tom přesvědčena najisto. Sofie, to je pravá příčina Stengelovy nerozhodnosti a váhání, protože před ní má nepopiratelnou a silnou převahu – mládí.

Sofii je teprve třiadvacet let. Při prvním pohledu se Marii Luise zdálo, že už někde viděla tu kulatou tvář s pikantním nosíkem, hezkýma modrýma očima a přívětivým úsměvem na růžových rtících, které maloučko poodkrývaly bílé rovné zuby jako vizitku mládí a zdraví. Hraběnka v duchu probrala všechny své známé, až si vzpomněla na poslední stránky obrázkových časopisů. No ovšem! Takové tváře se na ni přece dívaly z reklam, lákajících mladé manžele na různé technické vymoženosti v domácnosti: mladá žena s vysavačem… mladá žena u pračky… vaše podlaha se bude vždycky blýskat jako sklo… kupujte naše leštiče parket… pořiďte si šlehač na koktaily – váš muž přestane chodit do klubu a do restaurací.

Hraběnka se kousla do rtů, aby skryla zlomyslný úsměv, ale na srdci se jí tím neulevilo. Co z toho, že je to standardní obličej, když dýchá mládím a jakýmsi zvláštním půvabem! To musí lákat muže, kteří se v mládí vybouřili a teď hledají tiché rodinné štěstí.

Sofie Lerrová rovněž toužila po útulném domově a nijak to neskrývala. S prostoduchou upřímností se přiznala, že by byla schopna dát si inzerát. Marie Luisa chtěla její úmysl zesměšnit, ale dívka začala ohnivě hájit své stanovisko a baron Stengel ji podporoval. To Sofii ještě více podnítilo.

„Co zbývá děvčatům, která žijí v takovém zapadákově jako já? Čekat, až přijde pohádkový princ? To bývá právě jen v pohádkách, v životě ne. Teď je mi třiadvacet – jak dlouho ještě mohu čekat? Když se náhodou seznámíme s mužem v divadle nebo na návštěvě u přátel a pak se za něho vdáme, je všechno v pořádku. Když se s někým seznámíme inzerátem, už je to něco špatného. Vždyť mě nikdo nemůže nutit, abych si vzala prvního, který mi odpoví. Mám právo na výběr. A počínám si naprosto otevřeně a čestně, když říkám: ano, chci se vdát. Jiné to neříkají a přitom loví ženichy!“

Marie Luisa zrudla, pochopila tato slova jako narážku. Ale Sofiiny oči se na ni dívaly s takovou prostoduchou důvěřivostí, že se hraběnka uklidnila.

Lerro sám k Heinrichově veliké žalosti doma nebyl, proto se hosté cítili volněji. Oběd proběhl ve veselém živém rozhovoru a i vždy mlčenlivý Stengel ke konci oživl a trochu se rozpovídal.

Že Stengel po každém jídle vychvaloval Sofiiny hospodyňské schopnosti a že stál na její straně v jejich sporu, hraběnku vážně znepokojilo:

„Měl byste jí najít ženicha mezi vašimi důstojníky. Není ošklivá a chudá prý také není, povídal baron Stengel,“ navrhovala hraběnka Heinrichovi naprosto vážně, když se vraceli z oběda.

Tak vznikl v Heinrichově hlavě plán, aby oženil Kubise.

„Jestli se váš plán uskuteční, jmenuji vás domácím přítelem,“ koketovala hraběnka.

„Obávám se, že Stengel by mé jmenování nepodepsal…“

„Musí si zvyknout na myšlenku, že jste část mého věna.“

„Baron má na rodinný život hodně patriarchální názory.“

„Vy mi ho pomůžete převychovat. Ta měšťka mu zkazila vkus. Ke Kubisovi by se právě hodila, je taková vyrovnaná. Hned zítra k ní dojedu, namluvím jí, aby pozvala Kubise, a vůbec jí ho vylíčím tak, že se do něho zamiluje už na dálku.“

Druhý den ráno před procházkou se hraběnka stavila u Heinricha.

„Dávám vám na dnešek volno, jdu za Sofií a vy byste nám překážel. Budeme mít důvěrný ženský rozhovor.“

„Neženete to moc rychle?“ ptal se Heinrich.

„Já vyznávám zásadu, co můžeš udělat dnes, neodkládej na zítra. Mám takový pocit, barone, že vaše nevěsta udělala nenapravitelnou chybu, že si vás nevzala hned po zásnubách. Já bych na vaši věrnost moc nespoléhala.“

„To o mně máte tak špatné mínění?“

„Naopak, dobré. Četla jsem u nějakého spisovatele skvělý aforismus; říká tam, že stálost v názorech je znak omezeností. Dejme tam místo slova stálost – věrnost. Já vím, že si najdete nějakou černookou Italku a Loře zůstane pro vzpomínku na zasnoubení jen prsten od vás… Ale proč vlastně nenosíte ten svůj?“

„Je někde v kufru…“

„Chudinka Lora!“ rozesmála se hraběnka.

V chodbě se ozvaly spěšné kroky, někdo zaťukal na dveře a do pokoje prudce vstoupil veselý, rozjařený Matini. Zrozpačitěl, když spatřil hraběnku.

„Odpusťte, klepal jsem, ale…“ omlouval se zmateně.

Hraběnka kývla hlavou a odešla.

„To je trapné, že jsem sem tak vtrhl. Urazila se asi, že?“

„Urazit ji mohly leda tvé omluvy, tím jsi to jenom zhoršil. Ale ať jde k čertu! Radši řekni, co je s tebou? Celý záříš!“

„A aby ne. Všechno dopadlo tak skvěle. Ani jsem to nečekal. Úmrtní list Mentarocciho je hotov a hlavní prosektor to podepsal. A Mentarocci sám je už teď asi daleko v horách.“

Heinrich hvízdl.

„Jak se to stalo? Kdy?“

„Utekl časně ráno a odpoledne jsme všechno sepsali. Udělali jsme to sice trochu dřív, než jsi radil, ale chtěl jsem využít šťastné příležitosti: prosektor měl hodně pitev a podepisoval dokumenty narychlo, ani se na ně důkladně nedíval… Ale co ti je? Nelíbí se ti to?“

„Nejhorší, co jsi mohl udělat, bylo pustit Mentarocciho teď hned k partyzánům.“

„Tak proč jsme ho potom brali z SD? Snad abychom ho pustili. Není to tak?“

„Žádal jsem tě, abys Mentarocciho pustil, až ti řeknu.“

„Ale to je přece jedno. Právě vykopali hrob a pochovali nebožtíky…“

„A zítra ten provokatér, který už jednou vydal Mentarocciho Millerovi, oznámí Lemkemu: Mentarocci, kterého jste zatkli, je znovu v horách živ a zdráv. Lemke to začne přezkoumávat, uvidí úmrtní list…“

„Proboha, co jsem to nadrobil! Já hlupák.“ Matini celý zbledl.

Heinrich začal nervózně přecházet po místnosti. Lékař, drže se rukama za hlavu, seděl bez hnutí na pohovce a tupě zíral do země.

„Řekni mi přesně, v kolik hodin jsi ho pustil?“

„Ráno v šest. Dal jsem mu civilní šaty, nějaké peníze a pistoli.“

„Víš, kam šel?“

„Ne.“

„Umluvili jste si další schůzky?“

„Také ne. Stiskl mi ruku… dokonce jsme se políbili, ale neřekli jsme si ani jediné slovo.“

Heinrich začal zase přecházet a v chůzi vykládal lakonicky:

„Je to horší, než si myslíš. Lemke má úmrtní list, a přitom je ten člověk naživu. Kubis si vzpomene, že jsme ho přemlouvali. Já, ty a Lütz. Jaký závěr z toho vyvodí Lemke? Že existuje nějaká organizace, pomáhající partyzánům. Vždyť my tři…“

„Půjdu k Lemkemu a vezmu všechnu vinu na sebe. Řeknu, že jsem nedával pozor, že Mentarocci utekl, že jsem se bál odpovědnosti, a abych se zachránil…“

„Nevykládej hlouposti! Válka už už skončí a ty bys měl zahynout kvůli jedné neopatrnosti. Něco si vymyslíme, něco si musíme vymyslet. Z každé situace je nějaké východisko.“

„Právě jsem ti jedno navrhl. To je jediné, co nám zbylo.“

„Viděl jsi někdy, jak drobné zvířátko hypnotizované pohledem zmije jí samo leze do huby? To je to tvé východisko! Ale my najdeme, musíme najít něco… Počkej, počkej, nech mě chvilku přemýšlet. Víš co? jdi k Lützovi, všechno mu řekni a já si zatím něco ověřím… Možná, že nám to pomůže. Ale slib mi, prosím tě, že beze mne nic nepodnikneš.“

„Slibuji.“

„Zatelefonuju Lützovi. Ale teď už nechci ztrácet ani minutu. Čím dřív něco podnikneme…“

Matini vstal a šel ke dveřím; na prahu se zastavil a smutně se na Heinricha podíval:

„Mám tebe i Karla tak rád, a teď…“

„Jestli chceš, tak jsem tím vším vinen já. Nepromýšlel jsem náš plán do nejmenších detailů, nemluvil jsem s tím Mentaroccim, spoléhal jsem, že na to je čas, a teď… Ale na omluvy máme dost času potom, teď už prosím tě jdi!“

Matini mávl beznadějně rukou a odešel.

Heinrich si o samotě mohl lépe promyslet plán, který se mu zrodil v hlavě už při rozhovoru s Matinim.

Ano, to je, zdá se, jediné východisko. Ale je třeba jednat rychle, neztrácet ani minutu. Právě čas teď rozhoduje o všem. A jestli se nemýlí ve svých dohadech… Ale co když se mýlí? Pak by museli najít novou variantu. A to co nejrychleji. Nejdřív se o tom přesvědčit.

Heinrich stiskl zvonek a zavolal Kurta.

„Zavolej Lýdii a dávej pozor, aby sem nikdo nechodil. Ani ty ne. Chci si s ní pohovořit.“

Kurt pohlédl na Heinricha tázavým, trochu polekaným pohledem. Když viděl, jak je nadporučík rozčilený, neodvážil se na nic zeptat.

Lidie přišla za okamžik.

„Volal jste mě, signore? Prosím, tu jsem.“ Hovořila vesele a přívětivě jako vždycky, snad až příliš klidně na svou živou povahu.

„Posaďte se, prosím, budeme mít delší rozhovor,“ přistrčil jí Heinrich židli. „Nedomýšlíte se, o čem s vámi chci mluvit?“

„Ne, signore, ale doufám, že jste se mnou spokojen.“ Sklonila hlavu, aby zakryla úzkostný záblesk v očích.

„Slyšel jsem od Kurta, že si ho chcete vzít.“

Lidie se začervenala.

„Domluvili jsme se, že počkáme do konce války.“

„Máte ho ráda?“

„Když už dívka dá souhlas…“

„A on vás?“

„Má,“ bez rozmýšlení odpověděla Lidie.

„Je mi líto, že se to tak všechno seběhlo… Já Kurtovi přeju a chtěl bych, aby byl v životě šťasten, ale…“

„Chcete říci, že mu nedovolí, aby se oženil s italským děvčetem?“ vyzývavě se zeptala Lidie.

„Chci říci, že si ho nikdy nevezmete. A ne proto, že by to někdo nepovolil, ale proto…“ Heinrich se odmlčel a pokračoval odsekávaje slovo od slova, „proto, že vás hned po tomto rozhovoru budu nucen zatknout a odvézt k výslechu.“

Lidie se zachvěla, jako by ji znenadání šlehl bičem. Černé oči hněvivě blýskly.

„K tomu nemáte právo. Všechny vaše věci jsou v pořádku. Jsem u hraběnky už rok a za tu dobu se jí neztratila ani nejmenší maličkost.“

„Nepřetvařujte se! Však vy víte až moc dobře, co mám na mysli.“

„Vím jen to, že jsem se ničím neprovinila. Ublížit chudému děvčeti, pokojské…“

„Říkám vám znovu – nepřetvařujte se!“

„Ale já nejsem ničím vinna.“

„To budete dokazovat při výslechu na gestapu.“

„A tohle není výslech?“

Heinrich spatřil v dívčině pohledu tolik pohrdání, že se v jeho hlase mimoděk ozval nejistý tón:

„Nepracuji u gestapa a nikoho nevyslýchám,“ řekl, jako by se omlouval. „Chtěl jsem se jen přesvědčit, máte-li skutečně na svědomí to, z čeho vás obviňují. Abych věděl, co s vámi udělat…“

„Vy tedy máte rozhodnout, jsem-li vinna nebo ne?“ Dívčin hlas se třásl pobouřením.

„Rozhodovat bude soud…“

„Soud? Jaký?“

„Ten, který vás bude soudit a který by soudil Mentarocciho, kdyby byl neutekl…“

„Utekl!“ Kdyby štěstí mělo tvář, bezpochyby by se teď podobalo Lidii.

„Cožpak vy jste ho znala?“

„To je můj otec!“

„Tak to vy jste mu dala zprávu o příjezdu našich parlamentářů. Přečetla jste si lístek, který vám Kurt neopatrně svěřil.“

„Kurt za nic nemůže.“

„To už se na gestapu vysvětlí.“

„A on se za vás div nemodlí, říkal…“

„Nezajímá mě, co říkal váš spolupachatel.“

„Kurt nic nevěděl.“

„Tak to vy jste otevřela dvéře do zámku a pustila jste sem otce s partyzány, aby mohli vzít rukojmí.“

Lidie vyskočila ze židle a vzpřímila se před Heinrichem.

V tom pohybu bylo takové pohrdání, hněv a nenávist, jakého je schopen člověk, který zapomene na vlastní nebezpečí a postaví se proti silnějšímu.

„Zachránila jsem tím padesát nevinných lidí. Vaši by je určitě v Palermu postříleli. No tak, zatkněte mě, dělejte se mnou co chcete. Když je otec na svobodě, stejně se pomstí…“

„Chytili ho už jednou, chytí ho i podruhé. Každý jeho krok sleduje náš agent, který je mezi partyzány.“

„To je lež! Mezi garibaldovci nejsou zrádci!“

„Ty má svatá prostoto! Gestapo ví o každém kroku vašich garibaldovců.“

„To jste si vymyslil, abyste mě polekal.“

„I dnes, až bude váš otec vykládat, jak se mu podařil útěk, bude ho náš člověk bedlivě pozorovat zpod hustého obočí, a hned…“

„Proboha, proč mluvíte o obočí? Já… nerozumím tomu…“

„O obočí? To jen tak mimochodem. Viděl jsem totiž poprvé v životě takové husté, široké a huňaté obočí. Úplně mě to zarazilo.“

„To není možné.“

„Nevěříte, že by někdo mohl mít takové obočí? Budete se moci sama přesvědčit. Chodívá často na gestapo. Jistě ho i tentokráte zavolají ke konfrontaci.“

Poprvé za celou dobu se na dívčině obličeji objevil strach; celá se schoulila, oči se úpěnlivě dívaly na Heinricha.

„S tím obočím jste si to vymyslel. To není možné… to říkáte naschvál, aby…“ dívka zavrávorala, zachytila se za kraj stolu, druhou rukou zatápala za sebou, hledajíc židli, a sedla si, vlastně spíš se zhroutila na židli. Heinrichovi jí bylo nevýslovně líto.

„Lidie,“ řekl jí vlídně a stiskl svýma rukama její ruce. „Poslouchejte mě dobře. Vašeho otce vydal gestapu agent, partyzán s černým huňatým obočím. Neznám jeho jméno, ale vím dobře, jak vypadá. Byl druhým parlamentářem partyzánů.“

„Strýc Viktor,“ zasténalo děvče.

„Musíte okamžitě varovat velitele oddílu a vašeho otce. Ale nikomu ani slovo. Rozumíte mi. Slyšíte, co říkám?“

„Hned půjdu a…“ najednou se dívka zarazila, vyděšená, že je to léčka, že ji budou sledovat, kam půjde, a potom…

„Vím, čeho se bojíte. Ale nemám kdy vás o něčem přesvědčovat. Musíme spěchat, nebezpečí nehrozí jen vašemu otci, ale i tomu, kdo ho propustil, doktoru Matinimu.“

„Důvěřuji vám… Jdu,“ zamířila Lidie ke dveřím.

„Počkejte! Kdy se dozvím, jestli se vám podařilo varovat velitele oddílu?“

„Velmi brzy.“

„Dobře, budu čekat. Prosím vás, abyste Kurtovi o našem rozhovoru neříkala. Je to hodný chlapec, ale nevyzná se v konspiraci ani v politice.“

Lidie rychle odběhla.

Teď, když napětí odpadlo, cítil Heinrich, jak ho ta scéna a všechny události dnešního rána vyčerpaly. A to se stane právě teď, kdy přijede Lemke, kdy musí být obzvláště opatrný, soustředěný! Lemke sem byl určen s Bertgoldovým vědomím a pravděpodobně bude mít vůči Heinrichovi stejné povinnosti jako Miller.

Heinrich si znovu přečetl dopis, který dostal včera večer od Bertgolda, lépe řečeno řádky, týkající se nového náčelníka SD: „Už ses setkal s Lemkem? Podle mého názoru je to dobrý kamarád, měl by ses s ním spřátelit. Velmi ho potěšilo, když se dozvěděl, že jsi v Castellamonte.“

Potěšilo ho to, a přece za mnou ještě nezašel, jak by se slušelo a patřilo. Heinrich k němu první nepůjde. Musí si vybudovat takovou pozici, aby za ním Lemke běhal sám. Mimoděk se usmál, když si vzpomněl na výslech v Bonneville. Tenkrát instinktivně našel správný tón, jak mluvit s tím hulvátem gestapáckým. Na drzost odpovědět ještě větší drzostí, na pýchu – ještě větší pýchou.

Generál je na cestách, dnes do štábu nemusí. Ale chudák Lütz je asi celý pryč. A Matini také. Měl by jim zatelefonovat a uklidnit je. Ale co jim může říci? Co když Lidie nestačí varovat garibaldovce? Slíbila, že se vrátí brzo, snad má nějaké spojení tady v městečku. Nezbývá než čekat.

Hodiny čekáni se táhnou nesnesitelně dlouho. Heinrich se neodvažuje zeptat Kurta, jestli se už Lidie vrátila. Asi ještě ne. Kurt je nervózní, všechno mu padá z rukou, když prostírá na stůl k obědu. Rád by začal rozhovor. Heinrich to cítil, ale pozorně studuje knihu o ichthyologii a tváří se jako by nic.

Když se začalo stmívat, nemohl to už Heinrich vydržet a Lützovi zatelefonoval. „Ano, všechno je v pořádku, můžeš klidně spát, zítra ráno ti to povím.“

Marie Luisa se už dávno vrátila z procházky. Hraje na pianino. V prázdných komnatách zámku se rozléhají zvuky jakéhosi bravurního pochodu. Hraběnka má zřejmě dobrou náladu. Měl by k ní zajít a vyzvědět, jak dopadl rozhovor se Sofií.

Večer tráví Heinrich v křídle Marie Luisy ve společnosti barona Stengela, hraběte Ramoniho a hostitelky. Lidie se neukázala, hraběnka sama podává čaj.

„Představte si, moje pokojská někam zmizela, prý doma někdo onemocněl, vyžádala si volno na celý den,“ stěžuje si Marie Luisa.

Aha, Lidie se tedy ještě nevrátila. To se už do rána nevrátí. Po deváté začíná policejní hodina. Heinrich si může jít lehnout.

Hraběnka ho nezdržuje. Když k ní přistoupil, zašeptala: „V neděli jsme pozváni na oběd k inženýru Lerrovi, já, vy a váš přítel.“

Nervové napětí za celý den Heinricha vyčerpalo; těšil se, že si lehne, bude spát až do rána a zapomene na všechny starosti. Ale když se svlékl a ulehl, dolehlo to na něj ještě silněji.

V téhle historii s Mentaroccim si zase počínal s neodpustitelnou lehkomyslností. Potřeboval sice naléhavě navázat spojení s partyzány, ale měl čekat na vhodnější příležitost. Ale nechat zahynout takového člověka, jako je Mentarocci? Nechat chodit po světě toho provokatéra s huňatým obočím, aby zrazoval a prodával čestné lidi? Co se dá dělat, někdy musí člověk umět poručit svému srdci. Nemůže přece zachránit každého, kdo se dostane do pazourů gestapáckým vrahům. Má příkaz chránit sám sebe. Od nynějška bude pamatovat jen na to. Než získá dokumenty, které potřebuje. Je však otázka, jestli se mu to vůbec podaří. Má tak pranepatrné možnosti. Jedinou nadějí je ten Lerro.

Heinrichův pohled se zastavuje u mapy Evropy. Při světle stolní lampičky rozeznává praporky, vyznačující linii východní fronty. Ale Heinrich zná mapu zpaměti, vidí ji i se zavřenýma očima. Dospěl v duchu k hranicím, odkud vyšel v roce 1941. Jak se to zdá dávno! Je to možné, že uplynuly necelé tři roky? Tři roky, ale každý vydá za deset.

Připomíná si první dny války, jak přišel do nepřátelského tábora, co všechno za tu dobu udělal. I kdyby se nedočkal konce války, mohl by umřít s klidným svědomím. Jak by však bylo hrozné umřít teď, když už všechno spěje ke konci, jak by bylo hrozné nikdy už nespatřit vlast. Ti, kteří zůstali doma, sotva pochopí, jaké nesmírné štěstí je být mezi svými, i kdyby jim bylo sebehůř. Snad si to ani nedovedou plně představit.

Uteklo už téměř půl roku, co byl od okupantů osvobozen Kyjev. Teď tam začíná předjaří, proudí první praménky, Dněpr se co nevidět vzkřísí k životu. Z Vladimirské hůrky a z útesů nad Dněprem obejme člověk zraky celou tu jarní krajinu. V rozhlase slyšel, že je Kyjev velmi zničen. Snad už neexistuje ani malý domek v Boričevském úvoze.

Heinrich usnul, ani sám nevěděl jak. Zdálo se mu, že pluje přes Dněpr, ale prudký proud ho strhuje, nemůže doplavat ke břehu. Pere se s ním, napíná všechny síly a zlatý proužek pobřežního písku se přibližuje víc a víc.

A ten ho také probudil. Paprsky slunce v širokém pruhu přetínaly pokoj a dopadaly mu přímo na tvář. V sousední místnosti připravoval Kurt snídani. Když zaslechl, že se Heinrich obléká, zaťukal tichounce na dveře.

„Herr Oberleutnant, pojedete, nebo chcete jít pěšky?“

Kurt září jako dnešní jarní den, má veselý hlas. Lidie se tedy vrátila.

Tušení, že všechno dobře dopadlo, je tak silné, že radost nakazila i Heinricha.

„Lidie mi nic nevzkázala?“

„Ano, mám vyřídit, že velmi děkuje signoru Matinimu za dobré léky. Byla tu dvakrát, ale nedočkala se, hraběnka ji někam poslala.“

Heinrich se chvatně nasnídal a šel do Castellamonte.

Jaro, jaro je tady! Na sluníčka už je úplně teplo, takže chladivý větřík je docela příjemný. Ale on není rozpálen jen od sluníčka, spíš od radostného vzrušení. Už by chtěl vidět Lütze a Matiniho a zvěstovat jim, že je všechno v pořádku.

Přidal do kroku. U budovy SD stojí hlouček vojáků. Plotem je vidět, že i na dvoře je plno. Lemke asi dělá přehlídku svých výtečníků. Ano, tamhle strmí jeho dlouhá postava, a vedle je Kubis. Radši se otočí, aby si ho nevšiml. Musí se zatvářit ustaraně a honem přejít, jako by pospíchal do štábu.

Když už přešel budovu SD, ozval se za ním těžký dupot vojenských bot.

„Herr Oberleutnant!“

Heinrich se neochotně zastavil. Přiběhl k němu velitel roty.

„Herr Lemke vás prosí, abyste k němu přišel.“

„Řekni, že mám velmi naspěch a nemohu mu teď bohužel vyhovět!“

V Lützově pokoji je okno dokořán. Je tedy doma. Heinrich rychle vyběhl do prvního poschodí.

„Víš, co se stalo dneska v noci?“ přivítal ho Lütz.

„Nemám ponětí.“

„V parku za budovou SD našli zabitého muže s nápisem na prsou: Tak se stane každému zrádci Itálie.“

„Viděl jsi ho?“

„Poslal jsem tam sluhu. Je prý černý, statný, s širokým obočím.“

„Matini o tom ví?“

„Jistě, mrtvolu odvezli do márnice u nemocnice.“

*

Alfredo Lerro byl náramně spokojen se svým společníkem. Nevzpomíná si ani, kdy naposled hovořil s takovým zájmem a tak rád jako dnes s tím mladým německým důstojníkem. Je opravdu kupodivu, jak se ten nadporučík vyzná v ichthyologii. Takové vědomosti nelze získat z žádných knih. K tomu musí člověk mít rybařinu rád, hodně číst, chodit do přírody a být velmi vnímavý, aby tak dobře poznal, jak žijí různé ryby, jak se množí, jak je lovit. To není obyčejný praktik, který chce jen chytit rybu a nepřemýšlí o tom, jak zajímavý a málo známý svět se skrývá na dně velikých i malých vod. Tak poutavě dovede ten mladý člověk hovořit třeba o tom, Jak jeseteří samci pomáhají samičkám přeplouvat jezy, když samičky plují vzhůru po řece, aby si našly klidná místa a nakladly jikry. Kolik zná příhod o krutém loupežníku řek Jižní Ameriky, maličké piranze, která si vysloužila jméno hyena řek. Hejno těch „rybek“ sežralo býka, který přeplouval řeku širokou asi třicet čtyřicet kroků. V řece, kde žije piranha, je nebezpečné dokonce i mýt si ruce.

Věda o rybách je dávná vášeň inženýra Lerra. Před válkou měl předplaceny ichthyologické časopisy z mnoha zemí, sbíral všechna známá díla z ichthyologie a rybářství a může s hrdostí říci, že jeho knihovna je v tomto směru jednou z nejlepších, jaké zná.

Lerro vytahuje jednu knihu za druhou, opatrně jak drahocenný klenot je otírá, ačkoliv na nich není ani prášek, a podává je hostu. Je si jist, že takový člověk jako Goldring umí jeho sbírku ocenit. Baron zná ostatně několik evropských jazyků a může si většinu děl bez obtíží přečíst. Škoda, že má slabé znalosti v angličtině, Lerro má několik velmi zajímavých děl od anglických autorů. Zato umí baron velmi dobře rusky. Lerro by rád využil baronova návrhu a učil se u něho, aby doplnil mezeru ve svém vzdělání, nemá však čas. Od rána pozdě do večera musí být v závodě, kde se vyrábí přístroj, který on sám vynalezl. Nemůže bohužel vyložit svému hostu podstatu tohoto přístroje, ale herr Goldring mu může věřit na slovo – poslední dva roky zabírá mu práce všechny síly. Nemá ani radost, že ten přístroj vynašel, aby ho čert vzali Při takovémhle životě by člověk docela zdivočel. Vždyť nemá vůbec soukromý život, někdy na závodě i spí a svou jedinou dcerku vidí jen párkrát za týden… Je pravda, že na druhé straně má zase různé výhody, není například na frontě, také ho dobře, dokonce velmi dobře zabezpečili, chovají se k němu s úctou. A přesto není snad v celé Evropě člověk, jenž by tolik toužil po Skončení války jako on, Alfredo Lerro.

Když se to tak vezme, je vlastně vězeň. Do práce jezdí se stráží a stejně tak se vrací, před jeho domem chodí ve dne v noci dva ozbrojení muži. Kdyby si teď třeba vyšel jen tak s baronem na ulici trošku se projít, hned by mu byla v patách stráž, ať chce nebo nechce. Baron se tomu třeba bude smát, ale Lerro se musí přiznat, že jen z nedostatku času zůstal vdovcem. Kdyby si chtěl najít ženu, musel by přece někam mezi lidi, navazovat nové známosti, a konečně i číst nové knihy, časopisy a noviny, aby byl příjemným společníkem. A zatím se nemůže ani jaksepatří vyspat!

Baron má na svědomí, že sem dnes Stengel pozval celou společnost: von Goldringa, hraběnku a toho sympatického důstojníka, jakpak se jmenuje… už to zapomněl… ano, Kubis!

Heinrich s účastí poslouchá Lerrovy nářky, nepřerušuje ho otázkami, jen tu a tam prohodí poznámku. Ano, chápe dobře, jak je těžké žít v podmínkách nucené osamocenosti pro člověka s tak širokými zájmy. I on pociťuje nedostatek opravdu kulturní společnosti. To, že měl štěstí seznámit se se signorem Lerro, považuje za výjimečně šťastnou příležitost osvěžit své myšlenky aspoň občas zajímavou rozmluvou. S radostí přijímá návrh sejít se tak jako dnes každou neděli, jen se obává, aby to nezatěžovalo slečnu dceru. Ale jestliže na tom signor Lerro trvá, on rád souhlasí, jen nebude-li s tím mít signorina Sofie zbytečné starosti. Mimochodem slečna dcera umí výborně připravovat jídla z ryb. Nejbližší neděli uvaří oni dva společně ruský rybí boršč a všechny pohostí. To bude skvělé!

Heinrich se loučí s Lerrem a prosí, aby vyřídil ostatním hostům, až se vrátí z procházky, že ho rozbolela hlava a že se šel trochu projít.

Fuj, konečně může pustit z hlavy pstruhy, jesetery, piranhu… Ať jdou k čertu všechny ty prokleté ryby, co jich je na světě. Na pár rozhovorů ještě jeho znalosti z Ichthyologie vystačí, ale pak musí znovu sednout a číst, protože obyčejné rybářské historky tomu podivínovi nestačí a Heinrich se musí blýskat svými rozsáhlými znalostmi. A ještě aby ze sebe dělal výborného kuchaře! Co ho to taky napadlo, že začal sám o svém rybím boršči! Teď už se nemůže vykroutit, ačkoliv nemá tušení, jak se to dělá. Musí najít někde nějakou kuchařskou knihu a stvořit z několika receptů nějaké zvláštní jídlo.

Ale zaplaťpánbůh za tuhle rybářskou vášeň. Stejné zájmy je s inženýrem sblíží. Heinrich má sice za lubem plán s Kubisem, ale vedle toho si musí vymyslit ještě jiný způsob. Okol je příliš vážný a je třeba provést jej co nejrychleji. Zprávy z východní fronty jsou pro hitlerovce stále neutěšenější, hlásí je také s dvoudenním i třídenním zpožděním proti sovětským zprávám. Tak to bylo například se zprávou o korsun-ševčenkovské bitvě, a ještě k tomu byly ztráty německé armády dvakrát zmenšeny. Je jasné, že za takových podmínek bude chtít německé velení uspíšit výrobu nové zbraně.

Už několikrát se Heinricha dotazovali, jak je daleko. Vědí, že úkol je složitý, ale neustále zdůrazňují i jeho závažnost.

Dnešní den ho o něco přiblížil k cíli, o tom není pochyby. První kroky jsou vždycky nejtěžší.

Kdo to jde proti němu? Není to Lemke? Ano, je to on. Musí se s ním setkat. Snad je to i lepší, když se poprvé setkají na ulici.

Lemke zrychlil krok, jakmile Heinricha zahlédl. Je přece jen těžké zvyknout si na jeho obličej, na bradu jako seříznutou nožem. Jako by jeho krk začínal téměř pod ústy, a i teď, když se major přívětivě usmívá, vypadá ještě odpudivěji.

„Ach, jaké příjemné setkání,“ vykřikuje Lemke a natahuje k Heinrichovi už zdálky obě ruce.

„Tu příjemnost jste mohl mít hned, jak jste přijel,“ suše mu odpovídá Heinrich. „Bertgold vám přece říkal, že jsem tady. Není tak těžké mě najít.“

„Doufal jsem, že přijdete vy první jako hodnostně mladší.“

„V tomto případě není důležitá hodnost, ale vychování.“

„Vy jste uražen, barone?“

„Naprosto ne. Prostě se mi po našem setkání v Bonneville zdálo, že naše vzájemné vztahy budou vypadat jinak, Psal jsem tenkrát dokonce Bertgoldovi, jak je mi líto, že tak příjemná známost netrvala delší dobu.“

„Říkal mi o tom a jsem vám velmi vděčen, že jste mi dal tak dobrou charakteristiku přes ty nepříjemné chvilky, které jsem vám tehdy způsobil.“

„Než jste sem přijel, viděl jste generála, hovořili jste o mně. Nevzkázal mi nic?“

„Herr Bertgold vzkázal, že vám napsal zvláštní dopis. A samozřejmě mám vyřídit jeho nejsrdečnější pozdravy.“

„Dopis jsem dostal, pozdravy se tedy trochu opozdily. Uznejte, že mám příčinu cítit se trochu uražen.“

„To všechno ta práce, jsem v tom ve dne v noci.“

„A nemohl jste si najít aspoň pár minut a zatelefonovat?“

„Vždyť jste odmítl přijít, když jsem za vámi poslal vojáka.“

„Myslíte, že je to vhodná forma pozvání?“

„Nepřikládal jsem žádnou důležitost takové maličkosti jako forma pozvání. V etiketě se moc nevyznám, to se přiznám. Když je někdo tak pyšný…“

„To není pýcha, ale úcta k sobě samému.“

„Ale, barone, pochopte konečně, že se to nestalo ze zlé vůle. Uvažte, že jsem sem po Bonneville spadl, jak se říká, z deště pod okap. Chtěl jsem si odpočinout a zatím…“

„Copak v Bonneville je pořád ještě neklidno? Tenkrát po Gartnerově smrti jste se tak energicky pustil do vyšetřování, myslel jsem, že maquisté konečně pocítí tvrdou ruku. Mimochodem, našel se tenkrát Gartnerův vrah?“

„Než jsem skončil vyšetřování, vyhodili maquisté do vzduchu celou restauraci a to definitivně zmátlo stopy. Je možné, že v té budově bylo několik časovaných min a Gartner byl jen náhodnou obětí. Ale vůbec, už toho mám po krk. Přijedu sem a zapadnu zase až po uši zrovna do toho, před čím jsem utekl. To už je můj osud.“

„Je to pravda, že u budovy SD zavraždili partyzáni vašeho agenta?“

„Ano a potom jich zabili ještě několik. Nejde mi prostě na rozum, jak se to ti prokletí garibaldovci mohou dozvědět.“

„Promiňte mi snad neskromnou otázku: vy se se svými tajnými spolupracovníky scházíte v budově služby SD?“

„Chraňbůh. Voláme je k sobě, když děláme nábor, ale když už pro nás pracují, máme na schůzky s nimi speciální byt.“

„První zabitý agent věděl o tom bytě?“

„Ano, Kubis a Miller se tam s ním scházeli poměrně často. Byl to jeden z našich nejaktivnějších agentů mezi garibaldovci.“

„Mohli ho sledovat, když šel na schůzku, a tak zjistit adresu. Mohl se také přiznat, když ho partyzáni odhalili.“ Lemke se zastavil; bylo to tak jasné, že byl úplně ohromen.

„Když se partyzáni dozvěděli adresu toho bytu, pozorovali, kdo tam chodí, a odpravili na onen svět ještě několik agentů, i které Miller s takovými obtížemi sehnal. Copak ani vás ani Kubise nenapadlo, že po zavraždění prvního agenta je třeba změnit tajný byt?“

Lemke zbledl.

„Našli ho u budovy SD, proto mě to nenapadlo… Jsem tu teprve tak krátce.“

„Ale to je docela obyčejná abeceda. Na to není třeba znát místní podmínky, ale jen logicky myslet… Kdybych k vám neměl tak dobrý vztah, napsal bych to Bertgoldovi jako dobrou anekdotu.“

„Všichni jsme lidé chybující, barone, a kdyby se každá chyba vznášela k soudu nadřízených…“

„Vždyť jsem už řekl, že to Bertgoldovi nenapíšu. Kdybyste to ovšem nebyl vy, těžko bych to zamlčel. Právě teď přece potřebujeme dobře zaběhnutou agenturní síť mezi Italy jako vzduch. A ostatně, i když se to vezme z rodinného hlediska, Bertgold mě přijal za syna, je to můj budoucí tchán, jeho služební zájmy jsou mi pochopitelně blízké. Zodpovídá přece za svůj pracovní úsek samotnému vůdci.“ Heinrich se chvástal, že se tomu sám div nezasmál.

Ale Lemkemu do smíchu nebylo. Ve štábu severní skupiny ho předtím, než byl poslán sem, zasvěcovali do situace a obzvlášť zdůraznili, že vytvoření agentury mezi místním obyvatelstvem je úkol prvořadý.

„Pamatujte si,“ říkal Lemkemu jeho přímý nadřízený, „že nyní, když na území Itálie zuří válka, musíme vědět, čím žije a dýchá každý Ital. Naši protivníci mezi nimi budou také hledat své špióny a pomocníky.“ A on po všem varování neuchránil ani to, co vytvořil Miller, ba zničil celou agenturu. Chtěl se seznámit s každým agentem osobně a volal si během posledních dnů téměř každého, koho našel v seznamu.

„Nechcete si zajít na večeři, barone?“ z ničeho nic pozval Heinricha Lemke, když došli k restauraci.

Heinrich se pousmál; věděl, že vyděšený Lemke chce pokračovat v rozhovoru při víně.

„Nechodím do restaurace, stravuju se v zámku.“

„Tak tedy doufám dovolíte, abych k vám někdy přišel s lahvičkou vína.“

„Co abyste to udělal hned?“

„Teď to bohužel nejde, musím se vrátit k práci a dát ještě nějaké rozkazy.“

„O tajném bytu?“

Lemke vycítil v Heinrichově hlasu ironii, zrudl, ale ostrou odpověď spolkl na jazyku.

„O tom jsme se už domluvili.“

Když se Heinrich vrátil domů, našel ve své pracovně Kubise.

„Musil jsem doprovodit hraběnku, a tak jsem se rozhodl, že tu na vás počkám,“ vysvětloval. „Škoda, že jste s námi nejel, byl to moc hezký výlet. Jen kdybych se nemusil dvořit té signorině! Je nudná jak zádušní mše…“

„Takhle mluvíte o své budoucí nevěstě?“

„Poslechněte, Heinrichu, mám strach, že to nevydržím. Kdo jen mohl říkat, že Italky jsou plné ohně, vtipu, grácie, tak okouzlující muže. Tahle je přísná jako…“

„Ale zato má pěkné věno.“

„Na tom něco je, to udělá z každé ženy krasavici. Ale jaké to věno vůbec je?“

„Přesně to nevím, ale signor Lerro mi naznačil, že je velmi dobře situován.“

„Tak ať to vezme čert. Dobře situovaný tchán už za nějakou námahu stojí. Doufám, že svou dcerku neošidí. Ale je to příšerná nuda, Heinrichu, to si nedovedete představit. Jak se to má dlouho táhnout, co myslíte?“

„To záleží na tom, jaký dojem jste udělal a jak se budete chovat. Nemusím vás snad poučovat, jak si máte počínat a co máte dělat. Spoléhám na vaše zkušenosti s ženami. Myslím, že nejsou tak malé.“

„Nejsou, ale s jiným druhem žen. Já jsem si to zařídil vždycky tak, aby mi daly co nejmíň práce. Všechny tyhle předehry… já vůbec nevím, čím mám teď začít.“

„Květinami. To je, abych tak řekl, klasický způsob. Od zítřka jí každé ráno posílejte květiny…“

„Cože, každé ráno? To bych byl za chvilku žebrák. Kde na to mám brát?“

„Na květiny vám půjčím, ale ne vám, radši vašemu sluhovi, vy byste to propil. Řeknu vám upřímně, je už pro mě čím dál těžší pořád vás financovat. Sedm tisíc marek není malá suma. A když nenaléhám, abyste mi je hned vrátil, ba ještě vám půjčuju dál, dělám to jen proto…“

„Jasné. Jste trpělivý až k slzám. A já zas budu až k slzám čestný. Hned jak dostanu věno, první, co udělám, bude, že vytáhnu sedm tisíc marek a s hlubokou poklonou vám je vrátím. Dobročinnost zvítězí, napravený hříšník padne k nohám svého dobroditele, publikum vytáhne kapesníky a bude si utírat oči. Nemohl byste těch sedm tisíc zvětšit ještě o padesát marek, aby triumf dobročinnosti byl ještě působivější? Uznejte, že teď potřebuju víc než kdy jindy léky, které zvyšují tonus života.“

Jakmile měl padesát marek v kapse, spěchal pryč, proklínaje svou budoucí nevěstu a celý svět.

Sofie Lerro zatím byla velmi spokojena svou novou známostí a v duchu blahořečila Marie Luise, která jí slíbila postarat se o její budoucnost. Celý den si bedlivě všímala hezkého důstojníka, jehož jí hraběnka dohazovala. Líbil se jí vzhledem i svou veselou povahou. Při některých žertech se, pravda, musela červenat, ale když si to rozmyslela, dospěla k názoru, že je tím sama vinna: venkovské prostředí jí vnutilo tak úzkoprsé názory, že jí i docela obyčejný společenský rozhovor připadá příliš odvážný nebo neslušný.

A zrovna tak byla dnešní nedělí spokojena i Marie Luisa, která byla téměř celý den ve společnosti barona Stengela; už se jí podařilo pokročit ve svých plánech.

*

Dvacátý duben byl každého roku důstojníky německé armády mohutně oslavován. Ten den se slavily vůdcovy narozeniny a důstojníkům byly k tomuto významnému datu hromadně udělovány nové hodnosti. Povýšení v hodnosti znamenalo také automaticky zvýšení gáže, proto na ten den čekali téměř všichni důstojníci s netrpělivostí a už dlouho předem se na tu význačnou událost připravovali.

Letos, v roce 1944, se však mnohé naděje nesplnily. Povýšení dostali téměř všichni důstojníci východní fronty a jednotek SS, které zadržovaly nástup anglo-amerických armád v Itálii. Jednotky v týlu, jako byla například divize generále Everse, byly tentokrát téměř vynechány. Z celého štábu divize bylo ke dni Hitlerových narozenin odměněno jen několik málo důstojníků, mezi nimi i baron von Goldring. Heinrich postoupil z oberleutnanta na hauptmanna. Evers a Lütz povýšení nedostali.

Kubis k svému velkému překvapení dostal hodnost majora, to ho však teď málo zajímalo; viděl před sebou jenom tisíce a desetitisíce marek z věna Sofie Lerro a nějaké mizerné zvýšení platu ho nemohlo vzrušit.

Jeho záležitost v tomto směru úspěšně postupovala: právě na dvacátý duben bylo stanoveno jeho zasnoubení se Sofií Lerro. Uzavření svatební smlouvy už tedy bylo nedaleko a Kubis toužebně čekal, že se konečně dozví, co dostane za dvoření „měštačce“, jak říkal Sofii, když hovořil s Heinrichem. Od generála dostal svolení ke sňatku už dříve.

Sofie dala svůj souhlas ke sňatku rychle; její otec, Alfredo Lerro, se zato dlouho rozmýšlel, má-li do své rodiny přijmout německého důstojníka, jehož téměř neznal. Za poslední měsíc se velmi spřátelil s Heinrichem a netajil se před ním se svými pochybnostmi.

„Řeknu vám, co mě znepokojuje,“ vykládal Heinrichovi několik dní před zasnoubením. „Ten Kubis dělá dojem nepevného člověka. Zdá se mi, že nic nebere vážně a ani o ničem vážně nepřemýšlí. A pak, nemá žádné povolání. Co bude dělat, až skončí válka?“ Heinrich se snažil obhajovat svého chráněnce, nacházel na něm nové a nové dobré vlastnosti, ale Lerrovy pochybnosti nerozehnal.

„Je pěkné, že hájíte zájmy svého přítele, jak se na důstojníka sluší, ale uznejte, že je na rodinný život příliš lehkomyslný. Nevím, jestli má na svém účtu aspoň několik tisíc lir, aby mohl Sofii koupit svatební dar.“

„Myslím, že má. Až dosud Paul hodně utrácel, víc, než dělá jeho důstojnická gáže, ale od té doby, co se seznámil s vaší dcerou, je mnohem šetrnější, myslím, že to je dobré znamení. Mám dojem, že jsem u něho viděl knížku s vlastním účtem. Bylo by mi trapné ptát se, kolik tam má, ale přece by si člověk neotvíral vlastní účet pro pár haléřů.“

Heinrich nemohl říci, že sám otevřel účet a vložil tam tři tisíce marek, na něž dostal od Kubise další úpis.

Ať váhal Lerro sebevíc, musil Sofii ustoupit a svolit k sňatku. Vymínil si jen, že sňatek nebude dřív než za tři měsíce po zasnoubení.

„Mám ještě naději, že dcera za tu dobu Kubise lépe pozná a sama prohlédne,“ přiznával se Lerro Heinrichovi. „Vždyť to není ani ryba ani rak. Nemá žádného koníčka, ba ani žádnou zálibu jako každý člověk. Plácá se mezi nebem a zemí a to je všechno. To my dva, to je něco jiného – nás zajímají tajemství vodní říše, věnujeme se zajímavému sportu, rybaření. Někteří lidé mají sběratelskou vášeň, jiní jsou zahrádkáři nebo něco takového. Takové zájmy ukazují na cílevědomou povahu. A co zajímá vašeho Kubise, za čím se pachtí?“

„Je zuřivý filatelista,“ vyhrkl Heinrich, co ho zrovna napadlo.

„Skutečně? To je pro mne novinka. A příjemná, to musím říci. Aspoň ať sbírá známky, když se k ničemu jinému nehodí.“

„Pod vaším vlivem se okruh jeho zájmů jistě rozšíří.“ Hned ten den jel Heinrich do Palerma a koupil Kubisovi několik alb se známkami.

„Panebože! Tohle mi ještě chybělo,“ sténal Kubis. „Musíte si to aspoň trochu prohlédnout, abyste rozeznal německou známku od francouzské.“

Kubis vrhl na Heinricha rozlícený pohled, ale neodvážil se něco namítat. Teď už nemohl ustoupit, námluvy ho už stály příliš mnoho námahy a každodenní kytice hrůzu peněz.

A jak ho rozzuřilo, když mu Lerro před zasnoubením daroval ještě další veliké album starých známek.

„Já mu jednou to album omlátím o hlavu,“ nadával. „Kdybyste mu aspoň vyložil, že nejvíc miluji ty známky, které se dají proměnit na penízky.“

Největší rozčarování však čekalo na Kubise asi týden po zasnoubení, když začali mluvit o svatební smlouvě.

„Takhle mě tahat za nos!“ vykřikl tragicky, když se vřítil do Heinrichovy pracovny a zhroutil se do křesla. „Co se stalo, prosím vás?“

„Takhle mě tahat za nos,“ opakoval a najednou se do Heinricha pustil: „To vy jste vším vinen! Bájil jste o věnu a víte, co chce ten lakomec své dcerušce dát? Farmu s šesti sty ovcí někde na švýcarských hranicích, dům v Castellamonte – ten, kde bydlí – a obchod s ovocem v Palermu.“

„Myslím, že to není tak špatné.“

„Prosím vás, načpak já potřebuju ovce! Podřežu je všechny hned první den, co budou moje.“

„A uděláte hloupost. Nekřičte a radši to klidně spočítejme. Šest set ovcí jste říkal? Dobře. Kurte, zeptej se Lidie, kolik stojí jedna ovce. Ano, ovšem, obyčejná ovce. Myslím, že tak sto až sto dvacet marek.“

„Já bych za ni nedal ani marku.“

„Vy ji dávat nemusíte, to dají vám. Myslím, že byste za ně mohl dostat okolo sedmdesát tisíc marek.“

„Lidie říká, že pěkná ovce stojí dva tisíce pět set lir,“ hlásil Kurt.

Heinrich hvízdl a ohromeně se podíval na Kubise.

„To si dám líbit! To znamená, převedeno na marky, že za ně můžete dostat sto padesát tisíc.“

„Jak jste na to přišel?“ Kubise konečně posedla zvědavost, chytil tužku a začal sám počítat.

„Doopravdy! Ach, mé zlaté ovečky, jak horoucně vás od této chvíle miluju!“

„А k tomu přidejte sto tisíc marek za dům a obchod, a už máte dvě stě padesát tisíc marek.“

„Ale já potřebuju hotovost! Peníze! Jenom vám jsem dlužen víc než deset tisíc. A o penězích neřekl ani slovo.“

„Pokusím se nějak delikátně to na něm vyzvědět.“

V nejbližších dnech se Heinrich k Lerrovi nedostal, nemohl s ním tedy mluvit o Sofiinu věnu. A pak už to bylo zbytečné. Jednou večer přišli nevěsta se ženichem k Heinrichovi na oficiální návštěvu a Kubis po straně zašeptal příteli, že Sofie má na knížce kolem dvaceti tisíc marek po své matce.

„Dvacátého července tedy bude svatba?“ ptal se Heinrich Sofie.

„Paul chce, aby to bylo dřív, ale otec je proti tomu. Mohl byste na něho zapůsobit, tolik si vás váží.“

Sofie mluvila pravdu – Alfredo Lerro byl do mladého barona přímo zamilován. Jak jenom měl volný večer, zval Heinricha k sobě, aby si chvilku poseděli a pohovořili. Říkával, že mu takové rozmluvy filtrují mozek nacpaný formulemi, a rád hovořil o všem, co mohlo jeho mysl odvrátit od války. Válka byla v jeho představě jen zápasem formulí a technických ideí; když se střetly, odletovaly od nich sice takové úštěpky, jako jsou lidé, avšak úspěch zápasu rozhodovala dokonalejší a vyspělejší technická idea a ne lidské masy, schopné jen podrobit se silnějšímu. Jediné téma, před nímž Lerro vždycky utíkal, byl závod a všechno, co s ním souviselo. Ani Heinrich se o tom nezmiňoval, aby nevzbudil podezření.

„Až skončí válka, řeknu vám zajímavé věci. Teď už mě to samotného tak omrzelo, že se mi na to ani nechce myslet. Mozek je nejušlechtilejší část lidského těla, nestrpí násilí. A mě honí, pospíchají na mne, že to není k vydržení. Nenechají mě odpočinout, ani když jsem nemocen, nosí mi sem domů různé materiály a musím s nimi konzultovat. Vynalezl jsem jedno zdokonalení a teď na mně sedí ještě hůř. Pořád slyším jenom rychleji, rychleji, rychleji!“

„Dobře, že aspoň doma v noci nemusíte pracovat!“

„Přiznám se vám, ale jako tajemství, že někdy také pracuji doma sám pro sebe. Jak bych jinak mohl přijít na myšlenku… Ale to vás nezajímá. Jenom vás prosím, abyste to nějak náhodou neřekl Stengelovi. Kdyby se dozvěděl, že mám nějaké materiály u sebe v trezoru, měl bych z toho vážné nepříjemnosti.“

Ten večer, vlastně spíš noc, Heinrich dlouho nespal. Přiznání Alfreda Lerra ho podnítilo k novým myšlenkám, k novým plánům.

Svatba a smrt

Několik dní před svatbou přišel rozkaz velitelství Severní skupiny: Kubis byl jmenován Stengelovým zástupcem ve vnitřní ochraně závodu.

V tak šťastný obrat pro uskutečnění svých plánů Heinrich ani nedoufal. Zasadil se o to, jak se ukázalo, Stengel. Dokázal velení, že když už má Kubis vejit v příbuzenský svazek s Lerrem a přestěhovat se do jeho domu, musí mít účast v ochraně závodu a osoby hlavního inženýra, tím spíš, že Stengel sám se musí z Lerrovy vily vystěhovat, neboť celé první poschodí se bude zařizovat pro mladé manžele.

Kubisovo nové jmenování všechny uspokojilo. Alfredo Lerro byl rád, že se konečně zbaví nemožně pedantského Stengela. Sofie zářila štěstím, že její mladý muž, kvůli němuž žárlila na všechny ženy, bude pracovat otci na očích. Marie Luisa doufala, že Stengel se usídlí v zámku a její vlastní román s majorem postoupí natolik, že bude moci brzy vyměnit vdovské šaty za svatební háv. A Heinrich viděl v Kubisově jmenování novou šanci při uskutečňování svých plánů. Jen Kubis byl k této změně naprosto lhostejný. Vžil se už do role budoucího majitele stád, obchodu a domu. Celé večery teď proseděli se Sofií a prohlíželi zprávy od správce farmy a vedoucího obchodu.

V těchto věcech našli společnou řeč: radovali se z úspěšných transakcí s ovocem a prodejem vlny, rozčilovali se, když přišli na nějakou nepřesnost nebo podezřelý výpočet, naříkali, že věrní a čestní služebníci vyhynuli. Jednomyslně došli k závěru, že správce farmy je nepoctivý člověk, jehož je nutno co nejdříve propustit.

Kubis se doslova měnil před očima všech, kdo ho znali. Vždycky pohrdal penězi, nikdy neměl v zásobě ani fenik, natož nějaké větší peníze, kdežto teď se v něm najednou probudila chtivost vlastníka. Začal méně pít. Nejdříve to dělal ze šetrnosti, pak si uvědomil své nynější odpovědné postavení. Morfium si docela odříci nemohl, snažil se však snížit každodenní dávky a dokonce se o tom radil s Matinim. Vzal si od Heinricha všechny své úpisy a místo nich mu dal jeden, kde už vyznačil i konečnou splatnou lhůtu – 1. listopadu 1945. V novinách ho víc než změny na frontách zajímalo kolísání valut. A v rozhovorech překvapoval znalostmi o ceně vlny, masa, ovoce.

Dříve chtěl oslavit svatbu hlučně, pozvat téměř všechny důstojníky ze štábu – teď naléhal, aby počet hostů byl co nejvíce omezen.

„Z vás se stává lakomec, Kubisi,“ poznamenal jednou Heinrich.

„Došel jsem ‚k přesvědčení, že štědrost je sestra chudoby. Když máš málo peněz, nemají pro tebe cenu. Když máš kapitál, chceš ho zvětšit.“

Sofie byla u vytržení, jak Paul rozumně plánuje jejich život, jak opatrně vydává peníze, jak dovede uhodnout každé její přání. Mezi snoubenci nastalo vzájemné porozumění, které je zárukou šťastného manželství. Kubis se už na svou nevěstu nedíval jako na nepotřebný, protivný přívažek k věnu. Nechtěla na něm horoucí zamilovanost, chovala se vlídně a vyrovnaně jako rozvážná hospodyně. Úplně s ním souhlasila, že není doba na hlučnou svatbu: lépe ty peníze, které na to otec určil, vynaložit na různé hospodářské úpravy.

Hostů bylo tedy na svatbě málo. Sofie pozvala svou sestřenici z Palerma, Stengela a hraběnku, Paul – generála Everse, Heinricha, Lütze a Lemkeho.

Kubis dostal dovolenou na tři dny; mladí manželé chtěli hned po obědě odjet do Palerma na návštěvu k tetě, jejíž dědičkou se měla zanedlouho Sofie stát.

Dopadlo to však jinak.

Když se všichni usadili u svatebního stolu a generál Evers jako nejstarší pronesl první přípitek, objevil se z ničeho nic posel ze štábu divize.

„Dovolte, pane generále, abych vám doručil soukromý telegram.“

Evers chvatně vstal a netrpělivě mu vytrhl telegram z rukou. Text přelétl krátkým pohledem. Okamžik stál bez pohnutí, pak zavrávoral. Lütz, jenž seděl u stolu vedle něho, sotva stačil vyskočit a podepřít ho.

„Neměli bychom poslat pro lékaře?“ ptal se starostlivě.

„Není třeba, to hned přejde,“ pronesl Evers jakýmsi cizím hlasem a přelétl všechny přítomné dlouhým pohledem; u Lemkeho se zastavil.

„Vyjdu chvilku na balkón a bude po všem…“

„Donesu vám tam židli,“ navrhl mu Lemke.

„Není třeba,“ podrážděně odmítl generál.

Vyšel na balkón a pečlivě za sebou zavřel dveře.

„Asi nějaká rodinná nepříjemnost,“ zašeptala hraběnka. „Snad se stalo něco s ženou. Odkud je ten telegram, nevšiml jste si?“

„Z Berlína,“ odpověděl posel ze štábu. „Promiňte, že jsem ho sem přinesl, ale je to bleskový telegram, a tak jsem myslel…“

„A jeho žena je v Drážďanech,“ vysvětlovala hraběnka hostům.

„Snad…“začal Lemke.

V tom okamžiku zazněl na balkóně výstřel.

Všichni se vrhli ke dveřím.

Evers s rozhozenýma rukama ležel na zemi. Ze skráně mu vytékal tenoučký pramínek krve.

První se vzpamatoval Lemke. Sklonil se nad generálem, rozevřel prsty levé ruky sevřené v pěst a opatrně vytáhl telegram.

Heinrich mu přes rameno nahlas přečetl text: „Okamžitě jeď do lázní.“ Podpis žádný.

Lütz bledý jako plátno klesl na kolena a přitiskl ucho k hrudi svého velitele: poslouchal, jestli mu ještě bije srdce. Srdce generále Everse už nebilo.

„Co to může znamenat?“ podíval se Lemke tázavě na Heinricha.

„Zatím to znamená jen jednu věc – že všichni musíme být na svých místech. A tak…“ Heinrich se uklonil Sofii, která se třásla jako v zimnici, křečovitě svírajíc Kubisovo rameno. „Paul, ty zůstaň u své ženy a uklidni ji, my půjdeme…“

„Než přijde lékař a náčelník štábu, ničeho se nedotýkejte,“ rozkázal Lemke. „Já se také hned vrátím.“

Důstojníci odešli. Lemke zahnul do štábu SD a Heinrich s Lützem zůstali sami.

Oba dva byli ohromeni hroznou událostí.

„Co si o tom všem myslíš, Heinrichu?“

„Nic dobrého to nevěstí. Mně se zdá… Počkej, tamhle běží stráž ze štábu, co to?“

Od dveří štábu naproti nim opravdu běžel strážný, zapínaje si třesoucíma rukama v běhu uniformu.

„Herr hauptmann, herr hauptmann,“ strážný se zastavil, zasalutoval, rty se mu chvěly. „Oberst Kunst se zastřelil ve své pracovně.“

„Dostal telegram z Berlína?“ otázal se Heinrich.

„Pět minut před tím.“

„Stálo tam, aby odjel do lázní?“

„Přesně tak. A dokonce okamžitě!“

„Hned to zatelefonujte Lemkemu. Je zrovna v kanceláři. Než tam přijede, nikoho do pracovny nepouštějte.“ Strážný běžel zpátky ke štábu. Za ním pomalu vystoupili do prvního poschodí Lütz s Heinrichem.

„Tak co tomu říkáš teď? Mně to vůbec nejde do hlavy, mám pocit, jako bych to viděl ve snu.“ Lütz byl úplně zdrcen.

„To vypadá na spiknutí… Pusť rádio!“

Ale v rádiu jako vždycky v tuhle dobu vyhrávali jen řízné pochody.

„Neměl bys to oznámit do štábu velení?“ ptal se Heinrich.

Lütz přistoupil k telefonu a už chtěl říci tajné číslo, když sem vběhl udýchaný Lemke.

„Kde je Kunst?“

„Dal jsem rozkaz, aby k němu nikdo nechodil, než sem přijdete vy.“

„Ale co to proboha může všechno znamenat?“

„Právě to jsem se chtěl zeptat já vás!“

Všechno se vysvětlilo až navečer, kdy do Castellamonte přiletělo zvláštní letadlo z Berlína. Himmlerův zplnomocněnec přiletěl s rozkazem zatknout Everse a Kunsta a oba vězně dopravit do hlavního stanu.

Velitel divize generálleutnant Evers a náčelník štábu divize oberst Kunst byli obviněni z účasti na spiknutí proti Hitlerovi a z toho, že věděli o chystaném atentátu na jeho osobu.

Nespokojenost s vůdcem, zejména po porážce německých armád na březích Volhy vzrůstala a po dalších neúspěších na frontě dala vznik spiklenecké organizaci. Jejím cílem bylo likvidovat Hitlera, postavit do čela jinou osobu přijatelnou pro Anglo-Američany a uzavřít pak s nimi separátní mír, jenž by umožnil Německu vést válku dál jen na východní frontě.

6. června se spojenci vylodili v La Manche a otevřeli druhou frontu. To přimělo spiklence k rozhodným akcím – 20. července 1944 byl spáchán atentát na Hitlera.

Avšak bomba, ač vybuchla v určenou dobu a na určeném místě, Hitlera jen lehce zranila. Špičky spiklenecké organizace byly okamžitě odhaleny a Himmler dychtil co nejrychleji pochytat všechny účastníky spiknutí a vysoké důstojníky, kteří o tom věděli. V seznamu státních zločinců – bylo tam téměř dva tisíce jmen – byla i jména generála Everse a obersta Kunsta.

Atentát na Hitlera velmi posílil vliv a význam trestních oddílů v armádě i mezi obyvatelstvem. Zatýkání bylo v plném proudu – žádný důstojník si nebyl jist, jestli nedojde i na něj.

Proto byl Heinrich tak rozčilen telegrafickou výzvou, aby se okamžitě dostavil do štábu velení Severní skupiny. A nejen on. S ním to prožívali i jeho přátelé Lütz a Matini. Mezi generály, které už gestapo zavraždilo, byl i Denus i Gunder, a Heinrich před přáteli nezatajoval, že svého času na Eversovo přání dvakrát navštívil Gundera v jeho vile v Paříži. Výzva, aby se dostavil do štábu velení, mohla znamenat, že ho budou vyslýchat o Eversových stycích s jinými generály. A takový výslech pochopitelně nesliboval nic dobrého.

Když se o tom dozvěděl Lemke, podíval se na Heinricha podezřívavě a v očích mu blýskly škodolibé ohníčky. Kdyby bylo po jeho, nerozmýšlel by se ani minutu, jestli má zatknout toho nafoukaného barona; však jeho otec asi nežádal nadarmo, aby na něj dohlížel. Tak vážného kroku se však přec jen neodvážil. Ať to rozhodne Bertgold! Nebo ve štábu velení. Lemke si byl jist, že cesta do štábu pro Heinricha neskončí dobře.

Heinrich pochopil, co znamenal jeho pohled. Tím jeho neklid vzrostl ještě víc.

Neuklidnil se ani potom, když přišel do štábu velení. Bez veškerého vysvětlení mu tam oznámili, že se má dostavit k hlavnímu vojenskému veliteli von Kronemu.

Heinrich cítil, jak se mu sevřelo srdce. Hlavou mu probleskla myšlenka na maličký browning pod manžetou uniformy. Jen aby nepromeškal vhodnou chvíli! A třeba ještě všechno dopadne tak, jako tenkrát v Leníkově pracovně. Především nesmí dát najevo ani stín úzkosti v pohledu, v gestech, v celém chování. Dobře, že velitelství sídlí několik bloků od štábu. Bude mít čas všechno si promyslit.

Oberst von Krone přijal Heinricha v přepychové pracovně; z oken se otvíral krásný výhled na horskou krajinu. Oberst se nedbale nadzvedl v křesle, kývl hlavou a pozval Heinricha, aby si sedl. To přezíravé chování, přemrštěně vypjatá hlava, přesné, rázné pohyby – to všechno Heinrich dobře znal. Okamžitě poznal v mladém pětatřicetiletém důstojníkovi potomka starého junkerského rodu.

„Sedím tu a kochám se pohledem na krajinu,“ řekl najednou von Krone. „Ten pohled mě uklidňuje a projasňuje myšlenky. Je to krásný obraz na stěně.“

„Měl byste přijet do Castellamonte, herr oberst, a spatřit Grand Paradiso, když zapadá slunce. Dominuje nad celou krajinou a všemu dodává záři.“

„Vidím, že máte pro takové věci pochopení,“ prohodil Krone, prohlížeje si Heinricha od hlavy až k patám, „Byl jste informován, proč jsme vás sem zavolali?“

„Ne, dostal jsem prostě rozkaz dostavit se k vám. O příčinách nemám nejmenší tušení.“

„Sdělím vám to tedy, herr hauptmann: po posledních událostech v Berlíně rozhodlo se velení zanechat všech ceremonií s Italy a zavést v severní Itálii přísný okupační režim. Sáhli jsme nyní k novému opatření, k organizaci vojenských velitelství, jimž budou podřízeny všechny správy obcí. Velitelem Castellamonte a celého přilehlého obvodu jmenujeme vás.“

Heinrich cítil, jak se mu ulevilo.

„Jistě chápete, barone, že toto jmenování je projevem nejvyšší důvěry k vaší osobě. Musíte ji dokázat přesným plněním povinností, věrnou službou vůdci a vlasti.“ Veliké světlešedé oči Kroneho pozorně hleděly na Heinricha.

„Uniforma důstojníka mě zavazuje plnit přesně své povinnosti, ať zastávám jakékoliv místo. Tohoto projevu důvěry si však budu obzvláště vážit.“

„To od vás očekáváme. Znáte oblast, kde máte být velitelem?“

„Povinnosti důstojníka pro zvláštní úkoly jsou hodně rozsáhlé, proto jsem se dostal téměř do všech obcí, kde jsou jednotky naší divize. Mohu tedy říci, že tu oblast znám.“

„Tím lépe. Od nynějška jste tam plnomocným pánem a úplně ručíte za pořádek v této oblasti. Mějte na zřeteli, že územím vaší oblasti prochází železnice a autostráda velmi důležitá pro frontu. Kromě toho je ve vaší oblasti nadmíru důležitý vojenský objekt. Železnice a závod jsou střeženy zvláštními oddíly vojska SS. Budete musit udržovat těsné spojení s veliteli těchto oddílů. Vy sám budete mít k dispozici rotu horských myslivců, jejíž velitel bude vaším zástupcem, a rotu černokošiláčů.“

Heinrich se netvářil příliš nadšeně.

„Rota se skládá z osvědčených vojáků a lze se na ni naprosto spolehnout. Kromě toho vám dáváme dvě čety parašutistů. Vím, že to jsou příliš malé síly pro takovou oblast, jako máte vy, ale nedá se nic dělat. V krajních případech můžete požádat o pomoc jednotky divize a majora Stengela. Ale jen v krajních případech, to zdůrazňuji. Ve vaší oblasti vyvíjí činnost brigáda garibaldovců a několik menších oddílů různých politických směrů. Hlavní úsilí zaměřte proti garibaldovcům, kteří jsou nám nejvíc nebezpeční. Ty musíte potírat neustále a nelítostně. Doufám, že vám budu moci pomáhat radami a instrukcemi, s pomocí živou silou však nepočítejte. A to by snad bylo všechno. Ne, ještě něco! Musíte okamžitě vyhledat slušnou budovu a pěkně ji zařídit. Nepokládejte to za druhořadou věc! Každý, kdo za vámi přijde, musí pocítit úctu k nové instituci. Vůbec bych vám rád připomněl slova velikého Goetha, myslím, že to nebude zbytečné – každá vnější forma má své vnitřní oprávnění. Personál si musíte vybrat sám, dejte však pozor, aby se vám tam nevetřel agent garibaldovců. Budou se o to určitě snažit. Brzy přijedu do Castellamonte a byl bych rád, kdyby do té doby byly všechny organizační záležitosti skončeny. Máte nějaké dotazy?“

„V této chvíli ne, ale bezpochyby nějaké budu mít. Prosím o dovolení, abych se k vám mohl osobně obrátit, vyskytne-li se něco.“

„Můžete se ke mně obrátit kdykoliv, ale vyhýbejte se telefonickým rozhovorům. Osobní spojení je mnohem spolehlivější.“

„Bohužel, v dané situaci to tak opravdu je…“

Nové jmenování Heinricha příjemně překvapilo. Jako velitel odpovídal nyní za stav celé oblasti včetně objektů a to ho přiblížilo o hodný kus k ochraně závodu, kolem něhož se soustřeďovaly všechny jeho myšlenky a přání. Domýšlel se správně, že se to jistě neobešlo bez zásahu jeho budoucího tchána. Bertgold považoval za lepší vzít Heinricha ze štábu divize, jíž tak dlouho velel odbojný generál. Byl už sice mrtev, to je pravda, ale mohl po sobě zanechat nezdravé ovzduší.

Největší radost z této novinky měl Matini.

„To je prostě skvělé,“ vykřikoval, když mu Heinrich vyprávěl, jak skončila jeho cesta do štábu velení. „Teď si mohu být jist, že v naší oblasti nebude masové vraždění bezbranného obyvatelstva, jaké zuří v celé severní Itálii.“ Nové jmenování vyvolalo však i nové komplikace. Odpovídat za klid v oblasti znamenalo bojovat s těmi, kteří ten klid porušovali. A klid, to znamenalo z hlediska velitelství naprosté pokoření obyvatelstva hitlerovcům, kteří se dívali na každého Itala jako na profesionálního vraha. Názory italského obyvatelstva a názory okupantů na to, co je vlastně klid, se příliš různily, než aby je bylo lze bezbolestně smířit.

Heinrichovi bylo jasné, že musí hned od začátku vytvořit jakýsi byť i mlčenlivý kontakt s místním obyvatelstvem; jinak dojde k velikým komplikacím mezi ním a lidmi, žijícími v jeho oblasti.

Druhý den ráno, když přišla Lidie uklízet, obrátil se k ní Heinrich s překvapující otázkou:

„Umíte dobře německy?“

„Lépe francouzský.“

„Ale rozumíte, když s vámi mluvím německy.“

„Rozumím všemu, ale mluvit neumím.“

„To není tak hrozné, to byste se lehko naučila. Co byste tomu řekla, kdybych vám navrhl, abyste přešla na jinou práci?“

„Nerozumím vám. Na jakou práci?“

„V Castellamonte se organizuje vojenské velitelství. Byl jsem jmenován velitelem. Já umím italsky špatně. Na velitelství bude místo překladatele. Chtěl bych, abyste tam pracovala vy…“

Heinrichův návrh byl pro Lidii příliš nečekaný. Zaváhala.

„Mohla bych vám odpovědět zítra, bude to stačit? Nemohu se tak naráz rozhodnout. Musím si to rozmyslet.“ S tím Heinrich počítal: Lidie se nemusí rozmýšlet, musí se poradit – a proto ochotně souhlasil, že na odpověď nepospíchá. Stačí, bude-li to vědět do dvou dní.

*

Kubis se ponořil až po krk do blahobytného života. Líbil se mu pěkně zařízený šestipokojový byt, byly mu po chuti snídaně, obědy, večeře, které mu připravovala mladá žena. Zamlouvalo; se mu to tím víc, že to jeho ženu nic nestálo – všechny výlohy na domácnost vzal Lerro na sebe a Kubis ze svého důstojnického platu nemusel nic utrácet. Přesto byl neklidný a nedíval se na svou budoucnost už tak růžově jako dřív.

Heinrich se nezmýlil, když vypočítal Sofiino věn na dvě stě padesát tisíc marek. Kubis si však až později uvědomil, že ovce teď stojí tolik proto, že je válka, kdy všechno jídlo a zvlášť maso je tak drahé. Zjistil si předválečné ceny masa a vlny a přišel k tomu, že za normálních mírových podmínek zmenší se věno jeho ženy téměř o třetinu. To ho tak znervóznilo a ohromilo, že se rozhodl poradit se s Heinrichem, neměl-li by se Sofií farmu raději hned zlikvidovat.

„Rozumějte mi, Heinrichu, mám strach o naši budoucnost. Teď, dokud je živ tchán, je všechno v pořádku, vydělává pěkné peníze a nepočítá výdaje na domácnost. Ale není už zrovna mladý a také je často nemocen. Není vyloučeno, že se třeba zanedlouho stanu univerzálním dědicem všeho jeho majetku, a to mé postavení ještě zhorší.“ Kubis si teď dokonce osvojil i docela nový způsob hovoru, každé slovo‘ vyjadřovalo sebevědomí zámožného člověka.

„Víte, už jsem na to také myslil,“ přiznal se mu Heinrich.

„To je od vás hezké!“

„Jsem přece tím tak trochu vinen a cítím před vámi… jak bych to řekl… nějakou morální odpovědnost nebo tak něco. Snad opravdu máte příčiny k obavám o budoucnost.“

„A co kdybych teď prodal všechen nemovitý majetek a vložil peníze do nějakého výnosného podniku nebo do cenných věcí?“

„Víte, na to člověk musí být veliký znalec, aby se nedal ošidit.“

„Po válce bychom si mohli otevřít s Alfredem Lerrem…“

„Odpusťte, na okamžik vás přeruším. Rád bych se vás na něco zeptal. Ne jako zetě Alfreda Lerra, ale jako starého, kvalifikovaného pracovníka gestapa. Co myslíte, co se stane s vaším tchánem, až skončí válka, jestli ji Německo prohraje?“

„Už ji prohrálo. Ale já té otázce nerozumím.“

„Na to není potřeba ani tolik důvtipu, aby to člověk pochopil – Alfredo Lerro přece nepracuje na závodě, kde se dělají deštníky nebo hračky pro děti.“

„Vynalezl…“

„Ne, ne, nic neříkejte, nechci znát tajemství, do kterého mi nic není. Ale jsem si jist jednou věcí: mají-li o jeho osobu takový zájem a tak dobře ho střeží, má práce Alfreda Lerra bezpochyby nějakou souvislost s novou zbraní, o které se tolik píše.“

„Uhodl jste.“

„Poslouchejte, Paul, nepřivádějte mě do trapné situace, já se od státních tajemství držím raději dál a neslyšel jsem, co jste říkal. Zapomněl jsem to. Vykládám vám tady jen docela logické domněnky…“

„Promiňte, už mlčím jako ryba.“

„Co byste řekněme udělal jako vedoucí gestapa, kdybyste se dozvěděl, že Německo prohrálo válku a do rukou vítězů, nepřátel Německa, se dostanou všechny výsledky německých technických vynálezů?“

„Já? Zničil bych všechno, co má nějakou hodnotu, a vůbec bych to zařídil tak, aby se nic nedostalo nepříteli do rukou.“

„To je absolutně logické! To by učinil každý moudrý pracovník gestapa. A co byste udělal s autorem tak důležitého vynálezu v odvětví vojenské techniky? Dnes ten člověk slouží Hitlerovi, zítra se může dát zlákat dolary nebo librami sterlingů, ba i ruskými rubly. Co byste jako pracovník gestapa udělal s vynálezcem?“

Pavel Kubis se pomalu, celým tělem naklonil vpřed, nespouštěje pohled z tváře svého společníka.

„Jste si jist, že…“

„Domněnka ještě není naprostá jistota. Dáváme si tu jeden druhému lekci v logickém myšlení. Nic víc. Ale vůbec nechme toho, vidím, že jste z toho celý pryč. Budeme se bavit o něčem jiném.“

„Ne, ne, počkejte… Když už jste začal, řekněte to celé. Co mám podle vašeho názoru dělat?“

„V těchto věcech je těžké radit. Každý se řídí svým rozumem, Paul.“

„Ale co byste dělal vy na mém místě?“

„Co bych dělal? Počkejte, nechte mě chvilku přemýšlet!“ Heinrich přešel několikrát po místnosti. „Připravil bych se na nejhorší.“

„Co to znamená?“

„Geniální vynález Alfreda Lerra nesmí být pro vědu ztracen. Vy za to nesete odpovědnost před budoucími generacemi. Vy musíte vynález uchránit, i kdyby sám Lerro zahynul nebo zemřel na nemoc.“

„Ale já se nevyznám v technice o nic víc než ve filatelii, aby to čert vzal.“

„To vím také, že se v technice nevyznáte. To není žádné neštěstí. Přece váš tchán nenosí vynález v hlavě. Existují vzorce, nákresy…“

„Nikomu je nesvěří!“

„A dělá to naprosto správně. Je však možné pořídit od nich fotokopie, třeba potajmu. Ve jménu budoucnosti! Co ‚kdyby to řekněme dopadlo tak, že nebude čas zničit závod ani nákresy a všechno se dostane do rukou cizí velmoci. Vy budete pak mít možnost kopie prodat jinému státu jako náhradu za všechny starosti o osud vynálezu… A to není žádná legrace. Pak už vás nemusí ceny masa nebo vlny zajímat, to bude pakatel ve srovnání s tím, co; dostanete. I vaši službu v gestapu vám prominou, prostě nad tím přimhouří oči.“

Heinrich zmlkl a nalil si z karafy sklenku vody. Upíjeje malými doušky, pozoroval pod rukou Kubise, jenž tu seděl zamyšlený a soustředěný.

Kdo mohl vědět, jaké myšlenky táhnou hlavou Paula Kubise! Prodělal už tolik promění Nedostudovaný padre se stal zpravodajcem, avšak zanedlouho ztratil zájem i o toto povolání – zlákala ho vidina poklidného života. Snad se v této chvíli jeho duše proměňovala po čtvrté.

Lemke něco tuší

Byl to Lemke, který první pozdravil Heinricha v jeho nové, pěkně zařízené pracovně velitele oblasti Castellamonte; nikoho však neroztrpčilo toto jmenování víc než právě jeho.

A jak by ne! Nový velitel divize jmenovaný místo Everse prohlásil, že štáb bude přemístěn do Palerma a v Castellamonte zůstane jen nemocnice, sklady a služba SD. Neomezeným pánem oblasti se stal velitel, jenž měl k dispozici celý prapor, zatímco Lemke neměl ani celou rotu. To činilo náčelníka služby SD úplně závislým na veliteli; musel s ním dohadovat plány, koordinovat akce, často žádat dokonce o pomoc při provádění některých operací. A to všechno má dělat on, člověk s vyšší hodností, který už má za sebou nemalé zkušenosti a je dokonce i věkem starší.

S tím vším se těžce smiřoval i z jiného důvodu: za tu dobu, co pracoval u gestapa, si zvykl hledět na všechny lidi mimo svůj úřad přezíravě, se špatně skrývaným pohrdáním. Vůbec celý svět dělil na dvě ostře odlišné části: na jedné straně stáli již odsouzení, na druhé ti, kdo byli ještě ve vyšetřování. K prvním počítal každého, kdo se dostal na gestapo, ať byl vinen nebo ne. Ti druzí, to byli ti, kteří chodili ještě na svobodě. Po atentátu na Hitlera zařadil do této kategorie i všechny vojáky bez rozdílu postavení a hodnosti.

Osoba von Goldringa vyvolávala v něm dvojaký pocit. Na jedné straně ho pokládal za naprosto spolehlivého – vždyť to byl adoptivní Bertgoldův syn а k Bertgoldovi měl náčelník služby SD úctu snad větší než k samotnému pánubohu – pánbůh také nenosil výložky gruppenführera. Na druhé straně se však díval na Goldringa jako na neodpustitelného liberála. Jen ty jeho styky a známosti! Kamarádí se s podezřelým Matinim, nad nímž Lemke ustanovil neustálý dohled; velmi se přátelí s Lützem, který také zrovna spolehlivý není – pobočník nebožtíka Everse nemohl nevědět o odbojné činnosti svého generála. Pro Lemkeho bylo dočista nepochopitelné, jak baron, budoucí Bertgoldův zeť, může jednat tak nenuceně se svým sluhou, člověkem také nemálo pochybným – Kurt Schmidt svého času odmítl vstoupit do hitlerjugend, jak se mu podařilo zjistit. A poslední věc – proč Goldring, ke každému tak kamarádský, vytrvale odmítá jeho přátelství?

V trezoru svého předchůdce našel Lemke kopie dopisů, které Miller posílal svého času Bertgoldovi, a tak se dozvěděl o Goldringově románku s jakousi Monikou Tarval, podezřívanou ze spojení s partyzány. Není tohle věc, která stojí za přemýšlení? A proč je vůbec se jménem von Goldringa spojeno tolik podivných událostí?

Často večer po obvyklém setkání s velitelem, jež ho vždycky jen víc vydráždilo, zamykal se Lemke ve své pracovně a znovu a znovu vytahoval obálku, kterou založil už Miller; obsahovala všechny materiály, týkající se Goldringa. Lemke vzal do rukou jeden z dokumentů, dlouho zkoumal jeho obsah a snažil se přijít na kloub tomu, proč se to stalo tak a ne jinak. Proč se například Leveqův dopis o dvou zavražděných u Saint Remy dostal právě do Heinrichových rukou a ne někomu ze služby SD. Leveque přece nabízel své služby gestapu a člověk, který se chce stát agentem, jistě rozezná uniformu pracovníka služby SD od uniformy důstojníka armády. Proč ve věci, týkající se jakéhosi Bazela, kterého sám Goldring zadržel proto, že na něho střílel, není protokol o výslechu zatčeného, ale je tam jen číslo a poznámka „zlikvidováno“?!

Lemke se bál Bertgolda, a proto se ani neodvážil poradit se o svých pochybnostech s vyšším velením; proto však nenáviděl Goldringa ještě víc. A z bezmocnosti dostával přímo záchvaty zuřivosti.

Zrovna dnes musel zase spolknout urážku, ponižovat se před tím nafoukaným baronem. Dostal totiž rozkaz vyvézt okamžitě do Německa všechny italské vojáky, kteří nevstoupili do dobrovolnických oddílů, neboť linie fronty v Itálii se posunula víc na sever. Operace měla být provedena v noci a tajně, aby se o tom nedozvědělo místní obyvatelstvo a tím spíš partyzáni. Je jasné, že hlídání italských vojáků při akci tak rozsáhlé bylo ožehavé. Proto se Lemke obrátil na Goldringa s požadavkem, aby mu dal k dispozici všechny své vojenské síly. Goldring však zásadně odmítl a přidělil náčelníku SD jen rotu černých košil.

„Sám mám provést složitou operaci,“ vysvětlil.

Ještě teď slyší ten nepřístupný, ba urážlivý tón, jakým s ním Goldring mluvil. Snad se přece jen bude musit obrátit přímo na Bertgolda. Ale ještě zkusí jednou naposledy promluvit si s Goldringem otevřeně, od srdce, a dohodnout se s ním.

Lemke jde k telefonu. Jeho pracovnu a pracovnu velitele spojuje přímá linka.

„Hauptmann von Goldring je právě u signora Lerra,“ sděluje mu překladatelka.

Lemke zlostně praští sluchátkem a stiskne zvonek.

„Do večera shromáždit údaje o všech Italech, kteří pracují na komandantuře, a zvlášť o překladatelce. Byla předtím pokojskou v zámku u hraběte Ramoniho.“

Goldringovo přátelství se starým Lerrem Lemkeho rovněž rozčiluje. Po té nepodařené svatbě, která tak smutně skončila, šel Lemke dvakrát na návštěvu do inženýrovy vily, pokaždé však byl přijat poměrně chladně. Lemke nechtěl navázat bližší styky s Lerrem snad ze zvědavosti nebo zájmu; přimělo ho k tomu speciální upozornění, uložené v trezoru náčelníka služby SD. Stálo tam, že „inženýra Lerra je třeba všemožně střežit a ničím neznepokojovat“. Upozornění přišlo z hlavního stanu, inženýr byl tedy nadmíru důležitá osobnost. A tahle důležitá osoba ani nepřišla Lemkeho přivítat, když přišel podruhé na návštěvu a seděl v přijímacím pokoji s Kubisem a jeho ženou. Pro Goldringa jsou jejich dveře vždycky otevřené, je tam téměř každý večer. Odkud se vzalo takové přátelství mezi mladým důstojníkem a starým inženýrem?

Lemke volá do Lerrova bytu a prosí, aby mu zavolali von Goldringa.

„Co se stalo?“ Ve velitelově hlase se ozývá neklid.

„Nic zvláštního. Jenom bych si s vámi dnes rád pohovořil o jedné neodkladné záležitosti.“

„Za půl hodiny budu doma,“ krátce řekl Goldring.

Ani se nezeptal, jestli se mi vůbec hodí přijít k němu, vzteká se Lemke.

Je však nucen spolknout urážku. Přesně za půl hodiny je na velitelství.

Aniž se pozdravil s personálem, prochází Lemke kanceláří a zacloumá klikou předpokoje před velitelovou pracovnou. Dveře jsou zamčeny.

„Okamžik, už jdu.“ Klíč se otočil a překladatelka ho pouští do místnosti. Jde kolem ní, jako by byla vzduch. Goldring se už vrátil. Čeká na něj a prohlíží noviny. „Naše vojska pěkně prohnala Anglo-Američany v Ardenách,“ vykřikuje Heinrich místo pozdravu. „Četl jste dnešní noviny?“

„Ještě jsem neměl kdy, bylo mnoho práce.“

„Na takové věci si člověk musí čas udělat. To dodává energii! Tím spíš, že v poslední době nečteme příjemné zprávy tak často!“

„Myslím, že naše V-2 přinutí Anglii nechat války… Ale přišel jsem si s vámi pohovořit o něčem jiném, co je nám dvěma bližší než události v Ardenách.“

„Co nám může být bližšího než události na frontě?“

„To je hra se slovy, Goldringu!“

„Von Goldring,“ opravil ho Heinrich.

„Von Goldringu, když chcete… Nepřišel jsem se s vámi hádat, chci si s vámi promluvit jako důstojník s důstojníkem.“

„Poslouchám vás, herr Lemke.“

„Zdá se mi, že naše vzájemné vztahy jsou na škodu službě, barone.“

„Mé naprosto ne.“

„Ale mé škodí, a velmi značně. Apeluji na váš pocit odpovědnosti k vlasti а k vůdci. Prožíváme velmi těžké doby, kdy…“

„Nemohli bychom se obejít bez kázání? Jste kvalifikovaný důstojník gestapa, ale jako kazatel za mnoho nestojíte, herr Lemke.“

Lemke stiskl rty.

„Herr von Goldring, odhodlal jsem se k poslednímu pokusu, abychom si spolu rozuměli. Jestliže náš dnešní rozhovor nebude mít pozitivní výsledky, budu nucen obrátit se k velení a stěžovat si na vás. Upozorňuji vás na to přímo a předem.“

„To je vaše právo i povinnost. Rád bych ovšem věděl, co ode mne chcete.“

„Soulad v práci.“

„To chci já rovněž.“

„Nepozoroval jsem to. Váš nepřátelský vztah ke mně, ačkoliv nevím, jaké má příčiny…“

„Vy to nevíte? Netvařte se jako nevinné tele.“

„Překvapuje mě váš tón i jakési nepochopitelné narážky. Nemohl byste mi vysvětlit, co máte na mysli?“

„Předložím vám dokonce věcné důkazy!“

Heinrich vytáhl z kapsy dopis, který dostal před týdnem od Lorchen, a četl nahlas:

„Neprozraď to na mne otci – přečetla jsem si potají dopis, který poslal mamce. Ani bych se Ti k tomu nepřiznala, ale hrozně mě to rozčililo. Začíná mě znepokojovat ta hraběnka Marie Luisa, u níž bydlíš v zámku. Otec dostal zprávy, že prý je mladá a krásná a Ty s ní chodíš na procházky. Snad proto sem ani tak dlouho nejedeš…“

„Co myslíte, Lemke, kdybych napsal něco takového vaší ženě, cítil byste ke mně veliké přátelství?“

Lemke zrudl.

„Nepsal jsem to vaší nevěstě, ale generálu Bertgoldovi.“

„A myslíte, že je to hodno důstojníka?“

„Herr Bertgold mi to uložil jako povinnost.“

„Tak vy tedy myslíte, že tyhle klepy… uznejte, že nic jiného než klepy to není, vždyť víte sám, že hraběnka má jisté vztahy ke Stengelovi. Tak tedy, když píšete klepy…“

„Herr Bertgold mě zřejmě správně nepochopil. Vyložil si po svém nějakou neopatrnou zmínku. Ale když to vede k takovým nedorozuměním, dávám vám čestné slovo důstojníka, že už ani řádek o vás a…“

„Dobře, věřím vašemu slovu. Nemám co skrývat, ale aby někdo sledoval každý můj krok, to pokládám za urážku své důstojnosti.“

„Úplně vás chápu a opakuji…“

„Dobře, tato otázka je tedy vyřešena. Obraťme list. Tak co ode mne chcete?“

„Naprostou souhru akcí a vzájemnou pomoc.“

„Konkrétně?“

„Dnes v noci mám dopravit prapor bývalých italských vojáků z Castellamonte do Ivrei.“

„Kdy přesně?“

„Ve dvaadvacet hodin třicet minut.“

„Со k tomu potřebujete?“

„Kromě roty černokošiláčů, kterou jste mi slíbil, ještě jednu četu německých vojáků.“

„Vezměte si parašutisty.“

„Já těm balerínám moc nevěřím.“

„Dobře, dám vám četu německých myslivců.“

„Skutečně, barone? Děkuji! Myslím, že tohle je začátek nových vztahů mezi námi, že jste ke mně zaujal nové stanovisko.“

„Vy víte, že jsem k vám vždycky měl sympatie, a nedorozumění způsobily jen ty vaše dopisy mému otci nebo tchánovi, jak se vám líbí. Nestrpím nad sebou dohled, to vám říkám bez obalu.“

„Slibuji, že se to už nestane…“

„Pak tedy nastolíme mír!“

„Jsem šťasten, barone, že jsem začal tenhle rozhovor, že jsme se spolu dorozuměli.“

Lemke pevně stiskl Heinrichovi ruku.

„Hned vám pošlu velitele, abyste jim dal rozkazy.“

„Neříkejte jim nic o tom, co se chystá. Nemají vědět o operaci dřív, než to začne.“

„To je naprosto jasné.“

„Chcete se také zúčastnit výletu do Ivrei?“

„To není moje oblast. A mimo to mám večer něco jiného.“

Přímo z komandantury jel Heinrich k Lerrovi, s nímž musil kvůli Lemkemu tak najednou přerušit rozhovor.

„Poslouchej, Kurte,“ nařizoval cestou sluhovi, „slíbil jsem signorovi Lerrovi, že tam budu dnes na noc, není mu nějak dobře. Ale mohli by mi v noci telefonovat, lehni si tedy do mé pracovny. Až bude volat z Ivrei herr Lemke, řekni mu, kde jsem.“

„Cožpak herr Lemke je v Ivrei? Vždyť jsem ho viděl tady.“

„Odváží tam dnes italské vojáky, ty, co jsou zatím zavřeni v kasárnách.“

„A neutečou mu?“

„Když bude mít takovou stráž? Lemke si kromě svých esesmanů vyžádal na nás ještě rotu černokošiláčů a četu německých vojáků.“ Heinrich se obrátil, aby nebylo vidět, jak se usmívá. Kurt se ho jako ze zvědavosti už po kolikáté ptal na osud italských vojáků a Heinrichovi bylo jasné, že ho k tomu navedla Lidie.

Alfredo Lerro už týden simuloval nemoc. V poslední době se vymlouval na své nemocné srdce a stále častěji zůstával doma, zapomínaje na obvyklou opatrnost.

„Jsem k smrti unaven. Jsem tak vyčerpaný, že se jednou zkrátka svalím jako utahaný kůň a víc nevstanu,“ stěžoval si Heinrichovi.

Ale starý to víc hrál. Ani dceři ani zeťovi se nesvěřil, proč se uchyluje k těmto lstím. Neboť snad poprvé, co byl živ, začal Alfredo Lerro přemýšlet o životě a ne o formulkách.

Ještě před nedávnem dokazoval starý vynálezce Heinrichovi, že věda stála, stojí a vždycky bude stát nad politikou a nad životem, že učenci stejně jako umělci musí žít ve věži ze slonové kosti, aby jim nic nepřekáželo v rozletu myšlenek. I na svou práci v závodě se díval Lerro jako na takovou věž, neboť v jeho pevných zdech byl chráněn před ruchem života, jenž překáží myšlení.

A najednou se v té věži objevily trhliny, pevné zdi se zachvěly.

Dnes, ještě než telefonoval Lemke, začal Lerro opatrně naťukávat rozhovor na toto téma, které ho teď nejvíce zajímalo, ale Heinrich musel odejít. A starý inženýr zůstal zase sám se svými myšlenkami.

Dal se do prohlížení materiálů, které si přinesl ze závodu, ale zase je schoval, nebylo mu dnes do práce. Bude musit přezkoumat všechny výpočty až zítra ráno s jasnou hlavou.

Dříve nenechával Lerro takové materiály nikdy doma, ani když byl nemocen. Stengel je s neúprosnou přesností večer vždycky vzal, aby je schoval v závodě ve speciálním trezoru. Kubis však udělal svému tchánovi úlevu. Myslil přitom pochopitelně na své vlastní zájmy; doufal, že se mu jednoho krásného dne přece podaří získat nákresy a výpočty. Nevyznal se sice ani za mák v technice, a v radiotechnice obzvláště ne, neměl také ponětí o vyšší matematice, spoléhal na vnuknutí, které mu řekne, co je třeba ofotografovat a čeho si naopak nemusí všímat; a největší jeho nadějí byl Goldring. Goldring se svým vzděláním určitě pochopí, co a jak. Kubis ovšem dokumenty z rukou nedá, takový hlupák není, jen je Heinrichovi ukáže, aby mu poradil.

Po dceřině svatbě si Lerro nechal pro sebe celé přízemí, bydlil však vlastně jen v pracovně a do jídelny a přijímacího pokoje vycházel, jen když k němu přišli shora mladí nebo když přišel někdo na návštěvu. V ostatních dolních pokojích bydlela stráž a služebnictvo.

Dnes si Lerro ve své pracovně připadal obzvláště osamělý. Zrovna musel telefonovat ten Lemke! Goldring ale slíbil, že ještě přijde. Už, zdá se, někdo jde. Ano, je to on!

„Už jste to všechno vyřídil?“ ptá se Lerro.

„Pro dnešek ano. Mohu u vás zůstat i do rána.“

„To je skvělé,“ zaradoval se Lerro. „Navečeříme se a vypijeme si lahvičku vína, aby se nám líp spalo.“

„Já spím i bez toho, jako když mě do vody hodí.“

„Mládí, mládí. Mně se spánek už vyhýbá…“

„Jste asi přepracován. Měl byste si vzít prášek pro spaní, aby to přišlo do normálních kolejí.“

„Prášek pro spaní nepomůže, to má jiné příčiny.“

„Něco vás trápí?“

Lerro neodpověděl hned. Několikrát zatáhl z cigarety, dívaje se zamyšleně do rohu pokoje, jako by se rozmýšlel, má-li nechat této rozmluvy nebo v ní pokračovat. Avšak potřeba svěřit se někomu, poradit se byla tak silná, že to nedovedl překonat.

„Znáte usnesení Jaltské konference?“ zeptal se, dívaje se napjatě na Heinricha.

„Četl jsem to, na podrobnosti se už ovšem nepamatuju.“

„Ale nemohl jste přece zapomenout na usnesení, týkající se potrestání tak zvaných válečných zločinců.“

„Myslím, že je to jen deklarace. Válka je válka a v historii ještě nebyl příklad…“

„Ano, ano, nemají právo, nemohou soudit, kdo je vinen a kdo ne!“

„Mluvíte tak, jako kdyby se usnesení té věhlasné konference týkala přímo vás.“

„Jestliže vejdou v platnost, postihnou i mě. Vypadá to podivně a nesmyslně, ale snad to ani není tak nesmyslné, když se na to podíváme z jiného hlediska.“

„Nerozumím vám, vůbec vám nerozumím.“

Lerro se zamyslil; po chvilce začal znovu hovořit, ač jeho hlas zněl ještě váhavě.

„Abyste věděl, barone, jste tak ohleduplný, že jsem s vámi nikdy nemohl hovořit o své práci na závodě, a proto…“

„To není ohleduplnost, signore Lerro, mám už takovou zásadu: nechci vědět věci, které se mne netýkají.“ Starý inženýr vehementně namítl:

„Ale týkají se mne! A proto vám musím některé věci vysvětlit! Jinak nebudete rozumět. Samozřejmě to zůstane jen mezi námi, tím jsem si jist. A proto…“

„Poslouchám vás, signore Lerro.“

„Začnu tím… ačkoliv ne… Radši mi řekněte vy! Četl jste včerejší zprávy o bombardování Anglie létajícími střelami?“

„Ovšem.“

„A všiml jste si také, jaké si to vyžádalo oběti?“

„Těžko si toho nevšimnout! Takový efekt nemělo ještě žádné bombardování.“

„A tím jsem vinen já! Já jsem je zabil!“

„Signore Lerro, vy jste nemocen, jste unaven a rozčilen. Jsem přesvědčen, že děláte z komára velblouda. Prosím vás, pohovoříme si o tom všem zítra.“

„Ne, ne, jsem úplně zdráv. Už kolik dní ze sebe sice dělám nemocného… Ano, dělám. Abych nemusel do závodu!“

„Signore Lerro!“

„Opakuji, že jsem úplně zdráv a při plném vědomí! Při tak plném vědomí, že jsem vynalezl přístroj, jímž se dají pomocí rádia řídit létající střely…“

„Vy? Alfredo Lerro?“

„Vidíte, nemůžete tomu věřit, sám jste se polekal. Ale já jsem se nebál, dosud nikdy jsem se nebál. Ptám se sám sebe, jak je to možné. Snad to bylo především tím, že mě zajímala sama myšlenka. Nikdy jsem mnoho nepřemýšlel o tom, jak bude můj vynález využit v praxi. Věděl jsem, že pracuji ve vojenském závodě, věděl jsem, že pomocí mého přístroje budou střely létat tam, kam je člověk zaměří. Nedosáhli jsme ještě takové přesnosti, aby střela zasáhla přímo určený objekt, ale na určité město jsme schopni zaměřit. To všechno jsem věděl, ale věděl jsem to, abych tak řekl, jen teoreticky. Dával jsem svůj mozek, všechno ostatní byla jejich věc. Bylo mi lhostejné, kdo tu zbraň použije a proti komu. Ale ne, to nebylo to, proč‘ jsem se nebál, proč jsem o tom nepřemýšlel. Nepředpokládal jsem, že by se mne na to někdo ptal. Až když jsem viděl, že stěna, za níž jsem se schovával, se hroutí, když jsem pochopil, že se budu zodpovídat stejně jako ostatní! A možná víc, neboť oni měli jen ruce, kdežto já jsem jim dával mozek. Teď jsem se začal bát…“

„A úplně oprávněně, signore Lerro,“ neovládl se Heinrich.

„Tak i vy myslíte, že… Co mám dělat, co byste mi radil?“

„Podle mého názoru máte jediné východisko.“ Heinrich zmlkl a upřeně se zadíval Lerrovi do očí.

„Jaké?“

„Válka se chýlí ke konci, každý den je drahý.“

Lerro mlčky přikývl.

„Vy musíte prchnout do některé neutrální země, řekněme do Švýcarska, a uveřejnit v tisku protest. Odvolat se na to, že vás násilím přinutili pracovat. Ozvat se proti tomu, že vašeho vynálezu využívají k ničení obcí a měst a zabíjení nevinných lidí. Když uděláte prohlášení hned, uvěří vám.“

„Máte úplně pravdu!“

„Ale musíte s sebou mít nákresy, vzorce, vůbec všechno, co se týká vašeho vynálezu. Vím, že je velmi těžké získat ty materiály, jistě jsou všechny ukryty v závodě, ale…“

„Mám fotokopie.“

„A riskujete nechávat takové věci doma?“

„Dobře jsem je ukryl. Mám velikou knihovnu, není to tak těžké. Nikdo by neuhodl, kde jsou, jen já je mohu najít.“

„V tom případě se nemusíte dlouho rozmýšlet a váhat. Koneckonců, nezachráníte tím jenom sebe, ale statisíce úplně nevinných lidí. A to oni budou umět ocenit!“

„Ale jak to všechno provést? Víte přece, jak mě hlídají!“

„Slibuji vám, že promyslím plán a v nejbližších dnech vám řeknu, na co jsem přišel. A samozřejmě vám pomohu, jak budu moci.“

„Vím, že jste ušlechtilý člověk. Snad poprvé po mnoha nocích dnes budu spát.“

Heinrichovi ustlali v sousedním pokoji. Dlouho se převaloval na lůžku, rozčilen vědomím, že se snad konečně přiblížil k cíli. I ve snu spřádal plány, jak získat ony materiály.

Ve tři hodiny ráno vzbudil Heinricha napůl oblečený Kubis.

„Teď volal Kurt. Jede k tobě spojka od Lemkeho.“

„Kde je?“

„Kurt ho přiveze autem, budou tu za okamžik.“

Heinrich se rychle začal oblékat.

„Nákresy hledejte v knihovně mezi knihami. Fotokopie. Snad je to právě to, co potřebujete. Ukážete mi to a spolu se podíváme, jestli to je ono,“ šeptem vykládal Heinrich Kubisovi při oblékání.

„Ale já vám je nemohu dát,“ řevnivě šeptem mu také odpověděl Kubis.

„A proč byste mi je dával? Nač? Vždyť to dělám pro vás. Aby z toho nebylo fiasko. Může se stát, že ty fotokopie nebudou mít s vynálezem nic společného. Pak by se muselo hledat dál. Vy byste nechal utéci takovou šťastnou příležitost, když se můžete zabezpečit na celý život? Z vás bude boháč, už to vidím. Jestli to dobře dopadne, prodloužím vám lhůtu, kdy mi máte splatit dluh, ještě o rok.“

*

Lemke po svém poslu oznamoval, že narazil na partyzánskou léčku, vede úporný boj a žádá o okamžitou pomoc.

Heinrich neměl ani trochu chuti pouštět se do nočního boje, a ještě k tomu na straně Lemkeho a ne partyzánů. Podmínky však vyžadovaly rychlou, energickou akci, aby nevzniklo podezření. Musel poplachem svolat parašutisty a dvě čety německých myslivců, které zůstaly v Castellamonte, a zároveň musel sám všemi způsoby zabraňovat a zdržovat plnění svých vlastních rozkazů.

Heinrich nařídil velitelům čet, aby zkontrolovali všechny automatické zbraně a odstranili zjištěné závady. Když byli hotovi se zbraněmi, dal rozkaz vzít s sebou ještě doplňkovou zásobu munice, pro kterou museli běžet do skladu. Zatím se ukázalo, že v motoru jednoho obrněného transportéru se ozývá podezřelý hrkot. Heinrich běhal z místa na místo, řval, vyhrožoval, že postaví všechny viníky před soud, ale v duchu jásal, že se odjezd zdržuje.

Díky tomu vyjela pomoc Lemkemu z Castellamonte až po čtvrté hodině a dorazila na místo v šest hodin ráno, když už bylo po boji. Ještě se ozývaly ojedinělé výstřely, do vzduchu vyletovaly rakety, ale partyzáni nikde.

Ve světle raket spatřil Heinrich vytáhlou postavu Lemkeho. Procházel mezi mrtvolami zabitých a zraněných italských vojáků, svítil si baterkou a pálil z pistole do těch, kteří ještě projevovali známky života.

Když spatřil Heinricha, rychle k němu zamířil a krátce mu vypověděl, co se tu stalo.

Sotva vyjeli z Castellamonte, poslal napřed několik motocyklistů s rozkazem jet tak, aby každý zadní viděl stroj jezdce před sebou. Šofér obrněného transportéru se měl rovněž orientovat podle posledního motocyklisty. Třicet kilometrů od Castellamonte, když už byl Lemke jist, že šťastně dorazí do Ivrei, začaly z pravé strany pálit po koloně partyzánské kulomety a samopaly. Svítící střely létaly v širokém pruhu. Partyzáni nechali přejet hlídku motocyklistů a napadli kolonu z boku. Nezbylo než přijmout noční boj. Italští vojáci využili neočekávaného přepadení a rozutekli se – ti zabití, které Heinrich právě viděl, to je všechno, co zbylo z několika set Italů.

„Po odzbrojených jste stříleli dost úspěšně, místo abyste bojovali s garibaldovci,“ poznamenal Heinrich uštěpačně. Cítil, jak ho zaplavuje nevyslovitelný hněv. S jakou rozkoší by namířil pistoli na tuhle zrůdu, co si tu vedle něho klidně pokuřuje. Musel se ovládnout. Už úplně klidným hlasem se pak zeptal:

„Zorganizujeme honičku?“

„V noci je to příliš riskantní. Počkáme, až se úplně rozední.“

Museli dlouho čekat, byl mlhavý den, a tak teprve za dvě hodiny mohli Lemke a Heinrich v doprovodu samopalníků prohlédnout postavení partyzánského oddílu, který přepadl kolonu.

„Všimněte si, jak jsou jejich pozice dobře zamaskované a předem připravené, to je zřejmé. Určitě na naši kolonu čekali,“ zlostně vykládal Lemke.

„Vypadá to, že jim někdo dal avízo,“ klidně konstatoval Heinrich.

Na pronásledování partyzánů a uprchlíků nebylo pomyšlení. Mlha omezila viditelnost na minimum a pouštět se za takové situace dál do hor bylo nebezpečné: několik desítek partyzánských samopalníků mohlo zadržet celý veliký oddíl.

„Kdo jen mohl partyzány varovat,“ napůl sebe, napůl Heinricha se ptal Lemke, když se spolu ve velitelském voze vraceli do Castellamonte.

„Říkal jste někomu, že chceme dnes v noci Italy odvézt?“

„Ani živé duši!“

„Tak kdo to mohl být?“

„A proč myslíte, že partyzány upozornil někdo z mých lidí a ne z vašich?“

„Mám kolem sebe jen Němce, u vás jsou i Italové.“

„Po atentátu na Hitlera se nedá důvěřovat ani Němcům. Zárukou věrnosti není národnost, ale přesvědčení.“ Lemke zmlkl. Byl rozezlený na celý svět a nejvíc na sebe. Měl stát na tom, aby Heinrich sám doprovázel Italy, a on zatím vzal celou odpovědnost na sebe. A takhle to dopadlo! Teď aby se ospravedlňoval před velením, kdežto Heinrich zůstane pěkně stranou, protože k přepadení došlo za hranicemi jeho oblasti.

I Heinrich mlčel. Nemohl zahnat z mysli obraz, který spatřil na místě boje: několik desítek zabitých a raněných italských vojáků a mezi nimi Lemke s baterkou v levé ruce a s pistolí v pravé.

„Ještě něco. Důvěřujete své překladatelce?“ zeptal se z ničeho nic Lemke, když už přijeli do Castellamonte.

„Zkoušel jsem ji několikrát předtím, než k nám přišla, i potom v práci. Hrabě Ramoni jí dal velmi dobré doporučení a mám za to, že právem.“

„Já proti ní mám přece jen podezření.“

„Vyzkouším ji ještě jednou, abych vás uklidnil. Nechám na stole nějaký naoko tajný dokument,“ lhostejně navrhl Heinrich.

Pohlédl na Kurta, jenž seděl s kamenným obličejem za volantem; bylo mu jasné, že za pár minut se o této rozmluvě dozví Lidie.

*

Večer k Heinrichovi doslova vlétl veselý a rozčilený Kubis.

Heinrichovi šíleně zabušilo srdce. Snad se teď splní to, co mu mnohdy připadalo nemožné, k čemu upjal všechno své úsilí a všechny myšlenky, čemu podřídil všechno své jednání a celý život.

Kubisův vzhled i jeho chování potvrzovaly, že tomu tak je.

Nejdříve nahlédl do ložnice sousedící s pracovnou, pečlivě zavřel dveře, pak vykoukl do chodby a zaklapl automatický zámek.

Heinrich se už ovládl a s úsměvem ho pozoroval. „Vůbec vás dneska nepoznávám, Paul. Tváříte se jako spiklenec. Stalo se něco zvláštního?“

Kubis zvedl ruku jako vítězný boxer v ringu, chytil se prsty levé ruky za zápěstí a zatřásl s ní ve vzduchu. Potom se beze slova popleskal po kapse uniformy.

„Tak co to s vámi je? Ztratil jste dar řeči?“

Kubis se se smíchem svalil do křesla.

„Tady je mám, drahý barone, všechny jsou tady,“ začal se zase plácat po kapse a vrhl se s vítězoslavnou tváří na opěradlo.

„Co tam máte?“

„Fotokopie! Tak co říkáte teď mým schopnostem, no?“

„Říkám, že jsem o nich měl vždycky vysoké mínění. Opravdu se vám podařilo…“

„Všechny do jedné! Tak proč mi neblahopřejete?“

„Ještě nevím, jestli mám k čemu. Víte sám, že jste v technice ignorant. Staříci někdy mívají podivné vrtochy, Lerro si také mohl uschovat jako vzpomínku na svůj první vynález nějaké nákresy, které teď nemají žádnou cenu. Nebo chce začít nějakou novou práci.“

Kubis zbledl, jak jen uslyšel takovou domněnku. Už si tak zvykl na myšlenku, že drží v rukou celé bohatství, a teď si připadal jako člověk, jemuž je někdo chce vyrvat.

„Ne… to není možné,“ zablekotal, ale úzkost a strach se víc a víc obrážely v jeho tváři.

„Prohlédneme to a podíváme se.“

Kubis vytáhl z postranní kapsy uniformy svitek papírů a opatrně se podíval na Heinricha. Z očí mu zírala úzkost, strach, ale i nedůvěra.

Heinrich se hlučně rozesmál a pokrčil rameny.

„Mohl bych se urazit, Paul, a vyhodit vás i s těmi fotokopiemi. Zajímá mě to asi jako loňský sníh, leda že chci vědět, jestli mi vůbec někdy budete schopen splatit dluh. Ale já vás nevyhodím, nebojte se, vždyť vidím, že jste celý bez sebe. Čert aby vás vzal, ukažte to!“

Kubis mu podával jednu fotokopii po druhé. Heinrich uchopil každou levou rukou, podržel ji kousek před sebou, drže pravou ruku na knoflíku od uniformy, v němž byl vmontován miniaturní nehlučný mikrofotoaparát. Tu a tam se úmyslně zastavoval, jako by prohlížel nákres nebo nějaký vzorec.

„Ano, je to ono. Rozpracování jednotlivé součástky. Není to to nejdůležitější, ale hodit se to bude. Hlavní obsahuje ta fotokopie, co jsem měl teď v ruce. Tu střežte jako oko v hlavě. Nejsem samozřejmě takový odborník, na první pohled je to těžko určit, ale hlavní myšlenka vynálezu je tady na tom archu, to vím.“

Konečně prohlédli všechno.

„Teď vám mohu skutečně blahopřát. Nemáte ani představu, co máte v ruce.“ Heinrich stiskl Kubisovi pevně ruku snad poprvé za celou tu dobu s opravdovou radostí.

Kubis už zase zářil. Schoval svůj poklad do kapsy, a když se teď už napevno přesvědčil, že to s ním Heinrich myslí dobře, zachvátil ho cit upřímné vděčnosti.

„Nevěřil jsem v přátelství, Heinrichu, nevěřil jsem ničemu na světě, ale na to, co jste pro mne udělal vy, nikdy nezapomenu. To vy jste mi poradil, abych se oženil se Sofií. A od té chvíle se na mne začalo štěstí usmívat. Kdybych se byl nestal manželem signority Lerro, nedošlo by mezi námi nikdy k tomu rozhovoru, pamatujete? Cožpak jste na to zapomněl? Tenkrát jste mi poprvé naznačil možnost, jak bych si mohl zabezpečit budoucnost. Vy jste zkrátka můj dobrý génius! A to ani nemluvím o těch půjčkách, které jste mi tak ochotně poskytoval. Mimochodem, nezapomněl jste, že jste mi slíbil odložit splátku dluhu ještě o rok?“

„To že jsem vám slíbil?“

„Samozřejmě! Zrovna před chvílí. Budete-li chtít, vrátím vám dluh i s procenty – teď si to mohu dovolit – ale až za rok, víte sám, že s hotovými penězi jsem na tom špatně. Doufám, že se ke mně jako starému kamarádovi nebudete chovat moc vydřidušsky.“

Heinrich měl sto chutí pokračovat ve hře a smlouvat s Kubisem o procenta, ale přemohl se, aby se ho co nejrychleji zbavil.

„Ach tak, už si vzpomínám. Vy jste mě ale chytil za slovo! Co se dá dělat, co jsem slíbil, musím splnit.“ Kubis roztrhal starý úpis a napsal nový.

„A co chcete udělat s fotokopiemi?“ zeptal se Heinrich, když byl host už na odchodu.

„Někam je dobře schovám. Než…“

„Vy jste se zbláznil. Okamžitě je musíte položit zpátky na místo, odkud jste je vzal. Ještě dnes!“

„To neudělám za nic na světě.“

„Tak se s nimi rovnou rozlučte a zapomeňte, že jste je vůbec držel v ruce. Dejme tomu, že dnes nebo zítra Alfredo Lerro dokumenty pohřeší. Pochopitelně na smrt vyděšen to ohlásí Stengelovi. A víte, kdo za to zaplatí hlavou? Paul Kubis. Zeť Alfreda Lerra a zástupce velitele vnitřní ochrany závodu. Člověk, jemuž kromě toho bylo svěřeno střežit osobu inženýra Lerra a jeho dům…“

„Tak proč jste mi proboha radil, abych je hledal?“

„Za prvé, abyste se přesvědčil, že vůbec existují; za druhé, abyste si od nich udělal pro každý případ fotokopie, a za třetí, abyste věděl, kde leží, a abyste mohl dávat pozor, aby se nedostaly do rukou nikomu jinému než vám.“

Kubis si utřel pot z čela.

„Vy jste mě vyděsil! Fuj, až se mi zastavilo srdce. Máte pravdu… Ale v tom případě si musím pospíšit.“ Kubis odešel a Heinrich otočil klíčem ve dveřích. Konečně zůstal sám se svou radostí.

Ano! Okol byl splněn! Dnes v noci o tom podá zprávu na příslušné místo a zítra už bude mikrofilm daleko. Ani vysoké zdi provrtané hlavněmi kulometů, ani dvojitý kruh ochrany promyšlené do nejmenších podrobností neobstály před vůlí jednoho člověka.

Zhasl světlo, vytáhl těžkou záclonu a otevřel okno. Dovnitř proudil chladný noční vzduch. Heinrich měl pocit, že by do něho mohl vnořit ruce i planoucí hlavu jako do horského potoka, v jehož vodách připlouvá do pokoje tenoučký srpek měsíce a mihotavá záře vzdálených hvězd, odrážejících se ve vlnách.

Vzpomněl si na jinou hvězdnou noc a jeho srdcem projela ostrá bolest. Stáli takhle u otevřeného okna s Monikou v Saint Remy. I tenkrát je zaplavila noc s hvězdami, jemnými vůněmi horských trav a květin, slibovala jim věčnou lásku. Ta vzpomínka byla tak živá, že Heinrich cítil téměř fyzicky dotek dívčina ramene, jako by tu opravdu stála vedle něho. A ne už bolest, ale smutná něha a radost prostoupily celou jeho bytost; pocítil v tu chvíli nezlomné spojení všeho dobrého a krásného na světě, tu neumírající sílu, která vede různé lidi v různých koutech světa k boji za spravedlnost a pravdu.

Právě když stál Heinrich u otevřeného okna ve své pracovně, konal se v prvním patře v jednom pokoji barona Stengela zajímavý rozhovor, který se týkal právě Heinricha.

„Na to nemohl přijít sám,“ přesvědčoval Lemke Stengela. „Ujišťuji vás, že to je chytře promyšlený plán a že to vymyslil Goldring, a ne Lerro. Žádat teď o dovolenou! Víte, co to znamená? Prostě chce upláchnout. Ano, ano, váš nenahraditelný Alfredo Lerro, kterého máte střežit jako oko v hlavě, nás chce všechny napálit. Myslíte, že si vybral městečko téměř na švýcarských hranicích jen tak náhodou?“

„Zbytečně se rozčilujete, herr Lemke,“ pohlédl Stengel posměšně na svého společníka. „Bez souhlasu hlavního stanu nedovolí nikdo Lerrovi z Castellamonte ani krok, natož aby někam odjel, i když jen na pár dní. A hlavní stan souhlas nedá, to je také jasné. Ne proto, že by Lerro byl nenahraditelný, jak vy říkáte. Kdyby tomu opravdu tak bylo, možná, že bychom mu vyhověli. Jenže my už jsme si od něho všechno vzali. Vymačkali jsme ho jako citrón. Už nás neznepokojuje jeho zdraví ani pocity. Dokud nám může být aspoň minimálně užitečný, držíme si ho a mám rozkaz nesahat k rozhodné akci, ale počkat na speciální instrukce. Proč bych měl pátrat, jestli mu někdo poradil zažádat si o dovolenou?“

„Zaslepuje vás, barone, cit vděčnosti ke Goldringovi, který prý vám dvakrát zachránil život. Ale on vás také dvakrát zničí. Služebně i soukromě.“

„To je zajímavé,“ usmál se Stengel přezíravě. „Ten mladíček že by mohl zničit mě, zkušeného zpravodajce?“

„Netroufám si říci, že se přeceňujete, ale jeho docela určitě podceňujete. Je mnohem chytřejší, než se vám zdá, a daleko nebezpečnější. A já vám to hned dokážu.“

„Tak tedy vezměte tu první vaši tezi, že mě zničí služebně,“ připomněl ironicky Stengel.

Lemkemu vyskočily po obličeji rudé skvrny.

„Ano, a právě skrze Alfreda Lerra. Pro mne nemá teď žádný význam, jestli ho hlavní stan pustí nebo ne. To je druhořadá otázka. Důležité je, že mu Goldring nasadil do hlavy myšlenku na útěk. A když už to jednou v hlavě má, je tisíc různých způsobů, jak to provést, zvlášť když má určitou svobodu. Přece ho nemůžeme uvěznit! A Goldring může třeba jen čistě ze sportu přejít od slov k činům, ke konkrétní pomoci, on má takovou dobrodružnou krev. Jsou přece s Lerrem nejlepší přátelé. K tomu nemá Goldring ponětí o závodě ani o tom, co se tam vyrábí, jinak by si takhle nezahrával s ohněm. Představte si, že by ten Lerro doopravdy utekl! Co by bylo s vámi?“ Stengel si zamyšleně přejel prstem pod nosem.

„Dál!“ usekl krátce.

„A teď soukromě. Nezdá se vám, že se poněkud změnil vztah Marie Luisy k vám?“

„Abyste věděl, já sám jsem dlouho váhal s vyjádřením, a když se teď hraběnka přesvědčila, že mám vážné úmysly, mstí se mi jako každá žena za nerozhodnost.“

„Myslíte, že je to jenom to? A co když vám řeknu, že mi Goldring četl dopis své snoubenky, Bertgoldovy dcery, která mu vytýkala vztah k Marii Luise? Nezapomínejte na jednu věc: mladá krásná žena, vdova, a mladík ne zrovna špatného zjevu bydlí dlouhou dobu pod jednou střechou, mají pokoje skoro vedle. Už jen to, že ho hraběnka ubytovala ve svém křídle a dala mu pokoje svého nebožtíka muže… Jak chcete, ale to je moc a moc podezřelé. Já myslím, že Lora Bertgoldová má proč být nespokojená s chováním svého snoubence.“

Majorův obličej zrudl a Lemke pochopil, že zasáhl nejcitlivější místo v srdci barona Stengela – dotkl se jeho mužské hrdosti. Využil toho okamžiku a vypověděl všechno, co se v něm nahromadilo proti Goldringovi, o jeho někdy podivném jednání i o přátelství s nespolehlivými lidmi.

A major Stengel, který se před chvilkou ještě Heinricha zastával, poslouchal pozorně jeho výklady a nakonec mu dal za pravdu: ano, jednání barona von Goldringa je skutečně podezřelé.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Stengel, když Lemke skončil.

„Jsem bohužel bezmocný, přímé důkazy nějakého provinění nemám. Těžko také vědět, jak by se na to díval Bertgold. Podle mého názoru máme jediné řešení – napsat společný dopis obergruppenführerovi, který mi ostatně sám dal za úkol hlídat svého budoucího zetě. Ať rozhodne on.“

Když se Lemke se Stengelem pozdě v noci rozcházeli, ohlásilo rádio neočekávaný začátek útoku sovětských vojsk na celé tisícikilometrové východní frontě.

Hrozivé události jednoho dubnového dne

Bertgoldův příjezd do Castellamonte byl překvapením pro všechny – pro Heinricha, Lemkeho i Stengela.

Zuřily už úporné boje o Berlín. Včera se na Labi setkala sovětská a anglo-americká vojska. Heinrich oprávněně doufal, že Německo bude v nejbližších dnech kapitulovat, neboť dnes ráno dostal od svého velení rozkaz neprodleně se vrátit do vlasti. A do toho sem přijede ten zatracený Bertgold!

O jeho příjezdu se dozvěděl od Lemkeho. Kurt i Heinrich se právě chystali na dalekou cestu, když se ozval zvonek.

„Herr Goldring, gruppenführer Bertgold přijel právě do Castellamonte a přeje si vás spatřit,“ sdělil mu Lemke suše oficiálním tónem.

„Je ü vás?“

„Ano.“

„Poproste ho, aby přišel k telefonu. – Jaké milé překvapení, mein vater! Kde se tu berete? A proč jste nepřijel přímo ke mně? Dobře, čekám vás.“

Heinrich zlostně praštil sluchátkem.

Neměl ani za mák chuti setkat se s Bertgoldem právě teď. Všechno už bylo připraveno k odjezdu: rozhodl se, že dnes po uzavírací hodině nepozorovaně zmizí z Castellamonte. Musí se nějak dostat tam, odkud mu už pomohou do Jugoslávie, jak bylo domluveno. A teď tohle!

Nedávno měl Heinrich obvyklý spor s Lemkem a náčelník SD mu přímo prohlásil, že jeho jednání považuje za nesprávné a velmi podivné, a vyhrožoval, že o tom napíše Bertgoldovi. Možná, že to Lemke doopravdy udělal, uvažoval Heinrich, a gruppenführer se přijel přesvědčit, jsou-li Lemkeho obvinění pravdivá, aby si sám vyřídil účty se svým „synem“, který ho tak napálil. A tyhle poslední hodiny pobytu v nepřátelském táboře, tak dlouho očekávané, se stanou posledními hodinami jeho života… Snad byl odhalen jako sovětský rozvědčík a gruppenführer sem přijel zjistit, kdo je ve skutečností jeho adoptivní syn a budoucí zeť. Proč jel napřed k Lemkemu, ne přímo k němu?

Otázky se mu rodily v hlavě jedna přes druhou, ale odpovědět na ně neuměl.

Ale proč vlastně hledat odpovědi? Bertgold bude za chvilku tady a všechno se vysvětlí. Až pak se Heinrich může rozhodnout, co dělat a jak se chovat. Ještě naposledy se však musí vzchopit, sebrat. Už se vlastně sám demobilizoval, viděl už před sebou jen blízkou, draze vykoupenou cestu do vlasti. Ale musí hrát svou roli až do konce. Nesmí změnit charakter ani způsob jednání. Přece se v poslední chvíli neprozradí nějakým neopatrným gestem, činem, slovem!

Bertgold ho nezavolal do SD, přijede za ním sem do zámku – není to tedy tak špatné, jak to vypadalo na první pohled.

A co kdyby nechal všeho a pokusil se prchnout? Stačí jen nasednout do auta a rozkázat Kurtovi, aby uháněl nejvyšší rychlostí.

Ne, to udělat nemůže! Bertgold by se nesmířil s tím, že mu s Heinrichem uniknou i jeho dva milióny, a udělal by všechno, aby uprchlíky chytil. Ať se děje co chce! Pistoli, kterou od sebe nikdy nedal, má i teď. Kdyby se něco stalo, bude Heinrich moci poprvé za celou válku využít všech nábojů.

V chodbě se ozvaly dunivé kroky. To vypadá na Bertgolda! Ano, je to on.

Ve dveřích se objevila známá postava. Bertgold má na sobě světlešedivý nepromokavý plášť, v jedné ruce drží klobouk stejné barvy, druhou se opírá o tlustou hůl s umně zakrouceným držadlem. Oči má naběhlé víc než jindy, obličej unavený a vyčerpaný.

„Mein vater,“ přiskočí k němu Heinrich.

Bertgold mu pevně stiskl ruku, ale nepolíbil ho jako jindy.

„Přijel jste nadlouho? A proč jste v civilu?“

„Ty se někam chystáš?“ ptá se Bertgold sám, aniž mu odpověděl, a kývne hlavou na dva kufry, které zůstaly otevřené uprostřed pokoje. Že jsem to neuklidil, vyhuboval se Heinrich.

„Ano, mám už dlouho všechno připraveno, abych mohl v příhodném okamžiku odjet do Švýcarska.“

„Utéci?“

„Neříkal bych tomu útěk.“

Bertgold se křivě usmál.

„Všichni utíkají, všichni, jako krysy z lodi, když se potápí,“ řekl hořce.

„Loď opravdu klesá ke dnu, herr gruppenführer, a je namístě myslet na vlastní záchranu.“

Bertgold neodpověděl. Seděl, hryzl si rty a jen si přejížděl a uštipoval prsty nazrzlé vousky, jak dělával vždycky, když se k něčemu rozhodoval.

„Jsem s tebou velmi nespokojen, Heinrichu,“ začal konečně. „A některé tvé činy vůbec nechápu. Byl bych rád, kdybys mi to mohl vysvětlit, pak ti teprve řeknu, proč jsem přijel.“

„Právě to chci udělat. Jsem si totiž jist, že mě Lemke u vás očernil. Několikrát jsem ho upozornil na chyby v jeho práci a to mi nemůže odpustit. Je to malicherný, mstivý člověk. А k tomu hloupý.“

„O Lemkem si pohovoříme později. Teď o tobě. Kde je tvá překladatelka?“

Lemke mu už zřejmě řekl o zmizení Lidie. V tom případě si nemohu hrát na schovávanou, to je jasné, musím přijmout boj. Musím ho ohromit otevřeností…

„Proč mlčíš a neřekneš, žes ji nechal utéci? Zase nějaká milostná historie?“

„Žádná milostná historie v tom nebyla. Ale utéci jsem ji opravdu nechal.“

Z Bertgoldova obličeje zmizel posměšný úsměv. Zatvářil se ohromeně, jak si to Heinrich vypočítal. Takhle mu překazil útok.

„Říkáš to, jako kdyby na tom nebylo vůbec nic zvláštního. Ani se nenamáháš nějak se ospravedlnit.“

„Dovoluji si hovořit s vámi naprosto upřímně, protože tu teď přede mnou nesedí gruppenführer, ale můj otec a budoucí tchán. Doufám, že před ním nemusím nic skrývat.“

Bertgold se na něho podíval udiveně a zvědavě. Heinrich klidně snesl jeho pohled.

„Proč jsi to udělal?“

„Zkoušel jsem ji několikrát a jsem pevně přesvědčen, že ta dívka není ničím vinna. Nechtěl jsem, aby ji Lemke týral na gestapu, protože jsem ji sám žádal, aby k nám šla jako překladatelka, ačkoliv to odmítala. Dal jsem jí čestné slovo, že jí zaručuji bezpečnost, a své slovo německého důstojníka vždy plním. Tak, mein vater, to je moje odpověď.“

„A kde je tvůj přítel Matini?“

„Včera mi Lemke oznámil, že je lékařem v partyzánské nemocnici.“

„A co tvůj druhý přítel Lütz? Kde ten je?“

„Včera utekl do Švýcarska.“

„A ty jsi jim oběma pomáhal?“

„Lützovi jsem pomohl, mám s ním totiž nějaké plány, domluvili jsme se, že se ve Švýcarsku sejdeme. Co se týče Matiniho, neměl jsem tušení, co má v úmyslu. Mám od něho mimochodem někde ve stolku dopis, nechal mi ho tu, než utekl. Můžete si ho přečíst a uvidíte, že Matini… Hned ho najdu.“

Bertgold ho zarazil rozzuřeným gestem.

„Na takové věci nemám teď čas! Víš, že Lemke mluví o tvém zatčení a výslechu?“

„To jsem mohl čekat, říkal jsem vám už, jaký vztah se mezi námi vytvořil. Doufal jsem jenom, že se bez vašeho svolení ničeho neodváží.“

„A ty si myslíš, že já budu skrývat tvé hlouposti, ba víc, tvé zločiny? Já, Wilhelm Bertgold?“

„Ne, ale počítal jsem s tím, že jste člověk s širším rozhledem než Lemke, který si nevidí dál než na špičku nosu.“

„Toho Lemkeho už nech. On zodpovídá za své činy, ty za své. A na filosofické mudrování nemám teď kdy. Promluvíme si o konkrétnějších věcech. Tys tedy věděl, že tě Lemke chce zatknout, a protože jsi doufal, že do toho zasáhnu, čekal jsi docela klidně…“

„Kdyby se byl o to pokusil, vystřílel bych do něho celou pistoli. A do těch, co by přišli s ním, taky. Střílet umím, to přece víte,“ připomněl mu Heinrich pro každý případ.

„Cože? Vzpoura proti moci?“

„Přece víte sám, mein vater, že žádná moc neexistuje. Existují jen rozptýlené skupiny ozbrojených lidí…“

„Zase odbíháme od tématu. Tohle nechme stranou. Proč jsi napomáhal k útěku překladatelce, Lützovi, proč jsi zavíral oči nad podezřelým jednáním Matiniho?“ V Bertgoldově hlase se ozvaly zlověstné tóny, jaké od něho Heinrich ještě nikdy neslyšel, vždycky však věděl* že jich je Bertgold schopen.

„Odpovím vám, ale musím se zase nejdřív uchýlit k filosofickému mudrování, které mi tak vytýkáte. Snad vám tím odpovím na všechny tyhle otázky. Dovolíte?“

„Jen stručněji, prosím.“

„My oba, mein vater, jako všichni praví vlastenci, teď nemůžeme myslet jen na dnešek, ale na zítřek, na den pomsty za porážku, kterou náš národ utrpěl už podruhé v tomhle prokletém dvacátém století. Musíme mít přátele pro budoucnost. My všichni jsme v Evropě napáchali příliš mnoho zločinů, ať tedy aspoň kapka dobra přesvědčí svět, že v Německu jsou řádní lidé. Jaký by z toho byl užitek, kdyby Lemke umučil ještě dva nebo tři lidi? Zastavilo by to sovětské kaťuše v Berlíně? Odsunulo by to východní frontu znovu na břeh Volhy?“

Heinrich si uvědomoval, že se dává příliš unést, ale nemohl se už ovládnout.

Bertgold se díval na svého budoucího zetě neproniknutelným pohledem. S každým slovem v něm vzrůstala zlost a vztek. Romantický hlupák, drzý kluk, který svou zpupností div nezničil jeho plány. Ach, kdyby nebylo těch dvou miliónů ve švýcarské bance! Jenže peníze jsou uloženy na jméno von Goldringa, musí ho tedy zachránit místo toho, aby mu vpálil kulku do čela. A bez těch dvou miliónů se Bertgold neobejde, musí je mít, nepodařilo se mu totiž dostat vlastní úspory z německé banky.

„Kdy jsi chtěl utéci?“ pochmurně se zeptal Bertgold, jako kdyby vůbec neposlouchal, co mu Heinrich vykládal. „Dnes v noci.“

„A kam?“

„Do Švýcarska, k Lorchen, jak jsme se domluvili.“

„Máš u sebe šekovou knížku?“

„Poslal jsem ji do úschovy do Švýcarské banky. Tady je stvrzenka.“

„A nemáš strach, že by ji mohl vyzvednout někdo jiný?“

„Kdepak. Na to je kromě šekové knížky nutné znát ještě heslo. Mimoto mají v bance otisky prstů každého vkladatele. O podpisu nemluvím, ten se dá zfalšovat.“ Heinrich se pozorně díval na Bertgolda, aby viděl, jak to na něho zapůsobí.

„Zítra časně ráno odjedeme oba dva do Švýcarska.“

„Společně? Oba dva?“ Na Heinrichově tváři se objevila tak nepředstíraná radost, že Bertgold trochu zjihl.

„Cesta není docela bezpečná, zítra se totiž očekává kapitulace celé Ligurijské fronty. Myslím, že pro každý případ musíme dát jeden druhému plnou moc: ty mi dáš právo disponovat svým běžným účtem ve Švýcarské bance, já ti dám úpis, že jsi mým dědicem. Je jasné, že kdyby se stalo nějaké neštěstí, odevzdám všechen tvůj kapitál Lorchen jako tvé nevěstě. Doufám, že to uděláš stejně, kdyby se něco stalo se mnou.“

„Bože, takové černé myšlenky! Jenom dva dni a budeme pěkně v bezpečí vysedávat s udicemi na břehu horského jezera a vzpomínat na těžké, ale romantické doby, které jsme spolu prožili.“

„Nemáš tedy nic proti tomu, abychom si vzájemně vystavili ta potvrzení?“ přerušil jeho patetický výlev praktický Bertgold, který se rozhodl zaujmout stanovisko k Heinrichovi podle toho, jak mu odpoví.

„Jak se na to můžete ptát, mein vater! Vy víte, že vaše vůle je pro mne zákonem. Už mám tady všeho až po krk a jenom sním o tom, jak budeme žít všichni společně v tichém rodinném kruhu.“

„Aspoň v tomhle si mě nezklamal,“ s těžkým povzdechem řekl Bertgold.

„Zarmoutil jste mě, mein vater! To, že jsem pomohl dvěma třem lidem, kteří mi byli sympatičtí, má pro vás tak rozhodující význam?“

„Znepokojuje mě, že se přátelíš s nespolehlivými lidmi. To dokazuje, že tvé vlastenecké cítění…“

„Mýlíte se, otče,“ se zápalem mu Heinrich skočil do řeči. „Snad jsem se špatně vyjádřil nebo jste mě špatně pochopil. Vrátím se ještě znovu k tomu, o čem jsme hovořili před chvilkou. Domnívám se, že přímočarost může být někdy zhoubná. V naší době je třeba být pružným politikem, a ne jen vojákem a nic víc. Kdybychom žili jen pro dnešek, zapomněli bychom na zítřek, na odplatu, která je naší povinností. To pokládám v daném okamžiku za vlastenectví. Byl jsem skutečným vlastencem a zůstanu jím, dokud budu dýchat. I teď, kdy do konce války zbylo jen několik dní a možná i hodin, nebudu váhat a položím život, budu-li vědět, že ta oběť přinese užitek mému národu. Tato slova jsem vám řekl poprvé už v daleké Bělorusi, když mě tenkrát v té tmavé podzimní noci přivedli do vaší pracovny. A ta slova vám opakuji tady v Itálii v době, kdy válka končí.“

Bertgold si musil všimnout, s jakým vnitřním rozechvěním pronesl Heinrich poslední slova, a to ho uklidnilo.

„Víš, proč jsem sem přijel?“ zeptal se po dlouhé pomlce a nečekaje na odpověď pokračoval: „Nejen proto, abych tě uchránil před zajetím a před vším, co čeká důstojníka poražené armády…“

„Jsem vám velmi vděčen, otče!“

„Přijel jsme proto, aby ani závod, který vyrábí radioaparaturu pro létající střely, ani tajemství výroby nepadly do rukou našich nepřátel. Víš přece o tom závodě?“

„Ano, Lerro mi něco takového říkal.“

„Chceš říci – nebožtík Lerro?“

„Cože?“

„Zavolej k němu do bytu, možná, že už Kubis zatím…“ Heinrich skočil k telefonu. Dlouho se nikdo neozýval. Konečně uslyšel Kubisův hlas. Heinrich se ohlásil.

„Co je u vás nového, Paul?“

Hovořili asi dvě minuty. Pak Heinrich pomalu položil sluchátko.

„Kubis mi navrhuje, abych si na památku po nebožtíkovi Lerrovi, který právě zemřel na srdeční mrtvici, vzal jeho knihovnu o rybářství. Byli jsme přátelé…“

„Hlavní osoba, která by mohla prozradit tajemství, už není naživu. Zůstal závod a lidé, kteří tam pracují.“

„Co s tím chcete udělat?!“

„Dnes v noci, o nic později, přestanou existovat i lidé i závod,“ s chladnou krutostí pronesl Bertgold. „Právě dnes v noci, zítra už by bylo pozdě. Zítra bude Ligurijská fronta kapitulovat. Tvé jednotky střeží elektrárnu a hráz?“

„Ano, dvě čety černokošiláčů.“

„Dnes v noci po uzavírací hodině vystřídej stráž hráze. Postav tam jen německé jednotky. Čistě německé, rozumíš?“

„Podle rozkazu!“

„A teď se trochu umyju po cestě a odpočinu si. Na čtrnáct hodin sem zavolej Lemkeho, Stengela a Kubise. Dej mi připravit koupel!“

„Nechcete si vypít kávu?“

„Ne, raději číšku dobrého koňaku, jestli nějaký máš.“

„Kolik je libo! V sklepích starého hraběte je ho dost až do začátku nové války.“

„Jak se vlastně daří starému hraběti? Jsme staří přátelé!“

„Hodně nám pomohl při tvoření jednotek dobrovolníků z italských vojáků. Pak ho partyzáni vzali jako rukojmí a to mu tak dodalo, že je úplně neschopný. Teď už několik měsíců jen leží a nikoho nepoznává. Dokonce přestal mluvit.“

„Škoda! Rád bych si s ním byl pohovořil. Jenže jsem za tu válku viděl už dost mrtvol, nebudu se chodit dívat ještě na živou mrtvolu hraběte Ramoniho.“

Heinrich šel do Kurtova pokoje. Chlapec stál u okna, bledý a rozčilený.

„Co se ti stalo, Kurte?“ podivil se Heinrich.

„Podívejte,“ ukázal Kurt oknem k vratům zámku. Stáli před nimi tři mohutní esesáci.

„Z obou stran, z té i z druhé,“ běhal Kurt od okna k oknu a ukazoval další esesáky, kteří obklíčili zámek.

„A co má být?“ pokrčil Heinrich rameny. „Jsou tu jen proto, že je v zámku generál Bertgold, je to jeho stráž.“

„Ale nechtějí nikoho pustit ze zámku!“

„Jestli budeš chtít jít ven, tak to zařídíme. Teď připrav generálovi koupel, a až to uděláš, přijď ke mně do pracovny, musím si s tebou promluvit.“

Když se Heinrich vrátil do své pracovny, byla tu kromě generála i hraběnka Marie Luisa. Stála u okna oblečená do svého úboru amazonky jako vždycky, když jela na projížďku.

„Barone! Vysvětlete mi laskavě, proč mě nechtějí pustit z mého vlastního zámku?“ ptala se netrpělivě a uraženě.

Heinrich pohlédl tázavě na Bertgolda.

„Já jsem dal rozkaz, aby nikdo ze zámku neodcházel,“ řekl generál.

„Ale jakým právem?“ obrátila se Marie Luisa pobouřeně zase na Heinricha.

„Promiňte! Seznamte se, prosím – můj tchán generál Bertgold, hraběnka Marie Luisa Ramoni.“

Bertgold vstal a uklonil se, Marie Luisa sotva kývla hlavou.

„Snad mi tedy generál Bertgold vysvětlí, proč mě nechtějí pustit.“

„Dovolím vám odejít jen pod jednou podmínkou: musíte slíbit, že se vrátíte do dvou, to jest do čtrnácti hodin, jak říkají vojáci.“

„A když přijdu později? Nepustí mě sem?“

„Opakuji – dovolím vám odejít ze zámku, musíte se však vrátit do čtrnácti hodin.“

Marie Luisa zčervenala, pak uraženě zrudla a šla pryč bez jediného slova.

„Starý Ramoni má nějak pyšnou příbuznou! Zrovna jako on,“ poznamenal Bertgold se smíchem.

„Je snoubenkou barona Stengela.“

„Stengela?“ zaraženě opakoval generál a na okamžik se zamyslil.

„Ale, hlouposti, najde si jinou. Tak kde je ta vana?“

Heinrich se neodvážil ptát, proč si má Stengel hledat jinou nevěstu. Nechtěl Bertgolda znepokojovat zbytečnou zvědavostí. Viděl dobře, že generál se k němu teď chová jinak, a zatím to nevěstilo nic dobrého. Mají odsud zítra odjet společně, ale Bertgoldův návrh, aby si vyměnili plnou moc, se Heinrichovi nelíbil. Bertgold si pojistil dva milióny marek patřící Heinrichu von Goldringovi pro případ, že by se po cestě stalo nějaké neštěstí; k tomu neštěstí však nemusí dojít jen vinou partyzánů. Bertgold tomu může napomoci sám, až bude mít v kapse potvrzení adresované Švýcarské bance. Ale co chce udělat s hrází? Proč nesmí nikdo ze zámku? Má ještě tu poslední noc dojít k nějakým událostem? A přece jen je starého Lerra škoda. Kubis inscenoval srdeční mrtvici, ačkoliv věděl, že inženýrova smrt je zbytečná, kopie nákresů měl už v kapse…

„Jednotka ženistů provádí kolem zámku nějaké práce,“ šeptem oznamoval Kurt, který vešel do pracovny.

Heinrich skočil k oknu na dvůr.

„To se ti jistě jen zdálo, vždyť já nic nevidím.“

„Tam ne, tam ne, v parku.“

Skutečně, v parku vojáci ženijní jednotky vrtali skálu.

Heinrich zbledl. Teď pochopil, proč dal Bertgold rozkaz nepouštět nikoho ze zámku.

„Kurte, kde je teď Lidie?“ obrátil se ke sluhovi.

„Nevím.“

„Mluv pravdu. Vím, že jsi s ní ve spojení a pomáháš jí. To tys jí řekl o přepravě italských vojáků, dozvěděl ses to ode mne, a ona dala zprávu partyzánům. Slyšel jsi vyhrožování Lemkeho a varoval jsi ji. Vím to všechno, Kurte, a… chválím tě za to. Teď je každá minuta drahá. Můžeš se spojit s Lidií?“

„Ano,“ energicky odpověděl Kurt a napřímil se.

„Je třeba, aby oznámila na patřičné místo, že dnes večer – hodinu neznám – vyhodí zřejmě elektrárnu i hráz do povětří…“

„Proboha! A městečko?“

„Víc ti říct nemohu, sám nic nevím. Vyřiď, že hned po uzavírací hodině budu střídat stráž na přehradě. Budeš schopen to vykonat, Kurte?“

„Budu.“

„Kdy?“

„Okamžitě. Je tady východ, o němž esesáci nevědí.“

„Tak si pospěš! A pamatuj si: jestli večer odejdu ze zámku a ty tu budeš muset zůstat, okamžitě uprchni. Rozuměls?“

„Samozřejmě.“

„Tak jdi… počkej ještě!“

Heinrich sundal ze své ruky zlaté hodinky.

„Vezmi si je na památku, Kurte. Třeba už spolu takhle sami dva nebudeme mluvit.“

Kurtovi se v očích zaleskly slzy.

„Danke!“

Heinrich Kurta objal a políbili se.

„Teď jednej!“

Dveře za Kurtem zapadly, Heinrichovi se sevřelo srdce. „Teď jsem sám, docela sám, ani jeden blízký člověk, který by mi pomohl,“ pomyslil si s hrůzou.

Vzpomněl si na Bertgoldův rozkaz a zatelefonoval Lemkemu.

„Generál rozkázal, abyste se ke mně dostavil přesně ve čtrnáct hodin nula nula,“ suše oznámil neuváděje úmyslně jméno ani hodnost.

„Jawohl,“ odpověděl náčelník SD. „Jak se vám daří, barone?“

„Docela dobře, přes všechno vaše očekávání.“ Stengelovi volal téměř čtvrt hodiny. Nikdo se neozýval. Konečně se mu po dlouhém úsilí podařilo dostat spojení se Stengelovou pracovnou.

„Co chcete?“ ozvalo se špatnou němčinou.

„Okamžitě zavolejte majora Stengela!“ rozkázal Heinrich.

V odpověď uslyšel říznou nadávku – ten na druhé straně ji pronesl rusky s ukrajinským přízvukem. Heinrichovi to znělo jako nebeská hudba.

„Kdo tam? Kdo tam?“ křičel, ale telefon mlčel. Ani tón se neozýval.

Vtom se ozvaly vzdálené výstřely.

„Heinrichu, Heinrichu,“ vystrčil Bertgold hlavu z koupelny. „Zjisti, kde se střílí a co to má znamenat.“ Heinrich vyšel do chodby a srazil se se Stengelem. Měl narychlo převázanou ruku, obvazem prosakovala krev.

„Kde je generál?“ zaječel Stengel hystericky a vběhl do pracovny.

„Co se stalo?“ napůl oblečený Bertgold vyšel z koupelny, utíraje si ještě zpocený obličej.

„Na závodě je vzpoura. Vnitřní ochranu odzbrojili! Zuří boj s jednotkou vnější stráže,“ téměř křičel Stengel.

„Klid, jen klid, majore,“ zarazil ho Bertgold a obrátil se k Heinrichovi. „Jaké síly máš k dispozici?“

„Rotu myslivců, dvě čety parašutistů, jednu četu černokošiláčů.“

„Okamžitě je vyšli na pomoc vnější ochraně.“

Generál šel k telefonu a zavolal Lemkeho.

„Nechte si jen několik vojáků, ostatek vyšlete na pomoc vnější ochraně závodu. Rychle!“

Bertgold udělil rozkazy a klidně se obrátil ke Stengelovi.

„Obklíčit závod. Velení operace přikažte mým jménem Kubisovi. Sám se vraťte sem,“ lakonicky nařizoval Stengelovi a pokračoval v oblékání. „A vy, velitel ochrany, jste dopustil, aby se ti pololidé vzbouřili a odzbrojili vaše vojáky!“

Stengel mlčel. Stahoval tvář bolestí, jak mu Heinrich neodborně převazoval ruku.

„Dovolíte vykonat rozkaz?“ zeptal se Stengel, když měl obvaz hotový.

„Co nejrychleji. A vraťte se sem!“

Heinrich zatelefonoval na velitelství a udělil rozkazy. „Lidi nejsou, spolehlivé lidi nemáme,“ stěžoval si s těžkým povzdechem Bertgold. „Teď teprve chápu, proč jsme zase prohráli válku.“

Bertgold byl napohled klidný, ale Heinrich věděl z vlastní zkušenosti, kolik úsilí to v těžkých kritických okamžicích vyžaduje. Byl zvědav, jak dlouho to generál vydrží.

„Dej mi číšku koňaku!“

Heinrich přinesl láhev a postavil ji na stůl.

„Ty nechceš?“

„Ne, až zítra ve Švýcarsku se poprvé po těch dlouhých letech pořádně napiju. Teď leda jen tu jednu sklenku.“

„Máš pravdu, zítra to musíme důkladně oslavit, až budeme v bezpečí. Cestou sem jsem už kolikrát měl namále.“

„Ostřelovali vás partyzáni?“

„Ne. Objel jsem několik zajateckých táborů – nežádoucí svědkové se musí likvidovat.“

Bertgoldův široký obličej, rudý po koupeli a pokrytý hojnými kapkami potu, připadal Heinrichovi odporný jako nikdy.

Kolik lidí asi zabil jen v posledních dnech, uvažoval Heinrich. Nežádoucí svědkové! Mluví o té likvidaci, jako by to byla docela obyčejná práce. Je to možné, že by se mu opravdu podařilo utéci někam do zátiší, nějaký čas tam přečkat a pak znovu vylézt na povrch, znovu střílet, mučit, zabíjet?

Zazvonil telefon.

Stengel oznamoval, že objekt byl obklíčen. Přestřelka mezi povstalci schovanými za silnými zdmi závodu a vojskem trvá.

„Nařiď mu, aby okamžitě přišel sem!“ řekl Bertgold, když mu Heinrich vyřídil Stengelův vzkaz.

Stengel nepřišel sám; doprovázel ho Lemke.

„No tak, jak to tam vypadá?“ zeptal se Bertgold, na nikoho se neobraceje.

„Mají málo zbraní, na výpad si troufat nemohou, mají však výhodnou pozici a my nemůžeme na závod zaútočit, protože mají několik těžkých kulometů.“

„Dosti“ odsekl zamračeně generál. „Zaútočit! Proč bychom útočili, když je za pár hodin všechny utopíme jako krysy!“

Bertgold vytáhl z kapsy pláště velikou, několikrát přeloženou mapu okresu Castellamonte a rozložil ji na stole.

Heinrich, Stengel a Lemke se nad ní sklonili, prohlížejíce pozorně jakási znaménka.

Bertgold s číškou v ruce se rovněž chvilku díval na mapu, jako by si chtěl znovu ověřit předem připravený plán.

„No tak, tři kilometry od Castellamonte máme hráz vysokou dvaatřicet metrů. Za ní je veliké umělé jezero, kde je, jak soudí odborníci, dost vody, aby za půldruhé hodiny zaplavila celé údolí, když vyhodíme hráz do povětří. Podle propočtů vystoupí voda v údolí do výšky pěti metrů. To bude úplně stačit, aby to zatopilo celý závod se všemi lidmi.“

Generál ustal, nalil si novou číšku a usrkl.

„My však musíme znemožnit, aby voda odtékala z údolí korytem řeky. Nejužší je tady u zámku, jak vidíte. Když vyhodíme do vzduchu skálu, na níž zámek stojí, zavalí trosky řeku. Docela to tlak vody nezadrží, ale hodně zpomalí odtok. A my potřebujeme, aby vysoká hladina vody v údolí vydržela aspoň několik hodin.“

Generál zmlkl. Heinrich pohlédl na Stengela. Konečkem jazyka si olizoval oschlé rty a tupým pohledem pozoroval tužku v Bertgoldově ruce, jak jezdí po mapě.

„Kolik výbušnin je pod přehradou?“ obrátil se generál na Lemkeho.

„Šestnáct tun amonalu už je v tunelu!“

Mne na to vůbec neupozornili, pomyslil si Heinrich.

„Je všechno připraveno k výbuchu?“

„Zástupce velitele sám na všechno dohlíží podle vašeho rozkazu.“

Vtom zadrnčel telefon – volal Kubis. Žádal pomoc, protože se obával výpadu povstalců, kteří zesílili palbu.

„Vezmi četu černokošiláčů z přehrady a pošli ji tomu panikáři,“ dal rozkaz Bertgold.

Heinrich předal jeho rozkazy.

„Přehradu vyhodíme do vzduchu ve dvacet hodin třicet minut. Deset minut předtím má skála a zámek zahradit cestu vodě. Slyšíte, Lemke, za to odpovídáte vy! Ochranu hráze před výbuchem si vezmeš na starost ty, Heinrichu! A vy, Stengele, přejmete od Kubise velení jednotek, které obklíčily závod. Vaším úkolem je zabránit, aby se ze závodu nezachránila živá duše. Kdo vyplave nad hladinu, musí se odstřelit. Vezměte si s sebou dostatečné množství světlic. Musíme si večer zajistit maximální viditelnost. Je to Všem jasné? Chce se někdo na něco zeptat?“

Nikdo se nezmohl na slovo, tak byli všichni Bertgoldovým plánem ohromeni.

„Kolik lidí pracovalo na závodě?“ ptal se generál Stengela.

„Dva tisíce tři sta sedmdesát zajatců a sto dvaačtyřicet inženýrů a dozorců.“

„Kde jsou teď?“

„Skoro všichni zůstali v závodě, zamkli je do skladu hotových výrobků hned na začátku. Jak to s nimi uděláme?“

„Ve tmě nepoznáte, kdo je náš a kdo cizí, střílejte každého!“

Bertgold si nalil koňak.

„Je-li všechno jasné, jděte a připravte se!“

„Dovolíte otázku, herr generál?“ promluvil Stengel chraptivým, přiškrceným hlasem.

„Chcete něco říci?“

„Zámek patří hraběnce Ramoni, mé nevěstě, a…“

„Vím to, ale proto přece nemohu zmařit provedení tak důležité operace.“

„Jsou tu shromážděny cenné sbírky… Je to věno… Prosím…“

„Když se kácí les, létají třísky, majore! Teď není čas myslet na nevěstu. Vezměte si příklad ze mne. V zámku je můj starý přítel, hrabě Ramoni, a také ho ani nemohu varovat. Jděte!“

Jako stroj zamířil Stengel ke dveřím. Sen o bohatství, který ho držel celou válku a pro nějž byl všeho schopen, se rozplynul jako dým, když už byl na dosah ruky.

„A teď si trochu odpočiňme, Heinrichu, dnes v noci spát nebudeme,“ navrhl Bertgold a sladce se protáhl. „Kdy budeme moci vyjet?“ zeptal se Heinrich.

„Hned po výbuchu! Okamžitě! Ať už to Lemke se Stengelem dokončí. My jsme udělali své a za pár hodin budeme na švýcarských hranicích. Moje mercedeska to umí rozjet. A tam si odpočineme, tam nás čeká klidný život! Přece je jen dobře, že jsme to šťastně přečkali. Pojď, napijeme se na budoucnost!“

Heinrich si nalil sklenku a všiml si, jak se mu chvějí ruce. Ani Bertgoldovi to neušlo.

„Tobě se třesou ruce?“

„Kdyby válka ještě trvala rok dva, byl bych klidný jako vždycky, ale když teď máme před sebou už jen pár hodin…“

Vtom se rozlétly dveře, do pokoje vběhla Marie Luisa. „Signore generále! Prosím vás, na kolenou vás prosím, nedělejte to! Je to všechno, co mám.“

Marie Luisa jako nepříčetná padla před Bertgoldem na kolena.

Ve dveřích se objevil schlíplý Stengel.

„Со to znamená? Oč jde?“ netrpělivě, podrážděně křikl Bertgold.

Heinrich vzal Marii Luisu pod paždí a násilím ji usadil do křesla.

„Generále, zapřísahám vás, neničte zámek,“ úpěla hraběnka.

„To vy jste jí to řekl?“ tiše se zeptal Bertgold Stengela.

Stengel mlčel.

Marie Luisa se dala do pláče a Heinrich běžel pro karafu s vodou. V tom okamžiku se za jeho zády ozvaly dva výstřely.

Marie Luisa napůl ležela v křesle s rozhozenýma rukama, Stengel padl jako podťatý.

Do pokoje vběhli dva esesmani.

„Odneste je!“ rozkázal generál, svraštiv tvář odporem, pak navrhl už docela klidně Heinrichovi: „Pojďme vedle!“

Šel napřed, láhev s koňakem si vzal s sebou do ložnice.

„Vy všichni tady v té Itálii jste nějak naměkko. Snad nejsi také takový, Heinrichu?“

„Ne, já mám tvrdosti za dva.“

Teprve teď Heinrich vypil sklenku, kterou mu Bertgold nalil. To už se mu ruka nechvěla.

„Budeme musit změnit plán. Zavolej Lemkemu, že Stengelovy povinnosti po výbuchu na hrázi přikazuji jemu. Zámek si beru sám. Až bude operace provedena, přijedu k přehradě a tam se sejdeme.“

*

Po sedmé hodině večer byl Heinrich připraven odjet k přehradě. Podle Bertgoldova rozkazu měl vykonávat funkci velitel ochrany přehrady.

„Jedeš sám?“ lhostejným tónem se zeptal Bertgold. „Ano, sluha se chystá na cestu.“

„Vezmi si s sebou jednoho muže z mé ochrany.“

„Ale proč? Cesta je úplně bezpečná.“

Bertgold vyšel beze slova z místnosti. Za chvilku se vrátil v doprovodu obrovského esesáka.

„Bude tě doprovázet,“ velitelsky prohlásil Bertgold. Esesman zachmuřeně pohlédl na Heinricha. Heinrich si přitom maně vzpomněl na dogu v Lemkeho pracovně v Bonneville.

Za pár minut už Heinrich ujížděl k přehradě. Esesák seděl vedle.

Heinrichovi vířily hlavou znepokojivé myšlenky.

Stačil Kurt dát zprávu Lidii? A měla ona čas vzkázat to dál partyzánům? Budou moci garibaldovci něco podniknout? A cožpak on sám nemůže udělat nic pro záchranu nešťastných lidí, kteří mají dnes zahynout a nedočkat se už svobody?

Heinrich zpomaluje jízdu. Chce si všechno trochu promyslet, dřív než dojede k přehradě.

Asi dva kilometry od městečka zpozoroval osamělou postavu německého vojáka se samopalem v ruce; šel od přehrady do Castellamonte.

Heinrich zpomalil ještě víc.

„Jet rychleji!“ rozkazujícím tónem vyštěkl esesák.

Heinrich prudce zabrzdil.

„Cože, holomku, jak si to dovoluješ mluvit s důstojníkem? Víš ty, že jsem zeť generála Bertgolda?“

Heinrich se rozmáchl a loktem pravé ruky udeřil esesáka do obličeje. Esesák si zakryl horní ret, kam rána dopadla, a zuřivě se podíval na Heinricha.

„Neopovažuj se ceknout, nebo tě zastřelím jako psa!“

„Herr hauptmann! Mám pro vás nějaký vzkaz.“

Heinrich se podíval na vojáka, který zatím přistoupil k autu, a div nevykřikl.

Šrám přes obličej! Mentarocci!

Heinrich vyšel z auta. Esesák si otevřel protější dvířka, chtěl také vylézt, ale Mentarocci namířil a vystřelil.

Esesák zasténal a padl.

„Promiňte, ale darmo by nám tu překážel.“

„Dostal jste zprávu od mého sluhy?“

„Hledal jsem způsob, abych si o tom s vámi mohl promluvit. To jsem se zaradoval, když jsem viděl vaše auto. Já je, panečku, dobře znám,“ usmál se Mentarocci.

Hovořili spolu jen několik okamžiků. Mentarocci pak přistoupil k autu a docela lehce, vzdor své malé postavě, vytáhl esesáka za nohy ven.

„Nebojte se a klidně jeďte! Za minutu už nebude na silnici.“

V devatenáct třicet zastavilo auto u přehrady. Do výbuchu zbývala tedy hodina.

Heinrich vyslechl velitelovo hlášení, pak se jako mimochodem zeptal:

„Je tady můj zástupce?“

„Před hodinou odešel.“

„Dobře! Dejte povel, aby obě čety nastoupily na prostranství před hrází.“

Velitel černokošiláčů udiveně pohlédl na Heinricha. „Ohluchl jste nebo co? Okamžitě ať nastoupí obě čety.“ Velitel zasalutoval a běžel vykonat rozkaz.

Heinrich si sedl na lavičku u bunkru a ohlédl se kolem. Nikde není nikoho vidět. Kde jsou lidé Mentarocciho?

Pak se podíval na hodinky. Jak ten čas pomalu ubíhá! Je to možné, že za hodinu bude po všem?

„Signore hauptmanne, obě čety jsou nastoupeny podle vašeho rozkazu.“

Heinrich pokročil pár kroků dopředu a přistoupil k řadě vojáků. Stáli tu napjatí a rozčilení nezvyklým rozkazem opustit svá místa.

„Vojáci!“ Heinrichův hlas zní v tichu, které je přerušováno jen ojedinělými výstřely, doléhajícími sem od závodu. „Na můj povel dva kroky vpřed, vchod!“

Řada se zachvěla, udělala dva kroky a znehybněla. „Zbraně odložit! Všichni! I důstojníci… Tak! Dva kroky vzad, vchod!“

Udivení vojáci vykonávají i tento rozkaz.

„Vojáci! Sloužili jste čestně vlasti a našemu vůdci. Jménem velení vám vyslovuji dík. Válka skončila! Naše armády kapitulovaly. Jste volní!“

Poslední slova vyslovuje Heinrich povzneseným hlasem – vidí, jak po hrázi běží lidé Mentarocciho a obsazují bunkry.

„Z rozkazu velení odevzdáváme ochranu přehrady do rukou povstavšího italského lidu. Všem vám zaručuji život. Teď se odeberete do kasáren a zítra pojedete domů.“

Vtom zazněl výstřel.

Velitel černokošiláčů padl naznak před řadou, vpálil si kulku do skráně.

„A teď poslouchejte mě,“ převzal slovo Mentarocci, veselý jako vždycky. „Pochodem vchod do kasáren! Jestli si ještě někdo chce vpálit kulku do čela, tak mu to ani moc neradím. Mír je lepší než válka!“

„Vpravo zatočit, pochodem vchod!“

Černokošiláči poslušně pochodují do kasáren. Lidé Mentarocciho je doprovázejí.

„Má ten generál velikou stráž?“ ptá se Mentarocci a klidně si zapaluje cigaretu, kterou mu Heinrich nabídl.

„Ne, ženisté odjeli do Palerma. Zůstalo tam jen pár esesáků, asi tak pět, možná o něco víc.“

„To je pro nás maličkost.“

„Ale všechno proveďte tak, jak jsme se domluvili.“

„Žádný strach, líp by to nezahráli ani na divadle.“

Mentarocci zasalutoval a odběhl.

Heinrich si zase sedl na lavičku. Vidí, jak Mentarocci rozestavuje lidi na hrázi, vodí je do bunkrů. Většina z nich má na sobě uniformu černokošiláčů. Ty staví Mentarocci na místa venku, ostatní zahání do zákopů a do bunkrů.

„Tak to by snad bylo všechno. Teď už může vzácný host přijet. Kolik ještě zbývá?“

„Sedmadvacet minut,“ podíval se Heinrich na hodinky.

Nedomluvil. Vzduchem otřásl v tom okamžiku strašlivý výbuch. Vypadalo to, jako by zámek, tyčící se na protějším konci údolí, vzlétl do vzduchu a pomalu začal klesat.

A hned vzápětí ohromující rachot se rozlehl v údolí, sevřeném mezi horami.

„Generál nějak pospíchá,“ znepokojeně prohodil Heinrich.

„Přece jen je toho zámku škoda, i když není náš. Škoda!“ s upřímnou lítostí povzdechl Mentarocci.

Vtom se ozvalo silné hvízdnutí.

„Už jedou,“ řekl Mentarocci a najednou hlasitě křikl:

„Připravit!“

Všichni ztrnuli v očekávání. Heinrich postoupil o krok dopředu. Silnicí k přehradě ujížděla dvě auta! Vpředu opel-kapitán, vzadu mercedes-benz.

„Generál jede vzadu, nezapomínejte v jeho přítomnosti, že jste jen voják,“ upozorňoval Heinrich.

„Jawohl,“ odpověděl Mentarocci s širokým úsměvem.

Auta dojela téměř k přehradě a zastavila.

„Všechno v pořádku,“ ohlásil ne docela vojenskou formou Heinrich. Bertgold mlčky kývl hlavou.

Z předního auta vylezl esesák. Šoféři zůstali na místech.

„To je celá vaše stráž, herr generál?“ podivil se Heinrich.

„Jednoho jsem poslal k Lemkemu se vzkazem a třetí jel s tebou. Kde je vůbec?“

„Rozkázal jsem mu, aby konal stráž u vchodu do tunelu. Radil bych vám, abyste tam tohohle také poslal, na černokošiláče není valné spolehnutí.“

„Máš pravdu! Mohli by v poslední chvíli zradit.“ Bertgold se vrátil a dal rozkaz esesákovi z druhého auta. Šofér jeho osobního auta zůstal.

„Trošku se projdeme. Mám s Lemkem domluveno, že vyvede jednotky z údolí přesně v dvacet třicet, máme tedy ještě čtvrt hodiny a z hráze je krásný rozhled.“ Bertgold s Heinrichem šli pomalu po hrázi. Pár kroků poodešli a zastavili se.

Bertgold se opřel rukama v zápěstí a díval se na údolí, které mělo být z jeho rozkazu zatopeno.

„Víš, Heinrichu, zrovna jsem si v této chvíli vzpomněl na Nerona. V galerii Hermanna Göringa jsem viděl obraz, jak se Nero dívá na požár Říma. Něco nádherného. Zvlášť skvěle je zachycena Neronova tvář, vyjadřující nadšení, ba rozkoš.“

„Ale není vám, herr generál, přece jen líto těch tisíců lidí, kteří budou za chvilku na váš rozkaz utopeni?“

„Líto? Co je to za hlouposti?“

„Každý má zrovna tak jako vy ženu, děti, matku…“

„Nech těch řečí! Víš, co jsem udělal se Stengelem. Ještě slovo a…“

Bertgold položil pravou ruku na pouzdro pistole. Vtom sevřely jeho zápěstí železné prsty Mentarocciho.

„Pročpak se rozčilujete? Všechno se dá přece vyřídit v klidu!“

Bertgold sebou trhl a zdvihl ruku, chtěje potrestat drzého vojáka, který se tu najednou objevil vedle něho, jako by ze země vyrostl, ale ten mu chytil i levačku.

„Co to znamená? Pomoc! Pomoc!“ škubal sebou Bertgold.

„Ale ale, načpak ten křik! Vaše stráž už je na onom světě, signore, čeká tam na vás.“

„Heinrichu, můžeš mi říci, co to znamená?“

Heinrich přistoupil až těsně k Bertgoldovi a zašeptal mu do ucha dvě slova.

„Á-á-á,“ prolétlo přehradou zakvílení, jako by pes zavyl. Bertgold pochopil, že byl dlouhé roky klamán; v té chvíli zapomněl na nebezpečí i na strach a podobal se vzteklému vlku.

Heinrich se obrátil a pomalu odcházel po hrázi.

Okamžik se za ním Bertgold díval beze smyslů. Jako by ho ochromila myšlenka, že ztrácí ty dva milióny, jež mu měly zajistit klidný život až do smrti. Ale vtom si uvědomil, že tu už nejde o dva milióny, že jde o vlastní život.

„Á-á-á,“ zakvílel znovu jako beze smyslů a škubl sebou tak silně, že ho Mentarocci neudržel a Bertgold se mu vyrval.

„Chraňte se!“ vykřikl Mentarocci.

Heinrich se ohlédl.

Přímo na něho se hnal rozdivočený Bertgold, vytahuje v běhu pistoli.

Heinrich zvedl svou, ale vtom zazněl výstřel Mentarocciho.

Bertgold ze setrvačnosti udělal ještě dva tři kroky a upadl, naraziv obličejem o zábradlí. Garibaldovská kulka ho zasáhla do temene.

„Kam teď“? zeptal se Mentarocci, když Heinrich nasedl do auta.

„Domů,“ řekl mu Heinrich se zářivým úsměvem. „Tak hodně štěstí! Myslíte, že rozprášit Lemkeho oddíl a zachránit povstalce na závodě už budete umět beze mne?“

„Ještě nedojedete ani k horám, a už tu s námi budou zpívat. Jeďte klidně a děkuji vám za všechno.“

Mentarocci a Heinrich si pevně stiskli ruce a auto se rozjelo.

*

Druhého května roku devatenáct set čtyřicet pět přišel na hřbitov v Saint Remy mladík v světle šedivých šatech se smuteční páskou na rukávě. Přinášel velikou kytici růží.

Hrobník, který se vyhříval na sluníčku a vyřezával ze dřeva nějakou hračku pro vnouče, se za ním zvědavě díval. Znal v Saint Remy každého, ale toho hocha tu viděl poprvé. Nedalo mu to a co chvíli se díval stranou ke dvěma hrobům, kam neznámý zamířil. Seděl na malé lavičce bez hnutí, jen chvílemi se sklonil a pečlivě upravoval květiny na prvním hrobě.

Má nějaké hoře, všem nechala válka po sobě nějaké neštěstí, mladým i starým, zabručel staroch a dal se zase do práce.

Ale přišel nový návštěvník a zase ho z práce vytrhl.

Byl to také mladý muž a hrobník ho zřejmě dobře znal. Když se pozdravili, informoval ho hned:

„U vašich hrobů někdo sedí. Je to někdo cizí, ještě jsem ho tady neviděl.“

Mládenec šel rychle ke zdi, kde seděl cizinec. Už zdálky viděl světlé vlasy, jakoby rozevláté větrem, a postavu trochu nakloněnou dopředu.

„Promiňte, monsieur,“ začal mladík, ale vtom se zarazil. „Ach, to jste vy.“

„Bonjour,“ tiše odpověděl Heinrich a stiskl ruku Moničinu bratrovi. Viděl ho podruhé v životě, ale jeho oči, Moničiny oči, byly tak známé, tak blízké, že se ani nemusel ptát, kdo ho oslovil.

„Matka zemřela nedávno. Často na vás vzpomínala.“

„Raději o tom nemluvme, Jeane. Pozdravujte ode mne všechny známé, také Françoise,“ Heinrich vstával. V očích se mu leskly slzy.

„Děkuji, také se na vás pamatuje.“

„A co dělá Ludvina Decoquová?“

Jean se zachmuřil.

„Zabili ji,“ odvětil krátce a odvrátil se.

„André Renard je živ, doufám. Vídáte ho?“

„Byl tu nedávno, ale teď je v Paříži.“

„Jestli mu budete psát, také ho ode mne pozdravujte.“

„Ten bude rád, až se dozví, že jsem se s vámi setkal. Bude litovat, že vás také neviděl.“

Oba muži zmlkli. Oba měli na rtech jedno jméno, ale báli se je vyslovit, rozrušeni vzpomínkami i tímto setkáním.

„Sbohem, Jeane,“ ukončil Heinrich. Cítil, jak se mu hrdlo svírá. „Opatrujte její hrob. K tomu kousku země se budou vždycky upínat mé myšlenky. Přeji vám šťastnější lásku!“

Heinrich sklonil hlavu a rychlým krokem zamířil ke hřbitovním vratům.

EPILOG

Bylo tak krásné jaro!

Opájelo jak víno, osvěžovalo jako radost, sbližovalo jako štěstí.

Dlouhé čtyři roky se lidé báli oblohy, neboť z ní svištěly pumy. Čtyři roky lidé s bolestí otevírali noviny, neboť i vítězství znamenala ztráty. S úzkostí odkrývali ráno zatemněná okna. Se strachem otevírali obálky z fronty. Opatrně se jeden druhého ptali na společné přátele a známé. Neboť všude mohli slyšet strašné slovo – smrt.

A teď poprvé za dlouhá léta se přesvědčovali, že obloha je zase tak kouzelně čistá, že už po ní nebudou plout nestvůrně, kříži pomalované koráby smrti. Opojný květnový vzduch proudící do oken dokořán otevřených už nepřináší pach spálenišť. Lidé vydechli svobodně, opájeli se vzduchem, napojeným slunečním svitem, životodárným teplem jara i radostí ze života.

A ta radost jako by štědře tryskala ze srdcí a sbližovala všechny. Docela neznámí lidé se zdravili na ulicích. Potkali-li se náhodou dva známí nebo přátelé, objímali se bouřlivě s radostným zvoláním „ty jsi živ,“ a i mimojdoucí se zastavovali a radovali se s nimi.

V srdcích všech žilo krásné, radostné slovo – MÍR1

Teď si ho lidé naučili vážit. Není pro ně slova dražšího.

Neboť to věděli všichni: válka – to je smrt, mír – to je život!

Mladý důstojník v uniformě kapitána Rudé armády, procházející ulicemi Moskvy, nelišil se nijak od jiných mladých důstojníků, jež potkával. I jemu radostně, rozjásaně zářily oči, ústa se usmívala. Snad se jen s větším nadšením než druzí díval na všechno kolem sebe a obzvláště pozorně prohlížel obličej každého, koho potkal, jako by v každém chtěl poznat svého známého.

U jednoho domu se kapitán zastavil a několikrát přečetl tabulku vedle vchodu. Přejel si ještě jednou uniformu, vešel do domu a vystoupil do druhého poschodí.

Stojí před známými dveřmi, pobitými plechem. Tiše zaklepal.

Uslyšel nezřetelné zavolání; zaváhal. Je to dovolení, aby vstoupil, nebo má okamžik počkat? Ale nemůže se přemoci a otevírá dveře.

Sluneční svit, zalévající pracovnu, mu oslepuje oči a kapitán nemůže hned rozpoznat, kdo sedí za stolem. Spíše se domyslí, než pozná: ano, to je ten, za nímž přišel.

„Plukovníku Titove! Dovolte mi ohlásit: kapitán Hončarenko splnil úkol a je vám k dispozici.“

Plukovník vstává od stolu, opomíjí formuli přivítání, jak je stanoveno řádem, a třikrát políbí kapitána jako otec syna po dlouhém rozloučení.

„Tak si sedni, sedni si u nás, barone von Goldringu,“ směje se a prohlíží si kapitánovu štíhlou postavu. „Tak jsi tady, živ a zdráv! Jsi chlapík, všechna čest!“

Sedí proti sobě a široce se oba usmívají.

„Přiznám se ti, bál jsem se o tebe, nevěřil jsem tomu vlčeti. Co kdyby nás v těch drobných detailech schválně popletl? Hlavní věci přiznal, ale drobnosti mohl úmyslně zapomenout. A ostatně ho otec odvezl, ještě když byl docela malý, bylo možné, že by se na všechno nepamatoval.“

„A jak se vlastně daří mému dvojníku?“

„Je z jiného těsta než jeho otec Siegfried. Snad na něj zapůsobil vliv prostředí. Ať je to jak chce, přišel jako dítě do docela jiného světa. Při výslechu se ke všemu rychle přiznal. Vždyť jsi s ním ostatně mluvil sám, tak to víš. Soud přihlédl k upřímnému doznání a zmírnil mu trest. Ale to už je všechno za námi, nač na to vzpomínat. Hlavní je, že ses vrátil živ a zdráv. Už o tom ví otec, že jsi přijel? Mám o něm zprávy, dělá pořád u dráhy výhybkáře.“

„Dnes se k němu rozjedu, jestli mi to dovolíte.“

„Jakpak by ne. Jen nezapomeň a popros ho za mne o odpuštění, vysvětli mu, že to jinak nešlo. Tvůj táta je moudrý, pochopí to. A co chceš dělat dál, Hryhoriji Pavlovyči?“

„Šel jsem do armády z filologické fakulty kyjevské university. Chtěl bych se tam zase vrátit a dostudovat.“

„Studovat, říkáš? Dobře ses rozhodl! Donutili nás stát se lidmi války, teď budeme lidmi míru.“

Kyjev roku 1956.

KNIHOVNA VOJÁKA

Svazek 154

Jurij Dold-Mychajlyk

VELKÁ HRA

Z ukrajinského originálu I odyn u poli vojin, vydaného nakladatelstvím Radanskyj pysmennyk, Kyjiv 1957, přeložila Hana Pražáková.

Obálku a vazbu navrhl Václav Šprungl.

2. vydání, Praha 1961. Vydalo Naše vojsko, nakladatelství, n. p. v Praze, jako svou 2276. publikaci, stran 504.

Odpovědný redaktor Milan Horák.

Výtvarný redaktor Jiří Mikula.

Technický redaktor Václav Vlach.

Vytiskla tiskárna Naše vojsko, n. p. v Praze, AA 31,04, VA 31,68. D-13-10034. Náklad 20.000 výtisků. 13/9. Cena brož. 18,10 Kčs, váz. 22,50 Kčs. 56/VIII-6.

1)

„Muž, který se směje“, román Victora Huga  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai