Bazilika

Wiliam Montalbano

Hodnocení:

80%

Štítky:

Thrillery

Thriller amerického autora, jednoho z nejznámějších novinářů, se odehrává na počátku třetího tisíciletí v prostředí Vatikánu. Byl zvolen nový papež Pius XIII., zvaný Tredi, první hlava katolické církve latinskoamerického původu, středního věku, energický a odhodlaný k reformám. V Římě také působí jako řádový bratr jeho dlouholetý blízký přítel Paul Lorenz, který po tragické smrti své manželky a dcer opustil zaměstnání policisty z oddělení vražd v Miami a snaží se zde najít klid a zapomnění. Je však požádán místní policií, aby se podílel na vyšetřování násilné smrti kněze, svrženého z ochozu chrámu sv.Petra. Brzy dochází k dalším úmrtím a je ohrožen jeho i papežův život. Během pátrání zjišťuje souvislost připadu s událostmi před čtrnácti lety, kdy nynější papež ještě jako kardinál nekompromisně bojoval proti kolumbijskému drogovému gangu, který touží po pomstě a naváže spolupráci s extrémně konzervativním katolickým sdružením. Autor ve svém napínavém příběhu věrohodně zachycuje zákulisí Vatikánu, které jako novinář poznal během osmiletého pobytu, a dotýká se i řady aktuálních problémů církevní politiky.

WILLIAM D. MONTALBANO

Vydalo nakladatelství BB art v roce 1999

Copyright © 1998 by William D. Montalbano

All rights reserved.

Z anglického originálu Basilica, vydaného nakladatelstvím

G. P. Putnam’s Sons

Publishers Since 1838

375 Hudson Street, New York, NY 10014

přeložila © 1999 Pavlína Kozáková

redakce textu: Kristina Zdichyncová

Grafická úprava: Bohumil Fencl

Sazba: PROXIMA STUDIO, s.r.o., Velehradská 19, 130 00 Praha 3

Jazyková korektura: BABYKA, Kukelská 921, 198 00 Praha 9

Tisk: CENTA, s.r.o., Vídeňská 113, 639 00 Brno

ISBN 80-7257-139-7

Věnováno památce

VINCENTA F. MONTALBANA

1906 – 1997

1

ROZLEHLÉ DLÁŽDĚNÉ NÁMĚSTÍ se utápělo v temnotě římské noci, znal cestu dobře, tma ho nijak neznepokojovala. Před ním stála Bazilika, obrovská a nehybná. Útočiště papežů a světců, ležících v jejích kryptách, a také hříšníků, prosících na kolenou o smír a pochopení. Byl jedním z nich, vnitřně rozpolceným člověkem, nepříliš pevného přesvědčení a někdy nestálé víry.

Vystoupil po širokém schodišti k obrovským bronzovým dveřím, zabočil k postrannímu vchodu skrytému ve tmě a vešel. Tento tajný vstup do největšího kostela na světě znali jenom zasvěcení. Každý, kdo potřeboval, věděl, kde je klíč. Bylo to jedno z mnoha tajemství společnosti žijící v malinkém státě v srdci Říma. Klíč cvakl a dveře se tiše pootevřely.

Uvnitř žlutě poblikávala hradba vigilních svíček, okny pronikal dovnitř pruh stříbrného měsíčního svitu, který rámoval hlavní oltář. Ve skutečnosti ale světlo spíš přízračně zdůrazňovalo okolní temnotu. Stíny vrhané jediným modrým plamenem poskakovaly po Michelan-gelově Pietě, obrazu madony objímající mrtvého syna. Několik minut zůstal před tímto historickým milníkem nepohnutě stát, naslouchal, vnímal, přemýšlel.

V hlubokém tichu zaslechl šouravé kroky po mramorové podlaze a tlumený kašel za jedním z postranních oltářů. Každou noc si přicházeli boží muži pro rozhřešení do temného lůna církve. Každou noc, když tu byl on, byli tu i ti ostatní, šepot kroků, cvakot růženců, někdy i postava zahalená v polostínu, plující tmou na své cestě za pokáním.

„Požehnej mi, Otče, ačkoliv jsem zhřešil.“ Slova linoucí se šerem, formální začátek katolické zpovědi, ho povzbudila. Nebyl zde jediným hříšníkem.

Nikdy s žádným nočním návštěvníkem nepromluvil, přestože vždycky cítil jejich přítomnost. Dnes v noci se to mělo změnit. Dnes se měl setkat se svým spoluprosebníkem.

Byly zde stovky zákoutí, kde se člověk mohl pohroužit v tichou modlitbu: lavice, zpovědnice, tiché kouty, místa plná svíček a květin, podstavce soch, prostranství před a za bočními oltáři. Nic z toho mu však nevyhovovalo. Jeho duši mohlo očistit jen jedno místo.

Zvolna prošel pravou chrámovou lodí až k neoznačeným dveřím, pro běžného návštěvníka skrytým stejně jako tajný vchod do kostela samotného.

Také tyto dveře se pod jeho dotykem otevřely. Tma za nimi byla neprostupná. Bylo to součástí jeho rituálu. Natáhl pravou ruku co nejdál, trpělivě a pomalu ji posunoval vpravo, dokud se jeho tápající prsty nedotkly zakřivené kamenné zdi.

Ten dotek byl mrazivý a podmanivý. S rukou přitisknutou ke kamenné opoře jako k ženskému rameni započal dlouhý výstup, beroucí dech. Svatý muž na své soukromé misi. Nahoře měl najít naplnění. Osvěžit duši, získat zpět ztracené přesvědčení.

K výstupu po točitých schodech se jen málokdy někdo odhodlal. Bylo to tajemství, které v sobě skrývalo ještě další tajemství. Tuto noc se o něj měl dělit.

Trpělivě, ale s narůstajícím uspokojením, kráčel po dlouhé studené kamenné stezce. Jak se blížil k vrcholu, světla přibývalo. Okny pokrytými letitým prachem vnikaly dovnitř dlouhé paprsky začínajícího rozbřesku. Tehdy rozeznal temný obrys postavy člověka, který se chtěl modlit s ním. Klečel na kolenou, hlavu skloněnou v modlitbě, o něco dál na galerii, než obvykle stával on sám.

Netrpěl závratěmi a tak po chvíli, nahoře pod střechou chrámu, klečely vedle sebe dvě postavy. Světla nového dne přibývalo.

„Bůh žehnej tobě a tvým krokům,“ zašeptal návštěvník.

„Ať úsvit obnoví tvou víru,“ odpověděl. Tak zní slova litanie po nočním bdění.

Bok po boku sdíleli ticho, kajícník a vrah.

Nečekali dlouho. Slunce vyšlo a zaplavilo prostor světlem. Vstal, vztáhl ruce k nebi a vzhlédl, v gestu prosby a pokory, touhy po boží lásce a odpuštění.

Namísto toho však nalezl smrt. Prudká rána, panická a marná snaha něčeho se zachytit a zabránit tomu osudnému pádu. Okamžik náhlého osvícení, záblesk věčnosti, nevyhnutelnost. A dál už nic.

Amen.

Takhle nějak to muselo začít.

Později jsem sám ten výstup temnotou absolvoval. V potemnělém chrámu, na neviditelném a snad nekonečném schodišti, na cestě k majestátní kupoli, bylo něco, z čeho mě trochu mrazilo v zádech.

Když jsem sám stál a modlil se v prvních paprscích přicházejícího dne, planoucích nad kupolí Baziliky svatého Petra, cítil jsem se naplněn posvátnou úctou a vyrovnaností.

A strachem.

2

KDYSI JSEM BÝVAL špičkový policista, ale dnes jsem římskokatolický řeholník, něco jako kněz, potloukající se v zákoutích největšího kostela na světě. Zdejší mniši se v průběhu století stali spíše posluhovači, jejich úkoly byly více praktické než duchovní, byli zkostnatělými panáky v modrých rouchách, protiklady víře oddaných kněží a teologů.

K církvi a do Vatikánu jsem přišel v pozdních letech svého života, po několika bolestných událostech a osobních prohrách, takže život bez stresu na mne působil jako elixír. Mou prací je dohlížet na klid a pořádek v domě seminaristů, kde působím jako kombinace otcovské postavy a seržanta se zbraní v ruce. Ve skutečnosti se jenom tak flákám, držím se dál od problémů a snažím se tlačit své vnitřní démony ke zdi.

Přesto se na mě každou chvíli obrací někdo z lidí kolem Vatikánu s nějakým necírkevním problémem a chce po mně radu. Díky tomu jsem také jednoho vlahého nedělního večera seděl na zahradě koleje svatého Damiana, pravé rameno si chladil sáčkem s ledem a pročítal ve Vatican Police reportáž o přepadení.

Naproti mně se obrovská ruka natáhla po hrnku cappuccina, Luther se ušklíbl: „No ne, ten toho ale navykládal.“ Luther je mnich a vyškolený kněz. Stejně jako já našel cestu do srdce církve spíš později než dříve. O své životní pouti také mnoho nemluvil.

Luther, můj druhý nejlepší přítel v Římě, byl se čtením reportáže, kterou nám zaslala vatikánská policie, o stránku přede mnou. Po pravdě řečeno, Luther byl často o stránku přede mnou. Někdy i o dvě.

Zpráva byla stejně věcná jako všechny byrokratické záležitosti v Itálii. Detailně popisovala útok na amerického profesora Fredericka Wortha. Došlo k němu během jeho návratu z celodenního studia ve vatikánské knihovně. Nejzajímavější částí článku byla výpověď oběti, psaná strohou, zlostnou angličtinou. Worth byl významný medievalista, vyjadřoval se s onou mentorskou nabubřelostí, kterou lze očekávat u kulturně vzdělaných lidí, kteří strávili život zahrabaní ve stoletých rukopisech psaných iluminovaným písmem ve staré latině. Jako každý lhář si dával pozor na jazyk.

Profesor Worth vypovídal, že opustil Vatikán bránou svaté Anny a právě přecházel ulici k autobusové zastávce, když byl zezadu napaden dvěma muži na motorce, byl to parkový typ zvaný motorino, typický pro každodenní život Říma stejně jako katolické náboženství. Muži zaútočili potichu a v mžiku byli pryč. Stačili však profesorovi vytrhnout z ruky kufřík, který údajně obsahoval „výsledky výzkumů nevyčíslitelné akademické ceny ale žádné komerční hodnoty“.

Modus operandi typicky římský. Řidič najel na motorce až těsně k oběti a spolujezdec vzadu se silným škubnutím zmocnil kufříku. Profesor Worth uvedl, že se mu podařilo útočníka udeřit, bohužel neúspěšně. Oběti přepadení to často říkají, většinou to však nebývá pravda.

„Oba muži měli na hlavách helmy, což znemožňuje jejich přesnou identifikaci,“ psal dále profesor, „ale ten muž, co mi vytrhl kufřík, byl robustní, vypadal jako gorila a na sobě měl modrou bundu. Mám dojem, že řidič, vysoký a svalnatý muž, měl sportovní košili. Možná to byl černoch, ale v žádném případě to neberte jako rasistickou poznámku.“

Podle seznamu uvedeného v italštině i v angličtině kufřík obsahoval studijní poznámky ve dvou žlutých zápisnících, pár časopisů, dvoje brýle na čtení, adresář, kapesní nůž a plastikovou dózu s prášky proti překyselení žaludku.

Když jsem dočetl, Luther se ušklíbl.

„Myslíš, že toho černého Tarzana a jeho tlustou opici někdy chytí?“ zeptal se.

„Byl by to div, kdyby se jim to podařilo.“ Bez ohledu na sáček s ledem na rameni jsem opatrně zhoupl odřený hnědý kufřík směrem k Lutherovi. „Podívej se.“

Luther úhledně vyrovnal na zahradní stolek obsah kufříku, který jsme ukradli Worthovi. Vše souhlasilo s tím, co nedobrý pan profesor uvedl ve výpovědi: zápisníky, odborné časopisy, adresář, kapesní nožík, brýle, tablety. Chytrý Luther bez váhání sáhl po časopisech. V každém z nich nalezl stránku rukopisu překrásně iluminovanou mnichem, dnes již přes devět set let mrtvým.

„Dvanácté století. Evangelium svatého Lukáše. Kopie pochází z jednoho opatství ve Francii, jak tvrdí otec Albright z knihovny.“

Luther držel stránky s opatrností otce, chovajícího zraněné dítě, starostlivě a zároveň rozčileně.

„Albright říká, že ty stránky pocházejí z rukopisu, který Worth studoval. Prý to vypadá, že listy byly vyříznuty z originálu žiletkou.“ Nebo kapesním nožíkem na otevírání dopisů.

„Co teď, Paule?“ Tón Lutherova hlasu šlehl jako bič.

„Navrhl jsem Albrightovi, že poctíme profesora ještě jednou krátkou návštěvou, třeba až se někdy večer bude vracet z restaurace do hotelu.“

„Dobrý nápad. Tentokrát budeš řídit, musíš si dávat pozor na to rameno.“

„‚Nepřichází v úvahu‘, říkal Albright.“

Luther si hlasitě povzdechl. „Já jsem kněz, ty řádový mnich. Víme, že má pravdu. Nastav druhou tvář, i když to bolí. Ale co vlastně Albright chce? Proklít profesora a na všechno zapomenout? Předstírat, že se nic nestalo?“

Co jsem měl říci? Jedno z prvních ponaučení, kterého se každému ve Vatikánu dostane, je, že existují způsoby. A ony existují.

„Otec Albright chce, abychom tomu dobrému muži jeho kufřík vrátili. Abychom mu vrátili všechno, co jsme vzali, kromě stránek rukopisu. Profesor je grázl, ale není to žádný idiot. Rozluští náš vzkaz – a ať se už nikdy ve Vatikánu neukáže, říká Albright.“

„A ty to bereš, Paule?“

„Myslím, že do jisté míry má pravdu, proto kufřík vrátíme. Ale roztrhám mu všechny poznámky. Pro případ, že by měly nějakou cenu.“ Luther přikývl, ale stále nebyl spokojený.

Tak jsem řekl nahlas, na co myslel: „Mnohem větší uspokojení by mi poskytlo, kdybychom mu rozbili ten přitroublý nos a zlámali nenechavé pracky. Strávil by pár dní v nemocnici a mohl by se zamyslet nad svými hříchy.“

„Řekl jsi otci Albrightovi, že nic takového neuděláme.“

„To jsem řekl.“

„Přesto bychom mohli.“

Pokrčil jsem rameny. Některé myšlenky je lepší nechat nevyslovené.

Luther je zvláštní jméno pro katolického mnicha a Luther také zvláštní byl. Seznámili jsme se zcela náhodou jednou odpoledne při basketbalu. Pocházel odněkud ze západní Afriky. Na hřišti se mu nedalo vyhnout a nebylo možné ho překonat. Vypadal jako jeden z oněch obřích stepních stromů, které jakoby rostly až do nebe a širokým větvovím úplně zakrývaly horizont. Vyrazit mu míč? Bylo by snazší přibít na vatikánská bronzová vrata seznam stížností. Luther byl stejně starý jako já, jednou se mi sice svěřil, že strávil více než deset let na moři, vousy však měl stále černé a břicho víceméně ploché. Když rázoval římskými ulicemi, vypadal v šedém mnišském šatu a sandálech s otevřenou špičkou jako patriarcha. Jako Mojžíš na hoře. Mojžíš jako hora.

Luther byl kazatelem ve městě plném kněží. Všichni zde byli svým způsobem kazateli, snažícími se nalézt smíření s církví, která je, všechny stejně a zároveň každého jinak, poznamenala. Někteří prohlašovali, že byli předurčeni pro náboženský život. Někteří byli od prvního dne mučeni pochybnostmi. Jiní se s tím nikdy nevyrovnali.

Několik málo dalších, jako já nebo Luther, se plahočilo životem na hony vzdáleným církvi, dokud se jednoho dne potlačované nutkání neproměnilo v palčivou touhu po změně. Luther mi jednou řekl, že se rozhodl stát knězem, protože všechno ostatní už zkusil a žádné naplnění mu to nepřineslo. Mé vlastní povolání mělo spoustu stinných stránek a přinášelo mi spíš utrpení než smysl života. Žil jsem s tímto vědomím a trápil se jím, přítomnost pro mě byla něčím jako trestem za minulost. Stejně jako minulost sama, před kterou se nelze nikam ukrýt.

Tenkrát ráno to tu bylo znovu, bylo to stresující a deprimující. Rozhodli jsme se s Lutherem nechat otázku spravedlivého trestu pro profesora Wortha trochu uležet, rukopisy jsme prozatím uzamkli v kufříku a schovali u mě pod postelí. Vyrazili jsme do ulic města, přímo stvořeného pro procházky.

Každou neděli po ranní mši jsme pár hodin chodili po městě, bezcílně se potulovali po starých dlážděných ulicích a většinou jsme se vraceli ke svatému Petru pro víkendové papežské požehnání. Pro mě to vždycky býval příjemný a povzbuzující rituál, to ráno ho však neúmyslně překazila parta dětí, hrající si s nášlapnými raketami na náměstí nedaleko Tibery. Skákali na placaté plastové měchy, vytlačovali z nich vzduch do úzkých plastikových válců, které vylétaly až padesát nebo sto stop vzhůru k obloze. Neškodná zábava, řekl jsem si. Zastavili jsme se v chumlu chodců, kteří byli, stejně jako my, zaujati dětskou hrou.

Jenomže rakety hvízdaly. Jakmile byl válec vymrštěn vzhůru, vydal tenký pištivý zvuk. Pro všechny kolem to byla součást legrace. Ale já pískavé zvuky nesnáším, ne, není to žádný neopodstatněný odpor, jako mívají lidé třeba ke zvuku křídy vrzající při psaní na tabuli. Mně takový zvuk přináší skutečnou bolest, nečekanou, šokující připomínku sípání, kterým promlouvá smrt.

Když si Luther všiml mého rozrušení, neřekl vůbec nic, ale během několika minut jsme se vrátili do Vatikánu, kde jsme mohli mluvit o méně zraňujících věcech. Téměř každou neděli se zde shromažďovalo několik tisíc lidí, kteří chtěli uvidět papeže. Dnes se však mezi poutníky objevily protestní transparenty se zlostnými poznámkami, rušícími jednotvárnost obvyklých státních a náboženských vlajek, jimiž se lidé snažili upoutat papežovu pozornost. „Dějiny přepsat nemůžete“ hlásal jeden ze transparentů. „Zachraňte naše svaté“ odporoval další jasně rudému praporu s nápisem „Všichni jsme svatí“.

„Provokatéři,“ zabručel Luther.

Co jiného?

Před několika dny papež vyškrtl poměrně velký počet historických postav ze seznamu svatých. Bylo jisté, že tento čin vyvolá prudkou mnohatýdenní bitvu mezi těmi, kdo se domnívali, že zašel příliš daleko, a těmi, kdo si byli jistí, že je ještě stále příliš bojácný. Ve Vatikánu se každý papežův krok někoho dotkne. Tentokrát byl dopad jeho činu zmírněn prohlášením, že vyškrtnutí svatí mohou být dál uctíváni jako postavy lokálního významu. Přesto bylo jasné, že se papež snažil trochu pročistit svou osobní galerii církevních hrdinů.

Na rozdíl od svatého Jiří nebo svatého Kryštofa byli návštěvníky uctíváni svatí typu Venerius a Homobonus, Crispin a Crispinian, Ludwyna a Arthur. Hrobaři, sloužící, krejčí, koželuhové, zámečníci a kováři, tkalci a falešně obvinění se budou muset porozhlédnout po nových patronech. Přesto papež ve své prozíravosti nezrušil obrazy světců, oblíbené u dalších skupin katolíků, sekretářek, výsadkářů, funebráků, bruslařů a lyžařů, kanovníků, truhlářů, ekologů, epileptiků, pijanů nebo umírajících.

„Chápu, proč to udělal,“ zamumlal Luther s pohledem upřeným na rušné náměstí, „ale nemyslíš, že je škoda přijít o všechny ty tradice?“

Někdy se Luther vydával na tenký led, stejně jako před mnoha stoletími jeho jmenovec. V tu chvíli by byl Luther schopen prohlásit, že samo učení církve nikdy nebylo nesprávné a že se katolíci mají řídit svým svědomím, když ho vykládají. Bylo to samozřejmě míněno ironicky a namířeno proti skupině starců, kteří řídili Vatikán. Tak tomu bylo už od dob Nepružného Poláka. Jeho jmenování nic neovlivnilo, nepřineslo žádné změny a nikoho nezaujalo. Za několik let si nikdo nevzpomene ani na to, jak se jmenoval, ale tenkrát po krátkém a průměrném kázání, papež Nikdo prokázal své církvi skutečnou službu. Rychle zemřel.

Jeho nástupce byl po několika letech ve funkci stále nový, ale stejně jako pro nové století, i pro něho to byla výhoda. Nový papež byl pýchou a radostí Ameriky, byl prvním papežem za celé dva tisíce let, který pocházel z Nového světa. Jeho zvolení bylo překvapení, které mnohým vyrazilo dech. Konkláve kardinálů, která rozhodovala o volbě nových papežů, patří k největším vatikánským tajemstvím.

Jako všichni ostatní jsem věděl, že všechno začalo jako souboj mezi svatým mužem z Afriky a dynamickým biskupem odněkud ze severní Itálie.

Jednání zřejmě ustrnulo na mrtvém bodě, jelikož sto jedenácti zkušeným prelátům trvalo deset dní a kdoví kolik hlasování, než vybrali ze svého středu nového papeže. Byl to kompromisní kandidát, vysoký a fotogenický kardinál, polyglot, který býval ve své vlasti aktivním církevním vůdcem a vypracoval se až na vůdce jedné kongregace v Římě.

Nový papež se pojmenoval Pius XIII. Třináctý se italsky řekne „tredicesimo“. Tento těžko vyslovitelný termín novináři, rozhlasoví reportéři a katolíci na celém světě okamžitě zkrátili na „Tredi“. To se samozřejmě netýká davu s růženci, vzdávajícího poctu Svatému otci nebo Jeho Svatosti, pro který není žádné jméno nevyslovitelné a žádná změna přijatelná.

Nejnovější římský biskup, poslední papež v dlouhém sledu začínajícím u apoštola Petra, byl nejmladším a nejenergičtějším mužem na tomto postu za celá staletí. Vždyť zdědil mnohotvárnou a nejednotnou církev, těžko ovladatelnou komunitu čítající více než miliardu věřících, silnou a aktivní prakticky v každé zemi na světě.

Vím, že Tredi se na univerzitě zabýval dvěma sporty, což vatikánské biografie šikovně tajily. Z jediného důvodu. Nový papež sice pocházel z Latinské Ameriky, kde žije snad nejvíce katolíků na světě, zde také vstoupil do semináře, ale vysokoškolský diplom získal ve Spojených státech. Poslední velkou zásadou katolické církve je, že papežem se nikdy nestane nikdo ze Států. Tredi toho měl s Amerikou společného víc, než kterýkoli jiný papež.

Více než dva roky poté, co se stal hlavou obří, ale vnitřními problémy zmítané církve, Tredi stále více působil na lidi svým zjevem, než svými činy. Pohled na vitálního papeže rázujícího dlouhými kroky sem a tam rychle překrývá vzpomínky na jeho vetché předchůdce. A i když Tredi neprovedl nic vysloveně převratného, byl ve Vatikánu neomylně cítit závan čerstvého větru. Zatuchlými balkóny prolétl průvan. Někteří zvlášť zatvrzelí a zkostnatělí kardinálové zjistili, že byli přeloženi do arcidiecézí v zázemí. Z proslovů se vytratilo ono: „Nikdy byste neměli“, tolik typické pro Jana Pavla II., a vzletné „Modleme se společně“, oblíbené zase jeho nástupcem, kterým zmítaly obavy, že nedokáže sníst sousto, které si ukrojil. Tredi stál v čele katolické církve teprve krátce. Sám si vybral své jméno a půjde cestou, pro kterou se sám rozhodne. O to se klidně vsadím.

Neřekl bych, že to ráno byla atmosféra na náměstí Svatého Petra přímo hrozivá, ale určitě byla napjatější, než kterýkoli jiný den. Všiml jsem si muže se zahnutým nosem v černém oděvu, s červeným pruhem na límci a těžkým křížem zavěšeným na krku. Stál kousek od skupiny vykřikujících protestantů. Mohl to být nějaký pozorovatel, prelát, který náhodou přecházel přes náměstí, ale moc jsem tomu nevěřil, jelikož dva ze zachránců svatých, vykřikující: „Salvai santi,“ se k němu dvakrát přiblížili a o něčem rokovali. Někdo zřejmě získal za spojence biskupa.

Nenapadlo to jenom mě. „Luthere, když se můžeš modlit přímo k Bohu, proč ztrácet čas se svatými?“

Na něco takového se mohl samozřejmě zeptat jen obyčejný mnich. Já kněz nejsem a pravděpodobně jím nikdy nebudu. My bratři jsme pomocníci. Většinou bývá řádový bratr někdo, kdo chce žít náboženským životem, ale není dost inteligentní a vzdělaný, aby se mohl stát knězem. Ve středověku obyčejní bratři sklízeli vinnou révu, pracovali na opravách klášterů a běhali za venkovskými dojičkami, zatímco chytřejší mniši sedávali u ohně, iluminovali rukopisy, postupně ztráceli zrak, když se snažili udržovat moudrost stále živou a celkově vyhledávali spíš duchovní prožitky.

V dnešní době je bratrů mnohem méně než kněží, někteří z nás stojí v čele středních škol a řídí poměrně velký počet církevních institucí, jeden německý bratr vede největší vatikánský obchod s tiskem a španělský řeholník řídí největší vývařovnu polévek v Římě.

My, řádoví bratři, skládáme sliby čistoty, chudoby a poslušnosti, což z nás činí nedílnou součást vatikánské komunity. Nosíme stejné uniformy, ale prakticky nejsme na takové duchovní úrovni, jako kněží. Jako bratr nemohu vést mše nebo poslouchat zpovědi.

To mi naprosto vyhovuje. Být řádovým bratrem pomáhá uhasit mou žízeň, ale nedusí mě to. Dostalo se mi náboženství, kolik jsem chtěl, ale nepřišel jsem o veškerou svobodu. Jistěže jsem hříšník. Nepopírám. Ale mám takový pocit, že to není tak důležité, jako kdyby se toho dopouštěl kněz. Možná to tak není, ale já to tak cítím.

Na konci té temné řádky let, o kterých stále nedokážu mluvit bez bolesti, jsem se na dva roky stal novicem a poté vstoupil do malého amerického řádu, který si říkal Řád svatého Matouše. Pokud jste na to zapomněli, Matouš byl třináctým apoštolem, kterého zvolila většina, aby nahradil zrádce Piláta. Stejně jako Matouš jsme nebyli ve správný čas na správném místě. Konvertité, vdovci, muži jako já, co se rozhodli se vším praštit. Ve Státech jsme mezi sebou měli právníky, počítačové odborníky a také doktora, obchodníky a pár chlápků, co si nikdy nedokázali uspořádat vlastní život. Byli jsme lidé, kteří se už nehodili do venkovního světa, nebo o to ztratili zájem. Tady v Římě jsme my, bratři svatého Matouše, jenom hrstkou mužů nejrůznějších povolání, kteří sotva znají jeden druhého.

Měl jsem na starosti kolej svatého Damiana, chodil jsem na přednášky, jen tak se poflakoval a občas jsem ve Vatikánu udělal i něco užitečného. Byl jsem taková tichá, anonymní postava, vyrovnávající se s problémy, které oficiálně nikdy neexistovaly. Když bylo potřeba pohnout s nějakou nepříjemnou záležitostí, byl jsem upozorněn nenápadným telefonátem. Důležitá rozhodnutí jsem ponechával na moudřejších lidech, například na Lutherovi nebo novém papeži.

„Církev vždycky přikládala světcům velký význam,“ vysvětloval mi Luther jako pomalému žáčkovi. „Všichni katolíci se upínají k obrazům a příběhům světců, oni jim zprostředkovávají kontakt s Bohem.“

„Dobrá, jsou to důležité postavy, hrají důležitou roli, možná rozhodující. Tak proč si s nimi papež teď zahrává?“

„Jsem jenom obyčejný mnich, ale myslím si, že se papež možná domnívá, že nastal čas oddělit od moderní církve staré mýty. Zbavit se postav, které nikdy nebyly ničím jiným, než právě jenom mytologií. Mnozí z nich sloužili jenom jako ústupek prvních křesťanů tehdejšímu polyteismu, tehdy měli svůj význam, dnes jsou zbyteční. Je to stejná situace jaká dnes panuje v Africe. Ale já jsem ve skutečnosti jedním z těch, kdo stojí při kultu svatých, podle mě užitek spíš přinášejí než naopak.“

„To je hluboká myšlenka, otče Luthere.“

„Jsem hluboce věřící mnich, bratře Paule.“

Dav demonstrantů na náměstí se náhle rozvlnil. Hlouček kolem transparentu s nápisem „Tradice je třeba respektovat“ si vyměňoval názory s odpůrci protestů. Biskup s orlím nosem prudce gestikuloval a mával ve vzduchu sevřenou pěstí. Zdálo se, jako by je podněcoval k hádce. Církev se měla na pozoru před politicky smýšlejícími preláty, ale tenhle muž se zdál být naprosto nestranný.

Pozorovali jsme, jak se do davu protlačila skupina policistů. Na chvíli jsem měl dojem, že budou potřebovat posilu, ale nakonec demonstranty bez problémů uklidnili. Vyvěšeným praporem ozdobené okno ve čtvrtém patře Apoštolského paláce se otevřelo a objevila se v něm vysoká postava v bílém rouchu.

Tredi byl pro dav dole víceméně bílým zábleskem v okně, ale to stačilo. Návštěvníci Vatikánu ho hlasitě zdravili a mávali vlajkami.

Papež byl vysoký, dobře stavěný padesátník. Výraz jeho tváře byl umocněn malými klikatými jizvami nad obočím. V určitém úhlu pohledu mu ony jizvy dodávaly zdání krutosti. A papež byl skutečně muž, který nebyl zvyklý někomu ustupovat. Jeho tváři dominovaly uhrančivě černé oči. Ty oči platily za jeho nejsilnější zbraň – pokud nepočítám pevnou vůli.

Přítomnost papeže vždycky budila respekt, ale Tredi byl obdařen zvláštním druhem osobního kouzla, které dokázalo zažehnat nebezpečí sváru.

„Bůh žehnej všem svatým,“ řekl do tenkého mikrofonu, „a všem jeho věřícím.“

Ještě dříve než Tredi dokončil krátkou modlitbu, uklidnil se i vzteklý biskup a nakonec odešel stejně jako všichni ostatní k nedělnímu obědu.

Šel jsem také, jelikož jsem měl pocit, že ten den neskrývá žádné další nebezpečí, vyjma vlastních vzpomínek. Proč jsem se tím vůbec zabýval?

Protože ten nejdůležitější důvod, proč jsem se vydal do Vatikánu, byl, že jsem musel dávat bedlivý pozor na nebezpečí, skrývající se na nerovné cestě, po které se Tredi dostal z Ameriky až do Baziliky svatého Petra. Kus té cesty jsme šli společně. Byl jsem při tom, když mu střepy při silném výbuchu zjizvily tvář. Nový papež také věděl, jak zní sípavý dech smrti.

3

SVÝM ZPŮSOBEM BYLO SVĚTLO v Miami stejně okouzlující jako to římské. Jas dodávající zvláštní rozměr, vzrušení, harmonii a dokonce i jakousi inspiraci těm, kdo byli dostatečně zruční a dokázali jej zachytit na malířském plátně. Nejkrásnější světlo zaplavuje Miami po ránu, jako všude v tropických oblastech. Jak slunce pozvolna stoupá nad horizont, barvy postupně blednou a místo světla zaplavuje město všeobjímající horko.

Luxusní stříbrný tryskáč toho rána roloval po soukromé přistávací dráze na kraji obrovského letiště právě ve chvíli, kdy ranní světlo začalo ustupovat vedru. Po schůdkách čile seběhl vysoký muž v rozhalené modrobílé košili s krátkými rukávy. Okamžitě se k němu přihrnula skupina lidí. Čtyři z nich na sobě měli kněžský oděv, tři byli oblečení jako obchodníci. Většina svírala v rukou kamery, Kokainový kardinál byl vždy vděčným objektem.

Buď měl vrozený smysl pro správné načasování, nebo měl štěstí. Turbíny ještě nepřestaly pracovat, když zpoza prvního hangáru vyjel kamión a následován dalšími dvěma se blížil k letadlu. Během minuty stroj obklopila četa mužů a žen v modrých košilích s nápisem DEA na zádech, se samopaly v rukou. Pěšáci předstírající důležitost.

Stál jsem na pokraji shromážděných lidí a téměř jsem cítil napětí, se kterým svírali své kamery.

„Šoubyznys,“ zavrčel Tom Slade, stojící vedle mě.

„Pero coňo, que cojones,“ poznamenal Pedro Benes z druhé strany. „Tenhle kněz smýká s Karibikem jako s vysavačem, zbavil ho už pořádné hromady sajrajtu. Je div, že je ještě naživu. Ale hlavně, že je. Coňo.“

Zatímco agenti otevřeli nákladový prostor letadla a začali odtamtud vytahovat černé plastové pytle na odpadky, pečlivě zabalené balíky a kufry, Kokainový kardinál a poručík DEA spolu přátelsky rozmlouvali jako staří spojenci. Mezi věcmi, které agenti vykládali z letadla, byla i sádrová, asi čtyři stopy vysoká, socha. Postavili ji na ranvej, aby ji kamera mohla lépe snímat.

„Ještě jednou bych rád předal pozdravy lidem ve Spojených státech od jejich bratrů z karibských ostrovů,“ řekl kardinál stojící na přepravní bedně. „To, co zde vidíte, je kokain. Nejsou ho sice tuny, jako všude kolem nás, ale alespoň několik set liber. Byl zadržen lidmi z ostrovů a jejich úřady, žijícími uprostřed drogové nákazy a odhodlanými s ní bojovat.

Mluvíme španělsky, anglicky, kreolsky i francouzsky a nazýváme Boha různými jmény, ale všichni jsme hrdí na svou národnost a svou kulturu. Překupníci, kteří využívají naše ostrovy jako překladiště při dopravě z Jižní Ameriky, by si měli uvědomit, že to nebudou mít jednoduché, že je čekají překážky. Překážky v podobě rozhořčení spořádaných lidí, kteří nehodlají tolerovat kriminalitu, šířící se jako jed v jejich řadách.“

V davu se ozval jeden z reportérů: „Toto je vaše čtvrtá návštěva ve Spojených státech za posledních šest měsíců s… ehm… nákladem. Je snad stále snadnější kokain najít, nebo je ho čím dál tím víc?“

„Stále více lidí se obrací na kněze a na policii, pokud se něco dozvědí, nebo mají podezření. Snad každý den nějakou zásilku zadržíme díky farníkům, nalézajícím skrýše pašeráků. Pomáhají nám i policejní zátahy na samotné překupníky.“

„Jedná se o nějaký způsob občanské sebeobrany, spravedlnost v rukou veřejnosti?“ zeptala se televizní reportérka, zabývající se více svou kamerou než samotným kardinálem.

„V žádném případě. Jsme spíše svědky veřejné vzpoury všech slušných lidí na této polokouli. Ostrované z Karibiku chtějí dát lekci jihoamerickým zločincům, kteří vyrábějí kokain a také všem Američanům, kteří drogy v ghettech a klubech konzumují. Je to dar, který vám přinášejí.“

Jeden z reportérů reagoval otázkou: „Je tohle všechno ale legální? Převážet to v… odkud to tedy vlastně pochází? Je někdo ve vězení? Není to důkaz…“

„Mimořádná doba vyžaduje přijímat mimořádná opatření,“ odvětil kardinál, „pamatuji si vás z mítinku hlavních představitelů karibských států loni na podzim…“

Kousek od lidského chumlu kolem kardinála chrchlavě zastavil hnědý sedan. Na dveřích u řidiče měl růžovou barvou napsáno pravděpodobně „Vláda Spojených států“. Vystoupil z něho vysoký černoch a zamířil k nám. „Brý ráno.“

„Andy,“ odpověděl jsem neutrálně.

„Stává se z něho instituce, že?“ prohodil muž a mávl rukou směrem k postavě před mikrofonem.

„Je to dobrý člověk,“ zněla další neutrální odpověď. Andy pokývl hlavou k muži po svém boku: „To je Sylvan Wilson z Washingtonu.“ Muž se sehnul pro kufřík a Andy pokračoval: „Sylvane, seznam se s kapitánem Paulem Lorenzem z oddělení vražd tady v Miami. Paul a kardinál už spolu dost zažili.“

„O tom jsme již slyšeli. Těší mě, Paule.“ Kapitánovi se podařilo vyloudit na tváři úsměv. Poklepal na kufřík, typicky washingtonské gesto. „Poslouchej, kámo, tentokrát se o velkého muže postaráme sami. Donesly se nám nějaké nepříliš povzbudivé informace, a tak si myslíme, že bude lepší ho uklidit z dohledu, dokud si vše nevyřídí a nebude připraven se vrátit.“

„Bez odměny za informace, které přináší, nemám pravdu?“ pokusil jsem se také přidat úsměv, ale ostří v mém tónu si všimli všichni. „Vytvořit celou síť informátorů z jediného kněze. Skvělý kousek.“

„Podívejte se. My jsme žvanící ochrana. Ten muž je chodící smrt. V tom je ten problém.“

„Omlouvám se, ale z toho nic nebude. Pořád nám někdo vyhrožuje a my si s tím poradíme vždycky. Zvládneme to i tentokrát. Amen.“

Nebylo co dodat. Stáli jsme v napjatém tichu, dokud jeden mladý kněz nepodal vysokému kardinálovi sádrovou sochu.

Benes prolomil napětí. „Reklamní šot,“ poznamenal.

Kardinál sochu trochu pozvedl.

„Nuestra Seňora de la Montaňa, zbožňovaná andskými národy z Peru, Ekvádoru a Kolumbie. Vroucně milovaná. A nyní,“ odmlčel se, aby zvětšil efekt svých slov, „zneužitá.“

Kapesním nožem otevřel víčko v dolní části sochy. Na noviny, které pod sochou přidržoval kněz, se začal sypat bílý prášek. Kamery neúnavně zaznamenávaly každý okamžik.

„Neřeknu vám, na kterém ostrově jsme tuto sochu objevili, ale prozradím vám, že kromě téhle jsme tam našli ještě dalších dvanáct. Všechny byly zničeny,“ řekl kardinál.

Když se kokain přestal sypat, chytrák z Washingtonu prohlásil: „Obávám se, že o tomhle si s vámi váš šéf bude chtít promluvit, kapitáne.“ Přítel Andy se snažil nedat najevo opovržení.

„Šéf má mé číslo, pane kolego z Washingtonu. Kardinál je naše práce.“

* * *

Nejdříve zmizely kamery, potom reportéři, v závěsu za nimi dodávky DEA. Nakonec se připojily i místní hlídkové vozy a dva motocykly.

Když jsem přišel blíž, kardinál právě živě rozpravoval s knězi.

„Vítám tě zpátky, Rico,“ řekl jsem. Podle latinskoamerického obyčeje jsme se objali.

Poprvé jsme se setkali před více než deseti lety, když jsem začínal u policie a byl jsem přidělen k bezpečnostní službě fotogenického a přímočarého biskupa, který právě dělal rozruch někde v Karibiku.

„O co tu jde?“ zeptal jsem se potom v kanceláři s pohledem upřeným na přeplněnou miamskou dálnici. Přitom jsem znal odpověď. Byl jsem mladý a nezkušený, ještě zelenáč. Ale nebyl jsem hloupý a nebyl jsem špatný policista, věřil jsem, že se dostanu k větším věcem.

„Vy umíte španělsky, že?“ odpověděl mi poručík, člen ochranky.

„To tu snad umí všichni.“

„Jste katolík?“

„Spíš ne.“

„Nemodlete se s ním. Jenom dávejte pozor, aby se nedostal do nějakých problémů.“

„Byla tu už spousta velkých zvířat. Co je na tomhle chlapíkovi zvláštního? Je to jenom biskup.“

„Nečtete noviny, že? Vlády všech karibských států se shodují na tom, že je potížista, buřič. Myslím, že by ho klidně nazvali komunistou, kdyby to v podstatě nebylo to samé. Mně osobně je úplně ukradené, co si myslí o chudobě a sociální spravedlnosti nebo o lidských právech a cenách rybího masa. Ale on je velice politicky angažovaný a dost lidí, hlavně těch divokých pravičáckých excentriků z Jižní Ameriky, ho nemá rádo. Je mi ukradené, jestli je Gándhí nebo znovuzrozený Kristus. Jenom nechci, aby ho oddělali v mém rajónu. Tak se postarejte, aby se to nestalo.“

Starat se, aby se to nestalo, znamenalo přesvědčit jednoho skandalistu, že pro nás oba bude jednodušší, když bude cestovat jako pasažér v policejním autě předělaném na taxi. Časem se z nás stali přátelé. Z biskupa se po letech stal kardinál a mladý detektiv také stoupal po žebříčku policejních hodností. Podstata naší práce však zůstávala téměř beze změn.

„Co Lisa a děti?“ zeptal se Rico, když jsme se přivítali na letišti.

„Dobrý. Přijdeš k nám dnes na večeři?“

„Určitě. Po osmé bych měl mít volno. Než budeme jíst, můžeme se podívat, jak hrají Marlins.“ Kardinál otočil hlavu k policejním autům, stojícím pár kroků od nás: „Na co ta kalvárie?“

„Nejsi teď zrovna populární mezi těmi lumpy, co pěstují to, po čem Američané tak touží.“

„To je nějaká novinka?“

„Jeden informátor přišel se zprávou, že se snad k něčemu chystají. Zřejmě o nic nejde, ale…“

„O koho jde? Nějaký rozzuřený podvodník nebo někdo větší?“

„Slyšel jsem, že Caballero,“ odpověděl jsem. Zmíněný kokainový kartel byl třetí největší skupinou ve městě.

Rico se na dlouhou chvíli odmlčel.

„Aha,“ řekl potom, „tak tedy upřímné díky za tu kalvárii.“

„Zůstanou s tebou celou dobu, kdy budeš jednat na veřejnosti. My se budeme držet v pozadí.“

„V pořádku. Udělej mi laskavost a schovej tohle do kufru svého auta.“ Rico se sklonil ke dvěma odřeným kufříkům, které pilot nechal v přední části letadla. „Je tam láhev rumu a něco pro děti. Vyzvednu si to večer u vás.“

„Žádný problém.“

Před večeří strávil Rico většinu času se Sarah. Byla to jeho čestná kmotřenka, blonďatá a modrooká po své matce. Bylo jí sedm a byla autistka. Vyžadovala neustálou pozornost. Připravila svou matku o kariéru redaktorky v časopisu a byla i příčinou toho, že naše manželství téměř ztroskotalo. Nancy, sestra Sarah, vzdorovitě našpulila ústa. V devíti letech těžko nesla pocit, že si jí nikdo nevšímá.

Ale Rico si ji posadil na ramena, přešel s ní zahradu a usadil ji do houpací sítě. Potom jí začal vyprávět osvědčenou karibskou pohádku o mořské obludě, která vyrůstala osamocená v jeskyni mezi útesy azurového moře. Když přišli k večeři, jejich oči zářily smíchem. Lisa ugrilovala ryby, jedli jsme je se zeleným salátem a popíjeli k tomu suché bílé chilské víno. Užívali jsme si dobré jídlo a příjemně si povídali, dokud se neozval z dětského pokoje křik Sarah. Lisa vyrazila od stolu bez jediného slova, v obličeji měla výraz, jako by ji někdo polil vařící vodou.

„Občas mlátí hlavou do zdi,“ řekl jsem a nesnažil se skrýt bolest, kterou mi to jako otci rodiny způsobovalo.

„Je mi to líto, jistě je to moc těžké.“

„Stále těžší. Já se odtud alespoň přes den dostanu pryč, ale Lisa nemá kam utéct.“

„Já vím.“

„Asi bych se měl víc snažit to pochopit, ale na to mám většinou příliš velký vztek. Proč? Proč? Vím, že namítneš, že tak to Bůh chtěl. Ale co je to za Boha, který dokáže tohle udělat malé holčice? Jestliže to Bůh chtěl takhle, pak stojí za…“

Rico mlčel.

„Omlouvám se, nemyslel jsem, že… Mluví ze mě víno.“ Rico se usmál: „Většinou říkáme, že je to tím, že Bůh často koná způsobem, který není v našich silách pochopit.“

„Ale co mám dělat? Modlit se?“

„Hodně se modlit.“

„Promiň, člověče, ale to je prostě nad mé síly.“

„To není problém, chico, budu se modlit za nás oba.“

Bylo skoro jedenáct, když jsem naložil do auta Ricovy kufry a zamířil na sever k městu.

Strach vzbuzující konvoj hlídkových vozů a motocyklů se od Rica odpojil už před večeří, když kardinál ukončil poslední z řady schůzek a rozhovorů. Na večeři ho přivezlo jediné neoznačené auto. Další vůz se Sladem a Benesem hlídal před domem. Nancy si narazila až pod obočí jeden z mých klobouků a předstírajíc, že je špion, těm dvěma donesla rybí sendviče a pivo.

Cesta k sídlu místního arcibiskupa, kde byl Rico ubytovaný, měla trvat nejvýše dvacet minut.

Nikdy jsme tam nedojeli.

„Vidíš toho chlapa, Tome?“

Mluvil jsem tiše do vysílačky a pozoroval temný obrys auta, které jelo za námi. Benes řídil, Slade mi odpověděl: „Černý buick, řidič mluví do mobilního telefonu, ověřím jeho značku.“

Měl jsem špatný pocit. Profesionální instinkt. „Zjistěte, jestli nás opravdu sleduje,“ dodal jsem zbytečně. Ricovi jsem řekl: „Sjedeme z dálnice. Projedeme přes Gables?“

Zíral před sebe do noci. „Nějaké problémy?“

„Vždycky ověřujeme lidi, kteří nás až nápadně ignorují. Zřejmě o nic nejde. Ale pro jistotu pojedeme domů cestou, kterou by nikdo nepředpokládal.“

Projížděli jsme luxusními předměstskými ulicemi. Za zdmi velkých, pastelově omítnutých domů spal strach i peníze. Všechny zahrady byly jasně osvětleny, vchodové dveře bezpečně zamčeny, osvětleny bodovým reflektorem a zajištěny poplašným zařízením.

„V noci zbraň na každém stole,“ vyslovil kardinál moje myšlenky nahlas.

Úhledné, tiché a po zuby ozbrojené předměstské ulice. Vysílačka začala naléhavě chrchlat, že na osmé jihozápadní, hlavní ulici Malé Havany, došlo ke střelbě.

Podvědomě jsem zatnul prsty do volantu. Tenhle druh volání jsem kdysi zbožňoval a doufal v ně za dlouhých nocí, kdy se do ulic ze zálivu vkrádala mlha a vzduch byl cítit oceánem, byl to jediný důvod, proč zůstat vzhůru. Stačilo pár slov z kovového mikrofonu a hladina adrenalinu prudce stoupla, kalíšky od kávy skončily v odpadkovém koši, nedokouřená cigareta zrovna tak, maják blikal jako světla na divadelní scéně, siréna zněla jako potlesk davů. Kdybych býval sám, rozjel bych se tam, už kvůli těm vzpomínkám. Ale Malá Havana nebyla zrovna při cestě, příliš daleko na sever, a náklad, který jsem vezl, příliš vzácný.

Dispečerka hlásila, že na cestu vyrazily dvě ambulance. Žádala o pomoc další vozy.

Když se odmlčela, ozval se Slade: „Šéfe, ten buick byl před několika hodinami ukraden v Dadelandu.“

Sakra.

„Nasvědčuje něco, že vás někdo sleduje?“

„Vůbec nic. Myslím, že na silnici je všechno v pořádku.“

Obrátil jsem se na Rica: „Ví hodně lidí, kde jsi ubytovaný?“

„Není to žádné tajemství, ale řekl bych, že moc ne. Do odpoledne jsem to nevěděl ani já. Říkali, že by to tam mělo být bezpečnější, než přímo ve městě, kde jsem vždycky býval u biskupa.“

Z Miami vedla silnice napříč přes Biscayne Bay jihovýchodně k ostrovnímu předměstí Key Biscayne, známému nejdříve díky Richardu Nixonovi a později kvůli tenisu.

„Všem policistům, všem policistům,“ volala dispečerka. Její hlas zněl napjatě. Všechna policejní auta ve městě by se měla ihned rozjet do Malé Havany, nebo se o to pokusit.

Sjeli jsme od Coral Gables do Coconut Groove, jedné ze čtvrtí lemujících záliv, pár minut od vjezdu na dálnici.

„Za normálních okolností by tu byl někdo, kdo by před námi zkontroloval cestu, Rico.“ Dnes večer ne.

„Samozřejmě, rozumím.“

„Myslím, že nám nic nehrozí, ale pokud by někdo chtěl zaútočit, udělal by to na dálnici.“

„Jsme v rukou Boha, Paule.“

„Tak vidíš.“

Když jsem poslouchal hlasité dohadování ve vysílačce, ani v nej-menším mě nenapadlo, že by střelba v Malé Havaně mohla být divadlo sehrané proto, aby jeden kolumbijský kokainový gang mohl zabít kněze. A ono bylo.

Proti setmělému předměstí byla křižovatka na South Dixie Highway zaplavena vytouženým světlem. Kolem nikde nikdo. Ulehčeně jsem si vydechl, ale Rico mě přerušil:

„Něco bys měl vědět, hermano. Ten druhý kufr vzadu v autě, ten světlý… je plný peněz, je v něm víc než milion, myslím.“

Ostře jsem se na kněze podíval. Ve tmě se to dalo těžko odhadnout, ale zdálo se mi, že se rozpačitě pousmál.

„Milion. To je hezké, Vaše Eminence. Speciální sbírka pro misie? Nebo malé nelegální pašování peněz?“

„Jak jsem se k těm penězům dostal, Paule, není teď tak důležité, jako to, že ještě před několika dny patřily Sebastiánu Caballerovi a jeho rodině.“

„Ježíši…“

„Takže Ho také máš rád.“

„Ty chceš umřít?“

„Nikdo neplánoval sebrat kolumbijskému klanu tyhle prachy. Stalo se něco trochu bláznivého a pak ještě něco a ještě něco… víš, jak se to někdy semele… a nakonec mám v ruce tenhle kufr. Myslel jsem si, že nikdo nemá tušení, že ty peníze skončily u mě. Vlastně si tím pořád nejsem jistý.“

„Zdá se mi, že o tom moc dobře vědí.“

Ukázal jsem svůj odznak výběrčí mýtného na dálnici, vytáhl z pouzdra zbraň a položil si ji na sedadlo mezi nohy.

„Držte se za námi,“ odvysílal jsem a Benes vmanévroval své auto do levého pruhu těsně za levý zadní nárazník našeho neoznačeného vozu. Na sedm mil jsme měli jistotu, že ke mně, arcibiskupovi, kardinálovi a jeho penězům se nic nepřiblíží.

„Co s těmi penězi budeš dělat?“ Hlavou mi prolétla nechtěná myšlenka – stačilo by to na celoživotní ošetřovatelku pro Sarah, takové množství peněz.

„Abych pravdu řekl, ani jsem na to nepomyslel. Nikdy mě nenapadlo, že je budu mít v ruce, natož je schovávat,“ odpověděl, „ale komu bych je měl dát? Myslím, že nejrozumnější bude, odvézt je zpátky domů… tam budou užitečnější. Schovat je pod matraci. A až se stane něco vážného a budou zapotřebí, mohou se náhle objevit. Zázrak. Haleluja.“

„Černá magie.“ Míjeli jsme pás kosodřevin a palem, lemujících úzkou pláž. Za dlouhých horkých dnů odtud vyplouvaly katamarány a čluny. V noci se zde scházely zamilované dvojice. A vrazi?!

„Fungovat může cokoli,“ řekl Rico, přemáhaje napětí. „Pamatuji si, že v jednom malém pueblu, nedaleko od místa, kde jsem se narodil, byli všichni přesvědčeni, že jedna campesina je čarodějnice. Byli by ji snad i zabili, kdyby místní farář jednoho dne nedostal vynikající nápad…“

Jel jsem pomalu, aby nám auta jedoucí před námi mohla ujet. Ani za našimi dvěma neoznačenými auty se netvořila kolona. Byli jsme dobře izolovaní, silnice zde byla rozdělená betonovými bloky a kovovými kolejnicemi. Zrychlil jsem. Měl jsem pocit, že pokud hrozí nějaké nebezpečí, bude to za prvním mostem, odkud by nás snadno přemohli.

„… takže po tom ohňostroji, nezapomeň, že to bylo v době, kdy ještě nebyla televize, už nikdy nikdo na tu ženu neútočil. Dokud byla naživu, lidé si s ní dokonce sedali v kostele do jedné lavice. Chápej, byli to sousedé, které znala téměř osmdesát let, pouze podlehli neuvěřitelnému přesvědčení, to je všechno.“

Vjížděli jsme na most, všechno se zdálo být v pořádku, nemohlo nás ohrozit nic jiného než vrtulník. Vlevo se nám otevíral jeden z nejkrásnějších pohledů v Americe, na osmé hodině centrum Miami utopené v tropické noci. Na jedenácté se za temným zálivem třpytila Miami Beach.

„Proč ses vlastně stal knězem? Myslím, žes mi to ještě nikdy neřekl.“

„Nemluvím o tom často, když někdo vidí kardinála, většinou předpokládá, že byl pro své poslání zrozen. Říká se, že jsme povolaní, předurčení. Snad je to pravda, ale v mém případě o tom pochybuji. Než jsem se rozhodl stát knězem, nebyl jsem nijak výjimečný. Pocházím z dobře situované rodiny, ale z ostrova, kde jinak byla opravdová bída. Střídaly se vlády, všude byla spousta násilí, spousta prázdných ideologií a nikdy se nic nezměnilo. Říkal jsem si: ‚Takhle je to špatně, musí existovat nějaká lepší cesta. Měl bych ji pomoci najít.‘ Dostal jsem se tak ve svých úvahách až k oněm čtyřem způsobům, kterými lze v latinskoamerickém světě něco ovlivnit – politice, obchodu, církvi a armádě. Ty další tři mě nijak neoslovovaly. Tak jsem se zkrátka stal knězem. Miloval jsem práci faráře, dokud jsem se potom nestal biskupem a nakonec neskončil jako kardinál.“

„A dnes u vás doma píší děti na zdi chatrčí ‚Prezident Rico‘.“

„Jsou milé, ale kdykoli se mě na tohle někdo zeptá, vysvětlím mu, že kardinálové se nestávají prezidenty. Oni nejsou politici.“

„Jaká škoda, že nejsou.“

Rico se zasmál: „Alespoň ne v tradičním smyslu toho slova.“

Když jsme sjeli z mostu, vyjelo zprava popelářské auto se zapnutým levým blinkrem. Zařadilo se před nás a pomalu pokračovalo dál v našem pruhu. Neměl jsem jinou možnost, než zpomalit. Ruka mi přitom reflexivně sklouzla z volantu na rukojeť zbraně. Ve spleti aut za námi začal nějaký rozzlobený řidič, nejspíš turista, troubit a osvětlovat dálkovými světly hlídkový vůz v levém pruhu. V zrcátku jsem zahlédl Benesův úšklebek, když mu ukazoval vztyčený prst.

Popelář byl vzorný řidič. Znovu zapnul blinkr a auto hladce sjelo do levého pruhu. Pomyslel jsem si, že odbočuje na výjezd u Marine Stadium, který ho navede zpět do města.

Byl to ovšem tragický omyl. Mělo mi být divné, co dělá popelářský vůz na Rickenbackerově dálnici skoro o půlnoci. Řidič náhle začal brzdit. Rico a já jsme se ocitli před ním. Ještě jsme zahlédli, jak se mohutný zadek vozu začíná zvedat a nákladní auto se samo otáčí vpravo a zůstává stát napříč tak, aby blokovalo oba jízdní pruhy.

„Co se to děje?“ vykřikl Rico v náhlé panice.

Nikdy jsem neviděl, co vlastně se začalo sypat z útrob popelářské-ho vozu, vypadalo to jako nějaké kanystry. Dopadaly na silnici jako miny z nepřátelského letadla.

Slade a Benes neměli šanci. V okamžiku, kdy se na silnici začaly sypat kanystry a za nimi vyšlehly ze zádi popelářského vozu plameny, byli téměř pod jeho koly. Ještě po letech mi v uších zněl zvuk drceného kovu, jak do sebe začala narážet přijíždějící auta. Výkřiky strachu byly možná jenom dílem mé představivosti.

Rico se otočil a napůl vkleče pozoroval hrůzné divadlo.

„Bůh jim odpusť a zachraň jejich duše!“ Koutkem oka jsem zahlédl, jak se pokřižoval.

Nějaký odvážlivec se pokusil kolem nákladního auta po pravé straně proklouznout. To mu však jako rozzuřený slon zahradilo cestu a potom jej rozdrtilo o svodidla. Vůz několik minut skřípěl ve smrtelné agónii, dokud kolos neuvolnil sevření, potom se převrátil zpět na silnici, kde jej okamžitě zasypala hořící lavina odpadu.

„O Dios, odpusť jim a ochraňuj nás, hříšníky,“ vykřikl kardinál směsí angličtiny a španělštiny.

„Mayday! Mayday!“ řval jsem do vysílačky, i když jsem věděl, že žádná pomoc nemůže přijet včas.

Popelářský vůz provrtal zezadu náš sedan sloupem světla. Sledoval jsem, jak se zadní část auta sklopila zpět na své místo a v okamžiku, kdy se z místa nad jeho kabinou ozvaly výstřely, sešlápl jsem plyn. V zadní části nákladního auta byl někdo, kdo vyhazoval kanystry a nyní na nás bez přestání střílel. Auta přijíždějící v protisměru se začala zastavovat, lidé vystupovali z aut a zírali na ohnivou smršť za našimi zády nebo utíkali pro pomoc.

„Dolů, Rico, dolů.“

Když na střechu sedanu dolétly první kulky, kardinál se skrčil pod úroveň předního sedadla. Začal jsem kličkovat a snažil se střelbě uniknout. Pokud na nás vpředu už nic nečekalo, měli jsme šanci.

Silnice před námi se konečně vyprázdnila. V těch místech se rozšiřovala v parkoviště. Zatočil jsem tím směrem a pokračoval dál rovnoběžně se silnicí, abych unikl z dosahu útočníka.

V příštím okamžiku jsem však zjistil, že nákladní auto sloužilo pouze jako náhončí, který měl dostat zvěř na dostřel lovce. Lovec stál před námi.

Asi sto metrů před námi se rozsvítila světla. Rozeznal jsem ve tmě obrysy nějaké dodávky s něčím jako tryskou na střeše. Nešlo však o kropící hadici, ale nějaký druh lehkého samopalu nebo jiné napevno přimontované zbraně. Podomácku vyrobený tank sloužící ke zničení bezmocného městského auta se dvěma zástavami drogové války uvězněnými uvnitř.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…,“ modlil se Rico.

„… posvěť se jméno tvé,“ doplnil jsem ho tiše.

Napínal jsem uši, krev mi vřela v žilách. Sešlápl jsem pedál až k podlaze a následoval světlo našich vlastních reflektorů mířící přímo proti přijíždějící dodávce.

Hra na třetího.

„… přijď království tvé…“

Sebevražda.

„… buď vůle tvá…“

Poslední hod.

„… jak v nebi…“

Věděl jsem, co musím udělat. Musel jsem zůstat přesně mezi nákladním autem a dodávkou. Jen tak jsem mohl jednoho z nich donutit, aby uhnul. Počkat na okamžik až bude hrozit nebezpečí, že se rozstřílejí navzájem.

„… tak i na zemi…“

Zbývalo pár vteřin. Pravou rukou jsem pevně svíral volant. Nesmím zaváhat. Nesmím ani na okamžik zaváhat. Jel jsem nejvyšší možnou rychlostí přímo proti kabině dodávky, bláznivý gringo. Ostřelovači nahoře na střeše i řidiči to musí být jasné.

„Chléb náš vezdejší…“

Oba útočníci musí v hloubi duše cítit jistotu, že v příštím okamžiku zemřou spolu se mnou a Ricem. Musí si uvědomit, že se jim nedostane žádné odměny za to, že zabili Kokainového kardinála, jelikož budou mrtví.

„… dej nám dnes…“

Řidiči musí povolit nervy. Střelci se musí roztřást ruce. Pod kůží ostrých hochů musí být cítit osten strachu, živeného v Latinské Americe po čtyři století, strachu, že za vraždu kardinála se dostanou odsud rovnou do pekel. Navždy.

„… a odpusť nám naše viny…“

Z kabiny dodávky vyšlehl výstřel. Nervózní, nejistý. Ti nejlepší střelci nepřemýšlejí. Tenhle se bál. Padesát metrů.

Už to bude za námi. Konec. Uhni, zatoč. Ne. Ruka křečovitě svírá volant. Nesmíš uhnout.

„… jako i my odpouštíme…“

Další výstřel. Delší palba, ale příliš vysoko. Záře světel za námi pohasla, letmo jsem zahlédl popelářský vůz, rychle ujíždějící ze silnice přes travnatý pás kolem stadiónu.

„… našim viníkům…“

Byla to čistě hra nervů. Už nešlo o zbraně. Kdo je větší machr. Zbraň na střeše už neměla šanci nás trefit. Byli jsme příliš blízko. Já držel svou pistoli v levé ruce a střílel jsem proti větru. Spíš pro výstrahu než abych zasáhl, spíš, abych se zbavil potlačovaného vzteku a strachu. Cítil jsem se unavený, slabý a poražený. Už jsme byli mrtví, oba dva.

„… a neuveď nás v pokušení…“

Mrtvý muž pravou rukou svírající volant.

„… a zbav nás všeho zlého…“

Řidič dodávky náhle strhnul volant. Příliš pozdě. Zavadil bokem o náš sedan, ostřelovač v krkolomném saltu sletěl ze střechy.

Ucítil jsem ostrou bolest. Do mé tváře se zasekl kus nějakého kovu a střepy letící vzduchem. Krev. Najednou jsem skoro nic neviděl.

Dodávka se převrátila na bok a setrvačností se sunula dál po silnici. Auto se otáčelo jako rozbitá dětská káča. Mě držel v sedadle bezpečnostní pás, ale Rico svůj nárazem přetrhl, narazil do přístrojové desky a do dveří. Nakonec zasténal a v bezvědomí se zhroutil zpět.

„Nesmíme se převrátit, nesmíme se převrátit,“ modlil jsem se šeptem.

Auto se nepřevrátilo. Namísto toho čelně porazilo kmen mladé mangle na břehu a vjelo na mělčinu.

Nikdy nezjistím, jak dlouho jsem, těžce oddechujíc, ležel uprostřed praskající hromady kovu a poslouchal sykot unikající páry, ale vím, že nakonec mě probrala mořská voda.

Třásl jsem se po celém těle. Moře v Miami nebylo studené ani v zimě, ale černá voda, pleskající mi kolem kotníků, mě roztřásla. Chvíli trvalo, než mi došlo, kde jsem, ale ruce nezapomněly. Odtrhl jsem křečovitě sevřené prsty od volantu, ramenem jsem otevřel dveře a vypotácel jsem se z auta. V levé ruce jsem stále svíral pistoli, přestože mi neprokázala žádnou službu. Zasunul jsem ji do pouzdra na opasku a ve snaze najít opěrný bod jsem se naklonil zpět k autu.

Krví rozostřeným pohledem jsem rozeznal tmavou a tichou siluetu dodávky převrácené na bok. Tělo útočníka leželo v písku, řidič pravděpodobně zůstal uvnitř vozu a nepředstavoval již žádné nebezpečí. V dálce jsem zřejmě viděl popelářský vůz. Vracel se k Miami? Snad. Potom bych tu snad mohl zůstat, ne odpočívat, jenom si na kratičkou chvíli dopřát luxus nicnedělání. Mohl jsem si být jistý, že pomoc už je na cestě. Pravděpodobně nepřijede z Miami, ale z Key Biscayne, odkud je volný přístup, auta Dade County hlídkují na silnicích a na ostrově mají také malou samostatnou policejní jednotku. Někdo se tu určitě objeví. Měl by. Motala se mi hlava a potřeboval jsem lékaře. Ricovi by také zcela jistě prospěla návštěva na nejbližší pohotovosti. Narazil hlavou do dveří… Ošklivě se praštil… Rico!

Sedadlo spolujezdce bylo prázdné, dveře dokořán. Rico ležel stranou v mělké tmavé vodě pár metrů ode mě. Byl podivně nehybný. „Rico!“

Přemáhaje bolest jsem vrávoral kolem auta až k němu. Dovlekl jsem se k němu a obrátil ho k sobě. Zdálo se mi, že váží tunu.

Dýchá? Ne… ano, ano dýchal, ztěžka a slabě jako malé dítě. Pomalu. Vůbec. Potřeboval pomoc, resuscitaci, lékaře. Jenže jsem tam byl sám.

„Bože, prosím.“ Klekl jsem si k Ricovi. Musel jsem něco udělat, i kdyby to mělo být špatně.

Vší silou jsem stiskl jeho hrudní kost. Žádná reakce. Znovu jsem zatlačil. Zaklel jsem. Znovu stlačil. A zaklel. Namáhavě jsem ho otočil na záda a zkusil dýchání z úst do úst. Ve špatné poloze a špatném rytmu, ale co jsem mohl dělat?

Zdálo se mi, že to trvalo celou věčnost, než se Rico sípavě nadechl a do jeho těla se začal vracet život. Potom se rozkašlal.

„Jsi v pořádku, hermano. Dýchej zhluboka. Dýchej zhluboka, člověče. Jsme v pořádku.“

Tato litanie mi pomohla více než růženec.

Nějakou dobu jsme zůstali bez hnutí, nehybný výjev zalitý měsíčním světlem, já vkleče na mělčině podpírám kněze. Rico je alespoň živý, snad i při vědomí.

Pozoroval jsem světla a odporný oblak kouře nad místem neštěstí. Od Key Biscayne se přiblížila dvě policejní auta, ale nakonec prosviš-těla kolem ke krvavému divadlu za námi. Přidržoval jsem Rica a myslel na Sladea a Benese. Myslel jsem na Lisu a Nancy se Sarah. A na milion dolarů ležící dvacet stop odtud.

Náhle se na pláži objevil další vůz, ulehčeně jsem vydechl.

„Pomozte.“

Z auta vyskočila mrštná postava a rozeběhla se k příboji.

„Nevím, jak vážně je zraněný, prosím, pomozte mi ho dostat z vody a zavolat sanitku.“

Postava na pláži se zastavila a zírala do tmy, předkláněla se jako by špatně viděla na dálku.

„To je ten kněz, co mu říkají Kokainový kardinál, že ano?“ Byl to šlachovitý muž, zřejmě latinskoamerického původu, kolem třicítky, měl dlouhé vlasy a mluvil se silným přízvukem. Teď zůstal stát na místě. Opatrný venkovan dorazil do velkoměsta. Alespoň mi to tak připadalo.

„Ano. Ano, je to on. Stala se tu nehoda. Kardinál je zraněný. Pomozte nám, prosím. Nehrozí vám žádné nebezpečí.“

„Hijo de la gran puta,“ rozesmál se muž, „mám tu pomoc pro kněze. A pro vás také. Pro každého jednu kulku.“

„Poslouchejte…“

„Jmenuji se Pedro Caballero, knězi. Říká ti to něco? Ten člověk, kterému svou svatou zadnicí vrtáš do obchodů, je můj bratr. Ty peníze, co jsi ukradl, patří nám, cabrón. My jsme ti, co tě teď zabijí. Možná bys nám mohl poslat pohled, až se dostaneš do nebe.“

Snažil jsem se nějak skrýt Rica, objal jsem ho kolem ramen, abych ho chránil před výpady, linoucími se po pláži ve směsi sprosté angličtiny a venkovské španělštiny. Přenesl jsem si Ricovu váhu na pravé koleno a snažil se uvolnit křeč v levé ruce.

„Mluv, knězi! Radím ti dobře, mluv!“ zařval Caballero. „Nemáš strach? Nebudeš prosit o svůj zkurvený život?“

„Je v bezvědomí, neslyší vás. Umírá a má velké bolesti. Vaše kulka pro něho bude milostí.“

„Říkám ti, mluv.“

Kousek do nás do vody dopadla kulka, ale pamatuji si, že jsem zůstal podivuhodně klidný.

„Neslyší vás. Nechte ho zemřít jako křesťana. Vaše peníze jsou v autě. Vezměte si je a jděte.“

Caballero se otočil a zadíval se na zdeformovaný sedan. „Lžete.“

„Podívejte se sám. Je to ten modrý kufr v zavazadlovém prostoru.“

„Lžete!“

„Jak myslíte. Já se odtud nehnu, dokud kardinál nezemře. Potom se můžeme podívat společně.“

„Ty zemřeš se svým přítelem knězem.“

„Myslím, že se ještě probere, než zemře. Řekne vám to sám. Možná se vás bude doprošovat.“

Caballero podléhal protichůdným touhám po penězích a po pomstě. Nakonec zvítězila chamtivost. Rozeběhl se k autu v hlubokém předklonu, otáčel hlavou ze strany na stranu, snažil se sledovat zároveň Rica i peníze. Trvalo to necelou minutu. Rico zasténal. Já jsem seděl naprosto tiše a napjatě.

Caballero se úspěšně pokusil silným kopnutím otevřít rozbitý kufr vozu a potom zamířil zpátky k vodě, modrý kufr opatrně postrkoval pískem před sebou.

„To je nějaký trik.“

„Žádný trik.“

„Jestli je v tom nějaký podraz, zemřeš tou nejbolestivější smrtí. Jen co se podíváš, jak umírá tvůj zkurvený kámoš kněz.“ Na to jsem nemohl říct vůbec nic.

Caballero si přidřepl a otevřel kufr s penězi. Jeho oči se rozšířily a rozzářily úžasem, když si v měsíčním světle prohlížel pečlivě zabalené bankovky. V tom okamžiku jsem zvedl levou ruku, zamířil jsem, co nejpečlivěji to v mé nepřirozené poloze bylo možné, a čtyřikrát jsem na Pedra Caballera vystřelil.

Potom jsem sténajícího kardinála přenesl do Kolumbijcova černého sedanu, vybaveného klimatizací a zmačkanými velurovými potahy. Vezl jsem nás zpět na pevninu, třásl se po celém těle, krvácel a vzlykal.

Naložit miliony do auta a zamknout je v kufru mi zabralo jen pár vteřin navíc. V tu chvíli jsem o tom asi nepřemýšlel jako o krádeži. Ale co jsem si namlouval?

Během těch několika minut, kdy jsem vezl Rica na pevninu do nemocnice, jsem nemyslel na nic jiného, než na peníze – mé peníze.

„Je to kardinál, znáte Kokainového kardinála? Je těžce zraněný, v bezvědomí. Pomozte mu.“ Když jsem vtrhl na pohotovost s Ricem v náručí, musel jsem vypadat jako šílenec.

Poslouchal jsem obdivné štěbetání jihoamerické ošetřovatelky, slyšela o Ricovi, upjatý lékař mi však téměř přezíravě vyčetl: „Neměl jste s ním hýbat. Položte ho na lehátko. Počkejte tamhle. Někdo se vám podívá na ten roztržený obličej.“

Ale já jsem nečekal. Běžel jsem zpět k autu a ujížděl domů. Schoval jsem kufr do okapu u garáže. Zabalil jsem ho do plachtoviny, pokryté zaschlými cákanci barev. Potom jsem se vrátil do nemocnice, netrvalo to ani půl hodiny, malá okružní jízda.

Vůz jsem nechal špatně zaparkovaný kus dál od vchodu. Dveře u řidiče jsem nechal otevřené a motor puštěný. Předstíral jsem, že v šoku vrávorám po rušném parkovišti, dokud si mě o pár minut později nevšiml policista a šetrně mě nezavedl zpět do nemocnice.

Nebyl jsem nijak těžce zraněný, zato Ricův stav byl vážný, ležel na operačním sále s otřesem mozku, zlámanými žebry, poraněním plic a možnými vnitřními zraněními. V následujících dnech přicházely zástupy jeptišek, duchovních i obyčejných lidí a přinášely na trávník před nemocnicí květiny, svíčky a růžence a modlily se za kardinála v kritickém stavu. Tehdy jsem pochopil význam slova ironie.

Novinové články a policejní šéfové se vzájemně doplňovali ve svých překroucených závěrech, stal jsem se hrdinou případu, kterému se ve městě začalo říkat Silniční masakr. Nikde ani zmínka o nějakém kufru, o penězích.

V oněch úzkostných prvních dnech byl kardinál několikrát jen krůček od smrti a v několika novinách se psalo o „zázraku“, kdyby přežil. Ale Rico nezemřel. Místo toho začali jeho lékaři vykládat o tom, jak jsou na svého pacienta pyšní. Trpěl sice nějakým druhem krátkodobé ztráty paměti, kterou eufemisticky nazývali „následkem nehody“, ale jinak to vypadalo, že se Jeho Eminence úplně uzdraví, což oznamovali s nádechem samochvály.

„Zachránil jsi mi tam život, hermano. Moc si toho nepamatuji, ale tohle nikdy nezapomenu. Můžeš se mnou počítat – kdykoli, kdekoli a s čímkoli,“ řekl mi Rico měkce, když překonal krizi. Sledoval mě z nemocničního lůžka, bledý, ale rozhodný.

Za několik měsíců už Kokainový kardinál opět brázdil karibské vody na své osamělé a beznadějné křížové výpravě proti drogám. Jeho vřelost ke mně a mé rodině nikdy nezeslábla. Spíš se ještě prohloubila. Byl jsem rád, ale sám jsem ji nikdy oplatit nedokázal. Trvalo mi dlouho, než jsem se v Ricově přítomnosti opět dokázal cítit dobře, bál jsem se a očekával otázku, na kterou jsem nemohl odpovědět.

A co ty peníze, Paule?

Nikdy se nezeptal.

Rád bych věřil, že otřes mozku vzpomínku na modrý kufr a ukryté bohatství navždy z Ricovy mysli vymazal.

Ale realistická část mé duše, ten hlas, který neumlčelo ani šílenství, které mělo přijít, dobře věděla, že Rico se na peníze nikdy nezeptal jenom proto, že věděl, že jeho přítel – a zachránce – je ukradl…

4

UKRADL JSEM TY PENÍZE kvůli své rodině, abych se mohl postarat o svou dceru. Zasloužila si je. Potřebovali jsme je. Sarah nás připravovala o všechno. Ubohá, milá, krásná postižená Sarah, kterou jsem miloval z celého srdce. Zmařila Lisinu naději, že by snad mohla pokračovat ve psaní doma, ubírala stále větší kus z mého platu, až jsme nakonec přežívali od výplaty k výplatě, neschopni něco ušetřit. Ty peníze byly pro moji rodinu a její potřeby. Tak jsem to vysvětlil sám sobě.

Zpočátku to také tak bylo. S pečlivě střeženou anonymitou jsem peníze využíval k pokrytí výdajů přátel, kteří se stali obětí útoku na dálnici spolu s námi. Pro invalidního Benese a rodinu zemřelého Toma Sladea. Kvůli Sarah jsem tak dlouho prohledával chudinské španělské čtvrti, až jsem našel: inteligentní, trpělivou a starostlivou středo-američanku Carmen. Nastěhovala se k nám a začala pracovat jako pomocnice v domácnosti a zároveň ošetřovatelka. Zanedlouho se stala součástí rodiny. Carmen se do Spojených států dostala tak, že přebrodila Rio Grande, a stejně jako každý z milionů ilegálních cizinců v Americe žila v každodenním panickém strachu z La Migry – Imigrační policie. Tak jsem sáhl do hromady špinavých peněz a koupil jí zelenou kartu, právo na trvalý pobyt a právo jednou provždy se přestat bát. Možná, že to bylo to nejlepší, co jsem s ukradenými penězi mohl dělat, ale bylo to k ničemu. Jako všechno ostatní.

Lisa byla zpočátku nadšená svobodou, kterou díky penězům znovu získala. Líbilo se jí mé nové auto i dětský pokoj, který jsem vybudoval za domem. Ale kupoval jsem další a další věci a náš životní styl brzy přesáhl hranici, kterou by mohl uspokojit policejní plat a Lisa se začala vyptávat. Moji šéfové na ústředí se zřejmě také měli na co ptát, ale pokud se ptali, nikdy ne přímo mě. Doma jsem Lisu uklidňoval bonmoty a výmluvami, že se na nás usmálo štěstí, že jsem vyhrál v pokeru, že jsem vyhrál v loterii pod falešným jménem, abychom se vyhnuli daním.

Nikdy jsem ji úplně nepřesvědčil. Naše patnáctileté manželství se začalo vymykat kontrole, aniž bychom s tím dokázali něco dělat. Bylo to stále rychlejší. Kdykoli jsme o něčem diskutovali, nahrazovalo důvěru podezírání. Přistihl jsem se, že každé ráno, když jsem pročítal ve svém pracovním počítači nové zprávy, trávil jsem stejnou dobu nad finančními stránkami jako nad fascinujícími i nudnými kriminálními statistikami v pracovním počítači. Lisa jako novinář na volné noze nacházela stále více důvodů pro odchody z domova. Začal jsem trochu pít a když na mě padla špatná nálada, polykal jsem prášky a občas si užíval kokainu. Začal jsem se zdržovat mimo domov, spát s kdekým. Několik týdnů jsem prožíval románek se dvěma černými dívkami, dvojčaty, která se snažila získat pilotní licenci a která jsem sbalil v jednom baru. Napětí a konflikty mezi mnou a Lisou spěly ke konci díky nevkusným rituálům obviňování a zapírání.

„Byl jsi někde s jinou.“

„Nebyl, přísahám.“ Lži, lži, lži.

„Nevěřím ti. Buď půjdeš ty nebo já.“

Odešel jsem já. S dětmi jsem byl, co nejvíc to šlo a s Lisou jsme se bolestně učili, jak spolu slušně vycházet. Nancy neměla daleko do puberty a Sarah ji těsně následovala. Ani Lisa, ani já jsme se nikdy, ani v nejprudších hádkách, nebavili o svých závazcích k Nancy a Sarah. Pouze o nás dvou.

Asi o půl roku později mi jednou odpoledne zavolala do práce a tiše řekla. „Paule, rozhodla jsem se, že je načase, abych se začala s někým scházet. Chtěla jsem, abys to věděl.“

„Jistě. To je v pořádku. Hodně štěstí.“ Co jiného jsem měl říci, abych se ubránil bolesti a vzteku, který mě zaplavil.

Když jsem v pátek večer mířil rušnými ulicemi k domu, který už nebyl mým domovem, na Lisu jsem už nemyslel. Něco jsem vypil a chtěl jsem se podívat na děti.

Lisino auto stálo před domem, ale v oknech se nesvítilo. Zaparkoval jsem na parkovišti před kostelem o blok dál, pěšky se vrátil a bez zvonění jsem vešel dovnitř. Nebyl jsem si jistý, jestli Lisa ví o tom, že jsem se občas v noci přicházel podívat na děti, jak spí, ale věděla, že mám klíče a nedala si práci s výměnou zámků.

Nancy, moje velká holka, ležela na břiše v pokoji, který jasně vypovídal o tom, že nežila v nedostatku. Na zemi se válela spousta oblečení, vedle ležel přenosný počítač, na kterém si psala domácí úkoly a vyměňovala drby se svými elektronickými kamarádkami. Knihy, sešit s úkolem a poloprázdný sáček chipsů. Maminka bude mít ráno co dělat.

Urovnal jsem jí tenkou přikrývku a přešel po koberci v hale, střídmě osvětlené lampami z ulice. Cestou k pokoji Sarah jsem zaslechl ze třetí ložnice tiché oddechování posluhovačky Carmen. Sarah nemívala klidný spánek. Převalovala se a šermovala rukama, často se budila v náhlém záchvatu strachu. Občas si trhala vlasy. Tu noc spala stejně neklidně, snažila se najít pohodlnou polohu, převracela se ze strany na stranu a občas samým úsilím při svém boji s démony, ovládajícími její mysl, povystrčila špičku jazyka. Dlouho jsem u ní seděl, jako mnohokrát předtím, a šeptal jí tiše něžná slůvka. Prsty jsem jí pročesával vlasy až ke křivce ramen a kolem uší, odnedávna ozdobených jemnými náušnicemi ve tvaru hvězdiček. Kdyby to záleželo na mně, žádné náušnice by neměla, ale Lisa a Nancy trvaly na tom, že to patří k životu.

Nedošlo mi, že Lisa není ve své velké ložnici v zadním křídle domu tvarovaného do L, dokud jsem na příjezdové cestě neuslyšel auto. Následovalo dvojí bouchnutí dveří. Slyšel jsem Lisu a nějakého muže. Na útěk bylo pozdě. Měl jsem vyjít z ložnice a dát najevo, že tu jsem. Ale neudělal jsem to. Jako voyeur.

„Řekla bych, že ten konec byl trochu kýčovitý, ale jinak to byl hezký film,“ řekla Lisa s lehkostí v hlase, lehkostí, kterou jsem tak dlouho neslyšel.

„Ta scéna ve člunu byla pekelně sexy,“ druhý hlas byl silný a sytý, nezněl vzdělaně, ale sebejistě. Lisa se rozesmála: „To byla. Ale dnes ne, Georgi.“

„Proč ne?“

„Děti už spí. Carmen také. Pravidlo číslo jedna, vzpomeň si. V tomhle domě to dělat nebudeme.“

„Pravidla jsou od toho, aby se porušovala. Právě tady. V obývacím pokoji. Na zemi. To oblečení musí dolů.“

„Georgi, ne,“ vzrušení v jejím hlase bylo nepřehlédnutelné. „Nech toho,“ bránila se.

Ozval se šramot, v duchu jsem viděl dvě těla, klesající na zem.

„Přestaň,“ řekla naposledy, o pár minut později. A potom už jen: „Pořádně. Dělej to tvrdě, Georgi. Víc. Takhle, tak! Ne… ano!“

O něco později jsem se vyplížil do noci jako zloděj.

Druhý den ráno jsem zadal poznávací značku auta milence své ženy do počítačové databáze motorových vozidel v Tallahassee. Vůz patřil jistému Jorgu Cuevasovi, který bydlel v nějakém malém městě na západě, kde za mého dětství nebylo nic jiného než vysoká tráva, ryby a krokodýli. Díky policejní žádosti jsem v telefonní společnosti získal číslo, neuvedené v běžném seznamu. Na záznamníku mě oslovil hlas, který jsem znal ze včerejší noci, nejdříve anglicky, potom i španělsky. Po zaznění tónu jsem neřekl vůbec nic. „Pořádně, tvrdě,“ prosila.

Prohledal jsem městský adresář a našel Cuevasovu obchodní adresu – autobazar patřící skupině pochybných existencí. Jihoameričanka mluvící nespisovnou španělštinou mi oznámila, že seňor Cuevas je na obchodním jednání. Vzkaz jsem mu nenechával. Ale dopoledne, mezitím, co jsem se potýkal s lejstry a dával dohromady žádost o zapůjčení výpisu z databáze VIP pro jednoho z mých detektivů, jsem nechal Cuevasovo jméno prověřit v našem počítači.

Do kolonky „důvod dotazu“ jsem zapsal: „podezřelý ze znásilnění“. Počítač jméno Jorge Cuevas neznal. Neexistující obchodník s ojetými auty? Ach, Liso. Napadlo mě, že bych se na Cuevase mohl zeptat v počítači FBI, tentokrát jsem ho nazval podezřelým z pašování drog. Počítač odmítl komunikovat.

Kolem poledne jsem narazil na Michele, ambiciózní a pohlednou blondýnku z jihu. Nastoupila k policii s vysokoškolským diplomem a nadšením v očích. Chodila za mnou celé měsíce, její pracovní výkony odpovídaly jejímu mládí, ale ona se nemohla dočkat dne, kdy se stane špičkovým vyšetřovatelem. Tak jsem ji vzal na oběd, písečné kraby a bílé víno a potom si s ní užil v hotelovém pokoji na Miami Beach. Uspokojení a omámení jsme se vrátili každý ve svém autě na velitelství, oba jsme ono vášnivé odpoledne brali jako daň za postup v kariéře.

Navečer, když skončila jedna z oněch nekonečných porad na oddělení, které zbytečně zabíjejí čas, nadšení a lidské osobnosti, aniž by dokázaly něco vyřešit, jsem zopakoval v databázi FBI svůj dotaz na Cuevase.

Tentokrát úspěšně.

Jorge Cuevas Infante, zvaný George, Bonito nebo také Hezoun, se narodil v New Jersey kubánským rodičům. Narazil jsem na sérii trestů za menší pubertální přestupky, členství v armádě a brzký, nijak vynucený, odchod. Poprvé se drsný chlap George ocitl za mřížemi na osmnáct měsíců za to, že připravil jednu starou dámu o celou pozůstalost. Gigolo. Žádné čerstvé maso, Liso, že? Máš na lepšího. Potom si starý dobrý Jorge odseděl další dva roky, když ho Pobřežní stráž z New Jersey zadržela ve člunu plném „cukrátek“. Potom pět let nic. Copak se stalo, Georgie? Že by v tobě zlé časy probudily strach z Božího hněvu? Spíš nějaký nový podnik, o něco šikovnější, než ty předešlé, takže se nenechal chytit. Takových životopisů jsem už přečetl desítky, možná stovky. Jižní Florida se jenom hemžila bezvýznamnými podvodníčky, táhnoucími na jih ze studenějších končin jako stěhovaví ptáci. Na konci záznamu FBI jsem objevil referenční číslo DEA. Napadlo mě, že jde o tu událost s rybářskou loďkou, ale stejně jsem se rozhodl to prověřit. Doufal jsem, že mé pověření bude stačit, federálové z protidrogového si svá data žárlivě střežili. Když se mi počítač potřetí vysmál poznámkou „přístup odepřen“, vzdal jsem to a zavolal Andyho Ridgewaye.

„Nazdar, amigo, už jsi slyšel ten o rabínu a papouškovi?“

„Už dávno a zrovna se chystám jet domů na oběd. Co potřebuješ?“

Netrvalo mu to ani minutu.

„Samé prkotiny,“ oznámil mi, „Cuevas je malá ryba. Je tam ta záležitost s heroinem ve člunu. Ostatní jsou víceméně dohady – podezřelá série výletů do Portorika, činnost manažera ve videocentru v Brooklynu jistě nespočívá pouze v distribuci pochybných filmů, podezření ze spojení s newyorským klanem Matarazziů a pak… kvůli tomu se vlastně dostal k nám. Poslední záznam je čtyři měsíce starý, tohle by tě mohlo zajímat – byl také podezřelý ze spojení nebo smluvních kontaktů s Caballerovou rodinou v Miami. Odkud ses o něm dozvěděl?“

Byl to laciný telefon a já ho sevřel takovou silou, že umělá hmota nevydržela. V náhlé panice jsem se prudce vztyčil a po všech papírech na stole rozlil kávu.

„O nic nejde. O nic důležitého, Andy,“ vypravil jsem ze sebe, „někde se to jméno objevilo, dám ti pak vědět.“

„Jistě, tak zatím.“

Sakra. Uhodil jsem pěstí do počítače. Jednou rukou jsem nervózně muchlal svou bundu, druhou bušil do tlačítek telefonu. Jorge a Lisa. Žádná náhoda. Cuevase do Miami poslali Caballerové. Zajímalo je něco úplně jiného než sex, než vášnivá objetí na koberci v obývacím pokoji. Musím to Lise vysvětlit. Pochopí to. Nebyla jenom postelovou příležitostí pro hezouna George.

Byla jeho cílem. Caballerové nás vyslídili.

Bylo to jasné. Musel jsem to vysvětlit Lise, pěkně popořadě, jel jsem kolem, viděl jsem na příjezdové cestě cizí auto, prověřil si značku. Bude se zlobit, ale až pochopí o co jde, odpustí mi to…

Potom jeden soukromý telefonát s Georgem. Pohrozím mu smyšleným obviněním a vězením nebo rovnou cestou do pekla. Udělám to rukama, nožem nebo pistolí, na tom nezáleží. Caballerové dostanou můj vzkaz.

Bylo téměř šest hodin. Carmen zřejmě chystá dětem večeři. Zřejmě bude doma i Lisa. Telefon nikdo nebral.

Proč? Přece musely být doma. Kde jinde by byly… telefon stále vyzváněl. Rychle tam.

Kličkoval jsem dopravní zácpou se zapnutou sirénou. Vedle mě stále vyzváněl do prázdna telefon.

Nikdo ho nezvedal. Když jsem zabočoval do naší ulice, zmocnila se mě mrazivá jistota. Nebylo kam spěchat. Věděl jsem to. Bylo pozdě. Věděl jsem, co tam najdu. Ale mýlil jsem se.

George a jeho pomstychtiví přátelé Caballerové nepodřezali celou mou rodinu. Zavraždili jenom věrnou Carmen, podřezali jí krk v kuchyni, kde právě vařila k večeři kuře s rýží.

Po Lise a dětech nikde ani stopa. Vypnul jsem sporák a odešel z domu, aniž bych ohlásil vloupání a vraždu.

Vrátil jsem se do svého bytu a čekal, až zazvoní telefon. Seděl jsem nehybně na židli, stále ještě oblečený, s telefonem v klíně jsem zíral do prázdna. Zazvonil pár minut před půlnocí.

„Ty peníze, hajzle. Tvoji rodinu za ty prachy.“

„Kdo je to?“

Příkrý a pečlivě ovládaný hlas. Trénovaný člověk by rozeznal cizí přízvuk, ale Jorge Cuevas to nebyl. Tenhle hlas jsem slyšel poprvé. „Žádné hlouposti, cabrón. Podívej se do poštovní schránky.“ Telefon oněměl.

Caballerům trvalo dva roky, než si poskládali dohromady, co se tenkrát v noci na dálnici odehrálo. Vždycky mi bylo jasné, že by jednoho dne mohl začít ukradené peníze shánět někdo méně přátelský než Rico. Řadu měsíců se mě zmocňoval strach s každým zazvoněním telefonu. Ale nikdy se nic nestalo. Namísto toho Rico odešel do Říma a stal se kardinálem kurie. Byl to vatikánský způsob, jak ho dostat pryč z bojové linie. Nám v Miami pomáhal čas. Postupně to přestaly být ty peníze. Staly se z nich naše peníze. Patřily mně a Lise a našim dětem.

Myslel jsem si, že ve schránce na dopisy objevím podrobné instrukce, kam mám odnést peníze a nějakou mapu. Na hromádce účtů a různých letáků však ležel papírový ubrousek a v něm uřezané malé ucho s hvězdičkovou náušnicí.

Sarah.

Vypotácel jsem se na dvorek a vyzvracel se do křoví.

Potom jsem se vrátil dovnitř a sedl si k telefonu.

„Omlouvám se, že jsem nezavolal hned, ale přišla na mě řada v posteli u mamky. Je to opravdu nenasytná dáma. Šuká jako opice. Jak jsi ji dokázal uspokojit? Řekl bych, že na jednoho chlapa je to příliš. Co myslíš?“

„Chci mluvit se svojí manželkou.“

„To nepůjde, dokud Luis neskončí. A potom je na řadě José.“

„Chci mluvit se svou ženou.“ Byl jsem neodbytný.

Caballerové neměli ponětí o tom, kde jejich peníze jsou, když zmizely v útrobách letadla spolu s nákladem Kokainového kardinála. Možná se od té doby nepřetržitě snažili se jich dopátrat a této snaze podřizovali všechno ostatní. Snaze najít peníze a pomstít se tomu, kdo je měl, jak to vyžadovala rodinná čest. Jak nás objevili? Neřekl jsem o těch penězích živé duši. Vlastně až ke konci Lise. Postelová sdílnost, Liso? Sladké povídání s milovaným Georgem o manželovi policajtovi, který má raději finanční přílohy novin než ji. Bože, stůj při nás.

Ve skutečnosti nebylo důležité, jak se o penězích dozvěděli. Důležité bylo, jestli věděli také o tom, kdo oné noci zabil Pedra Caballera. Pokud jim šlo jenom o peníze, mohlo jim stačit, že je dostanou zpět a raději, než riskovat válku, nechat mou rodinu být. Každý policista na Floridě, každý federál by se s Caballery pustil do boje, kdyby ublížili rodině váženého miamského kolegy. Jestli však Kolumbijci věděli, že jsem to byl já, kdo čtyřmi ranami zabil jejich příbuzného, potom nebylo co řešit. Lisa a děti už byly mrtvé a já byl na řadě za chvíli. V tom případě bylo vše ztraceno.

O pár minut později volala Lisa.

„Paule! Paule, ach, Bože, Paule,“ její hlas byl o oktávu vyšší než obvykle, na pokraji hysterického záchvatu. „Jsi v pořádku?“

„Oni… ano, ach, Bože.“

„Co děvčata, Liso? Jsou tam s tebou? Jak jim je?“

„Spí. Uspali je. Potom uřezali… Ach, Bože, pomoz nám, Paule. Já se tak stydím…“

„Vydrž. Přijdu si pro vás. Brzy.“ Lháři.

„Paule, miluji tě. Já…“ začala naříkat a já si musel zacpat ucho, abych zvuky v telefonu neslyšel.

„Peníze. Všechny,“ nařídil strohý hlas. „Zítra.“

„Podívejte se, víte, že už ty peníze nemám všechny a budu potřebovat nějaký čas, abych sehnal, co chybí. Něco jsem z nich bral. Dám je dohromady zítra. Pokud vám nebude stačit šek.“

„Přestaň s těmi vtípky, puto. Příště ti pošlu poštou manželčino prso.“

Stálo to za pokus: „Nevím, proč na mě máte takový vztek. Jsem v tom všem jenom prostředníkem – jsem pouhý pěšák, to přece víte. Já jsem ten kufr z kardinálova letadla nevzal.“

Neměl jsem z toho dobrý pocit.

„Zapomeň na to, fešáku. Ty máš naše peníze a ty jsi hijo de puta, ty jsi zabil Pedra. A já mám tvou ženu a dvě dcery.“ Všechno bylo ztracené.

„Nikdy jsem nikoho nezabil, na to přísahám. Ale peníze vám vrátím, samozřejmě. Kam je mám odnést? Kdy? Ráno je budu mít.“

„To ti řeknu zítra. Teď už je zase na čase, abych se trochu věnoval mamce. Má to ráda pěkně zostra, že? Potom možná přijdou na řadu ty holky. Quién sabe? Ta malá, co má ten problém s uchem, je nějaká bláznivá, člověče. Měl by ses naučit, jak je trochu srovnat, puto.“

Bylo po všem.

„Na konci bloku zahni doleva a projeď kolem té řady obchodů až ke značce Stop.“

Hlas měla pod kontrolou, četla jako špatně prospívající žák třetí třídy.

„Dobře,“ očima jsem propátrával tmu a snažil jsem se, aby můj hlas zněl konejšivě, „vidíš děvčata? Jsou tam s tebou?“

„Jsou. Za značkou Stop…“ odmlčela se, „jeď rovně, dokud nenarazíš na železniční koleje.“

Únosci milují mobilní telefony. Téměř dvě hodiny mě nechávali jezdit po South Dade, mezi novou zástavbou, zchátralými rodinnými továrničkami na okna a restaurovaný nábytek a dílnami na pokraji krachu namačkanými jedna na druhou. Lisa četla instrukce, zřejmě jí podávali jeden ústřižek papíru po druhém.

„Podívejme se, jestli mamka čte stejně dobře, jako šuká,“ zachechtal se strohý hlas, když jsem opustil svůj byt s telefonem v jedné ruce a těžkým černým koženým kufříkem v druhé. „Budeš s námi hrát čistou hru a mamka s dětmi budou v pořádku – až na to, že ji to možná bude trochu bolet. Chceme jenom své peníze.“

V žádném případě, José. Vůbec nešlo o peníze. Šlo o popravu.

„Paule, až přejedeš koleje, zatoč doprava a zůstaň stát.“

Buď mě chtěli navést na bezpečné místo, nebo mě sledovali. Nejspíš oboje. Byla to jejich hra a já ji musel hrát až do konce, pokud měl přijít.

Minulou noc jsem nespal, musel jsem utéci klaustrofobii, která mě v bytě přepadala, odolal jsem volání okolních nočních barů a nakonec se rozjel na pláž. Zul jsem si boty a sám se procházel pod hvězdami. Musel jsem učinit pár rozhodnutí a když nad lesklou a širokou plochou oceánu vyšlo slunce, byl jsem si jistý.

Veškerá pomoc, kterou člověk mohl zmobilizovat – federální policie, SWAT, vrtulníky, speciálně vycvičení policisté, byla stejně daleko jako nejbližší telefon. Musel bych vyměnit svou kariéru za kriminál, musel bych říci jedinou oznamovací větu: „Prosím, pomozte mi, ukradl jsem milion dolarů a kokainový gang, kterému ten milion patřil, mi unesl rodinu a chce své peníze zpátky.“

Ne, tuhle hru budu hrát sám za sebe. Existovala jenom jedna cesta. Celý den jsem se připravoval na naše setkání, oni zřejmě také. Caballerové přirozeně trvali na tom, abych přijel sám. Pokud si mysleli, že s sebou mám nějakou pomoc, nemohli mě při tom nočním bloudění pronásledovat, tím lépe. Ať o tom uvažují.

Když telefon znovu zazvonil, právě jsem močil do trávou porostlých nepoužívaných kolejí.

„Zahni doprava a potom jeď ještě kilometr rovně, dojedeš k benzínové pumpě,“ Lisin hlas zněl rozrušeně, „kousek od venkovního stojanu je zaparkovaný modrý Ford. Kufr je otevřený. Tam polož peníze.“

Šlápl jsem na plyn a pocítil krev pulsující žilou na čele. Pomalu a zřetelně jsem řekl do telefonu:

„Dám vám ty peníze, až si budu jistý, že je má rodina v pořádku.“

Únosce strohým hlasem nevzrušeně odpověděl, jakoby šlo jenom o obchodní záležitost: „Žádný problém. Jednoduchá výměna. Jsem s tvojí ženou v autě, odkud máme výhled na ten modrý Ford, pár set metrů odtud. Až sem přijedeš, vystoupím z vozu, tvá žena a děti zůstanou uvnitř. Až uvidím, že dáváš peníze do kufru, zavřu dvířka a odejdu pryč. Mohou se tam zamknout a počkat, dokud nepřijdeš, mohou rozsvítit světla nebo troubit. Nejdéle za dvě minuty budeš u nich. Já a moji přátelé si potom vezmeme svoje peníze a půjdeme, adiós.“

To nebylo ideální řešení ani pro jednoho z nás. Já jsem si nemohl být ihned jistý, že jsou Lisa a děti v pořádku a ani Caballerové neuvidí barvu svých peněz dřív, než Lisu nechají být. A to by měli chtít.

„Už tě vidím, Paule. Rychle, pospěš si,“ téměř šeptala.

U benzínové stanice nedaleko sedanu zaparkovaného u pumpy, na parkovišti asi dvě stě metrů odsud se rozsvítila světla nějakého automobilu a já uviděl, jak se od něho oddělil stín urostlé postavy a zůstal stát kousek od pravých předních dveří.

„To jsem já. Teď jsi na řadě ty, mierda mía,“ řekl uštěpačně strohý hlas do telefonu.

Vystoupit z auta a jít k Fordu se rovnalo sebevraždě. Střelec ukrytý někde ve stínu, ukrytý kdekoli kolem, mohl těžko minout.

Zhluboka jsem se nadechl a vystoupil, telefon jsem držel mezi uchem a ramenem. V jedné ruce jsem držel naditý kufřík a ve druhé zbraň. Připraven na letící kulku jsem kráčel napjatým tichem k otevřenému kufru zaparkovaného Fordu.

„Polož kufr dovnitř,“ nařizoval mi telefon.

Bez hnutí jsem čekal s kufrem ve vzduchu nad otevřeným autem jako s nějakou magickou holí.

„Liso, řekni mi, až bude venku z auta a ty budeš mít zamčená dvířka.“

Po chvíli, dlouhé jako celá věčnost, jsem uslyšel její hlas, zesláblý úlevou i strachem: „Je pryč, Paule. Jsme v bezpečí. Pojď, rychle.“

Opatrně jsem kufr položil na podlahu, otočil se a rozeběhl se zpět k autu. Za vteřinu jsem se už řítil k parkovišti, kde mi rozsvícená světla označovala místo, kde byla Lisa s děvčaty.

Pár metrů odtud se ozval motor dalšího vozu, velkou rychlostí a se skřípěním pneumatik ujížděl pryč. Ve zpětném zrcátku jsem viděl dva muže, startující ford.

„Liso, Liso,“ za minutu tam budu.

Na pozadí jejích výkřiků jsem slyšel děti. Ještě pár metrů.

Ve vzrušení, které mě ovládlo, v návalu radosti, jsem na chvíli téměř uvěřil, že by to mohlo šťastně skončit. Ale věděl jsem své.

Nikdy to nebyl únos a klasická výměna. Byla to léčka. Nešlo o peníze. Šlo o vraždu.

Po pravé straně jsem viděl záblesk zážehu a potom bílou kouřovou stopu. Šlápl jsem na brzdu a srdce mi přestalo bít.

Dálkově řízená střela provrtala dveře Lisina auta. Následovala ohlušující exploze, konec.

„Přeji více štěstí pro příště,“ ozvalo se v telefonu.

Trhnul jsem s volantem, zařval jako poraněný býk a otočil auto přímo proti dodávce, odkud někdo odpálil střelu a nyní se snažil zamířit druhou proti mně.

Sešlápl jsem plyn až k zemi. Narazil jsem do dodávky z boku v okamžiku, kdy vrah vystřelil.

Auto se převrátilo na bok a za zvuku drceného kovu se smýkalo po betonu, raketa se neškodně vznesla k obloze.

Když jsem se vyprostil z vraku svého vozu, našel jsem vraha kousek od dodávky, byl to mladík s rozcuchanými černými vlasy, ležící na břiše v kaluži krve.

„Pomozte mi, madre mía, ayúdame,“ sténal.

„Co tě bolí?“

„Záda, nohy, aiyee Dios.“

„Pomůžu ti.“

Přitlačil jsem pistoli k jeho zadku a stiskl spoušť. Muž ještě křičel, když se z dálky ozval náhlý výbuch a k nebi vyšlehl ohnivý záblesk. Nějaký zvědavý dobrák otevřel kufřík.

* * *

Potom jsem se propadl do neprostupné mlhy. Po všech těch terapiích a po všech těch letech, vlastně téměř po deseti, jsem ji stále ještě zcela nerozptýlil. Řečeno prostě, přišel jsem o rozum, přeskočilo mi. Ztracený případ. Ale nikdy nikdo nezjistil, že jsem zloděj. I když na tom už nezáleželo, zůstal jsem v očích svého oddělení a v očích lidí, kteří neměli ani zdání o tom, jak tragické spravedlnosti bylo té noci učiněno zadost, hrdinou.

Starostliví kolegové mě za státní peníze poslali na dlouhou dobu na jedno překrásné místo na severu, kde byla spousta koní. Lidé za mnou jezdili na návštěvu, policisté, staří přátelé, jednou dokonce i Rico, ale já je nikdy doopravdy nevnímal. Měl jsem toho v hlavě příliš moc. Občas jsem se spřátelil s některým z ostatních pacientů, také s pilotem, který utekl z místa nehody, při které zabil spoustu svých pasažérů. Měli jsme hodně společného, i když jsem mu nikdy nevysvětlil proč. Nezdál se mi být vážně nemocný, ale zřejmě byl, protože si jednoho dne podřezal zápěstí.

Poté jsem se uzavřel do sebe. Nikdy jsem se neprojel na žádném z těch koní. Přesto jsem se musel postupně začít trochu uzdravovat, protože jsem přestal myslet výhradně na minulost a začal uvažovat i o budoucnosti. Říkali, že to je dobré znamení, konec únavného období bolesti ze ztráty a žalu a začátek něčeho lepšího. Určitě by to neříkali, kdyby tušili, jakou budoucnost jsem plánoval.

Někde uvnitř mě musel fungovat utajený spouštěcí mechanismus, protože jedné příjemné podzimní noci jsem si uvědomil, že jsem připravený, a po více než dvou letech mezi blázny a koni jsem bez dovolení navždy odešel.

Prostě jsem opustil svůj malý pokojík, přelezl zeď, plnící spíše ochrannou než omezující funkci, a za dvacet minut jsem stál na stopu. Jedna řidička kamiónu mě vzala na jih, musela vědět, že jsem utekl z léčebny, ale nedala nic najevo.

Na několik let, které následovaly, se dnes snažím nemyslet. Byla to bezútěšná doba, kterou jako bych strávil v kůži někoho jiného. Nějak se mi podařilo je přežít. Byl to Rico, kdo se po mně začal shánět a který mě nakonec našel a pomohl mi uzdravit mou duši. Nakonec jsem se před pěti lety dostal až do Vatikánu, oblečený v téměř kněžském oděvu, s napravenou duší.

Když o tom teď uvažuji, nezdá se mi to po tom všem až tak zvláštní. Mnoho zlomených lidí nachází nový domov a nové sebeuplatnění ve vatikánských zákoutích. Teď už to vím. Ale tenkrát, s rukama zabořenýma v popelu tří žen, které jsem miloval, by to bývalo bylo nepředstavitelné.

5

TU NEDĚLI POZDĚJI ODPOLEDNE, den předtím, než tělo zavražděného kněze vyburcovalo démony skryté v mém nitru, jsem si četl ve svém pokoji, když mě vyrušilo zaklepání na dveře. Dovnitř vešel jeden mladý seminarista jménem Clarence, úlisný Brit.

„Bratře Paule, doufám, že tě nevyrušuji.“ Byl v semináři druhým rokem, ale nezdálo se mi, že to dotáhne až k vysvěcení.

„Vůbec ne, zrovna se nemohu rozhodnout, jestli mám studovat nebo si na chvíli zdřímnout.“

Clarence se usmál: „Jde o večer, bratře Paule, o setkání sboru. Přišel jsem se zeptat, jestli se mohu omluvit. Mám nějakou pastorální práci, kterou jsem dlouho odkládal a chtěl bych dojet na farnost…“

Sborová setkání se konala jednou týdně a sestávala se ze společných modliteb. Členové seminářů, kteří za sebou měli celodenní vyučování, se museli trápit poslechem nudných a často banálních duchovních rozjímání pozvaného vyučujícího kněze. Nenáviděl jsem je téměř stejně jako seminaristé, ale když jsem měl některé oběti povolit záchranu, musel jsem si počínat opatrně, jinak bych tam už nikdy nikoho z nich neviděl.

„Santa Rita, to je ta farnost, kde pracujete, nemám pravdu?“ odkládal jsem rozhodnutí.

„Ano, bratře, je to pracovní třída, za Via Tiburtinou,“ jmenoval nej-vzdálenější část Říma, což bylo to samé, jako by to bylo třeba v Liverpoolu.

„Zítra máte vyučování, že? Práce ve farnosti není důvodem k vynechávání školy.“

„Přesně tak, bratře. Jenom jsem měl nějaké konzultace a odpoledne mi volali…“

„Clarenci, autobusem ta cesta trvá čtyřicet minut. Dalších čtyřicet minut vám bude trvat cesta zpět, což znamená, že byste se vrátil hodně pozdě, možná byste se opozdil na zítřejší vyučování.“

„Neopozdím se, slibuji.“

Což nejspíš znamenalo, že ho někdo vezme na motorce. „Tak dobře, Clarenci, ale jenom pro tentokrát.“ Cítil jsem se velkoryse, protože i já jsem měl dnes důvod sborové setkání vynechat. „Děkuji, bratře,“ řekl a obrátil se k odchodu. „A… Clarenci…“ Ohlédl se přes rameno. „Pozdravujte ji ode mě.“

„Koho?“

„Tu starší dámu z farnosti, se kterou vedete ty konzultace.“ Alespoň se uměl začervenat. Nakonec z něho možná přece jenom bude kněz.

O chvíli později jsem chytil autobus na Piazza Venezia a po mostě přes Tiberu zamířil za brány Vatikánu.

K večeři bylo to nejlepší ze španělské karibské kuchyně, černé fazole, rýže a opékané šťavnaté banány, zvané maduros. K tomu smažené kousky vepřového a hovězího masa. Já jsem však jedl ponejvíce grilované ústřice, které chutnaly, jako by je někdo nasbíral na tropických útesech týž den ráno. Když o tom tak přemýšlím, docela dobře to tak mohlo být. Už jsem u něho večeřel několikrát, ale nikdy to nebyla taková hostina.

„Vím, že takhle nevečeříš každý den,“ řekl jsem, „nikdo by nedokázal takhle jíst každý den. Je dnes nějaká zvláštní příležitost?“

„Má duše hladoví. Takhle jím, když se mi stýská po domově, myslím, že mé hladině cholesterolu to nijak neublíží,“ zasmál se Tredi a pohladil si zatím nepříliš znatelné břicho. Jeho chlupatá stehna ostře kontrastovala s vybledlými kraťasy. Boty neměl žádné.

„Ve skutečnosti,“ řekl a přitom zápasil s prorostlým kouskem vepřového, „velká část toho, co sníme, poslouží k výživě naší duše.“

„Děje se něco?“

„Nějaké malé nepokoje na Kubě, ale to není nic nového.“

„Víš, že tohle nemám na mysli.“

Povzdechl si: „Už je to dávno, Paule. Lidé se změnili, lidská paměť je krátká. Možná už je to všechno za námi.“ Jak si mohl být tak jistý?

„Ale to neznamená, že nebudeš mít co na ptáci. Jasné, Paule? Dostávám sice všechny ty zmatené oficiální zprávy, ale spoléhám na tebe. Musíš sbírat informace, poslouchat. Staré věci i nové věci. O všem chci vědět.“

Tohle už jsem od něho slyšel. Ptal jsem se sám sebe, jestli je to jenom jeho způsob, jak zaměstnat nemocného přítele.

„No ano, jistě. Ale, to, no…“ pocítil jsem záchvěv staré úzkosti, „pořád mívám někdy pocit, že zase vidím na obloze tu oslepující záři. Vrací se to. Ne tak často, ale… A když zemřel Jimmy Kearns… bylo to pro mě těžké.“

Stalo se to před několika měsíci v malém bytě nad kostelem, ve kterém otec Jimmy Kearns přes třicet let žil. Byl součástí Miami stejně jako sluneční svit a násilí. Kostel sám i Jimmyho byt pamatovaly lepší časy. Přesto odtamtud nikdy neodešel. Byl živou legendou, byl vším, čím by kněz měl za všech okolností být. Mluvil venkovskou angličtinou a také karibskou španělštinou a haitskou kreolštinou se silným přízvukem. Celé dny a noci mluvil svým sugestivním způsobem na ulici s lidmi, kteří potřebovali pomoc.

Pokud někdy existoval člověk, který opravdu neměl žádné nepřátele, určitě jím byl Jimmy Kearns. Přesto se našel vrah, který starého muže pomalu rozpáral nožem. Přátelé z miamského oddělení vražd mi poslali kopie spisu tohoto případu přes mou adresu v Panamě – už téměř deset let jedinou spojnicí mezi mnou a Floridou. Domnívali se, že Kearns byl zavražděn nějakým pouličním psychopatem, který nenáviděl kněze. Ale co když byl Jimmy Kearns zavražděn kvůli informacím?

Není těžké vysvětlit, proč to bylo tak důležité. Na své klikaté cestě od pološíleného miamského policisty k většinou příčetnému katolickému mnichovi jsem zažil několik bolestných zastavení. Jimmy Kearns a přítel, se kterým jsem právě večeřel, byli jediní dva lidé, kteří věděli naprosto o všem. Věděli, že má cesta ze zoufalství skončila za zdmi Vatikánu.

Rozum mi říkal, že policisté v Miami mají pravdu. Ale strach mi našeptával, že vzpomínky a nenávist jsou mnohem hlubší, než si myslel Tredi.

Ten mě rychle vytrhl z mých úvah: „Ještě se vídáš s otcem Ivanovi-čem, Paule?“

Zhluboka jsem se nadechl: „Pravidelně. Jednou týdně. Když má čas, tak i dvakrát.“ Byla to jenom řečnická otázka, dobře to věděl. „Ano, to je důležité.“

Michail Ivanovič měl dlouhé vousy a bystrou mysl. Díky němu zůstávaly mé staré rány zavřené. Držel v tajnosti mé temné stránky. Jeho zásluhou jsem byl normálním a spolehlivým služebníkem církve.

„Je Ivanovič Rus? Je to zvláštní, ale nikdy jsem se ho nezeptal.“

„Snad Ukrajinec. Ir není určitě,“ lehce stiskl mé rameno, pobaven vlastním vtipem. Snažil se rozptýlit chmury, změnit téma hovoru.

„Snaž se dívat na svět z té slunné stránky, Paule, a občas si dopřej i trochu soukromého cynismu, pak to dotáhneš v tomhle městě daleko. Podívej se na mě!“ rozesmál se znovu.

Pili jsme jamajské pivo, nad letním mořem vycházel bledý měsíc. Mluvili jsme o hloupostech, jak si obvykle staří přátelé povídají, o politice, o drbech ve Vatikánu, o starých karibských příbězích. Byl mým tajným spoluhráčem ve fantastické hře na baseballovou ligu, probírali jsme nejrůznější nápady na vylepšení týmu, přestože nám bylo jasné, že na něco takového už nemáme léta.

„Myslíš, že ten chlápek ze Státního sekretariátu letos zase vyhraje? Jak se jmenuje, Coogan?“ zeptal se.

Přikývl jsem: „Hogan. Z New Yorku. Expert přes zahraniční finance a Národní ligu.“

„Měli bychom si na něho dát pozor.“

„Hogan je tu nový,“ souhlasil jsem. Hogan byl téměř čtyřicátník, seriózní pan farář. Na nejlepší cestě stát se biskupem, jak jsem odhadoval.

Tu noc jsme hráli s dvojnásobným nasazením. Cítil se dobře, byl tak uvolněný, že přenesl svůj klid i na mě. Mohli jsme hrát na počítači přes modem jako jindy, ale stěžoval si na pocit posedlosti a mánie. Na stole ve vedlejším pokoji měl elektronické vybavení, se kterým bychom si bez problémů mohli snad objednat i pizzu na Měsíci. Ale oba jsme měli rádi ten pocit z karet v ruce a rozechvění, které provázelo čekání na to, co padne.

Byla to stolní hra, kterou jsme spolu poprvé hráli před více než dvaceti lety. I když jsem si občas vzpomněl a napsal si o nové hrací karty, nejraději jsme hráli se starými týmy a starými vzpomínkami. Byl rychlý a sebejistý, typický Jihoameričan se svou intuicí, temperamentem a radostí z každé minuty hry. Já jsem se musel snažit a hrát na jistotu. Nikdy jsme si nevedli žádné záznamy a možná by řekl, že lžu, ale přísahám, že jsem ho celý rok porážel v šesti hrách z deseti.

Toho večera byli mým družstvem Big Red Machine, typičtí svou tvrdou hrou. Měl jsem naději, že s jeho Magic Marlins pěkně zametu, ale hra začala trochu rozpačitě, bodoval jsem sporadicky.

Po prvním kole získal náskok, byl jsem si jistý, že začne riskovat. V takovéhle situaci vždycky riskoval. Byl jsem si tím jistý a on věděl, že to vím. Neměl by to dělat. Ale on to udělal.

„Překvapil jsi mě,“ ušklíbl jsem se.

„Měj ke mně trochu úctu,“ řekl a vrhl kostkami. Nepadlo mu nic zvláštního. Věděl jsem, co to znamená, aniž bych se díval do pravidel a on také, ale nechtěl jsem ho zklamat, tak jsem přečetl výsledek.

„Carajo,“ zaklel. „Nic moc, příteli.“

„Neraduj se,“ přelétl pohledem kartu, kterou svíral v ruce – slabý druhý metař, který se na první metu dostal na tak krátkou chvíli, že si na to už ani nepamatuje.

„Jsi na řadě,“ řekl.

„Ten je hrozný, musíš mít někoho, kdo má naději chytit,“ předeslal jsem.

„Nadhazuješ,“ opakoval. Kostka padla.

Teď jsem si měl přečíst výsledek, ale předtím jsem se na něho podíval. Věděl to? Jak o tom mohl vědět?

„‚Vítězí družstvo na metě‘,“ přečetl jsem si rozsudek. Po dramatické odmlce jsem dodal: „Oba hráči na metách skórují. Vyhrál jsi, tři – čtyři. Skvělá hra.“

„Jóóó!“ vyskočil a dal se do vítězoslavného tance po orientálním koberci, pěstmi přitom divoce mával nad hlavou.

Potom se na mě vesele podíval, bojovný výraz se změnil v obraz tváře, uctívané celým světem.

„Kdo říká, že Bůh neexistuje?“ ušklíbl se Pius XIII., papež, římský biskup, následovník svatého Petra a vůdce jedné miliardy věřících katolíků.

Stáli jsme ve velkém obdélníkovém pokoji ve čtvrtém patře renesančního paláce na náměstí Svatého Petra, známého pod názvem Apoštolský palác, ve kterém žili papežové. Palác byl samý mramor, gobelín a vzdušné chodby plné ozvěn, ale z tohoto pokoje nedýchal středověk, snad jenom s výjimkou důstojné rozlehlosti a všudypřítomného zatuchlého vatikánského odéru, posvátného i dusivého. Místnost byla zařízena útulnými pohovkami, křesly, krásnými starožitnými koberci, naivními malbami, lampami na čtení, velikým krbem, videem a televizí, propojenou s obrovským satelitním přijímačem na střeše.

Ricardo Sanchez de Arellano, kterému každý říkal krátce Tredi, zcela zaplňoval místnost, mohutnou postavou i osobností. Měřil skoro dva metry a vážil o dobrých deset kilo víc, než když jsem ho poznal jako problémového mladého biskupa. Já jsem na tom nebyl jinak a on to snášel bez problémů. Prameny prošedivělých vlasů zdůrazňovaly bezednou hloubku černých očí. Mohl se stát bohatým farmářem jako jeho otec, obchodníkem, politikem nebo dokonce filmovým hercem, ale on se rozhodl být knězem, farářem, biskupem a nakonec kardinálem. Způsob, jakým toho dosáhl, bral dech. A potom se díky obláčku bílého dýmu nad Sixtinskou kaplí stal nečekaně papežem, prvním papežem latinskoamerického původu. Byl to můj přítel a ještě mnohem víc než to.

Tredi mě usadil na pohovku naproti krbu a podal mi jednu ze dvou sklenic, které naplnil dvěma kostkami ledu a na tři prsty dolil jiskřivým zlatým rumem. Usrkl jsem.

„Babancourt,“ zkusil jsem odhadnout s nosovým přízvukem, typickým pro haitskou francouzštinu.

Usmál se: „Mais oui.“

„Říkej mi Rico,“ řekl mi kdysi dávno odpoledne v Miami, „říkej mi Rico a nestarej se, jestli s tím budou nějaké problémy.“ Dal jsem na něho a říkal mu Rico i poté, co se objevila spousta jiných problémů. Říkal jsem mu tak po celá jeho kardinálská léta, ale nyní, když nosil jediný bílý oděv v celém Vatikánu a kolem něho se to celé dny hemžilo servilními dušemi mumlajícími: „Vaše Svatosti“ a „Svatý otče“, většinou jsem jenom něco nezřetelně zamumlal.

„Jak se máš, bratře Paule?“ zeptal se, protože o mě měl starost. Černé oči se mi zavrtávaly pod kůži hlouběji než jakýkoli lékařský přístroj.

„Dobře.“

„Chtěl bys být vysvěcen? Stát se knězem? Hrát za důležité?“

„Ne, díky.“

„Chceš svléknout kleriku a začít zase žít v normálním světě?“

„Ani to ne.“

Nezávazně jsme se bavili. Vyptával se na má studia a jak vycházím se svými seminaristy. Já jsem se ho zeptal na mladšího bratra, černou ovci rodiny Arellanových, neškodného povaleče, ztraceného kdesi v Karibiku.

„Máš nějaké novinky o Bobbym? Ještě pracuje v té síti potápěčských center?“

„To bylo minulý měsíc, nebo možná předminulý, hermano,“ do papežova hlasu se vkradl smutek a jeho jasné oči se na okamžik zakalily, „teď vymyslel rybí farmu někde na pobřeží. Tilapie, ryba budoucnosti, říkal. Jistá věc. Kdyby měl alespoň větší kapitál, který by mohl investovat… Modlím se za Bobbyho celý život, Paule, ale zatím to nijak nezabralo.“

„Jestli ti v tom mohu nějak pomoci…,“ měl jsem pocit, že papežova bratra znám, ačkoliv jsem ho nikdy neviděl. Občas jsem však sloužil jako tichá spojka mezi nimi dvěma. Rico totiž někdy zjišťoval, že pro něho jako papeže není vždy jednoduché – nebo rozumné – dělat některé věci přímo v papežském paláci.

„Díky, myslím, že mu napíšu pár řádek.“

Znal jsem papeže dost dobře, abych poznal, že mu jeho mladší bratr způsobuje větší starosti, než dává najevo. Myslím, že Tredi neměl ve Vatikánu nikoho jiného, s kým by si mohl o Bobbym promluvit. A stejně tak jsem věděl, že přesně podle latinskoamerických zvyklostí, bude vždycky mezi Paulem – přítelem a Bobbym – bratrem nepřeklenutelná propast.

Než papež stihl dvakrát dolít sklenici lahodným rumem, probral jsem všechny možné vatikánské drby, o kterých se už většinou také doslechl a převyprávěl jsem mu pár vtipů na téma Tredi, které ho rozesmály.

„Když pominu pár dobrých duší, jako jsi ty, nikdy se ke mně takové novinky nedostanou, dokud se o nich nedozvím z televizních zpráv. Když o tom tak přemýšlím, je opravdu pozoruhodné, jak systematicky a efektivně dokázala kurie po celá staletí papeže chránit před všemi těmi pomluvami, vtipy a nepříjemnou realitou.“

Řekl jsem: „Vím, že si dokážeš představit, jak každý ve Vatikánu pečlivé analyzuje všechno, co řekneš nebo uděláš a snaží se dát si dohromady, jaký to mělo skutečný význam. Kolik lidí bylo na tvé korunovaci, jak dlouhé jsi měl kázání, jaké je politické přesvědčení lidí, které si vybíráš nebo nevybíráš za své spolupracovníky, co jsi řekl a co jsi naopak neřekl. Jak často se stříháš. Nyní je každý nějak vyveden z míry tou záležitostí se svatými. O tom víš jistě víc než já.“

„To je hrozné, že?“ ušklíbl se a ukázal rukou na triko, které jsem mu přinesl, ozdobené nápisem „Zachraňte svaté“.

„Nebo spíš normální. Jsi nový papež a každý čeká, co se bude dít dál. Půjde všechno hladce, nebo se strhne nějaký rachot?“

Zasmál se a dopil svůj rum: „Co myslíš ty, hermano?“

Nemusel jsem ani předstírat, že nad tím přemýšlím: „Kdybych byl jedním z těch zkostnatělých lidí, kteří nenávidí všechny změny, myslím, že ze všeho nejdřív bych se snažil zjistit, jakým způsobem bych se proti takovému vražednému tlaku měl bránit.“

Má myšlenka se mu líbila, ale zdálo se, že je duchem nepřítomný. Mysl, kterou i jeho nepřátelé považovali za jednu z nejlepších své doby, teď bloudila v jiných rozměrech.

„Víš, když jsem byl ještě dítě,“ řekl, jako by mluvil spíš sám k sobě než ke mně, „moc rád jsem chodíval k Paso Bernal a díval se na tankery, které pluly kolem. Byl jsi tam někdy? Je to úžina, úzká, mělká a často tak rozbouřená, že proplout tudy vyžaduje velkou zručnost. Bernal však ušetří lodím dobrých pár set mil cesty a pro tyhle tankery platí, že čas jsou peníze. Jejich majitelé si na svých počítačích všechno miliónkrát propočítávají.“

Zadíval se na jeden z obrázků na stěnách, bosého chlapce kráčejícího od palmového háje se svazkem ulovených ryb přes rameno: „Nejvíc mě na nich fascinovalo, jak majestátně vypadají, jako by je nic nemohlo zastavit, jako by skrývaly obrovskou a ničivou sílu. Kdyby jim někdo zkřížil cestu, jedinou jeho šancí na záchranu by byl útěk. Je v tom stejná jistota jako ve víře, nezdá se ti? Myslím, že právě od té doby jsem toužil stát se knězem.

Ale víš, Paule, co jsem si potom uvědomil, proč jsem si na ty lodě zase vzpomněl? Uvědomil jsem si, jaká monstra to vlastně jsou, některá až půl míle dlouhá. Když se jednou dají do pohybu, jak je zastavit? Vypnout stroje v úterý, abych se ve čtvrtek mohl někde zastavit na obědě? Zatočit teď a zahnout doleva o padesát mil dál? Jsou to monstra, těžko ovladatelná. Jejich kapitáni vydělávají dost peněz a zaslouží si je do poslední pence. Jeden nešťastný omyl a bum, rázem se octnou ve všech zprávách, na pozadí pláží posetých těly mrtvých ptáků. Někdo ty goliáše musí spolehlivě kormidlovat. Nemůžeš si jen tak sednout a nechat je, aby jeli sami. To si kapitáni – ani papežové – nemohou dovolit. Nemám pravdu, Paule?“

„Hmhm,“ tápal jsem v tom množství metafor.

„Sám si určuješ kurs. Je to trochu jako šachy, nemyslíš? Musíš přemýšlet nad čtyřmi nebo pěti tahy dopředu, předvídat, jak by se hra mohla vyvíjet, které soupeřovy figurky bys mohl ohrozit. Víš, není pravda, že se bojím těch vatikánských funkcionářů, spíš bych jich chtěl víc přetáhnout na svou stranu, abych nemusel bojovat proti přesile. Myslel jsem…“

Mluvil téměř deset minut, urovnával si myšlenky a já jsem poslouchal a vychutnával si rum a příjemný pocit, že je mým přítelem. Proud jeho slov však náhle přerušilo malé kotě, které se nečekaně vynořilo zpod gauče a začalo se sápat na Trediho nohu. Bylo zcela v souladu s vatikánskými pravidly téměř celé černé, s bílou náprsen-kou. Mělo zvláštní oči, jedno modré a druhé žluté. Jeho původ nebylo těžké uhádnout, jelikož se pohybovalo s nezaměnitelnou arogancí, kterou v sobě už po staletí živily římské kočky z ulice.

„Co to je?“ zeptal jsem se hloupě a přerušil tak Ricův monolog. Pomohl kotěti do klína.

„Myslíš, že by to případně mohla být pečená jatýrka? Paule, prosím tě, nic neříkej. Už jsem si toho vyslechl dost.“ Zašklebil se: „Vaše Svatosti, když si člověk jako vy pořídí kočku, za chvíli bude celý svět zaplaven kočkami. Tisíce dobráků vám bude posílat tisíce koček z celého světa, Svatý otče. Co s nimi potom budeme dělat? Nebudeme si je tady moci nechat. Ani je zabít. Neuživíme je. Kolik by to stálo?! Přineslo by to spoustu problémů. Krizi!“

Papež dolil do skleniček rum a podal mi láhev. „Tohle je papežova kočka, Paule. Našel jsem ji jednou v noci na procházce. Ne ve vatikánských zahradách, jak by si někdo mohl myslet. Vždyť ty víš.

Apoštolská konstituce ve skutečnosti neříká vůbec nic o tom, že bych měl nosit dnem i nocí bílou róbu a už vůbec se nezmiňuje o tom, že bych tu měl být vězněn, ať si ochranka říká, co chce. Jednou večer jsem se šel projít na Aventin a našel jsem tam tohle opuštěné kotě. Tak jsem si ho strčil do kapsy a přinesl ho domů. Jmenuje se Santi, to je zkratka ze Santissimo. Hemingway říkal, že kočky by vždycky měly mít jména od ‚s‘.“

„Aha. Santi, hezké jméno. Vždycky jsem měl rád kočky. Ale ve Svatém Damianu samozřejmě nemůžeme…“

„Jestli je to takový problém, stačí, když zvednu telefon…“

„Díky, to nemusíš, díky. Nemyslím si, že by kočka mohla způsobit přímo krizi, ale určité komplikace by to přinést mohlo.“

„Chápu. Ale mohlo by to být celkem zábavné, když si představíš, že bych vydal papežskou bulu o kočkách.“

Tredi si posadil kotě na rameno, vstal a protáhl se. Byla skoro půlnoc. „Teď je mi fajn. Dobrá hra, dobré jídlo, dobrý rum a dobře jsme si popovídali. Občas si tu připadám osamělý a někdy i nervózní. Jsi hodný, že jsi přišel.“

Tredi a Santi mě doprovodili ke dveřím a než jsem odešel, papež mi položil ruce na ramena. „Bůh s tebou, hermano. A modli se za mě, budeš, viď? Chystám se vyplout proti větru. Modli se za mě a kryj mi záda.“

Řekl jsem, že samozřejmě budu. Ale neměl jsem nejmenší tušení, jak brzy k tomu mělo skutečně dojít.

6

TEN DEN ZAČAL docela všedně.

V každém školním roce studuji dva nebo tři kursy na církevních univerzitách, roztroušených po celém Římě, jelikož můj nadřízený má za to, že je to dobrý nápad. Myslím, že kdybych dal všechna svá absolvovaná studia dohromady, mohl bych dosáhnout nějakého vyššího stupně vzdělání. Na druhou stranu by mě taková snaha mohla dovést až k vysvěcení na kněze.

V onom semestru můj pracovní týden začínal v pondělí časně ráno hodinou numerologie. Přísahám, že něco takového nebyl můj nápad. Učil nás holandský teolog se skvělým posudkem a naprostým nedostatkem lidskosti. To ráno jsem ho přestal vnímat někdy mezi šestou a sedmou hodinou a pohledná argentinská jeptiška, sedící vedle mě to vzdala ještě dřív a nyní si zaujatě kreslila na papír postavu zachmuřeného vousatého muže, možná Che Guevaru nebo někoho jí osobně blízkého, kdo by jí mohl v klášteře způsobit velké problémy.

„V biblických dobách měla všechna čísla význam, který přesahoval jejich obraznou hodnotu,“ nudil nás Holanďan, opakujíc to samé už popáté. Ve třídě mohlo být tak padesát studentů ve složení obvyklém pro takový typ kursu – několik kněží zvyšujících si svou kvalifikaci, jeptišky a pár civilistů. Církevní školy poskytovaly dobré vzdělání za nízké školné.

„Sedm je číslo dokonalosti. Dům moudrosti. Sedm pilířů moudrosti, sedm smrtelných hříchů.“ Haleluja, haleluja. Než se propracoval k desítce, byl jsem téměř nepříčetný. „Deset přikázání. Mohlo jich být dvanáct nebo patnáct nebo osmasedmdesát;“ následoval studený úsměv, „ale je jich deset. Čísla oplývají duchovními hodnotami, pokud si jich budete vědomi, berte v úvahu například šest základních pravidel a čtyři kanonické ctnosti.“

Antonia, ta argentinská jeptiška, na sobě měla jiskřivě bílou blůzu a dlouhou, pěkně splývavou sukni s květinovým vzorem. Položila mi ruku na předloktí, se spikleneckým úsměvem se ke mně naklonila a zamumlala rychlou španělštinou: „Je to nudné jako výtah bez zrcadla.“

„Kávu?“

Vysloužil jsem si letmý úsměv. Já s Antonií jsme nebyli jediní, kdo Holanďana o přestávce opustil. Zamířili jsme ven z haly k výrazně osvětlenému baru. Byl to ten druh baru, kterému lidé z Říma i z Vatikánu říkali kafemarket. Myslím, že se se mnou poměrně dobře bavila, když její pozornost zaujalo něco za mými zády, zírala tím směrem s vytřeštěnýma očima a šálek s kávou málem upustila na zem.

Najednou jsem ucítil na rameni cizí ruku, otočil jsem se a spatřil vatikánského policistu. Příslušníka Švýcarské gardy. Neznal jsem ho podle jména, jenom od vidění. Byl to jeden z těch, co opustili svůj domov, se všemi těmi bajonety a barevnými košilemi, o kterých tvrdili, že je navrhoval Michelangelo. Teď chodil v moderní uniformě s nárameníky, šedých kalhotách a tmavě modrém saku, s pistolí za pasem. Vypadal jako člen dopravní hlídky, až na to, že mezi dvaceti bloky tvořícími Vatikán nebyl dostatek silnic, na kterých by bylo možné překračovat povolenou rychlost.

„Dostal jste mě,“ řekl jsem, „jsme za školou. Ale ji nechte jít. Donutil jsem ji, aby to udělala.“

Smysl pro humor však nepatřil k přednostem Švýcarské gardy. Nikdy se neusmívali. Místo toho zasalutoval.

„Máme vážný problém. Poručík Galli by ocenil, kdybyste za ním mohl okamžitě přijet,“ řekl nahlas s pohledem upřeným na své písemné instrukce.

Nahlas a jasně. Na rovinu.

Než jsme doběhli k náměstí, kde stál zaparkovaný policejní vůz, lil ze mě pot každým pórem. Prosím tě, Bože. Nesmí to být Rico.

Za normálních okolností trvá cesta autobusem ze školy do Vatikánu třicet pět minut. Obvykle jsem tak jezdil. Kurt – tak se ten strážník jmenoval – to v malém fiatu zvládl za třináct minut. Z kopce se řítil jako ferrari a kolem přecpaného Piazza Venezia prosvištěl na dvou kolech.

„Kam přesně jedeme, Kurte?“

„V Bazilice došlo k nehodě.“

„Kdo?“

Pokrčil rameny.

Spadl mi kámen ze srdce. Papež je v pořádku. Ale byl tu někdo nebo něco, dost důležitého, aby pro mě s takovým poplachem poslali. „Nějaký mrtvý?“

„Bylo to dost vysoko!“ Kurt na sebe byl hrdý. V kraji, ze kterého členové Švýcarské gardy pocházeli, toto povolání dědili generaci za generací synové po svých otcích. Jejich oddanost papeži byla neotřesitelná. Dokázali být korektní, ale uměli i správně využít příležitosti. Jejich inteligence už tak důležitá nebyla.

Těsně před naším vozem prosvištěl nějaký moped.

„Jestli se zabijeme, nikdo už nás nepředběhne,“ poznamenal jsem.

„Hah,“ vydal ze sebe zvláštní, typicky švýcarské, zachrochtání, jehož smysl mi na rozdíl od jeho významu unikal. Na plný plyn jsme přejeli podél Corso Vittorio, prokličkovali přitom bez nehody křižovatku na Luongotevere, protože Bůh je bezpochyby opravdu milosrdný, a nakonec zamířili se zapnutým majákem a řvoucí sirénou přes řeku k Via della Conciliazione.

Na konci této ulice se tyčil největší a pro mě i nejkrásnější kostel na světě. Bazilika na tom místě stála už sedmnáct století. Nikdy mě nepřestalo bavit procházet zákoutími kostela v jeho dnešní podobě, staré sotva čtyři sta let. Před kostelem se prostíralo náměstí Svatého Petra, zde se doprava dělila na dva směry. Doleva podél hranice Vatikánu k bráně Porta Cavalleggeri, která návštěvníky Vatikánu vedla k nové papežské audienční hale, postavené za Pavla VI. Silnice vedla až k bráně Svaté Anny a dál k papežovu sídlu, majestátní Vatikánské knihovně a vládním kancelářím a úřadům typickým pro všechna menší města – poště, kancelářím, telefonní i elektrárenské společnosti, velkému supermarketu a také lékárně, kde se daly sehnat všechny léky, které Bůh matičce Zemi daroval, ovšem s výjimkou kondomů a antikoncepčních pilulek. Tímto směrem byla cesta rozhodně zajímavější, ale Kurt zatočil vlevo a po několika dalších okamžicích hrůzy jsme zahlédli, jak na nás pod velkou kovovou branou mává jeden z jeho švýcarských kolegů. Jeli jsme podél obrovského kostela asi do poloviny jeho délky a nakonec zastavili u neoznačeného vchodu střeženého dvěma policisty v civilu.

Jeden z nich pokývl hlavou na pozdrav. Následoval jsem ho do nitra Baziliky. Minuli jsme místo, které archeologové v roce 1950 označili za hrob svatého Petra, prvního z papežů. Policista přede mnou téměř běžel. Míjeli jsme řady krypt, hrobek papežů, okázalých i stroze jednoduchých, podle toho, jak to vyžadovala doba nebo vkus oněch mužů. Nacházeli jsme se pod oltářem a zamířili ke strmým točitým schůdkům vedoucím až pod samotnou kupoli Baziliky.

Stejně jako kdykoli předtím, když jsem tu stál, bral mi ten pohled dech. Člověk se tu cítil jako mravenec. Celý kostel byl postaven ve tvaru latinského kříže a v dómu, místě, kde se příčná chrámová loď stýká s podélnou, se nachází hlavní oltář.

O ctnostech i nedostatcích tohoto kostela se zřejmě bude diskutovat věčně, ale pokud jde o názor veřejnosti, je Vatikán kluzký jako had. Kostel sice tentokrát ponechali přístupný návštěvníkům, ale velký prostor pod dómem byl zahrazen kovovými ploty, nepostradatelně a typicky římskými. Kritické místo bylo obehnáno dalším plotem a navíc zakryto bílými plachtami, jaké používali při práci restaurátoři.

Nebylo těžké si domyslet proč. Nikdy jsem neviděl nikoho více mrtvého, než byl muž, ležící na mramorové podlaze přede mnou. Spadl z velké výšky a rozhodně ne do měkkého.

„Vítej, Paolo, dobře, že jsi tu,“ ozval se hlas člověka, sklánějícího se nad nehybným tělem.

Franco Galli byl šlachovitý muž s rozježeným černým knírem, zdůrazňujícím barvu jeho očí a velmi často také jeho náladu. Byl to nejlepší vyšetřovatel ve Vatikánu.

„Není to asi nejlepší vykročení do nového týdne, ale možná by ses chtěl také podívat.“

„Jistě.“

Tím, co řekl, mi chtěl naznačit: to, co jsme tu našli, se mi vůbec nelíbí.

Dokonce i po všech těch letech ve Vatikánu, kdy jsem měl možnost volby mezi mrtvými lidmi a numerologií, jsem cítil, že bych dal přednost krvi a hrůze na podlaze přede mnou. Což bylo přesně to, na co se mě Galli ptal, co chtěl, abych si rozmyslel tady na mramorové podlaze majestátního dómu slavné Baziliky.

„Byl u toho nějaký svědek?“ zeptal jsem se a přidřepl si vedle Galliho.

„Neobjevili jsme nikoho, kdo by ten pád viděl, ale sbor řádových sester, který se věnoval v jedné z vedlejších kaplí ranním modlitbám, slyšel, jak dopadl. Prý dost hlučně.“

Jako jablko hozené proti zdi.

„V kolik hodin se Bazilika otevírá?“

„Zanedlouho potom. Pro veřejnost. Pro kněze a ostatní duchovní, kteří se chtějí modlit, se vlastně nikdy nezavírá. Je tu malý boční vchod s velkým zámkem, ale všichni ve Vatikánu vědí, že klíč je uschován pod uvolněným kamenem na dvě dlaně vpravo od klíčové dírky.“

O tom jsem nevěděl, mým stylem bylo spíš pomodlit se doma v posteli.

„Nepředpokládám, že lidé, kteří přicházejí mimo oficiální otevírací dobu, se někde zapisují nebo něco takového? Žádný hlídač, který je mohl zaznamenat a pamatovat si je…“

Galli mě umlčel jediným pohledem a slovem.

„Paolo,“ řekl lehce vyčítavě.

Znovu jsem se na tělo podíval. Nemělo cenu mluvit o tom, kdo všechno se sem chodil modlit, zbytek byl zřejmý na první pohled.

„Buď skočil, nebo ho někdo strčil, nebo spadl,“ řekl jsem, ačkoli jsem v té změti viděl dost, abych rozpoznal, která možnost je správná.

Zadíval jsem se nahoru na šestnáctidílnou střechu dómu. Asi sto padesát stop nad hlavním oltářem Baziliky se nacházel průchod, ze kterého se mohli dolů podívat turisté. Rozhodně nebylo snadné odtamtud spadnout, ale pokud by se to někomu podařilo, neměl šanci na přežití.

Tělo bylo roztrhané na kusy. Bylo oblečené do tmavých kalhot a kvalitní bundy evidentně z dílny nějakého italského návrháře, pod níž prosvítala modrá bavlněná, u krku rozhalená, košile. Jedna bota byla pryč, druhý naleštěný černý mokasín měl mrtvý stále na pravé noze. Tenhle druh bot jsem znal, byl to rovněž italský styl, ne zrovna laciný. Muž měl krátké černé vlasy, místy už prošedivělé a bledé modré oči, byla to tvář čerstvého čtyřicátníka, která mohla být poměrně pohledná – ještě před hodinou. Jeho ruce byly typické pro člověka z kanceláře, s dlouhými prsty a udržovanými nehty. Mohl to být i státní zaměstnanec.

Co přesně bylo příčinou úmrtí mohl určit jedině patolog. Neměl jsem tušení, kolik měl zlámaných kostí, ale na první pohled jsem jich neviděl mnoho, které by zůstaly celé. Zdálo se mi, že nejspíš dopadl na pravý bok a potom se převrátil na záda.

„Je divné, že má otevřené oči.“

„No a?“ nechápal Galli.

„Když ležel takhle,“ nahnul jsem se nad tělem, zaklonil se a upřel pohled ke střeše dómu, rozostřený, plný hrůzy, „myslíš, že viděl do nebe?“

Galli zamumlal něco sprostého římským dialektem a začal vykládat nervóznímu mladíkovi s fotoaparátem, z jakých úhlů má pořizovat snímky. Kolem těla kroužila nahrbená postava se skrčenýma rukama v plastových rukavicích a špičkou jazyka povystrčenou, jako by si tím dodávala odvahu. Měla bradku hnědých vousů a u nohou černou tašku.

„Pojď a podívej se na to, Giuseppe. Nic ti neudělá, ale počkej ještě moment,“ řekl Galli a obrátil se k fotografovi, „postav se tam, jak předtím stál on,“ mávl rukou směrem ke mně, „zaber to jednou shora dolů na to tělo a potom nahoru ke střeše.“

„Umělecký záměr, Marco?“

„Teologický průzkum,“ opáčil, „možná, že se nebesa ukážou na negativu.“ Jeho odpověď patřila mně, aby nebyl za suchara.

Galli přišel blíž, aby viděl na fotografa, který s výrazem přehnaného znechucení hledal nejvhodnější pozici.

„Karabiniérové jsou čím dál tím mladší,“ přikývl jsem souhlasně.

Galli se ušklíbl: „To nejsou ani karabiniéři, to jsou moji vlastní lidé, vatikánská elita.“

Vatikán je samozřejmě suverénním státem s diplomatickými styky s více než sto třiceti zeměmi světa. Ale je zároveň nejmenším samostatným státem na světě. Z Itálie sem proudí neměnný proud posil – počítačoví experti i strážci veřejného pořádku, metaři i zapisovatelé sebevražd z řad karabiniérů – militantní národní policie.

„Co identifikace?“

„Zřejmě bychom se měli poradit s tím nahoře,“ odpověděl Galli.

„Vím, že tvoji muži znají jména všech lidí, kteří mají neomezený přístup do kostela, určitě všech, kdo se mohli jít modlit až nahoru do dómu. Řekl bych, že někteří lidé tam chodí.“

„Dóm je teď uzavřený, čistí se.“

Začínal jsem tomu rozumět.

„Ale dnes ráno tu žádní dělníci nebyli.“

„Nedělej ze sebe hlupáka.“

Vatikán může být velice matoucím místem i pro lidi, kteří tu žijí léta. Přesto někdy nepotřebujete žádné božské osvícení, abyste si dali věci dohromady. Stačí přemýšlet.

Někdo spadl na podlahu Svatého Petra, který byl otevřen pouze pro úzký okruh návštěvníků, zřítil se z dómu, který byl pro veřejnost uzavřen úplně. Policista, vyšetřující jeho smrt se vyhýbá pomoci zvenčí. Odmítá mluvit o identifikaci. Připočtu-li k tomu, že mrtvý muž byl oblečen podobně jako já sám, nebylo těžké si domyslet, kým ten člověk za života byl a kde pracoval.

„Kdo to je?“ zeptal jsem se, když jsme čekali na výtah, který nás měl dopravit nahoru do dómu.

„Jmenuje se Caruso. Monsignore ve Spravedlnosti a míru,“ odpověděl Galli, jmenujíc jednu z nejdůležitějších součástí římské kurie. Nastoupili jsme do drátěné klece a Galli stiskl tlačítko.

„Jaký měl důvod se takhle zabít?“

„Rakovina, marná snaha přestat kouřit, starosti se ženskou, problémy s papežem. Jak bych mohl vědět, proč skočil?“ Marca Galliho zřejmě začala pořádně bolet hlava.

„Fajn, tak tedy neskočil.“

„Viděl jsi ty prsty a nehty stejně jako já, že, Paolo?“

„Možná si to na poslední chvíli rozmyslel.“ Konečky prstů na jemných rukou byly rozedřené do krve, udržované nehty zalomené dozadu.

„Nedělej si z toho legraci, Paolo,“ napomenul mě Galli, „sebevražda je smrtelný hřích, jak víš.“ Vražda ještě větší, pomyslel jsem si.

Když slibný mladý kněz ve slabé chvíli poruší celibát, může najít rozhřešení, ať již hřešil s ženou, jiným mnichem nebo snad, chraň Bůh, s ministrantem. Pokud však deprese povede toho samého kněze jiným směrem, k přání vzít si vlastní život, potom onen nešťastník opustí toto slzavé údolí zatížen smrtelným hříchem. A to pro jeho nesmrtelnou duši neznamená nic dobrého v očích církve, která opovrhuje sebevraždou stejně jako potraty a eutanazií. Nutno říci, že to nepřinese nic dobrého ani pro reputaci církve samotné. A pokud se něco takového přihodí navíc ve Svatém Petru…

Bylo samozřejmé, že pokud existoval nějaký přijatelný způsob, jak dojít k závěru, že smrtelný pád nešťastného monsignora Carusa ze střechy kupole nebyl sebevraždou, můj přítel Marco Galli ho musel nalézt.

Sice neměl ignorovat existující důkazy, ale každopádně je měl důkladně přehodnotit. Díky byrokratům řídícím autokratický stát přinášení špatných zpráv bylo pro kariéru ekvivalentem sebevraždy.

„Jaký byl ten Caruso?“

Galli se zamyslel. „Inteligentní, kultivovaný, trochu neformální a extrovertní, ale přesto přínos pro biskupství. Snad by ho bývali poslali na rok nebo dva do nějaké arcidiecéze, aby vyzrál.“

„Jak se dostal nahoru, když tam bylo zavřeno?“

„Zavřeno neznamená zavřené.“

„Jistě.“

Ve Vatikánu nic neznamená to, co se říká, že to znamená. Všechno záleží na interpretaci.

„Je tam zavřeno a místa, která se čistí a restaurují, jsou obehnána bezpečnostními ploty. Vstup je uzavřen i ve dnech, kdy žádné práce neprobíhají,“ řekl Galli a dříve, než jsem se stačil zeptat, dodal, „a i v noci je na vstupu viditelné označení pro všechny případné návštěvníky.“

Takže kostel byl uzavřen a dóm byl také uzavřen. A my oba jsme věděli, že kdokoli ve Vatikánu mohl snadno vejít dovnitř a dostat se nahoru. Jestliže nefungoval výtah, zbývala cesta po prudkých točitých schodech, sloužících po mnoho staletí před objevením elektřiny poutníkům obdařeným vytrvalostí a silnými plícemi.

Vstup do chrámu byl volný, ale do kupole se smělo jen po zaplacení vstupného. Nahoru jezdil výtah obložený dřevem, schopný pojmout najednou až dvacet amerických turistů. S nimi jezdila i obsluha, jejímž hlavním úkolem bylo dohlížet, aby nadšení turisté nepodléhali chuti ničit výtah nápisy.

Výtah se zastavil. Poslušně podle nakreslených šipek jsme zahnuli za roh a vešli na úzký ochoz, vedoucí po vnitřním obvodu kupole. Na zdech kolem nás se třpytily kamínky obří mozaiky znázorňující patriarchální biblické postavy, nepřirozeně veliké a krutě přísné jako samo peklo. Zblízka vypadaly neproporčně, ale já jsem věděl, že to byl umělecký záměr – při pohledu zdola postavy vypadaly normálně. Když žijete v Římě, máte všude kolem sebe tolik umění, že některé věci prostě nemůžete nevědět. Já jsem znal spoustu věcí také díky tomu, že baroko a renesance se staly mými věrnými druhy a cennými pomocníky v průběhu léčby.

Nikdy předtím jsem nahoře v dómu nebyl, stejně jako jsem za ta dlouhá léta, kdy jsem žil v Miami, snad nikdy nenavštívil Everglades. Omyl, uvědomil jsem si, když jsem následoval Galliho po ochozu. Cesta dolů byla dlouhá a úchvatná. Ale v tom, co mi bralo dech, nebylo nic spirituálního, jak zřejmě bylo v případě tohoto chrámu záměrem, byla to spíš síla vize a odvaha Michelangela, který to všechno začal a Berniniho, který jeho dílo dokončil, ačkoliv musel o každý centimetr zdi, mající cenu zlata, bojovat s kardinály a účetními.

Vchod pro turisty vede návštěvníky na ochoz vlevo nad hlavním oltářem. Ani ne v půli cesty se pod klenbou nachází východ ven, dál se turisté nedostanou. Celý ochoz je obehnán ocelovým zábradlím a v přístupné části také hustým plotem, končícím ve výšce očí.

Asi padesát metrů od vstupu byly nyní bezpečnostní ploty i zábradlí odstraněny, aby mohly být očištěny a natřeny. Nebylo těžké vypátrat, z jakého místa se monsignore Caruso zřítil do věčnosti. Na nově položené mramorové podlaze zůstaly znatelné stopy, škrábance, které mohly na neleštěném kameni zanechat nehty prstů, snažících se zoufale něčeho zachytit.

„O Dio mio,“ zamumlal Galli více pro sebe, než přímo k Bohu, přesto však prosebně.

„Raději bys měl…,“ začal jsem, ale Galli už mumlal do svého mobilního telefonu a já si dovedl představit, jaký rozruch jeho slova dole způsobí.

„Za pár minut to dole dokončí a přinesou sem věci,“ řekl a energicky zaklapl kryt telefonu. Bude potřeba udělat fotografie, ověřit otisky prstů, prozkoumat osm metrů podlahy a stopy, které na ní zůstaly.

Obešli jsme osudné místo a zamířili k východu. Kdybychom zahnuli doleva, mohli jsme se dostat ke vnějšímu ochozu kolem kupole chrámu a tudy se vrátit zpět ke vchodu pro návštěvníky. Napravo jsme se dostali k úzkým strmým schodům a šestijazyčnému nápisu: „Kupole, 330 schodů“. Přímo před námi se nacházel vchod na obrovskou rovnou střechu baziliky chrámu, nabízející úchvatný výhled na Řím.

„Che casino. To je zmatek.“ Galli vytáhl z kapsy cigarety a připálil si zapalovačem, jaké prodávali bangladéšští obchodníci na každé křižovatce. Na okamžik jsem si přál být znovu kuřákem.

„Ani ne. Samozřejmě, že to mohla být nehoda, uklouznutí, špatný vtip, hloupé hrdinství…“ navrhl jsem.

„Mohlo by. Ale nebylo,“ Galli třikrát nervózně vyfoukl kouř a hodil cigaretu na střechu.

„Paolo, můžeme, myslím, předpokládat, že tu kromě nás dvou nikdo není. Kdybys tu počkal, mrkl bych se nahoru, než přijdou technici,“ mávl rukou směrem k úzkému vchodu, který sliboval tři sta třicet schodů vedoucích k lucerně kupole.

Skrýval se tu někde vrah? Jistěže ne. Měl spoustu času na to, aby po schodech z dómu odešel mnohem dříve, než k mrtvému dorazili první policisté.

Galli potřeboval čas a prostor, aby sebral síly k očistci, kterým měl projít. Zůstalo na něm, aby objasnil odpornou církevní vraždu, ke které došlo na velmi význačném místě.

Raději on než já.

„Žádný problém, budu si hrát na turistu.“ Alespoň tak jsem to měl v úmyslu.

7

HLAVNÍ STŘECHA největšího křesťanského kostela připomíná podivuhodnou promenádu zdobenou sem tam ozdobně oplocenými věžičkami a jinými architektonickými prvky. Je to místo jako stvořené k procházce na slunci a čerstvém vzduchu mezi všemi těmi tvary a postavami, které nepochybně mají nějaký náboženský význam, ale ve skutečnosti jsou jen hezké a přezdobené.

Ohromné místo. Procházel jsem se a vychutnával skvělý a svíravý pocit, že na celé té ploše jsem úplně sám. Když Galliho kroky na cestě pod střechu kupole utichly, zmocnilo se mě vědomí osamělosti a téměř i strachu. Když Kristus vyhnal penězoměnce z Chrámu, mohli odejít na jeho střechu? Na tomto místě provozoval jeden přičinlivý sesterský řád obchod s náboženskými suvenýry. Korálky z požehnaného růžence, sošky svatých, seznamy papežů, ceny včetně DPH. Dnes tu nebyly. Bez rušivého pohledu na pokladní knihy jsem si užíval luxusního výhledu.

Přede mnou se prostíral Řím. Díky vládnímu nařízení musí zůstat Chrám svatého Petra nejvyšší stavbou ve městě. Byl jasný den, za malebným centrem a dál za ušmudlanými předměstími jsem zahlédl lesk Středozemního moře a na druhé straně vrcholky hor jižně od Říma.

Udělal jsem chybu a zamířil nad průčelí kostela, abych si dopřál výhled na náměstí Svatého Petra, jaký obvykle míval papež. Je to nevšední náměstí. Lidé chytřejší než já došli k názoru, že je největším veřejným prostranstvím na světě. Průčelí chrámu dominují sochy Ježíše Krista a apoštolů. Při pohledu zdola to jsou dominantní a mocné postavy. Zezadu a zblízka to byly jenom obrovské kusy kamene, neotesané a hromotlucké, přesto zanechávající silný dojem.

Bratr Paul-turista byl uchvácen.

Bratr Paul-policista se choval jako blázen.

Byl jsem úplně mimo. Před časem bych býval střechu zkontroloval tak, jak bylo bezprostředně po vraždě normální. Opatrně. Možná s nabitou zbraní. Nechodil bych tam jako starý, hloupý mnich, který s vyvalenýma očima lelkuje kolem, když má hledat vraha. Obdivoval jsem pohled na velké náměstí, chráněný stínem samotného Svatého Petra. Stál jsem opřený o sloupek nízké, ornamenty zdobené kamenné zídky, když jsem za sebou zaslechl tlumený šramot a potom nepřirozené ticho.

Sakra. To nemohl být Galli. Proč by se snažil být ticho? Sehnul jsem se a obrátil, ztuhl jsem ve strnule nehybné pozici a očima hledal cíl.

Pozdě, turisto. Zahlédl jsem nějaký prudký pohyb – vypadalo to jako krátká silná tyč, ale postava za ní byla proti slunci jen velkým temným stínem. Zvedl jsem ruku v obranném gestu, ale bylo to málo. Tyč mě udeřila zepředu do hlavy a srazila k zemi. Padal jsem dozadu k okraji střechy. Ztratil jsem rovnováhu a zoufale mával rukama. Málem jsem se zřítil dolů. Za pár sekund mohl mít Galli na krku další vraždu.

Kdyby mě útočník s tyčí udeřil znovu, bylo by po mně. Jediné, v co jsem mohl doufat, bylo, že ho vezmu s sebou. Ale kde se schovává? Do očí mi pražilo slunce, kolem tmavé stíny, v hlavě mi třeštilo. Nic mi nedávalo smysl. Hrábl jsem před sebe a mezi prsty mi proudil jenom vzduch.

Pak jsem začal přepadávat dolů. V tom se objevil. Natáhl jsem ruku, ale byl to on, kdo mě zachytil. Tentokrát žádná tyč, jenom holá ruka a něco lesklého, zlatého… Prsten? Ruka mě popadla za košili a přitáhla k sobě – pryč od okraje střechy a jisté smrti.

Vrátil jsem se zpátky mezi živé. Když mě Galli objevil, ležel jsem s obličejem přitisknutým na horké střeše jako poutník při ponížené modlitbě. Jak dlouho? Pět minut? Bolest hlavy byla nesnesitelná, ale ponížení mnohem horší.

„Paolo, co je? Ty jsi… Jak…“

Galli neuvažoval o mnoho rozumněji než já, protože mě podpíral pod rameny místo toho, aby okamžitě vytáhl ten svůj supermoderní telefon.

„Napadl mě… Řekni jim, aby nenechali nikoho odejít ven.“

Pak konečně zavolal, ale nakonec to k ničemu nebylo. Když jsme se dostali dolů, nalezli jsme jenom zrudlého policistu, hlídajícího u východu. Galli pochopil.

„Kdo to byl?“

„Nic neobvyklého… Bylo mi řečeno, abych nikoho nepouštěl nahoru, nenapadlo mě to,“ vysvětloval zničeně. Už se viděl, jak půl roku slouží noční.

„Cretino. Kdo to byl?“

„Nikdo… jenom kněz. Vyšel ven, neběžel, nevypadal nijak nápadně. Úplně normálně vyšel ven. Když jste volali, už byl pryč.“ Vatikánský policista odevzdaně mávl rukou do nitra Baziliky.

„Jak vypadal?“

„Nijak zvláštně. Neviděl jsem mu do obličeje. Průměrný člověk, spíš menší.“

„Co měl na sobě? Kutnu nebo nějaké roucho? Byl to mnich nebo monsignore? Měl na sobě něco fialového nebo červeného?“ vyptával se Galli.

„Byl v černém. Měl na sobě černé kněžské roucho, nic jiného.“ To nebylo dobré. Právě nám popsal polovinu populace města Vatikánu.

Policista stál v němém ohromení stejně jako já.

Kněz – zabiják? Noční můra každého kardinála, nevyvratitelná skutečnost. Ale šlo o vraha s promyšleným cílem a jasným záměrem. Zavraždil Carusa, ale mě zachránil v okamžiku, kdy jsem měl smrt víc než jistou. Šílenec, který udělal chybu?

Ubohý Galli. Mohl se to pokusit nějak ututlat, nebo tomu spíš dát nějaký čas. Kromě Boha a dobrého jídla zadarmo nebylo moc věcí, kterých by si ctihodní preláti Svaté stolice cenili více než výhodné lži.

Do večera se mi udělalo lépe, cítil jsem však podivný neklid. Zavolal jsem jedné přítelkyni, ale ozval se mi pouze záznamník. Tilly byla novinářka, pracovala jako římská dopisovatelka velkého amerického deníku. Cestovala tak často, že musela vzkazy na svém záznamníku měnit jako někteří lidé ponožky. Toho večera jsem se dozvěděl udýchané: „Byla jsem naléhavě odvolána pryč.“

Vynechal jsem oběd se seminaristy a v deset večer, když zazvonil telefon, jsem byl zabraný do thrilleru z období studené války, který působil na mé fyzické i psychické bolesti jako hojivá lázeň. Tentokrát jsem ve sluchátku uslyšel starostlivější tón, než byl Tillyn.

„Co tvoje hlava?“

„Ta bolest je spíš psychického rázu. Udělal jsem hloupou chybu a dostal přes hubu.“

„Byla to vražda?“ zeptal se papež Pius XIII. „Řekl bych, že ano.“

„Tedy nešlo o sebevraždu?“

„Snad jen, kdyby si to býval rozmyslel o pár vteřin později než pozdě.“

„To je hrozné,“ řekl papež, „byl jsem dnes dopoledne v Bazilice, ještě pořád to tam uklízeli.“

V Chrámu svatého Petra se děje každý den milion nejrůznějších věcí, ale nepamatoval jsem si, že bych někde viděl nějaké zvláštní uspořádání sedadel, dekorace nebo panoplie, které by oznamovaly papežovu přítomnost. Ani Galli nic takového neříkal.

„Nějaký obřad?“

„Nic takového. Zpovědi,“ odvětil Tredi, „každý druhý týden se takhle vypravím do kostela, místo oběda, aby si mě nikdo nevšiml, a hodinu nebo dvě poslouchám zpovědi. Je to dobré na linii a také to podporuje mou skromnost. Když lidé říkají: ‚Odpusť mi, Pane, mé hříchy,‘ doopravdy prosí o pomoc, nemyslíš? O tom to přeci všechno je. Lidé, kteří pro mě pracují, jsou přesvědčeni, že všichni katolíci se skutečně řídí pravidly, která jim určujeme. Stačí si poslechnout pár zpovědí a hned vidím, jak to je. A Bůh ví, z čeho se raději ani nevy-zpovídají.“

„Všiml sis něčeho? Víš já…“

„Bohužel.“

„Víš já… se ptám, protože mě policisté požádali, abych jim pomohl s vyšetřováním.“

„A jaký z toho máš pocit?“

„Vyšetřování vraždy. Nejsem si jistý. Už je to dlouho –“

„Ale možná ne dost dlouho,“ dokončil Tredi mou myšlenku. „Přesně tak.“

Na chvíli se odmlčel a potom řekl: „Paule, najdi toho, kdo to udělal, prosím,“ následovala další odmlka, „jestli si myslíš, že se do toho můžeš pustit.“

Dokázal jsem si představit jeho upřený pohled, stejný, jakým si mě často prohlížel Ivanovič.

„Vím, že to nebude lehké, že to možná zjitří staré rány, ale potřebuji to vědět.“

Byl to papež a byl to můj přítel.

„Jistě, samozřejmě…“ Neříkalo se mi to snadno.

„Když se dozvím pravdu o Carusovi, moc mi to pomůže, Paule.“

Věděl jsem, že riskuji, že rozbiji to, co jsem léta dával pracně dohromady, ale on o tom zjevně nechtěl mluvit, a já také ne. Tak jsem se zeptal: „Ten Caruso. Znal jsi ho? Jaký byl?“

„Vzácný člověk, výjimečný. Inteligentní. Zeptej se kohokoli. Dobře mu to myslelo. Výborně psal. Dokázal kohokoli přesvědčit svými argumenty.“

Až na toho vraha z kupole Baziliky.

„Byl jenom monsignore, jak to, že jsi ho tak dobře znal?“

„Starý přítel. Občas přišel na oběd, povídali jsme si. Pracovali jsme spolu na nějakých věcech… církevní záležitosti…“

Možná, že papežové nelžou. Tenhle však mluvil přinejmenším vyhýbavě. „Je za tím něco víc, že?“

Chvíli bylo ticho, potom přisvědčil: „Ano, ale myslím, že se tím nemusíš zatěžovat.“

Co tím mohl myslet? Potom mě napadlo, co přesně ta slova mohla znamenat. Řekl jsem:

„Promiň, že se ptám, ale napadlo mě, že je tu vždycky možnost, že za tím mohla být nějaká partnerská hádka. On byl gay?“

Opět následovala dlouhá pauza: „To mi vůbec nepřišlo na mysl, abych pravdu řekl. Ale pochybuji. Řekl bych, že byl zaměřen na ženy, pokud vůbec takové vztahy navazoval.“

„A nemáš tušení, kdo by mohl být jeho milencem, bez ohledu na pohlaví?“

„Kněz se obvykle s takovými věcmi nesvěřuje svému papeži, Paule. Jediné, co ti o Lucu Carusovi mohu ještě říci, je, že byl mým přívržencem mezi těmi všemi, kdo řídí soukolí téhle církve.“

Copak to jsme nebyli my všichni?

„Dobře, udělám, co bude v mých silách.“

„Děkuji ti, zavolej mi, kdybys potřeboval s něčím pomoci,“ řekl papež. Potom zavěsil a já ho v duchu viděl, jak se svým kotětem kráčí strašidelným starým palácem zpět k té nejosamělejší práci na světě.

Když jsem o několik hodin později zazvonil u dveří Michaila Ivanoviče, po obloze se honily dešťové mraky. Otevřel mi oblečený ve staromódním tílku a pytlovitých kalhotách. Vlasy a černé vousy mu trčely na všechny strany, v očích však neměl ani známku ospalosti. Stejně jako nikdy předtím.

„Paule, to jsou k nám hosti. Mám tě v kalendáři na pátek ve dvě hodiny odpoledne a ty přicházíš v pondělí po půlnoci. Čas letí, jak se říká. Pojď dál, dáme si něco k pití.“

Po rozhovoru s papežem jsem nemohl usnout. Zmocňovala se mě narůstající tíseň. Nic tak hrozného se sice nestalo, ale stále ještě mě pronásledovaly takové špatné noci.

„Tak povídej, Paule,“ pobídl mě Ivanovič a usrkl ze skleničky trochu vodky, kterou předtím přinesl přímo z ledničky. Tak jsem mu řekl o vraždě a o papeži a o pocitech, které to všechno ve mně vyvolávalo. Ivanovič celý můj příběh z větší části znal a pamatoval si jej. Byl jedním z několika lidí, kteří věděli o mně a Tredim. Věděl o všem, protože to byl právě on, ke komu mě tenkrát Tredi přivedl a s kým mě kousek po kousku dával opět dohromady.

„Takže máš obavy o papežovu bezpečnost kvůli něčemu, co se stalo v Miami, a o čem nechceš mluvit. A zároveň jsi, abych tak řekl, zneklidněn vyhlídkou na to, že by ses po tak dlouhé době měl znovu podílet na vyšetřování násilné smrti.“

Ivanovič měl schopnost shrnout cokoli, od lehkých nesrovnalostí až po neproniknutelný chaos, do několika srozumitelných vět. Dovedl jsem si představit, jak ukládá do počítače nový zápis do souboru Pomatený Paul. Nebylo to poprvé, kdy jsem se přistihl při myšlence, že jednoho dne se sem vkradu, až Ivanovič nebude doma, a položím mu na počítač magnet.

Odpověděl jsem: „Tak nějak to víceméně je a ještě ke všemu naprosto nesnáším numerologii.“

„Tak to je konečně jeden jistý důkaz akutního duševního zdraví. Na druhou stranu, to, že nechceš hovořit o událostech v Miami, není, ehm, zrovna příznivá skutečnost. A k té vraždě – není to nakonec naprosto přirozené, že tě znepokojuje možnost vyšetřování vraždy, které tě může duševně vrátit zpět k zážitkům, které máš důvod zapomenout?“

Změřil si mě pátravým pohledem: „Nemyslíš, že to nejlepší, co bych měl udělat, by bylo zavolat papeži a říci mu, že si myslím – že si oba myslíme, že by nebylo rozumné, aby ses do toho pouštěl?“

Měl pravdu. A zároveň neměl.

„Chtěl bych to udělat, víš. Tredi je můj přítel. Potřebuje mě a já mu chci pomoci.“

Ivanovič bezmyšlenkovitě zabořil ruku do vousů: „Chápu to, Paule, ale každý člověk bude jednou zodpovědný za spásu své vlastní duše. Papež i obyčejní lidé, jako jsme my. Všichni bez rozdílu.“

Zamyslel jsem se nad jeho slovy: „Je to tak, Michaile, já to doopravdy chci udělat. Třeba ani ne pro Trediho. Možná to chci kvůli sobě samému. Mám jenom strach, co se stane, když to udělám – a co, když to neudělám. Zůstal bych tady dál jako bratr, kdyby se mi to podařilo? A mohl bych tu zůstat, kdybych neuspěl?“

„Aha, dobře, ale to je něco jiného, že? Potom by ses měl sám sebe ptát, jestli si myslíš, že bys to mohl zvládnout bez rizika. Zvládl bys to? A nebudeme se nakonec muset vracet zpět a začínat všechno znovu?“

„Co ty myslíš?“

Usmál se: „Psychiatři jenom pokládají otázky, Paule. Ty jsi ten, kdo musí odpovídat.“

Později jsem se beze spěchu vracel městem domů, Tibera se utápěla v měsíčním světle a město stále kypělo svým jedinečným moderním i starodávným životem. Řím, město jako žádné jiné a zároveň jako všechna ostatní, vzdálené a cizí bíle oděné postavě, ke které se obracelo jenom v případě nouze nebo strachu. V nočních barech to hučelo, mládež v malých autech provokovala nesmělé dopravní policisty rychlou jízdou kolem nehybných ruin starého impéria.

Svatý Damian zůstal uprostřed vzrušeného víru nočního života tichý a temný, budoucnost církve ležela bezpečně v postelích v náručí nevinných snů s rukama na pokrývkách. Napadlo mě, jestli ten britský mladíček opravdu svou volbu dobře zvážil a jestli by z něho jedna noc venku udělala lepšího kněze, nebo by spíš přispěla k rozhodnutí odejít.

Co bych udělal já sám?

Čím jsem byl mezi ztracenci, které osud zavál do Říma, mezi spisovateli unavenými tíhou slov, herci neschopnými slova, opilými novináři, umělci bez talentu, obchodními čaroději bez práce, tanečníky se zborcenou klenbou a profesory klasiky mluvícími špatnou řečtinou a lámanou latinou? Byl jsem jejich maják v bouři, špatný zloděj, který se ve chvíli, kdy jeho duše tančila s démony, převlékl za kněze.

8

LUCA CARUSO BYL SPOŘÁDANÝ MUŽ. Jako většina kněží. Jako já sám. Dále jsme měli společné to, že jsme oba dva bydleli za hranicemi Vatikánu. Vatikán byl podle všech očekávání plný kněží, ale jen malá část jich bydlela na sto osmi akrech jeho území. To bylo privilegium vyhrazené papeži, klíčovým kardinálům a dalším zasloužilým úředníkům. Dokonce ani oni všichni neměli tuto čest, ale to nebyl žádný problém. Církev, která Řím po dlouhá staletí řídila, ve městě stále vlastnila velké množství drahých realit.

Nebohý monsignore Caruso žil v domě pro kněze osm bloků od bran Vatikánu, což mu umožňovalo bez problémů chodit do práce pěšky. V hlavním městě církve musely takových domů být stovky, všechny stejné – společná kuchyně, obvykle vedená obézními jeptiškami nebo nezaměstnatelnými civilisty, společenská místnost s velkou barevnou televizí a spoustou dohadů, který program zapnout, koupelny umístěné podél dlouhých tmavých chodeb, připomínajících staré kláštery nebo chudé soukromé školy.

Kněží žili v pokojích, které připomínaly středověké cely. Caruso tu měl jednoduché tvrdé lůžko, pracovní stůl, telefon, skříň jako kombinaci spíže i prádelníku, knihovničku a úhlednou složkou nadepsanou „Korespondence“, která, jak se zdálo, obsahovala většinou soukromou poštu. Měl zde také notebook a hromádku lesklých letáků, na první pohled zaměřených někam mezi zanícenou katolickou pravici a antisemitismus. Pod matrací jsem našel slušné množství pornografických časopisů.

Carusův pokoj byl depresivně strohý, ale nepůsobil zvlášť tísnivě. Neobjevil jsem tu žádnou poznámku týkající se sebevraždy, žádný telefonní vzkaz nebo něco podobného, milostné dopisy nebo deník plný úzkosti. Nějaké zápisy a telefonní čísla jsem našel ve žlutém trhacím denním kalendáři. Rozhodl jsem se, že kalendář a počítač se všemi disketami vezmu s sebou. A proč ne i porno? Nemělo přece smysl špinit čest mrtvého kněze. Ohmatané náboženské letáky byly psány anglicky. Titulek zněl: „Lock on“, podtitulek informoval, že jde o oficiální publikaci Společnosti svatých klíčů. Toto sdružení patřilo mezi ony radikální katolické skupiny, kterých bylo ve Vatikánu víc než lobistů ve Washingtonu. Založil jsem pár listů spolu s ostatními věcmi do kufříku s počítačem a potom jsem pokoj mrtvého muže opustil, abych stihl autobus domů ke Svatému Damianu, kde jsem měl v úmyslu udělat si siestu.

Rozhodl jsem se nastoupit do supícího oranžového autobusu s číslem 64, což byla chyba. Trasa čtyřiašedesátky patři mezi nejpopulárnější v celém Římě. Vede z Vatikánu přes Tiberu až na Piazza Venezia a potom do kopce až k obrovskému nádraží Termini. Je to pravděpodobně také nejnebezpečnější autobusová linka ve městě, jelikož je neustále zaplněná turisty a neodmyslitelnou spodinou, parazitující jednotlivě i ve skupinách na jejich přítomnosti. Za normálních okolností bych si ničeho nevšímal a hleděl si svého, ale toho dne jsem si všiml mladého Jihoameričana chystajícího se obrat o peněženky dvě povídavé jeptišky ve staromódních hábitech s plachetkami. Otočil jsem se k němu.

Postavil jsem si Carusův kufřík mezi nohy pro případ, že bych potřeboval mít obě ruce volné a konverzačním tónem jsem prohodil: „Jestli ty sestry okradete, zlámu vám ruce.“ Na okamžik se na mě podíval, v jeho očích se mihl záblesk paniky, který však zmizel stejně rychle, jako se objevil. Zřejmě usoudil, že se přeslechl, protože v příštím okamžiku zmizela jeho ruka v kapse jeptišky, stojící zády k němu.

Neměl jsem žádný pocit staré křivdy, nebylo v tom nic osobního, přesto jsem mu prudce dupl na nohu. Když začal lámanou italštinou protestovat, udeřil jsem ho pod pás, byla to dobrá rána, krátká a prudká. Jeho tvář zpopelavěla a mě se zmocnil pocit zadostiučinění. O minutu později jej vystřídal pocit méněcennosti, protože zloděj na příští zastávce vystoupil a jeho partner držel v ruce černý kufřík Lucy Carusa.

Nakonec mě dostal. Kdyby šlo o něco méně cenného, asi bych to nechal být jako cenu za příspěvek k mému římskému vychování. Ale ten kufřík nebyl můj a zároveň mohl být klíčem k vyšetřování vraždy. Vyskočil jsem z autobusu. Muž, kterého jsem uhodil, zvracel do kanálu.

Jeho společník rychle kráčel tichou postranní ulicí, v pravé ruce svíral kufřík. Ani jednou se neotočil, až když mě uslyšel dupat za sebou, rychle mrkl přes rameno a dal se do běhu. Měl přede mnou pár desítek metrů náskok, ale kufřík byl těžký a nenesl se dobře, mě navíc hnal kupředu adrenalin a vztek na sebe samého.

Když vběhl do úzké ulice nebo spíš aleje, dostihl jsem ho. Chňapl jsem po jeho límci, ale nepodařilo se mi ho zachytit. Vyrazil prudce dopředu a já málem zakopl. Když jsme doběhli na malé náměstíčko s fontánou lemovanou čtyřmi bronzovými želvami, mrštil prudce kufříkem proti mramorovému okraji kašny. Slyšel jsem, jak se šplouchnutím spadl do vody.

V tu chvíli jsem se měl zastavit. Vím, že jsem to měl udělat. Ale byl jsem vzteky bez sebe, tak jsem vyrazil za zlodějem. Doběhl a vytrestal jsem toho malého lotra dřív, než se stačil dostat na konec náměstí. Potom jsem se vrátil a vylovil z kašny kufřík. Voda z něho crčela všemi směry.

Když jsem se dostal ke Svatému Damianu, tentokrát raději taxíkem, zjistil jsem, že počítač je rozbitý na tisíc kousků, navždy odepsaný. Rychle jsem osušil diskety, agitační pamflety a – samozřejmě – porno. Vypadalo to, že nic nepřišlo k úhoně. Co si počne zloděj se svým rozbitým nosem, byl jeho problém.

Večer jsem se pohodlně usadil s lahvinkou něčeho dobrého a zloděje jsem pustil z hlavy. Pročítal jsem materiály z Carusova pokoje. Když jsem skončil, cítil jsem se silný a vyrovnaný. Jako ti odbojní katolíci. Napůl agitační plakát, napůl domácí plátek. „Lock on“ se prohlašoval za „odrazový můstek pro všechny přesvědčené katolíky v atomovém věku“. „Opravdoví katolíci,“ zjistil jsem, „se upírají k Bohu stejně jako řízené střely ke svému cíli. Naším cílem je Bůh, naším jediným cílem.“

Četba vzbuzující mrazení v zádech končila obrázkem domovské internetové stránky Společnosti svatých křížů, překypující agresivitou a intolerancí. „Lock on“ vysvětloval čtenářům, jak získávat soukromá telefonní čísla a adresy lidí, neodmítajících potraty a také způsob, jak jim zasílat poštu pomocí internetu. Nabízelo modelové dopisy i e-mailové zprávy, které měly být vrahům dětí, jak je nazývali, rozesílány. Doporučovali rovněž „jenom lehce neslušné“ texty telefonátů.

Časopis rovněž radil čtenářům, jak přimět biskupy, aby „správně používali svůj hlas ve jménu katolicismu“ při hlasování na místních schůzích. Věřící byli nabádáni, aby si stěžovali na faráře, kteří byli shovívaví v otázkách antikoncepce: „Pokud se doslechnete o knězi, který dává rozhřešení lidem, používajícím umělou antikoncepci, je vaší povinností dát najevo svůj nesouhlas.“

Jeden rozkošný článek byl zvýrazněn: „Jak udávat rozvedené katolíky, kteří užívají svátostí, na které nemají právo.“ Jediná věc, kterou jste měli udělat, bylo stát uprostřed shromáždění, ukazovat prstem a volat: „Zastavte toho hříšníka.“ Ovšem poté, co jste před mší „potenciálního viníka vhodným způsobem varovali“, pokud to okolnosti umožňovaly.

Časopis doporučoval „rázné činy“ ve všech záležitostech týkajících se nejvyšší pravdy. Jeden článek, který jsem si přečetl zvlášť pozorně, popisoval, jak by se měly tvořit komise sousedských hlídek, majících za úkol kontrolovat, jestli duchovní dodržují celibát. Pokud násilí přímo nepropagovali, stoupenci Svatého klíče přicházeli se způsobem, jak učinit násilí spravedlivým a dokonce přirozeným nástrojem k obraně vlastních názorů.

V jediném pravdivém náboženství bylo dost radikálních proudů, ale takové letáky byly přece jenom dost zvláštní četbou pro mladého kněze, který podle slov svého přítele papeže vynikal inteligencí, a který také s Tredim spolupracoval na „nějakých církevních záležitostech“…

Malý muž, stojící v hluboké jámě v přízemí, zavrčel: „Jak jistě vidíte, mám co na práci.“

Mně bylo jedno, co říká, ale vatikánští policisté byli příkladně slušní a Galli byl obzvlášť zdvořilý.

„Vážíme si důležitosti Vaší práce, otče,“ řekl, „ale jak jistě budete sám potěšen, církvi na této věci velmi záleží a vaše spolupráce by pro nás byla velkým přínosem.“

Gustavo Vidal se s dlouhým těžkým povzdechem vyškrábal z jámy, vylovil z kapsy sportovní košile cigaretu bez filtru a zapálil si ji červeným zapalovačem z umělé hmoty. Zhluboka zatáhl. Byl to muž na prahu padesátky, menší postavy, měřil sotva pět stop, měl plochou tvář, vrásčité čelo a silné černé vlasy. Jeho nezaměnitelný vzhled doplňovala mohutná hruď a široká ramena.

Vidal byl incký bojovník, který se nějak dostal do andské misie britských kněží, nějak vystudoval archeologii v Cambridgi a po velmi úspěšném ukončení studia v jednom z nejnáročnějších seminářů ve Velké Británii byl vysvěcen na kněze. Byl jsem rád, že jsme mluvili italsky.

Vidal pracoval ve stejné vatikánské kongregaci jako Caruso a spolu se dvěma tucty dalších kněží bydleli i ve stejné ubytovně. To odpoledne jsme ho však nenalezli ani na jednom z těchto míst, nýbrž v útrobách Baziliky San demente, což byl jeden z nejznámějších římských kostelů, ve kterém se po dvě tisíciletí modlívali zbožní Římané – ať už našemu jedinému Bohu nebo nějakému jinému. I gladiátoři se zde zasvěcovali Bohu pár minut před tím, než přešli ulici, aby se navzájem zabíjeli v Koloseu.

Z ulice vypadal San Clemente jako renesanční kostel. Vedli ho irští dominikáni. Pod zemí se však skrývaly základy původní baziliky ze čtvrtého století a v přízemí se nacházel oltář Mitrase – boha-býka, kterého uctívali zejména římští důstojníci a jejich legionáři. Archeolog Vidal se svými pomocníky tvrdě pracoval pod úrovní staré podlahy, možná ještě psali další kapitoly historie.

Přestože nás do kostela přivedlo vyšetřování vraždy a nikoli archeologie, Galli se celý rozplýval úslužností a sympatiemi: „Dokážeme si představit, jak moc vás rozrušila smrt monsignora Carusa, my jsme zase stejně odhodlaní zjistit, jak vlastně zemřel. Mohl byste nám, otče, prosím vás, říci, kdy jste ho viděl naposledy?“

„Při jídle v ubytovně večer předtím, než spadl, bylo nás tam víc, jako obvykle.“

„Vypadal nějak vyvedený z míry?“

„Pokud jsem si všiml, tak ne. Moc toho nesnědl, ale Luca si neustále stěžoval na svou váhu,“ usmál se smutně Vidal.

„Pochopil jsem, že jste ve Vatikánu také pracovali ve stejné kanceláři,“ Galliho slova se táhla jako med.

„Ano, obvykle jsme po práci zašli na kávu, než jsme zamířili každý jiným směrem.“ Nijak překvapivé. Celá vatikánská byrokracie začínala v duchu středověké tradice pracovat každé ráno v osm a zavírala kanceláře důsledně ve dvě odpoledne.

„Byli jste si blízcí, vy a monsignore Caruso?“

„Jako kolegové, samozřejmě. Ale profesionálně jsme se každý orientovali na jiný obor.“

„Na jaký konkrétně?“ přerušil jsem ho.

Podíval se na mě, jakoby si mě až teď všiml: „Luca pracoval na výzkumu a analýze sociální politiky podle momentálního zájmu církve. Moje vlastní práce je spíše historického charakteru.“

„Ale v názorech jste si byli velice blízcí,“ nadhodil jsem.

„Myslím, že jsme viděli církev a její úkol ve stejném kontextu, pokud máte na mysli tohle,“ odpověděl.

„Máte představu o tom, proč šel onoho večera do chrámu?“ zeptal se Galli trpělivě.

Vidal se zahleděl do prázdna: „Modlit se. Řekl bych, že se chtěl modlit a přemýšlet.“

„Byl jste někdy v Bazilice uprostřed noci? Víte, že tam straší?“

Vidal se usmál: „Vždyť víte, že to je jenom vtip. Ano, byl jsem tam, jednou nebo dvakrát. Panoval naprostý klid. Ale nikdy jsem nešel do chrámu a nebyl jsem v Bazilice ani té noci. Hluboce jsem spal.“

Začínal mi jít na nervy. „Měl Caruso nějakého přítele, se kterým se chodil modlit, se kterým případně mohl být té noci sám pod kopulí?“

Dobrá, nebyl jsem tak zdvořilý jako Galli; ještě dříve, než jsem na rameni ucítil dotek jeho ruky, jsem si uvědomil, že jsem mohl zvolit i chytřejší způsob, jak se zeptat na skutečně podstatnou otázku.

Vidal se však nerozzlobil. Pokrčil rameny a zamáčkl nedopalek cigarety o starobylou kamennou zeď. Rozbalil ji a papír uložil do kapsy: „Pokud mě omluvíte, musím se vrátit do práce.“

„Otče, prosím…,“ začal Galli.

Zarazil jsem ho. Vsadil jsem všechno na jednu minci: „Šel nahoru se ženou, že ano? A nebylo to poprvé. Často tam v noci se ženami chodil, protože je tam nemohl nikdo nachytat. Modlili se a občas nacházeli skvělým způsobem Boha společně. Možná se sám kostel obrátil proti nim.“

Vidalovy oči zaplály: „Šel se modlit. Šel sám.“

„Ne oné noci, kdy byl zavražděn,“ opáčil jsem.

Podíval se na mě, jako bych řekl něco sprostého, ale neřekl nic.

„Jak dlouho tam chodil?“ zeptal se Galli.

„Posledních pár měsíců celkem často, měl starosti. Musel vstávat dlouho před rozedněním, když tam šel. Říkal, že to je skvělé místo k modlitbám a rozjímání.“

„Víte, jaké měl problémy? S čím? S kým? O co šlo?“

„O co šlo… nevím jistě.“

Býval jsem na něho měl víc tlačit. Měl jsem ho přimáčknout ke zdi a trochu s ním zatřást. Ale když seskočil zpět do své jámy, Galli mě odtáhl pryč.

Příští den jsme navštívili biskupa s orlím nosem. Cestou k jeho autu přes sluncem zalité náměstí Svatého Petra se mě Galli zeptal: „Paolo, proč jsi byl tak hrubý na otce Vidala? To s tou ženou…“

„Říkej tomu třeba náhlá inspirace. Navíc jsem chtěl Vidala trochu vyvést z míry. Namyšlený skřet…“

„Paolo! Otec Vidal je důležitá osoba, je původcem nového druhu humanitní svobodné teologie. Je to velmi vlivný myslitel, velmi vážený v církvi.“

„Vážně? Tak možná je. On a jeho kamarád Caruso chodí nahoru do dómu, aby se mohli pomodlit, aby se podívali na mozaiky, nebo kdo ví na co. Mají důvod – Caruso má depresi. Také bychom mohli shovívavě prohlásit, že to byla nehoda. Případ uzavřen.“

Ačkoli jsem se ho všemožně snažil vyprovokovat, Galli byl trpělivý: „Paolo, jedním z důvodů, proč má otec Vidal takový vliv, je, že má velmi blízko ke Svatému otci.“

Sakra.

„Stejně jako Caruso,“ pomyslel jsem si nahlas. Mezi Carusovými papíry jsem objevil také přátelský vzkaz od papeže, poděkování, že něco napsal, nebo něco takového. Pokud byl i on pokrokovým myslitelem, proč se tak zajímal o Svaté klíče, které reprezentovaly konzervativní, jednoznačné a omezené názory?

Hovořili jsme s lidmi z Říma i z Vatikánu, kteří s Carusem pracovali, nebo ho znali soukromě. S nulovým výsledkem, pomyslel jsem si, když nám cestu ke Galliho kanceláři zkřížil dlouhý had Japonců, nejvytrvalejších římských turistů. Počkali jsme, dokud, vedeni znuděným italským průvodcem s růžovým praporkem v ruce, nepřešli ve dvojicích obrovské náměstí.

„Jeden z mých úředníků měl dobrý nápad,“ řekl Galli, „abychom zavolali všem lidem z Carusova telefonního zápisníku a řekli jim, že monsignorova rodina si nepřeje na pohřbu žádné květiny, ale že je prosí, aby uvedli své jméno na společné kondolenci s nejvlivnějšími osobami církve a případně připojili i několik slov o zemřelém, které by se daly připojit k epilogu. Zdá se, že ho všichni měli rádi – tvrdě pracoval, byl dobrým knězem, týmovým hráčem. Budou nám sdělovat své názory a něco se tak o něm dozvíme.“

„To je dobrý nápad.“ Hodně informací za malou námahu.

V Galliho kanceláři jsem si bez větších nadějí prohlédl zprávu soudního lékaře. Seznam kostí, které v Carusově těle zůstaly celé, by býval byl kratší. V krvi neměl ani stopu po drogách nebo alkoholu. Ve skutečnosti se mezi nabubřelými řádky patologa dalo vyčíst, že Caruso byl jednou z oněch nešťastných duší, které jsou dokonale zdravé a potom jsou najednou mrtvé.

„Kdy má Caruso pohřeb?“

„Pozítří, v jeho domovské farnosti v Abruzzu. Zemřel jako oběť tragického pádu. Zádušní mši bude sloužit místní biskup, byli přátelé.“

„Opravdu tam nebudou mít žádné květiny?“

„Samozřejmě, že budou. Bude jich tam spousta, hromady květin. Carusovi rodiče jsou venkované, urazilo by je to. Pošleme tam květiny jménem Svatého otce a celé církve. Hrozné neštěstí.“

Biskup s orlím nosem se jmenoval Umberto Jésus de Beccar a bydlel ve starém paláci na návrší, odkud měl na Svatého Petra výhled hodný ostřelovače. Galli nás sem vyvezl v krásné staré stříbrné Alfě Romeo. Dodržoval dopravní předpisy a šílenstvím na římských silnicích se proplétal s grácií, kterou jsem mu upřímně záviděl.

„S otcem Vidalem to, Paule…“

„Byl jsem trochu hrubý, jistě. V pořádku, uvědomuji si to. Ale v tom chlapovi je něco…“

„Tvoje italština je sice bezchybná, k čemuž ti gratuluji, ale jsou situace, kdy by používání konjunktiv nemělo být tak očividné, jako by to ve skutečnosti byl tvůj první nebo druhý jazyk. Takže, pokud ti mohu doporučit, až budeme hovořit s arcibiskupem…“

„Budu držet jazyk za zuby. Pokusím se o to, ano?“

Mluvili jsme s každým, koho jsme v Carusově okruhu mohli najít, ale jít za Beccarem byl můj nápad. Byl to onen podněcovatel protestů na demonstraci pro zachování všech světců na náměstí Svatého Petra. Také vedl despotické hnutí, které nebohého Lucu Carusa zřejmě tak zajímalo.

„Potřebujeme se od něho dozvědět něco určitého, Paolo?“

„Jak dlouho Caruso se Svatými klíči spolupracoval a jestli mu tahle skutečnost mohla udělat nějaké nepřátele.“

Galli se poškrábal ve vousech. „Víme jistě, že Caruso se Svatými klíči spolupracoval?“

„Ať si myslí, že jsme o tom přesvědčeni.“

„V pořádku. Ale snaž se ho především poslouchat, prosím.“

Zmáčkl klakson a vysušený stařec otevřel vysokou železnou bránu, vedoucí do vydlážděného nádvoří, které vydrželo staletí trvající nápor železných kol kočárů.

Dlouhý obdélníkový pokoj v prvním patře byl obložen tmavým dřevem. Původně to mohl být refektář nebo knihovna, dnes byl jeho účel důležitější. Ve vzdálenějším konci místnosti na vyvýšeném stupni stálo mohutné dřevěné křeslo s brokátem potaženým opěradlem a dlouhými opěrkami pro ruce. Vypadalo jako trůn, jehož vzhled byl umocněn dlouhým a úzkým ebenovým křížem, zavěšeným na zdi za ním. Byla to svatyně Společnosti svatých klíčů. Měl jsem pocit, jako bych se propadal zpět do dávné minulosti, kdy někteří kněží zachraňovali duše modlitbami, ale většina dávala přednost mučení.

„Jsem potěšen, že se s vámi setkávám, Commendatore Galli i s vaším asistentem, dottore…“ Biskupův hlas byl vřelý a skvěle modulovaný. Měl jsem pocit, že by tak zněl, i kdyby se ke mně nakláněl a šeptal: „Kaj se, synu, kaj se,“ zatímco bych se svíjel na skřipci.

Galli byl pohotový: „Stejné potěšení je na naší straně, Vaše Excelence. Vaše společnost a vaše práce je dobře známa všem, kdo pracují pro církev.“

„Jak mohu být nápomocen vám a naší církvi?“

Byl to biskup průměrné důležitosti. Jeho vlasy byly protkány šedinami moudrosti a každý jejich pramen znal své místo. Nachové roucho, čepička a krásné knoflíky na dobře ušité klerice vypovídaly shodně o jeho úrovni a moci.

Beccar by nikdy nemohl být papežem, na to byl příliš kontroverzní postavou. Ale v zákulisí katolické církve platil za člověka s vlivem, který nebylo možné brát na lehkou váhu, skrytý vůdce napůl tajné, téměř militantní organizace, která si vytkla za svůj úkol chránit ortodoxní víru před vnějšími i vnitřními nepřáteli. V očích svých stoupenců vypadal jako ochránce Nejvyšších hodnot, pro budoucnost církve byl brzdou pokroku a příslibem problémů, alespoň podle slov dotčených liberálů, jak mi sdělila má přítelkyně Tilly.

Beccar byl příliš kultivovaný na to, aby přijímal staršího vatikánského policistu ze svého trůnu. Usadili jsme se v rohu tmavého, zlověstně působícího pokoje, na židlích rozestavěných do tvaru podkovy a upíjeli kávu, kterou přinesla postarší jeptiška. „Gracias, hermana, está bien,“ propustil ji Beccar a ona zmizela v tmavých hlubinách paláce stejně tiše, jako se objevila.

Mluvil čistou, jasnou španělštinou, ale peníze v jeho organizaci, jak jsem věděl, nepocházely právě ze Španělska nebo z Jižní Ameriky, kde byly Svaté klíče velkým oblíbencem nového systému. O svých fondech a koneckonců ani o svých členech Svaté klíče nikdy nemluvily.

Byly za tím špinavé peníze, snaha koupit si čisté svědomí tím, že bez výčitek svědomí podporuje náboženský fundamentalismus?

Říkalo se to ve Vatikánu. Ale jenom potichu.

Podle slov jednoho chytrého jezuity jménem John, se kterým jsem občas testoval lepší římské restaurace, byly Svaté klíče založeny v devadesátých letech jedním latinskoamerickým biskupem, který měl k počestnosti právě tak daleko, aby ho to nestálo vyhoštění z církve. Beccar, který oplýval evropským šarmem i inteligencí vatikánské kurie se stal v pořadí druhým vůdcem Svatých klíčů, poté, co jejich zakladatel odešel na věčnost.

„Tajné členstvo, podezřelé latinskoamerické fondy, otevřené protesty proti liberálům,“ řekl mi John. „Jaký mají vliv? Quién sabe? Vedou se o nich zvláštní pověsti – aktivistickký mexický kardinál byl v noci ve své katedrále zavražděn, peruánský biskup, o kterém se někteří lidé domnívali, že byl příliš shovívavý k venkovanům vyrábějícím kokain, byl zastřelen. Takové události se se Svatými klíči spojují poměrně často. Hrůzné řeči, ale nikde ani stopa po nějakém důkazu,“ uznal nakonec, „jako většina dnešních bojovně naladěných katolíků zřejmě štěkají více než koušou. Ale Svaté klíče tu dnes mají velkou základnu, mají peníze, organizaci, uznání. Tohle všechno ve Vatikánu nakonec vede k získání moci…“

A k vraždě?

„… jaká hrozná smrt,“ říkal Beccar, „jistě neskočil dolů dobrovolně, i když Svatý Petr je nádherné místo k umírání, k umírání uprostřed modlitby v samém srdci svatého kostela. Byla to ošklivá nehoda, bezesporu.“

„Spolupracoval snad monsignore Caruso s vaší společností?“ Galli byl opatrný, jako by vstupoval na tenký led.

„Ano, myslím, že mohu bez obav prohlásit, že ano,“ odvětil Beccar, „nebyl přímo naším členem, ale čas od času nám pomohl cennou radou. Bude nám chybět.“

„Samozřejmě, o jeho spolupráci se Společností se poměrně dobře vědělo.“

Nic takového se samozřejmě nevědělo. Beccar si s nepříjemnou otázkou poradil způsobem, který arcibiskupové i ostatní politici používají, když potřebují trochu času, aby si všechno dali správně dohromady. Vzal do ruky pěkný stříbrný zvonek a objednal další kávu.

Tentokrát si arcibiskup osladil kávu třemi kostkami cukru, což bylo o jednu více, než když pil předtím s námi.

„Neřekl bych, že o spolupráci monsignora Carusa se Společností se dobře vědělo,“ řekl dlouze, „byla to taková tichá dohoda, jestli mi rozumíte. Ne proto, že bychom si to my přáli. My nemáme co skrývat. Bylo to jeho přání. Měl nakonec ve Vatikánu takové citlivé místo, že?“

Galli přitlačil: „Takže si myslíte, Excelence, že na vaší spolupráci s monsignorem Carusem nebylo nic, co by mu v určitých kruzích mohlo udělat nepřátele?“

„Máte na mysli, že by mohl být… že ta… nehoda… mohla mít něco společného s naším vzájemným vztahem. Myslel jste to takhle? Ay de mí!“ Tón jeho hlasu zůstal zdvořilý, ale pod upraveným obočím se mihl stín zloby. „Na naší práci nebo na našem přesvědčení není nic, co by mohlo mezi křesťany rozdmýchávat násilí, o tom vás ujišťuji,“ pokřižoval se přímo před našima očima.

„Samozřejmě, že ne, Excelence,“ ustupoval Galli.

Je nějaká možnost, že vaši náboženští bojovníci prostě shodili Carusa ze střechy? Že ho zavraždili, jelikož jste si z nějakého zbožného důvodu přál jeho smrt? Napadala mě spousta nebezpečných otázek. Ale na žádnou z nich jsem se nezeptal. Slíbil jsem to Gallimu.

Jediné, co jsem řekl, bylo, že si potřebuji odskočit do koupelny. Zanechal jsem Galliho a Beccara jejich pichlavým laskavostem, potřeboval jsem získat lepší povědomí o doupěti Svatých klíčů. Arcibiskup zazvonil a já následoval babiznu po dvoukřídlém schodišti, potom nějakou chodbou až do moderně vybavené koupelny. Cestou jsme minuli knihovnu plnou tmavých svazků, jejichž obsah byl plně v souladu se zaměřením Svatých klíčů, a o kus dál prosvětlenou místnost s plexisklovými dveřmi. Ta evidentně sloužila jako počítačová centrála. Nějaký technik s ostře řezanými rysy v bílé košili právě rovnal do vysoké prosklené skříňky nějaké počítačové disky.

Z předního okna ve druhém patře se mi naskytl ohromný a sugestivní výhled na Baziliku. Po obou stranách dlouhé chodby se nacházely kanceláře plné pracujících lidí. Otevřenými dveřmi jedné místnosti poblíž schodiště jsem zahlédl dvě statné postavy v černých kněžských kutnách skloněné nad počítačem a mezi nimi půvabný dívčí profil.

Chlapci a dívky pohromadě.

Na cestě za větší slávou nové inkvizice delikátně proti pravidlům?

9

Byl jsem na Carusově pohřbu. Kostel byl plný květin, středně důležitých vatikánských úředníků a také mohutných Italek se zarudlýma očima v černém. Neviděl jsem tam nikoho, kdo by vypadal jako kandidát na Carusova vraha. Nebyly tam ani žádné krásné ženy se zlomeným srdcem, osaměle postávající vzadu, žádní církevní hodnostáři s neproniknutelným výrazem, vypadající, jakoby ve skrytu duše byli rádi, že je Caruso mrtev. Byl tam i Vidal, vypadal smutný, tím svým intelektuálně bezchybným způsobem.

V následujících dnech jsem pracoval do úmoru. Zpovídal jsem Carusovy kolegy z práce a také kněze, se kterými bydlel. Ptal jsem se vrátného v budově, kde měl kancelář a uklízečky z ubytovny, majitele baru na rohu, kde si Caruso každý den ráno dával kávu a také prsaté dámy, která se starala o čištění jeho kněžského oblečení. Hovořil jsem s jeho přáteli a byl bych si promluvil i s nepřáteli, kdybych nějaké našel.

Dokud se nestal hlavním hrdinou tragického příběhu, byl monsignore Caruso bezúhonným a oblíbeným občanem. Jeho počítač byl sice napadrť, ale diskety zůstaly neporušené. Zběžně jsem si je prohlédl, ale obsahovaly výhradně různé druhy církevních záležitostí. Abych ušetřil trochu času, požádal jsem jednoho ze seminaristů, počítačového experta z Jižní Afriky, aby mi soubory uložené na disketách vytiskl. Nejsem neznalý práce s počítači, bez problému bych to zvládl sám, ale bylo by to zbytečně zdlouhavé a někdy je i malá bratrská výpomoc přínosem.

„Tak jak na tom vlastně jsme, Paolo?“ zeptal se Galli nad sklenkou Campari na sklonku dalšího úmorného dne, „šéfové se budou ptát…“

„Řekni, že jsme při vyšetřování došli k jednomu velice zbožnému závěru.“

„Co tím myslíš?“

„Modlíme se, aby se stal zázrak.“

Jediné, co jsem vyšetřováním získal byl obstojný obrázek o člověku, s jehož tělem jsem se setkal na mramorové podlaze Svatého Petra. Zdálo se, že Caruso byl provokativní, snad až příliš radikální osobnost. Ve Vatikánu byl považovaný za slibnou známost, ani ne tak kvůli důležitosti práce, kterou vykonával, jako spíš kvůli tomu, že spousta lidí se domnívala, že mu je nakloněný nový papež. Ten byl sice zvolen vatikánskou kurií, ale stále byl ve věcech soukromých i veřejných bližší řadovým katolíkům než vatikánským negativistům z dob stejně založeného Poláka.

Názorové rozdíly uvnitř církve zůstaly v novém století úplně stejné jako v posledních desetiletích toho minulého – jenom se více prohloubily. Desítky milionů katolíků, mlčky podporovaných tisíci kněží, protestovaly proti zákazu umělé antikoncepce, proti odmítnutí svátosti pro rozvedené katolíky, přísnému lpění na kněžském celibátu, odmítání ženských kazatelek a odmítání ostatních křesťanů jako součásti katolické společnosti. Tredi se moudře zatím žádnou z těchto otázek nezabýval.

To, co jsem se o Carusovi dozvěděl, podporoval i obsah souborů uložených na jeho disketách plných odvážných, prozíravých a pokrokových myšlenek. Na stejných disketách jsem však nalezl i stejně přesvědčené, avšak úplně opačně laděné názory, obhajující radikální pravicové postoje, mnohem typičtější pro Svaté klíče a jejich přívržence než – a tím jsem si byl jistý – pro mého přítele papeže. Doufal jsem, že zbylé soubory, na kterých dosud pracovali moji seminaristé, budou obsahovat nějaký klíč k tomuto rozporu.

Tilly mě vrátila do života svým telefonátem ve chvíli, kdy jsem začal propadat malomyslnosti. Nebylo tomu tak poprvé ani naposled.

„Křižák Wrightová hlásí šťastný návrat z pohanských zemí a opět se vysmívá vašemu truchlivému tónu, bratře Paule.“

„Tilly! Kdy ses vrátila? Vítej zpátky.“

„Přijď se podívat na moji skvělou novou rohož a také na drink. Nařizuji ti to.“

„Bude mi potěšením.“

O Tilly jsem se zatím příliš nezmiňoval a abych řekl pravdu, měl jsem v úmyslu ji z tohoto příběhu úplně vynechat, ale nakonec jsem se rozhodl, že její přítomnost bude působit jako jistý druh detoxikace a navíc budu alespoň čestný.

Tilly a já jsme si byli blízcí. Existoval mezi námi zvláštní vztah. Nenazýval bych to přímo láskou, ale jednalo se o intimnější pouto, než by bylo u zcestovalé novinářky a domáckého mnicha obvyklé.

Tilly často odjížděla na celé měsíce. Někdy sice byla stejně dlouho i v Římě, ale i tehdy jsem ji vídal zřídka, jenom jsme občas zašli na kávu. Nikdy mi o mužích nevyprávěla, ale vždycky jsem věděl, kdy do jejího života vstoupil někdo nový a kdy zase odešel. V průběhu let jsme jeden druhého dobře poznali. Někdo by mohl říci, že až příliš dobře.

Tilly bydlela ve starém domě kousek od Piazza di Spagna. Její byt nebyl nijak výjimečný, ale měl nádhernou terasu s výhledem na starobylé Španělské schody, klesající od Trinita dei Monti k náměstí. Bylo to skvělé místo na pozorování lidí, nálad a barev měnících se s postupující denní dobou.

Vyburcovala mě z letargie, bral jsem schody po čtyřech, napůl sebejistý a napůl v agónii. Dveře do bytu byly otevřené, tak jsem prošel rovnou na terasu. Tilly na sobě měla sandály a nějaký zvláštní druh středoasijského kaftanu. Přivítala mě polibkem natolik sesterským, že mi okamžitě došlo, že tu je ještě někdo další.

„Vítej doma. Kde jsi byla?“

„Káhira, potom Amán, Ankara, byl to děs, jsem ráda, že jsem zpátky. Ještě mě z toho brní hlava,“ řekla Tilly a obrátila se ke svému dalšímu hostu, „Maria Lourdes Lopez del Rio, skvělá novinářka. Tohle je loupeživý mnich Paul, vatikánský pozorovatel.“

Byla to Jihoameričanka, extra třída.

„Buenas tardes,“ pozdravila s úsměvem.

„Dáš si drink, Paule,“ nařídila Tilly.

„Bourbon, díky.“

Druhá žena byla menší a dobře tvarovaná, černé vlasy sestřižené nad ušima, jemné nalíčení umně zvýrazňovalo fialkové oči, které se mi zdály neuvěřitelně hluboké. Potřásli jsme si rukama, její stisk byl plný života a energie, více než pevný, skoro atletický.

Bylo tu něco… jako bych ji už někdy viděl. Když jsem otevíral pusu, abych se jí zeptal, jakým druhem žurnalistiky se zabývá, došlo mi to. Atletická. Samozřejmě.

„Skvělý závod,“ řekl jsem upřímně, „díval jsem se v místnosti plné chlapů a všichni jsme byli na nohou a fandili vám ze všech sil. Těch posledních sto metrů bylo prostě fantastických.“

Ve fialových očích se rozzářilo světlo, hřejivé a přitažlivé.

„Děkuji. Nikdy předtím ani nikdy potom jsem už tak neběžela. Myslím, že tenkrát za mě běžel Bůh, ne já sama.“

Australské olympijské hry. Jeden ze závodů na delší tratě. Favorité špatně hospodařili se silami. Příliš rychle a příliš brzy se vyčerpali, Jihoameričanka se neuvěřitelným způsobem oddělila od chumlu závodníků a jedním dlouhým skokem si doběhla pro vítězství ve strhujícím finiši, který budou ještě desítky let ukazovat při každém sestřihu z olympiády.

Tilly se vrátila se skleničkou pro mě a řekla Marii: „Paul je starý přítel.“

Její úsměv napovídal: drž se stranou.

Směrem ke mně dodala: „Maria pracuje pro Trompetu, to je významný katolický týdeník, vychází v Santiagu. Má na starosti Vatikán.“

„Jste tu krátce?“

„Ne, už jsem tu nějakou dobu, ale pastorální návštěva New Yorku bude mou první cestou se Svatým otcem. Velmi se na to těším,“ odpověděla Maria.

„To je ale hezké. Příští rok, že?“

Tilly se zamračila: „Přestaň si z ní utahovat. Samozřejmě, že to bude dřív, a ty to moc dobře víš, Paule. Už jsem Marii řekla, že se dobře vyznáš ve věcech kolem Vatikánu, a ty teď předstíráš, že ani nevíš, kdy a kam se papež chystá.“

„Mea culpa. Mea maxima culpa, Maria. Jsem tak zabraný do zbožného rozjímání, že někdy přestávám vnímat běh času. Má Jeho Svatost v úmyslu zastavit se doma v Polsku?“

To nebyl ten správný papež. Rozesmály se.

„Ty pojedeš do New Yorku také?“ zeptal jsem se Tilly

„Ano, pane, jistě, pane, tři plné kufry. V papežově letadle spolu s Marií. Pojeď také, budeme společně pít.“

Matilda Wrightová byla nejlepší z těch několika zbylých amerických dopisovatelů, žijících natrvalo v Římě. Měla na starosti Vatikán a velkou část jižní Evropy a Středního východu, Pás krve a česneku, jak to sama nazývala. Ve svém bytě měla i kancelář, přestože byla na cestách tak často, že si klidně mohla zřídit základnu třeba v Istanbulu, Madridu nebo Sarajevu.

Jednou z Polákových tradic, kterou Tredi zachoval a přizpůsobil vlastním představám, byly i časté zahraniční cesty. Stejně jako i Jan Pavel II. často cestoval i po Itálii a stejně často navštěvoval i římské věřící. Nejednou mě zval, ať se k němu připojím, ale já jsem se nikdy žádné zahraniční cesty s papežem nezúčastnil. Brutta figura, jak říkají Italové, zlobivý chlapec, a navíc člověk, kterého novináři nazývali vatikánským zasvěcencem. Což byla samozřejmě ironie.

Pozorně a zblízka sledujte, co se děje v tichých chodbách nejstarší západní instituce a po pěti letech možná získáte obecné povědomí o tom, jak funguje nejneproniknutelnější a nejautoritářštější stát na světě. Nepředstírám, že o oněch intrikách něco vím a nijak zvlášť se o ně nezajímám. To možná zní od někoho, kdo je papežovým blízkým přítelem, podivně, ale já bych řekl, že takový dojem je jenom záležitost špatného pohledu na věc. Tredi byl můj přítel, který se mimo jiné stal papežem. A naše přátelství byla naše soukromá záležitost.

Tilly zvedla svou skleničku: „Já a Maria jsme si vlastně připíjeli na památku našeho společného známého, který nečekaně zemřel, když jsem byla pryč.“

„To je mi líto.“

„Byl to monsignore, který měl na starosti dotazy tisku na oddělení Spravedlnosti a míru, Luca Caruso. Byl jedním z mála lidí ve Vatikánu, který radost z rozhovorů s novináři jenom nepředstíral a navíc hrál férově.“

„Šel se modlit a spadl v Bazilice z dómu,“ obrátila se ke mně Maria. „Byl to opravdu milý a slušný muž. Trpělivý a velmi vzdělaný. Hodně jsem se od něho naučila. Je to opravdu veliká škoda.“

„Všichni jsme ho měli rádi a vážili si ho,“ podala mi Tilly novou skleničku.

Proč mi nikdo neřekl, že Caruso osobně pravidelně rozmlouval s vatikánskými novináři s nejrůznějšími názory a zřejmě je všechny plně uspokojoval. Mělo to nějaký význam? Mohlo by mít. Čím více jsem toho o Carusovi věděl, tím méně mi bylo jasné, kdo vlastně byl – pokrokový myslitel nebo konzervativní fanatik?

Obě ženy ještě chvíli hovořily o Carusovi jako o příteli, který jim schází a nakonec jsem se i já zasloužil o svou sklenku, když jsem Marii a Tilly povyprávěl pár zajímavých zákulisních novinek z Vatikánu. Samozřejmě s určitou sympatickou dávkou neuctivosti. Při třetím bourbonu jsem začal vyprávět, jak Tredi hrál golf s nástupcem Matky Terezy. Ale všiml jsem si, že veselé ohníčky ve fialových očích se proměnily v ledový chlad, právě, když mě Tilly pod stolem lehce kopla.

„Samozřejmě, že když se katolíci smějí vlastní církvi, je v tom stejná láska, jako když si milenci tropí žerty ze svých vlastních slabých stránek,“ dodal jsem nepřesvědčivě.

„Laskavý humor je vždycky vítaný, ale církev a Svatý otec by neměly být předmětem posměchu. Nemám pravdu, bratře Paule?“ zeptala se mě sladce.

„Ano, samozřejmě.“

Uctivá novinářka? Ironie. Jako katolická univerzita. Svatý mnich. Objektivní tisk.

„Maria pracuje pro velmi tradicionalistické noviny,“ prohodila Tilly, dávajíc mi varovné signály. „Snažím se být dobrou katoličkou,“ řekla Maria vážně.

„Rád věřím, že jsme ve své víře všichni stejně pevní.“ Opatrnosti není nikdy dost.

Po další půlhodině lehké konverzace Maria odešla s výmluvou na nějaké interview. Když byla pryč, Tilly si mi sedla do klína a dala mi ruce kolem krku. Dal jsem jí cudný polibek na rameno.

„Jak se má můj nejoblíbenější mnich?“

„Jakž takž.“

„Chyběla jsem ti?“

„Pořád. Kde jsi přišla k té Johance z Arku?“

„K Marii? Novináři jsou malý kolektiv. Už ji znám delší dobu. Je milá a je skutečně mnohem méně naivní, než předstírá. Řekla bych, vážený pane, že máte určitě hodně unavené oči, když jste na ni tak zíral.“ Naklonila se ke mně blíž. Musel jsem pootočit hlavu, aby mi nekřičela přímo do ucha: „Tak jak se má Tredi? V končinách, kde je Aláh jediný Bůh a Mohamed jeho Prorok se o něm moc nedozvíš.“

„Má se dobře, hodně pracuje, pozdravuje tě.“

Slunce už téměř zapadalo, ale na terase stále bylo palčivé horko. Jak se sakra jmenoval?

„Jak se má… ehm.“ Věděl jsem, že byl z Říma a že spolu chodili několik měsíců, ale kromě toho jsem o Tillyně posledním vzplanutí nic moc nevěděl.

„Vrátil se k manželce, bastard.“

„Omlouvám se.“

„Žádná škoda. Byla to stejně spíš ouvertura než pořádná árie.“ Byla to přinejmenším taková škoda, aby nám zkazila náladu.

„Počkej, dojdu se podívat, jestli by se tam nenašlo něco na zub,“ Tilly vstala a odešla dovnitř do bytu. Přešel jsem k zábradlí balkónu. Na náměstí pode mnou se jako tichý příliv vkrádala tma.

„A co Caruso?“ volala, „pracuješ na tom?“

„Oficiálně to byla nehoda. Neoficiálně – a mimo záznam – ano, trochu se v tom šťourám.“

„Znamená to, že to nebyl obyčejný pád?“

Tilly se vrátila na terasu s miskou s kousky sýra, skvěle vypadajícího pecorina. Postavila ji na pohovku a sáhla po svém drinku.

„Byl to pád, ale zřejmě s cizí pomocí.“

Miska se převrhla a sýr se rozsypal po terase.

„Do pr…,“ začala tu spoušť sbírat, „jsou nějací podezřelí?“

„Ano,“ krátce vzhlédla, „může za to návrhář toho nábytku. Kdyby byly ty plastové proužky blíž u sebe, měla by miska větší oporu.“

„Hlupák. Pokud Caruso nespadl náhodou ani nespáchal sebevraždu, někdo ho musel oddělat, nemám pravdu? Víš, kdo to udělal?“

„Znala jsi ho dobře?“ Je dobré odpovídat otázkou. Nebylo možné, abych jí říkal cokoli bližšího o vyšetřování – stejně toho mnoho nebylo. Většinu navíc věděla i ona sama.

Tilly postavila misku pod židli, začala žvýkat pár kousků sýra a sáhla po své skleničce.

„Celkem dobře. Mluvila jsem s ním tak jednou, dvakrát do týdne, občas jsme se potkali na nějaké recepci. Líbil se mi jeho způsob jednání.“

Další. Tilly patřila k odbojnějšímu konci církve, který někteří lidé považovali za progresivní a jiní za anarchistický. Caruso však měl obdivovatele na straně ohně i ledu. Tilly i Marii. Znal jsem novináře natolik dobře, abych věděl, že láska a oddanost jejich povolání je natolik sjednocuje stejně jako jejich nadšení pro práci, že se přenesou i přes rozdílné politické smýšlení. Mohou být přáteli, mohou uzavřít manželství. Což také dělají. Ale co si vymýšlel Caruso, že si získal sympatie pravicově zaměřené Marie i levicově orientované Tilly? Aby se nedotkl ani papeže ani biskupa Svatých klíčů? Jak tohle monsignore Caruso dokázal?

Bylo by asi rozumnější a koneckonců i prospěšnější, kdybych se tímhle zásadním rozporem dál zabýval, ale raději jsem následoval Tilly na kraj terasy, odkud sledovala odcházející den. Chyba, přitiskla se ke mně těsněji a chytila mě za ruce.

„Jaký je můj nejoblíbenější mnich bez šatů?“

„Tilly… já… musím dodržet celibát,“ chtěl jsem říci, ale… byla celá rozpálená, stejně jako já sám. Whisky nebo sluneční žár.

Bůh mi odpusť.

Když mě políbila, oplatil jsem jí dotek rtů na zádech. Potom jsem už nepůsobil nijak přesvědčivě. Přesto jsem se odhodlal ještě k jednomu pokusu.

„Počkej, Tilly. Co tvoje nová rohož? Ještě jsi mi ji neukázala.“

„Hned ji uvidíš,“ zamumlala, rukama se mě nepřestávala dotýkat, „přehodila jsem ji přes postel, aby se vyhladila.“

Když jsem se vrátil do Svatého Damiana, každotýdenní společná schůzka už byla v plném proudu. Z jedné z pontifikálních univerzit přišel německý profesor přednášet o „Hříchu v každodenním životě“. Sedl jsem si dozadu a snažil se vypadat zaujatě.

Je mi líto, jestli vás trochu šokuji, ale nejsem zrovna dobrý příklad mnišského života, nebyl jsem ani dobrý příklad ničeho jiného, čím jsem kdy byl. Dopouštím se hříchů. I duchovní jsou lidé. Někteří propadají hazardu. Někteří zaměstnávají „pomocnice v domácnosti“. Jiní jsou posedlí kouřením. Další podléhají homosexuální touze nebo jsou pedofilní. Já jsem přesvědčený heterosexuál. Dělám všechno pro to, abych svou touhu ovládl a lituji, když se mi to nepodaří, ale když skončím v posteli se ženou, je to vždy atraktivní a vstřícná partnerka, ke které cítím náklonnost. Porušuji svůj slib celibátu a podléhám vlastní slabosti, ale to mi nebrání snažit se uspokojit její chuť k našemu oboustrannému uspokojení. Žehnej mi, Otče, zhřešil jsem. Hřeším, tedy jsem.

Prožil jsem několik klidných dnů, takže jsem se mohl vyrovnat se svými prohřešky. Život ve Svatém Damianu dospěl k únavné a mučivé nudě typické pro období uprostřed semestru. Procházky mezi nudnými hodinami, špatné jídlo a dlouhé noci nad knihami, semina-risté byli většinou natolik zbití, že mi nepřidělávali žádné problémy. To, že jsem pomáhal Gallimu, mé nejisté akademické kariéře nijak neprospělo. Nijak mě to netrápilo, tak jsem se to zatím rozhodl nechat být. Na hodinách mě nikdo nepostrádal a zkoušky jsem tak jako tak dělal málokdy.

Galli i já jsme poctivě vyzpovídali všechny Carusovy spolupracovníky, přátele, dokonce i kardinála, který byl jeho nadřízeným. Znovu jsme si pročetli záznam soudního lékaře i zprávy ostatních vyšetřovatelů, vypili po náprstcích hektolitry espresa. Znovu jsme zašli i za strážemi, které měly té noci, co Caruso zemřel, u Baziliky službu, v naději, že získáme lepší popis kněze, kterého jeden z nich viděl odcházet z dómu. Neměli jsme ale vůbec nic, niente, nada, zilch.

Stále jsem chodil na pravidelná každotýdenní setkání s otcem Iva-novičem. Měl krásnou prosluněnou pracovnu na Janicullu na vatikánském břehu Tibery. Jedno krásné odpoledne jsme se asi hodinu procházeli v parku Villa Sciara. Svěřil jsem se mu s několika podrobnostmi ohledně Carusova případu a také se svými starými frustracemi, které jsem díky vyšetřování probudil k životu. Myslím, že jsem se mu zdál neklidný a popudlivý, ale o nic víc šílený než dřív. Dokonce mi ani nenabídl jednu ze svých kouzelných modrých uklidňujících pilulek, však jsem jich jednu dobu spolykal víc než dost a stačilo mi to. Pohrával jsem si myšlenkou říci mu o Tilly, ale nakonec jsem ji zamítl. Vousatý muž nebyl mým zpovědníkem, pouze důvěrníkem.

Po tomto rozhovoru mě napadla jedna poněkud extrémní myšlenka, a protože jsem věděl, že Galli by s ní nikdy nesouhlasil, zavolal jsem Lutherovi a druhý den odpoledne jsme si počkali na Vidala, až půjde z práce. Objevil ze za rohem palazza v černých šatech, s charakteristických kufříkem v ruce. Po všech stránkách vypadal jako typický vatikánský byrokrat a v ničem nepřipomínal onoho kopáče, se kterým jsem se před několika dny setkal. Rozhodně nebyl o nic vstřícnější nebo ochotnější.

„V našem vyšetřování se objevily nějaké nové skutečnosti. Kdybyste měl čas na pár otázek, byli bychom vám velice vděční,“ řekl jsem a kývl směrem k Lutherovi, „tohle je otec Clancy.“

Vidal si ho prohlédl od hlavy až k patě. „Clancy,“ opakoval.

„Černý Ir,“ dodal Luther.

Sedli jsme si ve venkovní kavárně na Via della Conciliazione, široké ulici, kterou na nábřeží v samém sousedství středověkých domů nechal vydláždit Mussolini, aby si mohl dopřávat dostatečně imperá-torský pohled od řeky na Svatého Petra. Objednal jsem si pomerančový džus a zahleděl se na kostel. Luther a Vidal si dali kávu.

„Jedním z nových dílků v naší mozaice je skutečnost, že Caruso byl nepochybně velkým obdivovatelem Společnosti svatých klíčů. Dokonce pro ně i pracoval, což je v rozporu se vším ostatním, co jsme se o něm a jeho názorech dozvěděli.“

Vidal pokrčil rameny: „Luca byl učenec, měl eklektickou mysl a zajímala ho spousta věcí.“

„Mohly snad postoje Svatých klíčů odrážet osobní názory monsignora Carusa na církevní záležitosti?“

„Samozřejmě, že ne. Pohyboval se na opačné straně spektra, abych tak řekl.“

„Dokonce pro ně i něco psal.“

Vidal znovu pokrčil rameny.

„Názory Svatých klíčů jsou přece stejně vzdálené i vašim vlastním,“ odvážil jsem se na něho trochu přitlačit.

„Mé postoje a mé teorie o nutnosti respektování lidskosti a lidské důstojnosti jsou všeobecně známé. Myslím, že jsou dost jednoznačné,“ odpověděl.

Zapálil si cigaretu a v očích se mu přitom zablýsklo, myslím, že věděl, kam mířím. Byl to však Luther, kdo ho nečekaně dostal.

Zdálo se, že velký mnich téměř usíná, ale najednou nečekaně rychle zareagoval: „Hej, já vím, kdo jste – ‚Humanita a živoucí Bůh‘, ‚Duchovnost a důstojnost‘…“ vyjmenoval ještě dva nebo tři další tituly, které jsem nikdy nečetl. „Mým lidem se ty věci líbí. Mluví z toho rozum i srdce,“ označil Luther pojmem „mí lidé“ pravděpodobně celou Afriku.

„Děkuji vám, otče, to je od vás milé,“ Vidal najednou vypadal téměř lidsky.

Ale já jsem měl na paměti instrukce z materiálů Svatých klíčů, kterými jsem se tak dlouho a těžce prokousával. Byl správný čas pro Akci.

Řekl jsem: „Otče Vidale, před třemi lety, před nástupem nového papeže, vás Svaté klíče pravidelně označovaly za nebezpečného radikála. Před rokem vyslovily jakési zdráhavé uznání jedné z vašich myšlenek. Potom se ve dvou číslech svého časopisu po sobě zmínily o dobrém otci Vidalovi jako o něčem jen o málo lepším než samotném ďáblu. A kdo napsal v posledním čísle jeden celý velký článek? Proč právě otec Vidal. Sešel snad apoštol změny na scestí?“

Rozhodně jsem zaujal jeho pozornost. Luther se tvářil legračně. Musel si myslet, že jsem si přestal uvědomovat, co dělám.

„A kdo udělal první krok? Kdo převlékl kabát? Vy? Nebo Caruso? Myslím, že jste to byl vy a myslím, že Caruso vás napodobil, možná byl znepokojen tím, jak jeho starý přítel náhle opustil všechna svá dosavadní přesvědčení. Myslím, že mezi vámi panovalo velké napětí. Možná i nějaké hádky. Dohady. Rozbroje. Kdo ví?“ nespouštěl jsem z Vidala oči, „ale já vím, že si nikdo nemůže vzpomenout, že by vás to ráno, co zemřel Caruso, viděl v ubytovně při snídani. Co mi k tomu můžete říct, otče?“

Vidal s odpovědí nepospíchal a nakonec zněla ještě studeněji, než jsem očekával.

„Myslím, že by bylo moudré mít na paměti, že v životě církve a v životě jejích služebníků je mnoho různých cest k analýzám a informacím, bratře Paule. To, co na první pohled vypadá naprosto neslučitelně, může v konečném důsledku vést k harmonii a dobru.“

Řekl to téměř smutně a zvedl se k odchodu. Přál bych si, abych to býval pochopil. Kdybych byl chytřejší, mohlo zemřít méně lidí.

Později jsem na to často myslel.

10

Toho večera jsem se najedl s účastníky semináře a potom se snažil usnout pomocí četby, když zazvonil telefon a hluboký hlas se dožadoval odpovědi: „Jak se má nejtalentovanější objev církve posledních let?“

Okamžitě jsem se probral. „Doufám, že dobře. Ani já se nemám nejhůř.“

„Jak to, že jsi ještě vzhůru? Studuješ?“

„Jenom se mi nechce spát. Dlouhá noc.“

„To je přesně můj případ. Nechceš se jet někam projet?“

„Samozřejmě.“

„Largo Argentina, za čtvrt hodiny před tím novým kioskem.“

Venku pršelo, spíš mžilo než lilo. Déšť ochlazoval vzduch a zbavoval město nepříjemného zápachu. Chvátal jsem rozzářenými ulicemi a lesklými oky kaluží. Na velkém, rušném náměstí Largo Argentina, vystavěném na ruinách římských chrámů, které už dnes nikoho nezajímaly, jsem se schoval v závětří kiosku, aniž bych úplně přesně věděl, na co vlastně čekám. Jednou kolem sice projelo taxi a po chvíli dokonce policejní auto, ale jinak jsem tam stál sám a rozhlížel se po starověkých ruinách, napůl ukrytých pod zemským povrchem. Asi za deset minut se za rohem rozzářila světla šedého fiatu, který dojel až ke mně a zastavil se.

„Jsi tu sám, mládenče?“ ozvalo se z nitra vozu a dveře pro spolujezdce se otevřely.

Chtěl jsem ho odbýt nějakou neslušnou vtipnou replikou, ale přece jenom to byl papež, tak jsem raději mlčel a nastoupil do vozu.

Tredi řídil stejným způsobem, jakým dělal i všechno ostatní. Žádné bezpečnostní pásy, samozřejmě, a to nebyl zdaleka jediný přestupek, kterého se té noci dopustil.

„Dobré auto.“

„Normální. Silný motor, klimatizace. Patří jednomu kurátorovi ve Vatikánském muzeu, je zrovna někde na cestách.“

„Jede za námi někdo?“ zadíval jsem se do zpětného zrcátka. Žádný doprovod za námi nejel.

„Ne, proklouzl jsem jim. Ano, já vím, že budou vzteky bez sebe, až to zjistí.“ Měl na mysli vatikánskou policii.

Sice to nebyla moje starost, ale já bych ho samotného jet ven nenechal. Nikdy. Bylo to nebezpečné, arogantní a hloupé, zvlášť když FBI nedávno získala nějaké nejasné informace o možném atentátu a předala je vatikánské policii. Ale on takové věci dělal vždycky. Dobře jsem to poznal na vlastní kůži. A bylo mi jasné, že žádný vatikánský nebo jakýkoli jiný policista nezmůže vůbec nic s papežem, který si postaví hlavu. Ale za zkoušku nic nedám.

„Se vší úctou ti musím říct, že to od tebe bylo nerozumné. A také sobecké. Ti muži by za tebe položili život a ty si z nich děláš legraci.“

Byl to sice kamarád, ale věděl jsem, že se ho to dotkne. Ostře se na mě podíval a otevřel pusu, chystajíc se k nějaké vhodné papežské odpovědi a já se nadechl, odhodlaný se s ním přít. Ale on se najednou uvolnil, rozhodl se má slova ignorovat.

Musel jsem trvat na svém. „A co ten útok, před kterým tě varovali Američané?“

Vjeli jsme do úzkého ústí Via del Corso, dopravní policista nás ostentativně ignoroval, když jsme spolu s několika dalšími vozy zamířily do míst vyhrazených pro taxíky a velká zvířata se zvláštním povolením.

„Nic nového. Nic určitého.“ Usmál se. „Američané.“

„Neřekli, odkud se jim ty zvěsti donesly? Z Miami? Nebo více z jihu?“

Papež se usmál: „Je to fajn, takhle se dostat ven. Provětráš si hlavu, protáhneš si mentální končetiny. Odpočineš si.“

Není v Bibli něco o tom, jak kázat kamení? Ztichl jsem, ale nadšený jsem z něho nebyl.

Každou chvíli se v nějakých římských novinách objevila zpráva, že papež Pius XIII. občas utíká z Vatikánu a anonymně se v noci potuluje po městě, které za bezmála deset let v kurii dobře znal. V takových případech jezdil na vlastní motorce.

„Četl jsem o tilapiích,“ řekl papež, „jsou to opravdu neuvěřitelné ryby. Pro chudé země jsou obrovským přínosem, poskytují jim levný a zdravý zdroj bílkovin. Také to jsou velmi odolné potvůrky. Kdybychom chtěli, možná bychom je mohli chovat i ve Vatikánu.“

Mluvil o svém bratru Bobbym, jedné z nejztracenějších duší na světě. Jako velká želva brázdil vody Karibiku v naději, že najde bohatství, které nikdy nemohl najít.

„Celkem rychle se rozmnožují, ne? Už tam tedy postavili první rybí farmu?“ zeptal jsem se opatrně.

„Ale ne. Na to je ještě příliš brzy. Ale Bobby říká, že infrastruktura je už téměř připravená. Prý už to nebude trvat dlouho.“

Každý máme svá slabá místa. Takovým papežovým místem byl i jeho bratr Bobby. Poznal jsem to už před lety. Před rybí farmou to byly kokosové a muškátové plantáže, které zničili škodliví brouci, spousta nedomyšlených plánů, projekt s pronajímáním lodí, které nějakým záhadným způsobem nikdy nikam nevypluly. Měl jsem pocit, že někde hluboko uvnitř můj přítel papež věděl, že žádný z Bobbyho grandiózních plánů se nikdy neuskuteční.

Občas jsme si v noci takhle vyjeli, protože papež potřeboval prostor a čas, aby mohl uniknout obrovskému tlaku všech svých povinností. Zasloužil si to. Vatikánská tisková kancelář samozřejmě nikdy pověsti o papežových nočních výletech nekomentovala, takže oficiálně k žádným nedocházelo. A Vatikán si zakládal na tom, že papež nikdy nedělá nic neoficiálně.

„Tohle je neuvěřitelné,“ řekl Tredi více sám pro sebe a naklonil se nad volant, aby si mohl prohlédnout paláce, které jsme míjeli, jako by je viděl poprvé. „Tady se na jediném čtverečním kilometru nachází srdce celé země. Všechna klíčová ministerstva, velké banky, redakce novin, kanceláře politických stran.“

Projeli jsme kolem banky, kostela a pojišťovny. Neměl jsem tušení, jak často nebo s kým utíkal ven, ale chápal jsem, co ho k tomu vedlo. Ať už je čímkoli, je papež také vězněm Vatikánu, zavřený ve jménu Boha v pevnosti tak stísněné a ubíjející jako žádná jiná. Na jeho „útěcích“, jak tomu sám říkal, jsem ho doprovázel přibližně jednou za měsíc a většinu konverzace obstarával on. Uvolnil se, svlékl si bílou róbu, která ho neomylně označovala – nebo cejchovala…

Tredi měl otevřené okénko a do vozu proudil studený vzduch. Nalevo jsme minuli Římský sloup a novinové vydavatelství, potom Palazzo Chigi, sídlo ministerského předsedy a za ním Monteciterio, starou béžově hnědou budovu, slabě osvětlenou, ale pečlivě střeženou karabiniéry v autech, zaparkovaných i na chodníku, se zbraní přes rameno a v neprůstřelných vestách. Jel pomalu a všechno si prohlížel, jako by tu byl naprostým cizincem. Nebo starostou. Proč by ne? Papež byl zároveň římským biskupem a římským biskupem je vždycky papež.

„Je Vatikán opravdu tak moc jiný, než tohle, Paule?“ přemýšlel nahlas. „Máme většinu úplně stejných institucí, snad až na parlament, protože ve Vatikánu je diktatura. Veškerá moc je v rukou jediného muže v bílém, který nikdy nemusí znovu k volbám. Ale na druhou stranu máme ministry, i když se jim říká kardinálové. Máme banku, vlastní noviny, velkou rozhlasovou stanici a všechny ostatní vnější znaky.“

„Máme pobočky prakticky ve všech zemích světa a ve všech máme nějaké problémy. Máme i intriky a ujišťuji tě, že jsou strašné. Nejde jenom o řeči. Jeden můj přítel, starý kardinál, silný muž, byl před pár lety zavražděn ve své katedrále v Jižní Americe. Policisté sice zadrželi nějakého bezdomovce a říkali, že se přiznal a je možné, že to i udělal, ale nedivil bych se, kdyby za jeho smrtí byla politika, dost možná i církevní politika.“ Byl to přesný odhad a úplná pravda byla ještě špinavější než to, co řekl.

Tredi odbočil doprava, zamířili jsme k jedné z římských anomálií – jedinému obchodnímu domu v metropoli, kterou každý rok zaplavují desítky milionů zákazníků.

„Je dobře, že po apoštolech nezůstaly dochovány žádné deníky, můžeš si být jistý, že pozdě v noci se nad poháry vína dohadovali, co Bůh řekl a co tím myslel. Je to přirozené. Existovaly frakce, kliky a spolky mající rozdílné názory. Už jsme ve jménu Boha vedli spoustu válek, nemyslíš? Všechny byly stejně stupidní. Když se pokoušíš někoho donutit, aby věřil tomu, čemu ty věříš sám od sebe, je to nesmysl, že, Paule?“

Zajímalo by mě, jestli v tu chvíli zkoušel kázání. Projížděli jsme ulicí Via Tritone plnou obchodů, která končila na náměstí Barberini, známého Berniniho sochou boha moří Tritona s lesním rohem. Zpětné zrcátko mi nabízelo výhled na pustou a prázdnou ulici za námi.

„Umění je přesvědčit lidi, že máš pravdu, a ne s nimi bojovat. Lidé by se měli snažit nehřešit, protože hřešit je špatné a uráží to Boha i jejich vlastní důstojnost. Ne proto, že se bojí pekla. Neměl bych to takhle říkat, ale je to pravda. Když jsi katolíkem, máš před sebou jednu základní pravdu, ale všude kolem prázdnou slámu. Spousta pravidel sloužila pouze politickým zájmům, které už dávno odvála staletí. Je to tak, ale nikdy to nemohu říkat nahlas, Paule.“ Zadíval se na mě v potemnělém autě a mě napadlo, co asi vidí. „Nebo myslíš, že mohu? Představ si, že řeknu lidem pravdu – Bůh je Bůh. Snažte se ho najít podle svého nejlepšího svědomí. Vždycky tu pro vás bude. Kdybych to udělal, hodně lidí by mě začalo nenávidět.“

Za náměstím odbočil doleva a vjeli jsme do stoupající ulice, stáčející se opět vlevo. Minuli jsme jeden z nejlepších starých hotelů ve městě a bývalý královský palác, dnes americké velvyslanectví. K semaforu jsme přijeli na zelenou, takže jsme mohli pokračovat dál směrem k Via Veneto. Na chodníku sedělo pod stříškou u malých stolků pár lidí.

„La Dolce Vita,“ poznamenal papež. „Skvělý film. Skvělý název. Vzbuzoval touhu po životě v ulicích, po té době, po zemi, po životním stylu, který vlastně nikdy neexistoval, ale na který lidé stále nostalgicky vzpomínají. Lidé v určitém věku. Řekneš jim, že žiješ v Římě a oni řekou ‚La Dolce Vita‘ s netajeným úsměvem, který říká, jak krásné to musí být někde celý den posedávat a obdivovat profil Anity Ekbergové. To, co si ve městě přitom skutečně můžeš užít, je jenom hluk, prach, špinavý vzduch a nebezpečí. Na to v té jejich realitě nějak nebylo místo. Znal jsem se s Fellinim. Už jsem ti to říkal?“

„Ne.“

„Párkrát jsme se setkali, na nějakých recepcích a tak, když jsem byl ještě kardinál. Potom mi jednou nečekaně zavolal. Jestli prý znám nějakého kněze, se kterým by mohl mluvit. Tak jsem pro jednoho zkušeného poslal, myslím, že to snad byl jezuita. Fellini vypadal hrozně. Neřekl, co vlastně potřebuje, prostě začal mluvit, bylo to jako životopis – všechny ženy, se kterými spal, všichni producenti, které nenáviděl, spousta špatností, kterých se dopustil, věci, po kterých toužil, plány, které osnoval a všechno, co ukradl. Proud uvědomění, jen občas přerušený něčím jiným. Nakonec řekl, ‚Tak tohle je má zpověď, otče, už je mi líp.‘ A ten kněz, protože to nebyl žádný hlupák a věděl, co bude následovat, řekl, ‚Federico, zpovídat se znamená litovat. Lituješ toho?‘ Fellini se na okamžik zamyslel a pak odpověděl, ‚Lituji spousty věcí z toho všeho, protože teď už vidím, jaké to byly malichernosti. Až na ty hádky s těmi zlodějskými producenty a na ty ženy. Nelituji ani jedné z nich, protože si myslím, že na tom nebylo vůbec nic špatného, ani ony si to nemyslí. Znamená to, že půjdu do pekla?‘ O pár týdnů později zemřel.“

Kousek před námi vyjela zaparkovaná lancia tiše do noci. Tredi se na ni v duchu nejlepší římské tradice nalepil, aby mohl zabrat uvolněné místo. Byli jsme dál než na půli cesty do Véneta, nedaleko brány Porta Pinciana.

„Tak řekněme, že jsi kněz, Paule. A tohle je poslední otázka při tvé zkoušce z etiky. Dal bys mu rozhřešení, tomu napůl se kajícímu signoru Fellinimu, který za šedesát let života nikdy nepřekročil práh kostela, ale nedokázal si představit, že zemře bez rozhovoru s knězem?“

Vypnul motor a zadíval se na mě.

„Rozhřešení? Jistě. Ale jsem jenom obyčejný mnich.“ Nemám tušení, jestli bych tu zkoušku byl udělal, ale myslím, že mě Tredi stejně nevnímal. Už myslel na něco jiného.

„Fellini a jeho ženy. Byl na tom stejně jako všichni ostatní Italové. Víš, že všichni ti galantní a papeži oddaní italští katolíci produkují méně dětí, než jinde ve světě? Mám se na něco proto zlobit? Tak jako to dělal Wojtyla, přes to všechno, čeho dosáhl. Možná bych měl říci, je to tvoje ložnice, v jaké pozici se budeš milovat, je tvoje soukromá záležitost. Dovedeš si představit, co by to udělalo se všemi těmi tradicionalisty? Skandál! Odsouzeníhodné! Možná bych způsobil rozkol v církvi. Slyšel jsi někdy, že by někdo nařkl papeže z velezrady? Nemohou se mě zbavit. Dokud nás smrt nerozdělí.“

Zmlkl, prsty vybubnovával nějaký rytmus do volantu. Jsem jenom obyčejný mnich, ale nejsem úplný blbec. Tak jsem nakonec řekl: „Dostal ses do něčeho velkého a bojíš se, že tě to zničí. O co jde? O koho?“

Opět na mě ostře pohlédl, ale tentokrát promluvil. „Není to tak jednoduché. Vlastně si ani nejsem jistý, co s tím vlastně chci udělat nebo čím bych to mohl vyprovokovat. Přemýšlím o tom. Když Američané mají pocit, že je něco ve vzduchu, stojí za to brát to v úvahu. A měl jsi pravdu, jsem sobecký. Ráno se omluvím mužům ze své ochranky.“

„Nikdy není nic špatného na tom udělat správnou věc,“ odpověděl jsem škádlivě jeho oblíbeným výrokem.

„Přesně tak,“ usmál se papež, „ale teď se půjdeme napít, hermano.“

„Tady? Teď? Na Via Veneto! C’mon!“

„Důvěřuj mi, dneska mám opravdu peníze, půjčil jsem si od Dona Vincenza,“ jmenoval starého lakomého kněze, který dohlížel v Apoštolském paláci na účty. Asi před půl rokem jsme o půlnoci popíjeli víno v jednom nepříliš kultivovaném brlohu na předměstí a Tredi náhle začal panikařit, jelikož si uvědomil, že s sebou nemá peníze. Naštěstí jsem tenkrát měl dost na zaplacení.

„Vypadám jako filmová hvězda?“ Měl na sobě tmavé brýle, beztvarý plstěný klobouk a svou oblíbenou hnědou bundu.

Byl to šílený nápad. Ale co jsem měl dělat? Nacpat papeže do kufru a odvézt zpátky do Vatikánu?

„Lituji, ale nevypadáš. Anitině počestnosti nehrozí žádné nebezpečí,“ řekl jsem a odevzdaně jsem ho následoval. „Ale nevypadáš ani jako papež, to musím uznat.“

„Za málo peněz hodně muziky.“

Tredi měl bohužel schopnost rozeznat, v čem vyjít ven. Věděl, že lidé vidí to, co očekávají, že uvidí. Dokázal z toho těžit. Toho večera jsme se usadili na krytém kousku chodníku u venkovních stolků na tlumeně osvětleném rohu.

Kdybyste se potom ptali číšníka, jako policisté nebo novináři, řekl by, že se tam zastavili dva muži ve středních letech na večerní kávu. Mluvili dobře italsky, ale ne s tím pravým římským dialektem, mohli to být Španělé nebo nějací Jihoameričané, obchodníci, bankéři nebo kněží. Vypadali, že mají nějaké postavení i peníze, ale jinak nic zvláštního.

Nervózně jsem si objednal Campari. Papež usrkával studenou čistou grappu z alpských hrušek. Uzobával jsem arašídy, on dal přednost talíři jasně zelených oliv.

Na rohu před velkým hotelem zářila světla a blikaly televizní kamery, snímající krásné lidi, vycházející ven i vcházející dovnitř ve večerním oblečení. U stolků kolem nás posedávali američtí turisté, na některých už bylo znát Chianti, které popíjeli k večeři, když komicky předváděli svou mizernou italštinu. Muži byli mohutní a tlustí, s břichy převislými přes bílé opasky, a ženy byly při těle, ve volných šatech se spoustou líčidel pod nepřirozeně blonďatými vlasy.

Řekl bych, že kdybychom je trochu poznali, byli by to milí lidé. V tom věku, který nejen, že si pamatoval na film La Dolce Vita, ale díval se na něj na studentských kolejích.

„Víš, co bych právě teď chtěl mít ze všeho nejvíc, Paule?“ zeptal se mě papež, odkládající do velkého skleněného popelníku další olivovou pecku. Nepochyboval jsem ani na okamžik, že odpoví ‚Anitu Ekbergovou‘, ale překvapil mě.

„Pálkovací klec. Chtěl bych si stoupnout do klece s nějakou lehkou pálkou a dopřát si dobrých sto úderů. Potom bych se do toho zase dostal. Možná bych měl puchýře, ale kdybych si vzal rukavice, mohlo by to pomoci. Jeden rok jsem udělal skoro třista nadhozů, věděl jsi to?“ Věděl jsem to. Řekl mi to první den, kdy jsme se v Miami seznámili a od té doby aspoň šestkrát.

Povídali jsme si a já jsem viděl, jak z něho padá veškeré napětí. S chutí vypil druhou grappu. „Olivy a studené hrušky. Vynikající kombinace. Jednu věc vím o Bohu jistě – miluje olivy a hrušky. To mi můžeš věřit.“ Zasmál se svému slabému vtipu. „Víš, Paule, když jsem byl ještě malý kluk doma na Ostrově“ – vždycky říkal svému domovu Ostrov, i když to žádný ostrov nebyl – „hrál jsem si s míčem každou volnou chvilku. Věděl jsem, že se jednou propracuji až na vrchol, ale od mých šestnácti se skutečnosti trochu změnily. Jako nepříjemně točená rána míčem, která tě paralyzuje a ohromí. Tak jsem se stal knězem – co jiného jsem měl dělat? Ale pořád… jednou z největších rozkoší v životě je chytit ‚Good Wood‘. Víš, co to znamená, že? Nadha-zovač hodí a ty se obrátíš a trefíš se přesně tak, jak jsi chtěl. Je to nejskvělejší pocit na světě. Sí, seňor. Co je lepšího?“

„Sex.“

„Jak to, že jsem věděl, že to řekneš?“

„Tak jako tak bych nikdy netrefil točený míč.“

„Viděl jsi mě někdy na pálce? Podívej,“ přikázal mi papež. Vyskočil na nohy, pravou rukou si objal levý palec, přikrčil se a zvedl ruce k rameni. „Stával jsem vždycky dost zeširoka a pálku jsem držel asi tady. Teď, když jsem starý, už mám problémy zareagovat na rychlý nadhoz, tak se musím zaměřit na lepší trefu. Zapomeň na dlouhé míče. Snaž se trefovat čáry.“ Zhoupl se a předvedl perfektní úder.

„Dobrý nadhoz,“ ozval se dobře naladěný americký hlas z šestičlenné skupiny turistů vedle nás.

„To byl aut,“ řekl jsem.

Tím to mělo být skončeno, ale jeden z turistů, obtloustlý bělovlasý muž s tváří zrudlou po vypitém víně s elegancí slona vstal ze židle. Rozkousl dvě olivy a stojíc uprostřed chodníku, hlasitě oznamoval: „Dobrý postoj na pálce záleží na zápěstích a také na přenesení váhy ze zadní nohy na přední ve správný moment. Dívejte se.“

Během své řeči zaujal správný postoj, naklonil se kupředu, zvedl ruce a zpevnil zápěstí.

„Jedu, jedu, jedu, dobrýýýý, Archie,“ volal jeden z jeho přátel a ostatní tleskali.

„Dobrý odpal,“ řekl jsem a otočil se na druhou stranu. Bylo na čase dostat Trediho do auta. Jinak hrozilo, že nás Američané pozvou ke svému stolu, aby si Archie mohl s římským biskupem sdělovat baseballové lži.

Ale papež stále Američana pozorně sledoval, když jedna z žen vykřikla. „Archie!“ Obrátil jsem se zpět a pochopil proč.

Muž se náhle zhroutil k zemi, v obličeji byl nachově rudý a rukama si držel hrdlo, z něhož se vydral strašný zvuk, zachroptění umírajícího.

Ksakru. Vrhl jsem se k němu, ale papež už byl u mě. Třemi dlouhými skoky se dostal až k Američanovi. Přitiskl pěsti na mužovu prsní kost. Spěchal jsem muže podepřít a viděl přitom, jak se svaly na Trediho rukou napínají. Stiskl. Zvuk vycházející z Američanova hrdla se změnil ve vysoké C, ale nic jiného se nestalo.

„Zatracené olivy!“ slyšel jsem, jak nadává. Znovu zatlačil a tentokrát z mužových úst vystřelily dvě slizké olivy. Jedna mě zasáhla do oka a druhá do ramene. Kdyby muž náhle neobrátil oči v sloup a barva jeho tváře nepřešla během několika sekund z rudé v zsinalou, mohlo to být legrační. Papež i já jsme u něho klečeli na kolenou, každý z jedné strany, kolem nás chumel zbývajících Američanů, číšníků a kolemjdoucích.

„Jeho srdce!“ zaslechl jsem křičet ženu. „Prášky. Má je v kapse u kalhot.“

Vylovil jsem plastikovou lahvičku a Tredi nacpal jednu tabletu pod mužův ztuhlý jazyk. Opatrně jsme ho položili na chodník a podepřeli mu hlavu bílým ubrusem, který jeden z číšníků stáhl ze stolu.

V hlavě mi hučelo. Neznal jsem onoho muže a bylo mi s prominutím jedno, co se s ním stane. Musel jsem dostat papeže odtud. Myslel jsem jenom na to jediné.

Natáhl jsem ruku, abych ho zatahal za rukáv, ale on byl opět rychlejší. Popadl muže za ruce a začal s dýcháním z úst do úst. Naštěstí zde bylo jenom slabé osvětlení a jeho tvář byla navíc skrytá za starým kloboukem.

Pěkné pozdvižení. Američané křičeli a rozrušení Italové se je snažili umlčet ještě hlasitěji. Z baru vyšel ven vedoucí a oznamoval, že záchranná služba je na cestě.

Sklonil jsem se, abych Trediho chránil vlastním tělem. Zachovával správný rytmus, tiše si pro sebe počítal španělsky, vdechl, ucpal muži nosní dírky, nechal ho vydechnout. Papež vdechoval život do úst cizího muže na římské dlažbě.

Doba, než přijela policie a rozehnala shromážděný dav, aby uvolnil místo přijíždějící sanitce a dvěma ošetřovatelům, se zdála být nekonečná. Vypadalo to, že bychom z toho mohli vyváznout bez úhony.

Když jsem vstal, abych uvolnil místo lékařům, uvědomil jsem si, že i kdyby se mi podařilo odtud Trediho v tichosti dostat, byla tu reálná možnost, že se objeví v každé televizi na světě, protože dvě ženy s kamerou, přivolané zvukem sirény, běžely od hotelu směrem k nám. Někdo by ho určitě poznal. Vrávoravě jsem šel kousek od Trediho a policistů, tvář jsem měl staženou bolestí a masíroval si namožená záda. Lidé stáli všude kolem nás.

Ztěžka jsem se opřel o nějakou opuštěnou židli a sledoval, jak ošetřovatelé vystřídali Trediho, naštěstí dříve, než se na místo stihl dostat celý televizní štáb.

Mohlo mě napadnout, že mi židle podklouzne pod rukama a já se těžce svalím na chodník těsně před běžící ženy? Nebo, že ženy prese mě ve spěchu zakopnou a kamera spadne o kus dál právě ve chvíli, kdy koutkem oka zahlédnu Trediho, který vše okamžitě pochopil, zvedl se a zmizel v davu?

Trvalo mi pár zmatených minut plných omluv, než jsem se vymotal za ním. Bez problému jsem našel auto, zaparkované na silnici, souběžné s okrajem parku Villa Borghese.

„Ten Američan už dýchal sám, když ho nakládali do sanitky.“

„Ach, to je dobře. Zrovna jsem se za něho modlil, když jsi přišel.“ Zařadil rychlost a rozjel se dolů z kopce.

Byl jsem celý bez sebe. Dýchal jsem přerývavě a nervy jsem měl napnuté k prasknutí. „To bylo o vlásek. A ty to víš stejně dobře jako já,“ zajíkl jsem se. „Kdyby se na tebe dnes někdo pokusil zaútočit, bylo by po tobě. A jestli tě novináři někdy nachytají venku, už se ti nikdy nepodaří utéct. Budou střežit každý východ každou noc. Tohle už ne, sakra. Prosím, už nikdy víc.“

Papež mě obdařil širokým úsměvem. „Existují cesty, o kterých vědí jenom papeži. Kromě toho, někdo slavný, možná přímo já sám, jednou řekl, Jsem, kdo jsem. Dělám, co musím.‘“ Vychutnával si svá slova. „Víš, hermano,“ popichoval mě, „jestli si myslíš, že to bylo nebezpečné, měl jsi být se mnou tenkrát v noci, když jsem se procházel po pláži nedaleko Ostie a najednou se přede mnou objevil ten pár a ona…“

„Už ne, mlč, prosím tě!“ vyštěkl jsem, což bylo přesně to, co očekával, protože se rozesmál tím uvolňujícím nakažlivým smíchem, který jsem u něho za celá ta léta, co se známe, slyšel jenom párkrát.

„Dobrá, dobrá,“ vzdal jsem se, „bylo to fajn a jsem si jistý, že sedět ve Vatikánu a bavit se internetem je ubíjející. Ale prosím tě, prosím, už nepokoušej osud, dokud se nevyřeší to, co trápí ty Američany, ať už jde o cokoli. A dovol mi, abych se poohlédl po někom, kdo ti bude nablízku. Mám přítele, jmenuje se Luther, je to mnich, Afričan. Je ve skvělé kondici.“

„Bezpečnostní oddíl už o něm přemýšlel,“ řekl Tredi. „Dostal jsem nového osobního asistenta, alespoň je to kněz, který evidentně zná šestačtyřicet způsobů, jak zabít pomocí hostie. Také milý hoch. Jihoameričan. Jmenuje se Diego Altamirano. Přijďse na něj podívat, uvidíš, jak se ti bude líbit. Ale zapojíme do práce i toho tvého otce Luthera, jestli ti to pomůže, aby ses cítil lépe. Ale počkej a uvidíš, celá ta hrozba se rozplyne jako pára nad hrncem. Vždycky to tak dopadne.“

„Musí být něco, co bych mohl udělat.“

„Potřebuji, abys zjistil, kdo zabil Carusa,“ řekl polohlasem.

„Je v tom nějaká spojitost?“

„Na to ti dokážu odpovědět, až budu vědět, kdo to udělal, Paule.“

„Věděl jsi, že se Caruso zapletl se Svatými klíči? To nejsou zrovna lidé, které bych očekával v okruhu tvých přátel.“

Myslím, že jsem doufal, že tím papeže překvapím, ale on mě zklamal.

„Vím o tom všem.“

Začal jsem mu vykládat, co si o tom myslím, ale on mě náhle přerušil: „Vím, že máš spadeno na otce Vidala, ale nezabývej se jím. Hledej dál.“

Malý svět, ten Vatikán.

„Co ještě?“

„Buď pár příštích měsíců pořád poblíž. Mám k dispozici nekonečný zástup ostrých hochů s rychlými reflexy, nedočkavými, až se budou moci pustit do rvačky za svého papeže, ale starý zkušený pes s dobrými instinkty bude mnohem lepší.“

„Jistě.“ Tredi odjakživa věděl, jak mě uklidnit.

„Je to sice ještě daleko, ale připíšu tě na seznam lidí, kteří s námi poletí do New Yorku, zavolám ti předtím. Měj oči otevřené.“

„Budu.“

Byli jsme už téměř pod kopcem a já se chystal vystoupit dřív, než papež přejede přes most do Vatikánu. Začal jsem se trochu uklidňovat.

„Byl jsi to ty? Ten světaznalý kněz?“

Tredi se usmál: „Kterého máš na mysli?“

„Fellini. Dal jsi mu rozhřešení? Dal, řekni, že ano.“

„Byl jsem to já, tak ti to nemohu říct. Zpovědní tajemství, Paule.“ Následoval další úsměv. „Udělej mi laskavost a postarej se mi o tohle, ano, hermano?“ Podal mi malou obálku na leteckou poštu adresovanou jeho bratru Bobbymu, takovou, kterou byste mohli použít, kdybyste chtěli poslat šek na základní kapitál pro zřízení rybí farmy.

Potom mě papež přátelsky poplácal po rameni a ztratil se ve tmě.

Druhý den ráno se v deníku Il Messagero objevil odstavec o hodném samaritánovi, který zachránil život americkému zubaři, který byl v Římě na výletě. V poledních zprávách v televizi odvysílali patnác-tisekundový šot, ve kterém mužova žena říkala: „Jsme tomu člověku tolik vděční a chtěli bychom mu z celého srdce vzkázat ‚Grazie‘. Vypadal tak povědomě, jsem si jistá, že jsem ho už někdy někde viděla. Možná to mohl být i nějaký filmový herec, ale vím určitě, že to byl velký muž, pohledný a…“zahihňala se, „můj muž Archie si pamatuje, že mu opravdu bylo hodně cítit z úst. Moc rádi bychom mu s tím pomohli, pokud by to bylo možné. Opravdu to není žádný problém a Archie je tak dobrý zubař.“

Možná nikdy nemíchala ledové horské hrušky s olivami.

11

Příští den za úsvitu jsme měli ve Svatém Damianu krizi. Kráčel jsem za rektorem, malým pečlivým Španělem jménem Diaz, který mi připomínal vrabce. Procházeli jsme čistými, zšeřelými chodbami kolem hnědých dřevěných dveří kabin, kde seminaristé bydleli. Ve třech čtvrtinách cesty se k nám připojil Gilbert, tlustý seminarista pocházející z Indie, který by pro rektorův úsměv prodal i vlastní matku.

„Křičí,“ oznamoval s pocitem vlastní důležitosti, „strašné věci.“

Rektorem ve velkém vatikánském semináři by se nikdy nemohl stát někdo málo duchaplný. Diaz se autoritativně postavil stranou a já vešel jako první.

Na posteli seděl s koleny přitisknutými k hrudníku blonďatý německý chlapec jménem Schmidt. Vedle něho se válela plechovka od rudé barvy ve spreji.

„Fuck God“ stálo na světle zelené zdi roztřeseným písmem. Zajímalo by mě, proč to psal anglicky.

„Ay, mi Dios,“ zamumlal Diaz. Pokřižoval se, aby se ochránil před zlem.

Až na to, že to nebylo zlo, jenom studijní deprese.

„Seru na Matouše, Marka, Lukáše a Jana!“ zakřičel Schmidt.

Byl schoulený do sebe, ruku zabořenou ve vlasech. Postavil jsem plechovku se sprejem stranou, díval se na mě přitom horečnatýma očima, které před sebou viděly úplně jiné rozměry.

„Kašlu na Marii!“ zařval. Diaz a Gilbert ustoupili stranou se stejně vyděšenými výrazy.

„Řežeš si pod sebou větev, kamaráde,“ řekl jsem.

Byl jako ztuhlý, ale slabý štouchanec loktem ho probral. Když jsem ho před sebou strkal chodbou, sotva pletl nohama. Museli jsme nadělat poměrně dost hluku, ale neozvalo se ani otevírání dveří ani žádný jiný zvuk. Zvědavost není v semináři vítanou vlastností.

Ve společné koupelně jsem Schmidta postavil pod sprchu. Když ho zaplavil příval studené vody, začal plakat. Potom jsem ho oblékl a taxíkem ho odvezl na speciální kliniku, o které Vatikán nikdy nemluvil. Měl by být opět v pořádku, ale vrátit se zpátky už mu nedovolí.

Ne po tom Fuck God.

Později ráno téhož dne jsem v budově vatikánské policie našel nej-šťastnějšího člověka v Římě.

„Paolo, to je fantastické,“ jásal Marco Galli, „Carusův případ je vyřešen. Modlil ses? Já jsem se modlil. Modlitby jsou někdy opravdu vyslyšeny. Máme přiznání, přiznání!“

„Kdo se k tomu přiznal?“

„Uvidíš. Pojď, pospěš si. Už se nemohu dočkat, až zahájím výslech.“

Spěchal jsem za ním. Policista, pracující na své první vraždě je tak trochu jako výrostek na první schůzce, může toho spoustu pokazit.

Na vatikánské policejní stanici jsou přesně dvě cely, z nichž jedna byla plná svázaných kartónů s modlitebními knihami. Galli postavil do úzké chodby před druhou celu dva příslušníky Švýcarské gardy, aby střežili onoho ubožáka uvnitř. Byl to malý, rozcuchaný, vyzáblý a cestou unavený člověk, jehož tvář vypovídala o přestálých útrapách stejně výmluvně jako jeho ruce o manuální práci. Měl na sobě starý a obnošený kněžský oděv. Jasné tmavé oči se na mě na malý okamžik zadívaly, ale pak se znovu upřely do nějakého místa na hliněné podlaze. Není pravda, že vraha můžete odhadnout na pohled. Ale tenhle člověk nebyl ve vězení poprvé. Byl jsem si tím jistý.

„Kdo je to?“

„Říká, že je kněz, ale moc se mi to nezdá. Odněkud, kde kdysi bývalo Československo. Je to všechno tady.“ Podal mi hnědé desky. Školáckým chlapeckým písmem a okrouhlým stylem příslušníka Švýcarské gardy bylo na jednom listu papíru zapsáno, že otec Jan Pěvec se objevil minulou noc u brány Svaté Anny a oznámil, že by se chtěl kvůli svému svědomí přiznat, že uhodil na střeše Baziliky svatého Petra neznámého muže vyřezávanou dřevěnou upomínkovou soškou.

„To jsem byl já. To je ten člověk, co mě napadl.“

Galli se vítězoslavně usmál: „Přesně tak.“

Vrátil jsem se ke složce a obrátil list. Další však byl prázdný.

„Kde je něco o tom, že zabil Carusa?“

„Neřekl to. Zatím ne. Ale řekne. Budeme ho vyslýchat, oloupeme ho jako artyčok, jeden list za druhým.“

„Marco, hovoří ten muž nějakým známým jazykem?“

„Svým vlastním, samozřejmě, ale italsky bohužel neumí. Se Švýcarskou gardou mluvil německy.“ Galli se na mě s nadějí podíval. Potřásl jsem hlavou. „Jeho modlitební knížka je psána latinsky. Má latina za moc nestojí, řekněme, že je pro tento případ nepoužitelná. Snad bys mohl ty…“

„Mluv vážně.“

„Předpokládám, že zbývá možnost, že umí trochu anglicky.“

Otec Jan Pěvec ve skutečnosti mluvil čistou, srozumitelnou angličtinou. Posadil se toporně na tvrdou židli s nohama u sebe a rukama sepjatýma v klíně. Jediná nápadná věc na něm byl velký zlatý prsten na pravé ruce. Vypadal nepřirozeně a nevhodně. Jinak to byl dokonalý vězeň. A přiznával se.

Řekl, že je knězem už mnoho let, ale v Římě je poprvé. Neřekl, proč tu ještě nikdy nebyl, ale myslím, že jsem správně pochopil, že to bylo tím, že ze všech satelitních zemí Sovětského svazu za studené války bylo Československo nejdůslednější v pronásledování církve.

Po pádu železné opony zřejmě mezi velkou částí duchovních, kteří přežili komunismus, vznikla jakási cestovatelská tradice. Tamní kněží přijížděli do Říma, aby oslavili příchod nové éry a znovuzrození jejich církve modlitbami ve Svatém Petru. Pěvec vypověděl, že o této cestě snil celá léta. Byl tou myšlenkou téměř posedlý.

Přestože už byla noc, snadno se do Baziliky dostal díky „tajnému“ klíči ke „kněžským dveřím“. Bylo snadné proklouznout kolem varovného označení až k ochozu pod střechou dómu, jen malý hříšek. Užíval si pohled na kopuli, jejíž majestátnost předčila i jeho nejbarvitější představy a za úsvitu se rozhodl vystoupit na sluncem zalitou střechu. Zůstal tam. Chtěl odejít, až dorazí první ranní skupina turistů. Když ale po chvíli zaslechl osamělé kroky, bylo mu jasné, že to nemůže být turista. Schoval se, ale když se ten člověk příliš přiblížil, přiznával Pěvec, že ho udeřil pamětní soškou a potom utekl pryč, stejnou cestou, jakou přišel. Bylo to strašné a bude to navždy tížit jeho svědomí. Dopustil se bezdůvodně násilí a je mu to moc líto. Přišel, aby se přiznal a přijal za svůj čin trest.

Proč ale zaútočil na člověka bez zjevného důvodu? Zeptal jsem se na to. Pěvec se na mě netečně podíval, aniž by odpověděl. Setkal se s mnohem zkušenějšími vyšetřovateli, než jsem byl já. Ale já jsem chápal, proč to udělal.

„Zeptej se ho, proč zabil Carusa,“ pobízel mě Galli.

Zeptal jsem se na něco jiného. „Kdy jste byl vysvěcen, otče?“

„V roce 1948.“

„V komunistickém Československu?“ Nejprázdnější ze všech přikývnutí.

„Jak dlouhou dobu jste strávil v komunistickém vězení, otče?“ Následovala dlouhá odmlka a když promluvil, zněl jeho hlas tak tiše, že jsem ho téměř neslyšel. „Dvacet sedm let, čtyři měsíce a devět dní.“

Očekával jsem, že řekne něco takového. Ale ne celý život. Panebože! Dvacet sedm… za hrdelní zločin, že byl knězem.

„Mou vírou to ani v nejmenším neotřáslo,“ řekl s obdivuhodně skromnou důstojností.

„Odkud máte ten krásný prsten, otče?“

Nervózně jím levou rukou pootočil a tiše řekl: „To je dárek, který jsem dostal, když jsem byl propuštěn. Od Svatého otce… ne od tohoto, už dřív.“

Mohli jsme si jeho výpověď prověřit, poslat faxy a požádat o potvrzení v Praze nebo v Bratislavě, nebo z jakého koutu dnes již neexistující země vlastně přijel. Věděl jsem však, že by to nemělo příliš velký význam, jenom další byrokracie. Říkal nepravděpodobnou, ale nepopiratelnou pravdu. Poznal to i Galli. Tahle čistá duše nikdy nikoho nezavraždila.

V malé místnosti se rozhostilo ticho, které trvalo, dokud nezačalo být nesnesitelné. Chvíli jsem zíral na desky ve svých rukou, potom jsem se na něho podíval. Upíral oči do prázdna.

„Otče,“ řekl jsem, když už jsem to mlčení nemohl vydržet, „to, že jste byl v chrámu, nás nezajímá. Ani to, co jste prováděl na té střeše. Ten člověk, kterého jste uhodil, jsem byl mimochodem já, ale já mám hodně tvrdou hlavu…“

Pod maskou dvacet sedm let vězněného muže se poprvé objevil člověk: „Vy! Nechtěl jsem vás tak uhodit. A když jste potom málem spadl z té střechy… Je mi to tak líto…“

„Ale dovolte mi říci, co si myslím, že se stalo. Když jste byl v dómu, viděl jste, že se tam něco přihodilo. Když se k vám potom na střeše někdo – já – přiblížil, napadl jste ho, protože jste se domníval, že někdo Neznámý,“ odmlčel jsem se, aby mu došlo, že Neznámým myslím kohokoli, koho poznal za komunismu, „vás chce do něčeho zatáhnout, nebo vás z něčeho obvinit. Uhodil jste mě a potom utekl ze střechy pryč stejnou cestou, jakou jste se dostal nahoru…“

Tentokrát mlčel Pěvec.

Po dlouhé chvíli řekl: „Bylo to krátce po rozednění. Hovořili spolu. Potom… on spadl. Co jsem měl dělat? Utekl jsem na střechu. Zbytek… je to tak, jak jste řekl. Je mi to moc líto.“

„Kdo byli ti lidé?“

„Byli dva. Muži, myslím. Byl jsem od nich daleko, na druhé straně ochozu… a moje oči… ale myslel jsem, domníval jsem se, že to byli kněží, ale možná se pletu.“

„Jejich tváře?“

„Byli příliš daleko.“

„Co přesně se stalo?“

„Stáli blízko u sebe, téměř jako by se objímali. Potom se začali o něčem dohadovat. Slyšel jsem hlasitý hovor, italsky, myslím. Jeden z mužů spadl dolů a ten druhý utekl.“

„Co měl na sobě ten, který utekl?“

„Černé kalhoty a bílou košili. Vypadal jako kněz bez saka nebo kleriky. Rychle odtamtud zmizel, měl elegantní chůzi.“

„Byl vysoký? Malý? Jakou měl barvu vlasů?“

Pěvec pokrčil rameny: „Je mi líto, ale odehrálo se to všechno příliš rychle a já jsem se spíš díval na toho, co padal dolů. Potom jsem vyběhl na střechu, abych se schoval.“

Probral jsem to s ním celé dvakrát, ale na nic víc si nevzpomněl.

„Bylo to zvláštní,“ řekl Pěvec více sám pro sebe, „ten člověk, který se zřítil dolů, vůbec nekřičel.“

„Vy byste křičel?“

„Zdá se mi to přirozené.“ Zamyslel se nad tím. „Ale asi ne v Bazilice.“

Nakonec jsme s Gallim vzali otce Pěvce na oběd. Když policisté vydali starému knězi jeho věci, zašátral v obsahu umělohmotné nákupní tašky a vytáhl osm palců vysoký válec zabalený v novinovém papíře. Byla to dřevěná soška Františka z Assisi.

„Myslím, že bych vám to měl darovat, bratře Paule.“ Vzal jsem si ji. Hezký suvenýr, přestože Františkova pravá ruka, obvykle zdvižená v gestu pozdravu, byla uražená. Následek srážky s mou hlavou. Při obědě jsme pili hodně vína.

Na sklonku odpoledne jsem zajel na Piazza di Spagna a našel Tilly celou napjatou a rozčilenou. Její vydavatel ji zřejmě požádal o papežův portrét a ona z toho byla zničená, seděla s nosem zabořeným do nejrůznějších dokumentů a novinových článků.

„Podívej se na tohle. Tredi se usmívá a uklání a mává, vypadá dobře a vypadá inteligentně. Je mladý, energický a pohledný – čímž je ještě horší. Protože když se kriticky zamyslíš nad jeho papežstvím, tak až na to, že zrušil pár dávno mrtvých svatých, neudělal vůbec nic. Je to amatér. Nudný, nudný, nudný,“ štěkala Tilly.

„Je to ale správný chlap.“

„Nesmysl. Já ho nesnáším. Kdyby skutečně existoval nějaký Bůh, jistě by nám dal zajímavého papeže. Wojtyla byl otřesný, ale alespoň byl zajímavý.“

„Neslyšela jsi, že se Tredi chystá k nějakým změnám? Zpovědi do počítače, mše na internetu? Vysvěcování žen a zázračných dětí?“

Tilly pohrdavě odfrkla: „S těmihle řečmi začínají znudění lidé jako jsem já. Tredi ani nepřejde silnici bez písemného souhlasu kardinálů. Je to eunuch.“

Za neustávajícího přívalu výkřiků, nadávek a teatrálních gest, které jsem provázel na terase tlumeným smíchem, Tilly svůj článek napsala. Byl opravdu nudný, ale nakonec se uklidnila. Dali jsme si pár drinků a po západu slunce jsme se přesunuli z terasy na příjemnější místo. Trochu pomuchlat nový tuhý přehoz. Haleluja.

Druhý den byla sobota a zatímco si seminaristé odbývali dopolední vyučování, zabalil jsem věci chudáka Schmidta a snažil se utřídit si své zmatené myšlenky.

Dva kněží se vydali v noci pod střechu Baziliky. Kvůli modlitbě, která skončila špatně? Možná. Nebo ten druhý kněz Carusa do Baziliky vylákal, aby ho mohl zabít. Potom by ta vražda byla předem naplánovaná. Kvůli čemu? Kvůli sexu? Ale podle všech dostupných informací byl Caruso zaměřen spíš na dívky než na muže. Mohla by ten druhý „kněz“ být žena? Když jsem to tenkrát předeslal otci Vidalovi, evidentně mu to připadalo absurdní. Bude tedy lepší předpokládat, že se jednalo o dva muže a že nešlo o sex. Pak tedy o co? Jistě ne o peníze. O náboženství? O církevní politiku?

Rozhodl jsem se do budovy vatikánské policie nevracet. Přesto jsem alespoň zavolal Gallimu. Jeho hlas zněl zničeně: „Je to přesně tak, jak jsme očekávali, otec Pěvec je svatý muž, ve své vlasti je považovaný za hrdinu. Mio Dio! Nepotřebuji hrdinu, potřebuji zločince. Dnes ráno mi opět volal kardinál Dupré…“

„Co jsi mu řekl?“ Kardinál Dupré byl nedůtklivý Francouz, který měl na starosti správu vatikánské policie.

„Že vyšetřování stále pokračuje, že jsme zkoušeli různé postupy, analyzovali informace, ověřovali hypotézy.“

„Věřil ti to?“

„Samozřejmě, že ne. Ale všichni kardinálové mají pochopení pro lži.“

Cestou do kantýny ve Svatém Damianu na dopolední espreso jsem narazil na seminaristu, kterého jsem požádal o vytištění souborů z Carusových disket. Byl to podsaditý hoch z Natalu, rychle se učil, podle slov jeho učitelů byl současnou největší nadějí Svatého Damia-na, co se výchovy budoucích teologů týkalo.

„Na těch disketách je spousta materiálu a velká část se nachází na několika různých disketách zároveň. Potřebuji ještě pár dní, abych vám mohl odevzdat ten zbytek, bratře Paule.“

„Je tam něco zajímavého?“ Začervenal se. „Přece to čteš, nebo ne?“

Samozřejmě, že to četl. „Chci, abys to četl. Řekni mi, co je v těch souborech.“

Červeň z jeho tváře vyprchala. „Je to zvláštní směs, jako by na jednom počítači pracovali dva lidé. Na některých disketách jsou zaznamenány puritánské, nekompromisní a konzervativní myšlenky. Na většině jsem ale nalezl soubory plné nových a odvážných názorů, plných touhy po změně a převracejících důležitá soudobá učení naruby. Téměř revoluční.“

Stejně jako předtím: Carusovy názory jako dva protichůdné proudy. Proč? Kdybych na to dokázal najít odpověď, snadno bych zjistil, kdo měl motiv ho zavraždit.

Ještě jednou jsem si přečetl materiály, které jsem zatím měl k dispozici, ale na nic nového jsem nepřišel.

S basketbalovým míčem se vždy pohyboval doprava, tak jsem stál poblíž jeho pravé ruky. Měl jsem ho pod kontrolou, dokud se mezi nás nevřítil ten nový a nezablokoval mě, takže se mu povedlo vystřelit na koš.

„Vyraz to,“ zavolal jsem. Luther přiskočil. Přesně odhadl dráhu letu míče. Odrazil ho na poslední chvíli, těsně nad košem.

Luther stál vedle našeho třetího spoluhráče, když se míč šťastnou náhodou odrazil tak, že poskytl útočníkovi novou šanci. Tentokrát si naběhl doprostřed a vysoko vyskočil, byl to jeden oblíbených manévrů. Luther se opět objevil před ním, zdánlivě bez jakéhokoli úsilí mávl rukou a srazil míč k zemi. Ten odskočil ven z hřiště. Jeden z hráčů se pro něj rozeběhl, zatímco zneškodněný útočník, rudý ve tváři, v propoceném tričku se pobouřeně obrátil k Lutherovi:

„Sakra, otče Luthere, jsem váš papež!“

Luther se zašklebil. „Když budete držet ten míč takhle před sebou, vždycky vás o něj nějaký ďábel připraví, Vaše Svatosti.“

Tredi se zasmál. Otočil se ke mně a řekl: „Najdi si víc kamarádů, jako je tenhle, Paule, a já se budu muset dát na jiný sport.“

Hráli jsme tři na tři v odpoledním polostínu na jednom soukromém venkovním hřišti, jehož existence patřila k méně důležitým vatikánským tajemstvím.

Nevím, jak často chodil Tredi hrát, ale já jsem od něho dostával pozvání každou druhou sobotu odpoledne. Naši spoluhráči se střídali, ale obvykle jsem hrál já s Tredim proti členům Švýcarské gardy, kteří zrovna neměli službu a kteří byli na hřišti stejně pečliví a nudní jako mimo něj.

Tentokrát tomu bylo trochu jinak, jelikož pozvání nepřišlo od Trediho suchopárného a upjatého privátního japonského sekretáře, ale informoval mě o něm v telefonu nový, mladý hlas, který se představil jako otec Diego.

„Svatý otec vám vyřizuje pozvání, na, ehm, pár košů,“ řekl dobrou angličtinou se španělským podtónem.

„Bude mi potěšením. Známe se, otče?“

„Myslím, že ne. Jsem Diego Altamirano, nový asistent Svatého otce.“

Aha. Došlo mi to. Ten čaroděj bojových umění, který umí zastavit celý regiment mávnutím růžence. Zeptal jsem se: „Budete hrát také, otče?“

„Svatý otec mi navrhoval, abych to zkusil… ale basketbal není zrovna moje parketa… Á, dobře, vy si myslíte, že bych měl? Doufám, že vám nevadí, že se ptám, ale jsem tu nový.“

„Jestliže vás pozval, abyste šel hrát, udělal to proto, že chce, abyste šel. Řekněte mu, prosím, že přijímám jeho pozvání, a že když má nového spoluhráče, také si přivedu posilu.“

Stejně jako si při líném rozehrávání měřil Tredi Luthera, prohlížel jsem si já Diega. Líbil se mi. Jihoameričan, černé vlasy, dobře stavěný, vysoký necelých šest stop. Vypadal sportovně, pod kůží se mu rýsovaly svaly a vyzařoval dojem skvělého zdraví. Nebýt zjizveného ramene a toho, že byl kněz, tipoval bych ho na centra. Když říkal, že basketbal není jeho parketa, nejspíš tím myslel, že dal před profesionálním basketem přednost církevnímu semináři. Měl dobrou mušku, šikovné ruce a pružný krok. Obvykle jsme s Tredim působili v družstvu vojáků zmatek. Dnes jsme byli druhořadými hráči. Luther byl zkušenější a vyšší než Diego, ale starší – a pomalejší. Měl plné ruce práce.

„Budu mít audienci. Příští koš rozhodne,“ řekl Tredi.

Luther se postavil k papeži. Jejich třetí hráč zamířil s míčem směrem k Altamiranovi, a když stál za jeho zády, poslal míč krásnou přihrávkou Tredimu. Ten jej zachytil, přikrčil se, otočil se čelem k Lutherovi, naznačil svůj typický pohyb, ale vykročil vlevo. Vlevo! Proč, sakra, vlevo? Když Luthera někdo popletl, nikdy ránu nezachytil. Tredi vysoko vyskočil a zavěsil míč do koše.

„Božské,“ zavrčel Luther.

„A ďábel přišel zkrátka,“ prohlásil papež.

Ještě ten večer jsme s Lutherem pozvali Diega Altamirana na večeři. Ukázalo se, že Diego byl sirotek z Jižní Ameriky, kterého se po smrti rodičů při autohavárii ujali mniši. „Nemohl jsem se dočkat, až se stanu jedním z nich,“ řekl.

Celkem všední příběh, nováčků byl odjakživa nedostatek, ale církev neúnavně získávala do svých řad mladé lidi, hodící se pro život mnichů a řádových sester, z řad lidí žijících v jejím lůně. Biskup u nich doma zřejmě uznal Diega za vhodného pro záměry církve. Poslal ho na dva roky do Říma studovat a získat licentiát z teologie. Jednoho dne ho vatikánský počítač označil za vhodného kandidáta na kněze-bodyguarda a Diego se tak dostal až do okruhu lidí kolem papeže.

„Je to trochu zvláštní. Vím, že se ode mě očekává, že budu ochraňovat Svatého otce,“ řekl Diego, „ale nikdo mi ještě neřekl od koho nebo od čeho. Není to jednoduché.“

„Nevěř nikomu,“ řekl Luther blahosklonně.

Diego vypadal vyplašeně.

„Luther tím chtěl říci, abys měl pořád oči otevřené. Zajímej se o všechny a všechno, co podle tebe nebude v nejlepším pořádku. Neber ohledy na to, koho urazíš,“ řekl jsem mu přesně to, co jsem si sám myslel.

Příjemně se s ním povídalo. O dva dny později jsem se však zapomněl řídit svou vlastní radou já sám. Byli jsme s Lutherem na večeři a já šel pak domů. Po cestě jsem se tváří v tvář setkal s násilím, temnou připomínkou vlastní minulosti.

Měl jsem si dávat větší pozor. Na svou obranu mohu říci jenom to, že to byla jedna z těch vlahých, jasných nocí, kdy se zdá, že všude kolem je klid a mír. Také už nejsem ani tak mladý, ani tak rychlý jako kdysi. Stalo se to, když jsem přecházel Campadoglio, náměstí před radnicí, které kdysi vytvořil Michelangelo. Bylo už pozdě a náměstí, lemované archeologickým muzeem a starým palácem, ve kterém se konaly civilní svatební obřady, bylo, až na párek milenců mířících na opačném konci k Foru Romanu, pusté.

Minul jsem moderní bronzovou repliku sochy Marca Aurelia, která dominovala celému náměstí a zamířil doleva k dlouhému a širokému kamennému schodišti, vedoucímu o ulici výš.

Nepodařilo se mi ho ani zahlédnout.

Později mi došlo, že mě musel sledovat už od Luthera a potom, když odhadl, kterým směrem jdu, mě předešel. Nahoře u schodiště rostly nějaké keře a právě v nich na mě musel čekat. Když jsem našlapoval na poslední schod, jenom jsem koutkem oka letmo zahlédl, jak se na mě něco řítí.

Prudce mě zezadu uhodil, někam mezi pás a kolena. Ve fotbalu by to býval byl pořádný faul, ale na schodišti šlo o vražedný útok, který mě srazil k zemi.

Býval bych snad dokázal udržet rovnováhu, kdybych ve snaze zachytit se něčeho před sebou nenarazil na neznámou překážku, která mě odhodila zpět a já se jako hadrový panák zřítil ze schodů do tmy. Druhý den na tom místě Luther našel zbytky těžké rybářské udice, které se zachytily na jednom z kamenných sloupků zábradlí.

12

ŠATY OPRAVDU DĚLAJÍ ČLOVĚKA. Když Tredi chodil po svém papežském apartmá v šortkách a tričku, vypadal jako předměstský tatík o víkendu. V neděli ráno ve své zářivě bílé róbě odpovídal všem představám o Nejvyšším knězi. A také o papeži – ochránci, jelikož byl vysoký a pohyboval se s grácií a sebejistotou. Když zdravil příchozí v Trastavere nedaleko Říma, tyčil se vysoko nad svými věřícími i svým doprovodem.

„Viva il papa!,“ volala nějaká žena, když se Tredi prodíral kolem kovového plotu směrem k ní, potřásal lidem rukama, rozdával polibky dětem, vyměňoval si úsměvy a vtipné poznámky. Papež plnil svou politickou roli uprostřed dlážděného náměstí s pískově hnědými čtyřpatrovými palazzi v pozadí. Palazzo pro Italy neznamená pouze palác, říkají tak i obytným domům. Skvělý obrázek. Nenechaly si ho ujít ani televizní kamery, které přišly zaznamenat tuto událost bez ohledu na ranní hodinu a na to, že byla neděle. ¿

Jednou z nejvýznamnějších poct náležejících papeži je jeho titul římského biskupa. Inteligentní lidé na tuto skutečnost nikdy nezapomínají. Jednak samozřejmě z náboženských důvodů a potom také proto, že Římané, kteří to o sobě velmi dobře vědí a jsou na to hrdí, jsou papežovými nejsilnějšími spojenci. Svatý Polák, bývalý vynikající hlavní představitel Vatikánu, po celou dobu své neobyčejné vlády o své římské poslání pečlivě dbal. Téměř každou neděli ráno v době snídaně, někdy mezi osmou a polednem, navštěvoval římskou farnost. Samozřejmě okolo toho vždycky bylo plno obřadností, vyzvánění zvonů a vůně kadidla, ale jasné Io sono romano nebylo možné přehlédnout. Také to zabíralo.

Tredi při téhle tradici zůstal. To ráno ve Trastavere sloužil mši před shromážděným davem v barokním farním kostele, který za víkend obyčejně nenavštívila ani stovka lidí. Tredi se dostavil ve svém prvotřídním oficiálním obleku, posvátně bílém s diskrétní sponou, ladící s prošedivělými vlasy i hedvábnými ponožkami. Na nohou měl naleštěné černé mokasíny, které si už vysloužily nemalou pozornost tisku. Polák nosíval těžkopádné hnědé věci, které prozrazovaly jeho polský původ. Trediho boty doslova křičely: Italiano!

Papež s lehkostí kráčel podél kovových plotů, každou chvíli se zastavil, aby promluvil s lidmi, odpověděl na jejich otázky a sám se jich mohl na něco zeptat. Na mnoha místech stáli za sebou jenom tři nebo čtyři lidé, takže téměř každý měl šanci nakonec letmo stisknout papežovi ruku. Jedna mladá žena držela na rukou dítě, vedle ní se tlačila dopředu stařena s ošklivým palácovým psíkem v náručí. Tredi jim požehnal oběma. O kus dál přesvědčil malého chlapce, aby mu hodil fotbalový míč a obratně mu ho vrátil hlavičkou. Připomínalo to karneval, reklamu na téma Miluji papeže.

Bratru Paulovi to však vyhovovalo. Byl jsem rád, že vůbec jsem. Naštěstí zřejmě zbyli nějací bdělí svatí, které Tredi nestačil zrušit, protože nevím, kdo jiný mě zachránil. Kutálel jsem se z dlouhého schodiště jako bowlingová koule, poskakoval z jednoho schodu na druhý, dopad byl pokaždé o něco tvrdší.

Potom tma.

Policisté mě našli v bezvědomí ve třech čtvrtinách cesty dolů. Kdybych v peněžence neměl vatikánský bezpečnostní pas, pravděpodobně by mě odvezli do vazby jako opilce, ale takhle naštěstí zavolali sanitku. Kupodivu jsem neměl nic zlomeného, ale několik dní mě zaplavovaly vlny různých bolestí. Luther nervózně pobíhal kolem, lékaři se snažili zjistit, jestli nemám otřes mozku nebo vnitřní zranění – ššš, ležte klidně – a já střídal neklidné sny s pochmurnými úvahami.

Fyzická zranění. Psychická bolest. Znovu. Stejně jako poprvé. Moje minulost, jen lehce uspaná trýzeň, šílenství a smrt, kterou jsem poznal v Miami, našla cestu domů do Vatikánu.

Moje tělo bylo pomlácené, ale má mysl byla neobyčejně jasná. Nějaký ničema zavraždil Jimmyho Kearnse, muselo to tak být. Teď jsem byl na řadě já. Obcházela mě hrůza. Bál jsem se nejen o sebe, ale i o Trediho, mohl být stejným cílem jako já. Nevarovali ho snad Američané? Mohla ta vyhrůžka pocházet od stejných překupníků drog? Měli důvod ho nenávidět stejně jako mě. Čelili jsme snad dvěma tvářím stejné hrozby? Tredi mohl být cílem pro kohokoliv, kdo toužil po pomstě nebo palcových titulcích v novinách, ale žil v srdci promyšleného bezpečnostního systému. Nejdřív půjdou po malých rybách, až potom po velrybě.

Já jsem žil sám. Byl jsem snadná kořist. Měl jsem strach. Býval jsem mladý a rychlý. Teď jsem byl lékaři uznaný psychotik v novém oblečení. Ztracenec, který vyměnil chaos za církevní řád, policejní odznak za psí obojek, násilí za nekonečné modlitby. Muž, který mě napadl, bude silný, rychlý a sebevědomý, drsný frajer s myšlenkou na pomstu, hořící vášní.

Budeme hrát na mém domácím hřišti, ale favoritem bude on. Pravděpodobně vyhraje. Co se má stát, ať se stane. Ale jestli se dopustí sebemenší chyby, potom toho zkurvysyna zabiju.

V neděli ráno ve Trastevere se mi občas ještě ozvala nějaká bolest, ale pohyboval jsem se víceméně normálně. Den předtím jsem dokonce dvakrát oběhl Vatikán, abych otestoval, jestli už jsem v pořádku. Stál jsem v poloprázdném prostranství vyhrazeném pro novináře, byli tu většinou vatikánští fotografové a pár věrných dopisovatelů. Přišla i Tilly a také Maria a jedna nebo dvě evropské reportérky, které jsem znal od vidění.

Chvíli jsem si povídal se svými dvěma známými, ale má profesionálnější součást se soustředila na Trediho bezpečnost. Před papežem kráčeli dva vatikánští policisté v oblecích, za nimi Diego Altamirano. Na rtech mu pohrával úsměv, ale jeho pohled trpělivě a pozorně pročesával dav. Tredi říkal, že jeho nová pravá ruka je mistrem boje beze zbraně a já jsem neměl důvod o tom pochybovat. Zajímalo mě, jestli s sebou má i nějakou zbraň, ukrytou v záhybech černého kněžského oděvu. Nejužší papežův doprovod tvořili ještě další dva vatikánští policisté v civilu, kteří kráčeli o krok za ním. Věděl jsem, že další členové ochranky se v džínách potloukají mezi shromážděnými lidmi. Na konci davu stál odděleně vysoký muž v šedé mnišské kutně. Luther si našel víkendové zaměstnání, které mu podle všeho vyhovovalo stejně jako kázání.

„Kdykoli Svatého otce vidím, je o něco hezčí než předtím. Ale může to být skutečně člověk, který zachrání církev?“ zeptala se Maria maličko udýchaně.

„Ignoruj ji, Paule. Je to první papež, kterého kdy viděla. Maria se zamilovala,“ popichovala Tilly.

Maria se začervenala.

Řekl jsem: „Musí to být těžké, být takový ostřílený starý veterán, Til.“

Usmála se: „Dobrá, přiznávám, že na mě působí trochu… no, vždyť víš. Přesto, že jsem zklamaná jeho neochotou pustit se do nějakých změn. Má jisté kouzlo osobnosti, ale než kvůli němu přijdu o svou panenskou čistotu, budeme si muset počkat, až se ukáže, co v něm je.“

Bylo to jasné, ať byl nudný jak chtěl, radikální Tilly byla papežem stejně okouzlena jako Maria. I její tvář byla lehce zardělá a nespustila z Trediho oči od chvíle, kdy vešel na náměstí.

Zatímco Tredi beze spěchu popíjel kávu s místními celebritami, Maria a Tilly si mě celou dobu nemilosrdně dobíraly kvůli mému kolárku a náprsence, kvůli černým kalhotám. Většinou leželo tohle oblečení někde na dně skříně a oblékal jsem ho jenom při nějakých církevních událostech, při kterých jsem se musel oblékat do něčeho více náboženského, než jsou džíny. Myslím, že takhle oblečený jsem zase nedělal tak špatný dojem. Ale obě ženy si mě přímo před Tredim nemístně dobíraly.

„Dokázala bych si vzít takového muže, ale musel by být hodně silný,“ řekla Maria.

„Já už jsem to jednou udělala,“ poznamenala Tilly více sama pro sebe a tak potichu, že jsem ji téměř neslyšel.

Dvě přítelkyně a politické odpůrkyně, sledující jednoho a toho samého muže z dvou diametrálně odlišných úhlů pohledu, kolem mne ještě chvíli nadšeně poskakovaly a potom jsem za kovovým plotem osaměl.

Zamířil jsem k papeži.

V davu se pár metrů od Trediho náhle strhl nějaký rozruch. Nějací lidé mávali rukama a něco volali. Viděl jsem zdviženou ruku a tmavý obrys proti jasné obloze. V okamžiku jsem překonal ochranný plot, všiml jsem si Luthera mířícího přímo doprostřed hloučku. Diego Altamirano před papežem zaujal útočný postoj. Neměl však žádnou zbraň, nebo měl za to, že jí není zapotřebí. Poznal jsem tu pozici. V názvosloví starého čínského bojového umění, o kterém se toho moc nevědělo, se jí říkalo Svinutý had. Tento způsob boje byl málokde k vidění. Sloužil totiž k zabíjení, jednoduchému a účinnému. Diego byl zřejmě velice dobrý.

Vatikánští policisté se semkli kolem Trediho a snažili se ho oddělit od kritického místa. Z náměstí sem v kalhotách s červeným pruhem přibíhali karabiniérové s rukama na pouzdrech zbraní. Nějaký tmavý předmět prosvištěl vzduchem a padal směrem ke mně. Pokud je to granát, jsme všichni mrtví. Ale předmět nepadal dolů čistým obloukem jako míč. Točil se jako házecí talíř, frisbee. Vznášel se. Zachytil jsem ho, ačkoli mi trochu překážela brašna, kterou jsem nesl přes rameno, přitiskl k hrudníku a zároveň se otočil zády k papeži. V příštím okamžiku jsem poznal, že nám žádné nebezpečí nehrozí, že to není granát.

Byla to paruka.

„Porca miseria!“ Staré vzpomínky se vytrácejí pomalu. Můj strach vystřídal vztek, vběhl jsem mezi lidi a mával parukou jako nějakým skalpem.

„To má být vtip? Zdá se to někomu vtipné?“ Zadíval jsem se na malého mužíka kolem padesátky, který se krčil jako ministrant, přistižený při krádeži mincí z tácku na příspěvky. Na sobě měl nažehlený černý oblek, naškrobenou bílou košili, hedvábnou značkovou kravatu, na které bylo vidět, že stála spoustu peněz a velké zlaté hodinky. Měl řídký úzký knír a lesklou pleš.

„To je vaše? Cretino! Brutto! Jak vám mohla takhle ulétnout? Kýchl jste? Vzal ji vítr?“

Hulákal jsem na něho směsí všech možných jazyků, abych se zbavil nahromaděného napětí a kdybych nebyl narazil na Luthera, zřejmě bych mu tu ohavnou věc nacpal do krku. Můj přítel přede mnou stál jako betonová zeď.

„Klid, Paule, klid. Nerozčiluj se, nic se nestalo, zachovej klid,“ uklidňoval mě Luther.

Jednou rukou držel za paži, ověšenou náramky, nějakou ošklivou, sprostě nadávající zrzavou ženu. Pokud tu paruku někdo hodil, musela to být ona. Její křik přecházel v řev.

„Kvůli papeži ses oblékl, že Giuseppe, učesal sis ty svoje umělohmotný pačesy a vypínáš tady prsa. Hajzle jeden.“ Malý muž se přikrčil, jeho tváře plály ponížením. „Chodíš domů ve čtyři ráno, vkrádáš se do postele jako zloděj. Myslíš si, že o ní nevím? O té, kvůli které sis pořídil paruku? O tvojí milence? Je tak mladá, že by mohla být tvoje vnučka. A teď to ví i papež! Všichni to vědí!“

„Malá rodinná krize, manželská hádka,“ řekl Luther studeně. Hladina adrenalinu v mé krvi začala klesat, srdce se vrátilo na své místo. Podal jsem ubožákovi jeho paruku. Čekal jsem, že si ji nasadí na hlavu, ale on to neudělal, namísto toho si ji začal rozpačitě strkat do kapsy a najednou na mě začal upřeně zírat. Proč, to jsem pochopil v okamžiku, kdy jsem na svém rameni ucítil přátelský stisk.

„Jsi v pořádku, Paule?“ Přikývl jsem. „Dobrý zákrok, hermano. Dýchej zhluboka. To vždycky pomůže,“ radil Tredi.

Měli snad, proboha, Luther a Tredi za to, že se mi to vymklo z rukou, že jsem ztratil sebekontrolu kvůli nějaké paruce?

„Díky za optání, Svatý otče, je mi dobře,“ odpověděl jsem, snad o něco hlasitěji, než jsem měl.

Potom Tredi bezstarostně zamířil mezi účastníky manželského sporu. Nechal jsem ho hovořit se zrzavou semetrikou a její obětí a vytratil se zpět do prostoru pro novináře. Mohl jsem předpokládat, že Tilly a Maria se na mě vrhnou jako uragán každá z jedné strany.

„Paule, co se stalo? Proč jsi se tam tak rozeběhl? Kdo… napadl někdo papeže? Jak ses odtud tak rychle dostal?“ mlela Maria.

„Co to bylo za věc, kterou jsi chytil? Byla to bomba? Mluvil jsi s papežem? Co na to říkal? Sakra, Paule, mluv,“ nařizovala Tilly.

Bůh ví, kolik lží bych jim napovídal, ale naštěstí jsem toho byl ušetřen, jelikož Tredi sám popošel s úsměvem až ke kamerám. On samozřejmě nelhal. Melodickou italštinou okouzlil reportéry, ignorujíc přitom s papežskou vznešeností jejich individuální dotazy.

„Myslím, že takovéto návštěvy farností jsou jedním z nejdůležitějších úkolů římského biskupa. Zároveň jsem si jistý, že patří mezi nejoblíbenější součásti mého pracovního týdne. Je to pro mě silný emocionální zážitek, když mám možnost setkat se se svými římskými věřícími v kostelech, kam se obvykle chodí modlit. A mohu s potěšením říci, že i pro ně to hodně znamená. Zde v San Rocco jsem se setkal s mužem a jeho ženou, kteří mě přišli také přivítat, a byli doslova zaplaveni emocemi a vzrušením. Jsem šťastný, že jsem s nimi mohl strávit pár minut,“ prohlásil Tredi.

Bravo! Sledoval jsem reportéra, zapínajícího diktafon. Pár, zmítaný při papežově návštěvě emocemi, se možná stane součástí hlavních zpráv. Pokud to ovšem byli doopravdy manželé. Reportéři začali chrlit otázky ze svých zápisníků.

„Svatý otče, máte nějaký vzkaz pro katolíky, kteří s roztrpčením sledují, jak jsou celé věky staré tradice ničeny a zavrhovány jinými katolíky?“ slyšel jsem Marii narážet na Trediho zákrok proti svatým.

„Na jaké další změny pomýšlíte, abyste přiblížil církev blíže skutečnému životu?“ zarputile odporovala Tilly.

Papežové opouštějí ochranné zdi Vatikánu méně často, než američtí prezidenti Bílý dům a pokud už někam cestují, obvykle je to s takovým bezpečnostním zajištěním, že kdyby to viděl prostý agent od bezpečnostní agentury, byl by z toho doživotně frustrovaný. Papežovy cesty však už nejsou těmi zmatenými a neohrabanými záležitostmi, jako v době, kdy se vydával na svou první cestu z Vatikánu Jan Pavel II. Reportéři cestující s papežem nosí plastikové vizitky se svou fotografií. Členové oficiálního doprovodu bývají vybaveni diskrétními barevnými odznaky na klopách. Trochu jiné odznaky má papežova ochranka a ještě jiné nejužší skupina kolem Svatého otce, která je navíc vybavena i radiotechnikou. Netvrdím, že vatikánská technologie je přímo na špičkové úrovni, ale sluchátka už v dnešní době alespoň nepřipomínají pomůcky pro nedoslýchavé a nikdo není nucen „nenápadně“ vykládat něco do kravaty jako za dob polského papeže.

Odznak papežské družiny při návštěvě farnosti znázorňoval bílou holubici míru na šedém pozadí. Jelikož jsem měl jeden takový připíchnutý na límci, mohl jsem se, když byl čas na návrat, beztrestně potloukat kolem Trediho limuzíny. Tradičním a oblíbeným papežovým zvykem bylo ukázat se lidem vždy v neděli v poledne v okně své studovny na náměstí Svatého Petra, předříkat polední modlitbu a požehnat příchozím. Jelikož dochvilnost nepatřila mezi spoustu Trediho předností, obvykle se do Vatikánu přihnal na poslední chvíli.

Stejně tak i toto dopoledne nastartované hlídkové motocykly už netrpělivě pobublávaly, když se Tredimu podařilo vyprostit z hloučku posledních obdivovatelů a nastoupit do lesklého černého Mercedesu s poznávací značkou SCV 1. V závěsu za ním klusal jako teriér Altamirano v čele skupiny církevních hodnostářů tvořené farářem, vatikánským ceremoniářem a středními úředníky kurie.

Tredi byl bystrý hoch.

„Chcete někam hodit, bratře Paule?“ zeptal se a přejel tázavým pohledem tlustou obálku, kterou jsem vytáhl ze své tašky.

„Pokud tu bude místo, budu rád, Svatý otče.“

Obálka obsahovala některé další soubory z Carusových disket, které mi vytiskli seminaristé. Když jsem se zotavoval z pádu ze schodů, měl jsem čas je všechny přečíst. Mé podezření se potvrdilo.

Na monsignoru Lucu Carusovi mě stále nejvíce zarážela skutečnost, že během vyšetřování jeho násilné smrti, jako bych rozplétal osud dvou různých mužů. Myslitele a autora nových koncepcí, hlásajícího větší otevřenost v církvi a modernější struktury v jejím vedení a zároveň militantního revanšistu a teologa připraveného postavit na pranýř každého katolíka, který by se pokusil otřást vatikánskými autoritami.

Monsignore Jekyll a Hyde. Takové protiklady nebylo možné sladit v jednotný názor jediného člověka, pokud ovšem byl příčetný. V poslední době mi však také připadalo, že Caruso byl ve skutečnosti pouhým tvůrcem scénářů, jako ti hollywoodští profesionálové, kteří jeden den píší komedii a druhý den horor. Caruso se zabýval jinými tématy, byl zároveň revolucionářem i reakcionářem. Psal snad revoluční stati pro papeže a články plné ohně a síry pro Svaté klíče?

Pokud byl Caruso podněcovatelem liberálních reforem, mohli si jeho smrt přát fanatici, jako Svaté klíče nebo nějaký šílený vatikánský autokrat, jeden z těch, kteří si byli jistí, že jediné papežovo kýchnutí bez patřičného scénáře by způsobilo morální kolaps celé církve. Na druhou stranu, pokud byl Caruso tajným dvorním filozofem Svatých klíčů, mohl mu chtít uštědřit lekci nějaký levičácký církevní podivín. Já sám jsem se však nacházel na vatikánském totemovém sloupu hodně nízko. Papež, stojící na samém vrcholu, by měl být schopný z mých závěrů něco vykombinovat mnohem snáze a rychleji než já.

Když jsme elegantním obloukem vyjeli z náměstí a ztratili se z dohledu mávajícího davu, Tredi svěsil ramena, se spokojeným vydechnutím se opřel o luxusní kožené opěradlo a dal se do smíchu, kterým obvykle neplýtval.

„Doufám, že v nebi je nekonečně mnoho místa, ale přesto doufám, že náš dobrý Pán ve své moudrosti nedopustí, aby se ta ženská ocitla na stejném patře jako já.“

„Obešel bych se i bez Giuseppa,“ ušklíbl se Diego.

„Jak to potom vysvětlím, jestli ho po obědě tou parukou zadusí? Co když řekne, že ji k tomu navedl papež?“

Jejich smích sílil a ostře kontrastoval s hlasitými sirénami, které začaly houkat ve chvíli, kdy papežská kolona vjela na hlavní silnici, vedoucí podél Tibery přímo k Vatikánu.

Byl čas, abychom se vrátili do reality. Řekl jsem: „Jistěže to bylo zábavné, ale mohlo jít i o něco vážnějšího a kdyby šlo o skutečný útok, vy, Vaše Svatosti, byste nyní byl po smrti. Nikdo nezajistí tvou bezpečnost, dokud budeš takhle volně procházet davem. Už žádné další procházky po farnosti, dokud si nebudeme jistí, o co jde. Prosím.“

Diego Altamirano se napřímil. Domyslel jsem si, že zřejmě není zvyklý poslouchat něco jako duchovní obdobu výprasku uštědřeného papeži. To je špatné. V tom okamžiku jsem zjistil, že Diega Altamirana nebudu mít příliš rád. Jistě, byl ještě mladý. Ale byl příliš zaujatý sám sebou a příliš domýšlivý, než aby mi seděl.

Tredi nad mými starostmi mávl rukou. „Dělám, co dělám, Paule. Vždycky to tak bylo a vždycky bude. A ty, když už nikdo jiný, bys to měl vědět.“

„Jistě, já vím,“ řekl jsem, „ale nezapomeň, že jeden kněz z tvého blízkého okolí je mrtev. Řekni mi, co za hru to Caruso hrál. Pomůže mi to zjistit, kdo ho zabil.“ Podal jsem Tredimu obálku. „Věci, které jsem našel v Carusově počítači. Mohl by ses na to, prosím tě, podívat?“

„Ano, Paule, jistě.“ Papež byl najednou velice vážný. Zamyšleně obálku rozevřel prsty. „Nemáš pořád žádné podezření?“

Vzpomněl jsem si na elegantního a arogantního otce Vidala, ale papež mi už jednou naznačil, že tudy cesta nevede. Řekl jsem: „Tohle tě uklidní a zároveň vyvede z míry, jelikož se zdá, že monsignore Caruso byl správně smýšlejícím papežovým přítelem, který bohužel také působil jako duchovní vůdce stojící za tajnými útoky radikální pravice proti papeži. Ukázkový případ schizofrenie, ale řekl bych, že je za tím něco víc. A za tím něčím vražda. A…“

Papež se na mě chápavě podíval: „A ty máš navíc pocit, že ti někdo dýchá na záda, že ano?“

Tredi a já jsme spolu nemluvili celý týden. Rozhodl jsem se, že mu o svém pádu ze schodů nebudu nic říkat po telefonu, chtěl jsem mu to vyprávět osobně. On mě však měl vždycky rychle přečteného a navíc si mohl všimnout ještě několika zbývajících modřin.

„Někdo mi pomohl k nebezpečnému pádu se schodů. Měl jsem štěstí.“

Diego se zřejmě cítil nepříjemně, když naslouchal věcem, zjevně neurčeným pro uši začínajícího tělesného strážce, protože řekl: „Svatosti, snad bych vás měl nechat o samotě. Mohu dojít pěšky…“

„Ne, Diego, zůstaň tu. Paul a já mluvíme o společných zážitcích z minulosti a o problémech, které jak doufáme, už nás trápit nebudou. Snad ne. Jenom chceme být nanejvýš opatrní.“

„Ano, Vaše Svatosti,“ řekl Diego upjatě.

„Pověz mi, co se stalo, Paule,“ nařídil papež.

Tak jsem mu to řekl. Stručně a jasně.

Jak jsem mluvil, jeho rty se stáhly do tenké vzteklé čáry. Vrásky pod očima jako by se prohloubily. Tvář se mu zalila červení. Měl zlost, ale zároveň strach. Tušil jsem, co řekne, ještě dříve, než promluvil.

„Myslím, že ti budeme muset poskytnout trochu více prostoru. Mám pár důležitých záležitostí, které potřebuji vyřídit – papežské mise. Tokio, řekl bych, nebo Kapské město, jestli chceš. Uděláš to, prosím? Na pár týdnů.“

„Ne, pane, to neudělám.“

„Jsem tvůj papež, Paule.“

„Já jsem váš přítel, Svatosti.“ Pochopil, že naši pronásledovatelé se nespokojí s malou rybou. Diego zíral před sebe s široce rozevřenýma očima. Byl to papež, kdo kapituloval.

„Budeme tedy hrát podle tvého, hermano. Já budu opatrnější, když budeš i ty.“

„To je fér. A udělej mi laskavost, ano? Ponech si ve své blízkosti Luthera, dokud tu věc nevyřešíme. Když tě bude přímo ochraňovat Luther a Diego, budu se cítit lépe. Souhlasíš s tím?“

Papež zvedl obočí a zadíval se na Diega: „Co ty na to?“

„Bude mi potěšením pracovat s otcem Lutherem, Svatý otče,“ odvětil mladý kněz. Znělo to nadšeně.

Tredi se rozhodl: „Paule, tak požádej Luthera, aby zítra ráno přišel a ptal se po Yomurim,“ jmenoval svého hlavního sekretáře. „On už přijde na něco, co by se dalo říci Lutherovu nadřízenému, aby se kolem nenadělal zbytečný rozruch.“

Limuzína projela vatikánskými branami dvě minuty před polednem. U Apoštolského paláce sevřel Tredi mé rameno se slovy: „Díky, žes mi přinesl ty věci. Podívám se na to a pak si promluvíme.“ Na to odešel s gestem, které vypadalo jako požehnání. Jeho mladý ochránce ho chtěl následovat, ale já jsem ho vzal za ruku a odvedl stranou.

Myslím, že čekal, že mu připomenu, že náš rozhovor s papežem nikdy nevyslechl, ale já měl na srdci něco jiného. „Co to máš za zbraň, Diego?“ zeptal jsem se.

Zbledl a sklonil hlavu, jako by zkoumal starobylé dláždění.

„Osmatřicítka?“

Přitakal. Všiml jsem si pouzdra, když se mu cestou zpátky rozevřel plášť.

„Umíš s ní zacházet?“

Podíval se na mě s latinskoamerickou hrdostí. „Velmi dobře.“

„Ale papež neví, že ji nosíš?“

„Ne, bratře Paule.“

„Papež nemá rád zbraně.“

„Ne, pane.“

„A udělá ti svaté peklo, jestli ji objeví.“

„Ano, pane.“

„Vezme ti ji a pošle tě na nějaké nepříjemné místo.“

„Ano, bratře Paule.“ Podíval se na mě jako štěně, přistižené s tlapkami uprostřed narozeninového dortu. „Neřeknu mu o ní. Ale už nikdy ji nechci vidět.“

„Děkuji, bratře Paule.“

Vracel jsem se zpátky přes řeku a u Panteonu jsem si koupil kousek pizzy a pivo. Bylo horko, tak jsem se na chvíli posadil v zákoutí malebného náměstí u dva tisíce let starého chrámu. Černý kněžský oděv jsem si však nesundal.

Když nosíte za pasem Berettu, musíte se smířit s určitým nepohodlím. Už jsem ten pocit skoro zapomněl, ale nyní si zase budu muset zvykat. Snažil jsem se být opatrný, jak jsem slíbil svému papeži.

13

TOHO DNE VEČER, když budoucí kněží ze Svatého Damiana už leželi ve svých postelích, zavolal mi jejich papež, aby si popovídal o závažnějších věcech, než o baseballu. Nemohu říci, že byl přímo opilý, ale jeho hlas nezněl silněji než obvykle a mluvil méně zřetelně. Vsadil bych na rum, ale jsem jenom prostý mnich.

„Seděli jsme s Diegem nad těmi Carusovými záznamy. Je toho trochu moc, ne?“ Slyšel jsem ledový podtón.

Chci být naprosto upřímný. Pocítil jsem osten žárlivosti, možná víc než jenom slabé bodnutí. Iracionální, řekl by Ivanovič. Ano, uznávám to. Ale bylo to tak. Tredi seděl ve svém pohádkovém paláci se sklenkou zlatého karibského rumu, bosé nohy zabořené v bezcenných vatikánských polštářích v důvěrném hovoru s Diegem Altamiranem, poslušným nováčkem, který si nebyl jistý, jestli se má stát kudlankou nábožnou nebo zabijákem.

„Ano, Svatý otče. Některé ty věci jsou dost vyhraněné. Trochu schizofrenické, máte pravdu.“

„Jedno z toho je pravda, to druhé podfuk.“

„A…“

„A já si myslím…“ Ale on věděl, co chci říct, tak to dořekl za mě. Možná to pochopil i jeho přítel Diego.

„A ty si myslíš, že právě jedna polovina z toho všeho rozzuřila někoho natolik, že se rozhodl Lucu Carusa zavraždit, shodit ho z dómu.“

„Přesně tak.“

„Myslíš, že to byly Svaté klíče, Paule?“ Postřehl jsem v jeho hlase jistou naléhavost. „Možná.“ Chtěl slyšet můj souhlas.

„Paule, je tu něco, co bys měl vědět. Vydrž chvíli…“ a Tredi řekl, „Dobrou noc, Diego, děkuji ti za společnost.“

O pár vteřin později jsem uslyšel polknutí a papež řekl: „Dobrá, začnu od začátku. Luca a já se známe téměř od začátku, ze starých dobrých kokainových časů. Jeho první úkol v roli kněze byla misie v těch místech. Věděl jsi o tom?“

„Ne, nevěděl.“ Zatraceně, měl jsem si to ověřit.

„Caruso byl jedním z místních kněží, kteří mi tam tehdy pomáhali, Paule. Neuvěřitelně riskoval a nikdy nezaváhal. Jako by mu žilách místo krve koloval led.“

„Také byl pašerákům trnem v oku?“

„Řekl bych, že ano.“

Cítil jsem, jak mi začíná běhat mráz po zádech. Slyšel jsem praskání ohně a cítil pach spálených těl mých nejbližších.

Papež doufal, že se Luca Caruso stal obětí náboženského fanatika. Bylo by to lepší, než kdyby jeho smrt souvisela s naší společnou minulostí – drogami a násilím.

„… prosadil jsem si, že vezmu Lucu s sebou do Vatikánu, bylo to opravdu bezpečnější místo. V tom, co dělal, byl dobrý, ale v poslední době se začínal nudit. Všiml jsem si toho. Tak jsem se rozhodl, že pro něho vymyslím nějaký zvláštní úkol a požádal jsem ho, aby mi pomohl vyřešit malý problém. Chápeš?“

„Požádal jsi ho, aby prověřil Svaté klíče…“

„Ano, Bůh mi to odpusť. Tak začal sepisovat všechny ty pravičácké nesmysly a jim se to opravdu líbilo, rychle ho přijaly mezi sebe, zvlášť poté, co jsem někde utrousil, že jsme přátelé. Některé z těch jeho zápisků odpovídaly jeho skutečným názorům, ale všechny ty militantní teorie jsou žvásty. Psal to pro mě, všechno. Svaté klíče si myslely, že to, co psal, odpovídá tomu, co jsem si myslel, ale nemohl říkat nahlas. Spolu s dalšími nesmysly, které nemohly pocházet z žádného jiného zdroje, všechno publikovaly.“

„Caruso byl špionem ve tvých službách, schopným získávat pro tebe interní informace o činnosti Společnosti svatých klíčů.“

Možná chápu pomalu, ale úplný blbec nejsem.

Papež se znovu napil. „Mimo jiné zjistil, že Svaté klíče disponují značnými finančními prostředky, až příliš velkými, a že většina těch peněz zřejmě pochází od drogových gangů z Jižní Ameriky.“

A sakra. Vzpomněl jsem si na přepychovou počítačovou pracovnu Svatých klíčů.

„A Vidal?“ Už jsem věděl, co odpoví.

„Další starý kamarád. Také jsem ho poslal za Carusem. Vybudoval „přijatelnou“ a dostatečně konzervativní náboženskou frakci, aby se dostal dostatečně blízko, ale jeho činnost většinou spočívá v tom, že se snaží odklánět zmíněné finanční toky zpět. Pochází z Latinské Ameriky, má velmi důležité kontakty na celém kontinentu. Díky tomu je všechno mnohem snazší.“

„Pokud jsi si Vidalem stoprocentně jistý.“

Následovala dlouhá odmlka, a když papež znovu promluvil, zazněl v jeho hlase tón, který jsem do té doby zaslechl jenom párkrát.

„Paule, poslouchej mě. Jsem tvůj přítel a jsem tvůj papež. Vidal je spřízněná duše, stejně jako ty.“

„Otec Vidal je právě teď kvůli mně v Jižní Americe,“ pokračoval papež. „Vrátí se za pár dní, chtěl bych, abys s ním spolupracoval, ano? A prosím tě, drž se dál od Svatých klíčů, dokud se nevrátí.“

Poslechl jsem. Ve skutečnosti to byly ztracené dny, kdy ani ubohý Galli, ani já, ani žádný jiný z vatikánských policistů neudělal významnější krok kupředu. Občas se vyšetřování vraždy na takovou slepou kolej dostane. A vždycky je to stejně ubíjející. Jedinou pozitivní změnou bylo, že se Luther tiše připojil k papežově ochrance. Zjevně tu změnu uvítal, když jsme spolu krátce nato večeřeli, doslova zářil.

„Jak se žije v papežově centrále?“

Luther rozkládal rukama způsobem, který používají Italové, když popisují něco komplikovaného a složitého na vysvětlování.

Říkal: „Je to člověk, který si zaslouží své peníze, ten papež. Nikdy se nezastaví, ve dne v noci. Miluje svou práci, žije svou prací. Je to, myslím, skutečný světec.“

„Skutečně?“ nějak jsem nedokázal přemýšlet o Tredim jako o svatém.

„Ne pro to, že by se jím snažil být, on prostě nějak takový je.“

„Udělal na tebe opravdový dojem, co? Na tebe, starého cynika.“

„Mluvíš s ním a cítíš se dobře, co ti mám říkat, Paule? Jednou večer, když skončil poslední schůzku, mi řekl, ‚Luthere, doprovodíš mě domů?‘ a odkopl boty do kouta, vzal dvě skleničky a potom jsem tam najednou seděl a popíjel pivo s římským biskupem. Začali jsme si povídat a já mu vyprávěl o Africe, o životě, o sobě, věci, co jsem snad nikdy nikomu nepovídal. Snad jen tobě a několika dalším. Nezapomenutelný člověk, Paule.“

Stejně jako ta má, i Lutherova cesta ke kněžskému rouchu byla křivolaká. Na tu mou mě dostalo trauma, které jsem prožil a podle náznaků, které Luther za ta léta řekl, a podle toho, co jsem si sám o jeho životě dal dohromady, za jeho rozhodnutím stála ztráta veškeré životní síly. Věděl jsem, že býval farmářem, vojákem, vládním úředníkem, učitelem, rybářem-pytlákem, jenom mi unikalo, v jakém to bylo pořadí. Lutherovi možná také. Tredi si zasloužil uznání za to, že dokázal přimět člověka, jakým byl Luther, aby se mu otevřel, ale kvůli tomu jsem ho do Apoštolského paláce neposílal.

„A co bezpečnostní systémy? Je Tredi v bezpečí?“

Luther mi odpověděl bez přemýšlení, ale jeho mysl se zabývala jinými věcmi. „Samozřejmě, že není úplně v bezpečí, Paule. Ty to víš, já to vím, on to ví, Kennedy to také věděl. Kdyby si to někdo hodně přál, mohl by zemřít. Diego Altamirano je mu v patách jako pes na řemínku a to je dobře, ale… myslím, že kdyby přišel někdo s velkým nápisem „vrah“, vatikánští policisté by svolali poradu, dohodli se a začali vysílat kouřové signály. Ale proti skutečně dobrému protivníkovi…“

„Ale ty tam budeš. Tredi chce, abys tam byl. Potřebuje tě.“

„Budu tam, Paule. Ale musím s ním ještě jednou promluvit.“

„Mluvíš s ním každý den, prokrista.“

„Myslím skutečně si promluvit. Musí vědět…“

Zeptal jsem se: „Co? Co musí vědět?“ Ale Luther byl duchem nepřítomný, zabraný ve svých myšlenkách.

Kráčeli jsme přeplněnými ulicemi pohrouženi v přátelské mlčení, vychutnávali jsme chladivý večer. Nakonec jsem se odhodlal. Nevím, o čem Luther přemýšlel. Probral se až když jsme byli téměř doma. Přecházeli jsme Circus Maximus a Luther náhle zamířil doprostřed náměstí. Beze slova jsem ho následoval. Když jsem ho dostihl, stál u podstavce staré sochy uprostřed starověkého závodiště. Byl zpocený, oči se mu leskly. Pomyslel jsem si, jestli není nemocný, ale byl mnohem víc než jen to.

„Paule, poslouchej. Poslouchej mě. Chci ti říct něco o Africe… není to snadné. Jenom poslouchej, uděláš to pro mě?“

Luther zavřel oči a vyprávěl mi svůj příběh.

„Nikdo tenhle příběh nezná, Paule. Je to ten druh tajemství, které se nikomu nesvěřuje, je příliš bolestné. Nikdy jsem to nikomu neřekl, ale vím, že to musím udělat. Něco jako zpověď. Rozumíš mi, Paule?“

„Ano.“ Nebyla to pravda.

„Poslechneš si můj příběh?“

„Samozřejmě, že ano.“

Luther se usmál: „Jsi můj bratr, Paule.“

Potom jsme se oba bez jediného pohybu vzdálili skutečnosti. Zvedl se čerstvý vítr a pod sochou začalo být chladno, ale já jsem trpělivě seděl a čekal, dokud se ke mně Luther neobrátil a nezačal mi vyprávět o krutém místě, kterému říkal Eden.

„Když jsem tenkrát odpoledne dorazil na mýtinu, bylo tam tak krásně, že jako první mi problesklo hlavou slovo dokonalost. Tak krásně. Paule, ta krása byla až neskutečná. Květiny, ovoce, úhledné řádky zeleniny, potok a v pozadí hory, malebné vesnické domky a bílý kostel. Opodál na kopci se rozkládala kamenná budova starého opatství, které tu muselo stát od prvních koloniálních dnů. Bylo to místo, kam člověk přijde a myslí na život a na Boha. Všude klid a mír. Nejbližší štěrková silnice byla čtyři dny chůze daleko, ale já jsem nějak vycítil, že zdejší lidé se tím nijak netrápili, protože poznali, že odnikud nejsou dost vzdálení.

Ale Eden nebyl v tu chvíli žádným rájem, Paule. Bůh jim odpusť. Možná jsi o tom četl, nebo o něčem podobném. Potok byl plný mrtvých těl, kostel také. Většinou byli zabiti mačetami, jenom pár lopatami a motykami. Kostel byl plný žen a dětí a několika evropských jeptišek, které se je snažily ochránit. Pocházeli ze špatného kmene. To je v novodobé Africe neodpustitelné, patřit ke špatnému kmeni. Hrdelní zločin.“

Luther byl duchem na jiném kontinentě a deset let zpátky v čase. Sevřel mi svou velkou dlaní paži a silně stiskl. „Měl jsem tam nastolit mír, nosil jsem modrou přílbu a všechno. Jaká ironie. Ve jménu míru jsem zabil spoustu Afričanů a byl bych jich zavraždil mnohem víc, kdyby ti, co ten masakr způsobili, nestačili utéct.

Ten zápach tam byl nesnesitelný, horší než kdykoli předtím, všude mouchy, červi, velcí tlustí psi, vzteky bez sebe, že je rušíme při hostině. Jediné, co jsme potřebovali, byl buldozer, ale v Edenu samozřejmě žádné buldozery nebyly. Jsou snad v ráji buldozery? Mí vojáci postříleli psy a spálili těla, bylo tam tolik dětí, Paule.

Vydal jsem se nahoru do toho opatství. Našel jsem tam sedm kněží, byli to běloši a měli na sobě stejné šaty, jako nosím dnes já. Starci. Komu mohli ublížit? Měli proříznutá hrdla a znetvořená těla, všichni do jednoho. Myslel jsem, že už jsem viděl všechno, ale mýlil jsem se. Chvíli jsem v opatství zůstal s těmi mrtvými a potom sešel dolů pod kopec. Poslal jsem své vojáky pryč s tím, že za nimi potom přijdu, což jsem už nikdy neudělal. Byli rádi, že se odtud dostanou před setměním, Bůh věděl, že do Edenu se dostal ďábel a my jsme to poznali na vlastní kůži. Tu noc jsem zůstal v opatství s mrtvými knězi. Nespal jsem, protože jsem chtěl být připravený, kdyby se ďábel vrátil. Ale on nepřišel a já jsem druhý den ráno mrtvé muže pohřbil. Potom jsem zahodil svou zbraň a svlékl uniformu. Rozhodl jsem se zůstat v Edenu. Během prvních týdnů sem párkrát poslali vojáky, aby se po mně podívali, ale vždycky jsem se schoval. Nevypadali, že by je to nějak zdrtilo. O jednoho mrtvého důstojníka víc, tak co? Více válek, aby bylo více důstojníků.

Zůstal jsem tam dlouho, velice dlouho, sám s knihami misionářů a s jejich duchy. Do Edenu se už nikdo nevrátil. Prokleté místo. Ne však pro mě. Já tam byl šťastný. Dny přicházely a odcházely, střídala se roční období, dokonce i v Africe existují roční období. Viděl jsem, jak čas ubíhá, ale nepřemýšlel jsem o něm, protože celou tu dobu jsem se učil od mrtvých kněží. Přečetl jsem všechny jejich knihy, jednu po druhé – historické, náboženské, krásnou literaturu. Všechny mi byly k něčemu dobré, jazyky mi nikdy nečinily problémy, vždyť víš, Paule. Dozvěděl jsem s toho hodně o světě, o Bohu, o sobě samém. Začal jsem mít pocit, že existuje nějaký důvod, proč vůbec jsem. Myslím, že jsem měl za to, že se mám stát jakýmsi dědicem těch mrtvých. Přišli tam s nadějí, že budou konat dobro a místo toho zemřeli jako oběti nemyslícího brutálního násilí. Zdálo se mi, že tím, co dělám, nějak pomáhám odčinit tu hroznou nespravedlnost. Zní to šíleně, že? Možná to bylo šílené. Co na tom? Dozvěděl jsem se všechno o těch knězích a jejich osudech. Je na tom něco divného, že jsem se nakonec začal považovat za jejich součást? Nedává to snad smysl? Zdálo se mi, že ano, pořád si to myslím. Jednoho dne, nevím, jak jsem na to přišel, ale pomyslel jsem si, že je čas odejít. Šel jsem do opatova pokoje a vzal odtamtud velkou záznamovou knihu, kterou si vedl. Vzal jsem ji s sebou a dovezl ji misionářům zde v Římě. Takhle jsem se sem dostal.“

Povolil stisk a opřel si hlavu o studený mramorový podstavec sochy.

Po chvíli jsem řekl: „To je nádherný příběh, Luthere.“

„Musím ho vyprávět papeži.“

„Vezme ho to.“

„Ne, Paule. Nemyslím.“

„Ale…“

„Protože to, co mu musím říct, je, že jsem se upsal mrtvým, že jsem připsal své jméno do záznamů starého opata k ostatním. Řekl jsem, že jsem byl jedním z nich, členem jejich řádu. Když jsem přijel do Říma, byli šťastní, že mě vidí, dokázali si představit, jakou hrůzu jsem musel prožít, že mě to trauma poznamenalo a všemu mě znovu naučili, teologii, obřadům. Připomněli mi, co jsem vlastně nikdy nevěděl. Jenom jsem se přizpůsobil, po letech strávených s mrtvými svatými přáteli to bylo snadné. Musím to papeži říci. Papež musí vědět, že nejsem skutečným knězem.“

„Čekala jsem, že se tu co nevidět objeví někdo, jako jste vy,“ řekla, beze stopy po lichocení. Teresa Longhiová byla fascinující žena, vyzývavá – výrazné lícní kosti, zelené oči, dlouhé černé vlasy sčesané dozadu a spadající na záda bílého laboratorního pláště. Mohlo jí být něco kolem čtyřiceti. Vypadala jako chirurg, jako profesorka nukleární medicíny. Vypadala velice jako žena.

V životě Lucy Carusa musela existovat nějaká žena. Pouze mi trvalo dost dlouho, než jsem ji objevil. Galliho detektivové prověřovali Carusovy soukromé styky, ne však dost důkladně, jak se ukázalo, když jsem si je, znechucený skutečností, že vyšetřování uvízlo na mrtvém bodě, prošetřil ještě jednou sám. Z jeho osobního adresáře jsem si vypsal jména pětadvaceti žen. Jednu po druhé jsem vyškrtal ty zjevně bezvýznamné. Potom jsem zavolal těm několika, co vypadaly slibně. Dva dny jsem narážel na špatné stopy, ale alespoň jsem se o Lucu Carusovi zase něco dozvěděl. Začínal jsem ho mít celkem rád.

Veronica Urlo, podsaditá pětadvacítka, nijak oslnivě inteligentní, pracovala ve vatikánské telefonní ústředně. Nečekala, že bych mohl přijít a byla nervózní, ale když jsem si s ní nad šálkem cappuccina vážně promluvil tím nejlaskavějším tónem, který jsem zvládl, rozhovořila se. Veronica byla to, čemu se říká holka na zavolání. Nebyla ani chytrá, ani úchvatně krásná. Žila ve městě, kde si, stejně jako plno jiných žen s oběma zmíněnými přednostmi, pěstovala takové vztahy, na jaké její schopnosti stačily. Ujistila mě, že ve Vatikánu rozhodně není nedostatek partnerů.

„Je to, víte, zábavné, chodit ven do kina se všemi těmi důležitými lidmi. I když to často byli kněží, nikdy se tak neoblékali, když jsme byli spolu. Mám ráda ten pocit, že je to naše tajemství. Líbí se mi vlastně téměř všechny ty věci, co spolu děláme, víte, co ti myslím.“

„Spala jste s nimi.“

„No, víte, nešlo vždycky přímo o postel. Dělali jsme různé věci. Ale vždycky jsme se pomodlili.“

„A monsignore Caruso? Také jste se milovali a dělali ty, ehm, ostatní věci na zvláštních místech?“

„Luca? Na zvláštních místech?“ zachichotala se, zdálo se, jakoby se poprvé úplně probrala k životu. „Ach, to ne, vy mi nerozumíte. On ne. Jenom jsme si povídali. Hodně jsme si povídali. On si myslel, že to, co dělám, je špatné. Říkal, že mě využívají. V hloubi duše jsem věděla, že má pravdu, ale, no víte…“

Mezi ostatními ženami, jejichž jména jsem v Carusově adresáři objevil, byly dvě ženy pro něho typické. První byla stará dáma, která mi vyprávěla, jak jí Caruso pomáhal shánět zaměstnání pro jejího muže. Druhá byla v pokročilém stupni těhotenství. Caruso ji zřejmě oddával a ona teď upřímně litovala, že už nebude moci pokřtít její dítě.

Těžká, tvrdá, frustrující a nevděčná policejní práce. Ale potom jsem potkal Teresu Longhiovou. První tři minuty poté, co jsme vešli do její kanceláře ve středověkém městě Sieně, vzdáleném asi tři hodiny cesty na sever od Říma, mlčela a předstírala, že je plně zaujatá rentgenovým snímkem lebky, připevněným k prosvětlenému pozadí na stěně za ní.

„Ta tmavá místa, to je mozkový nádor,“ označila zmíněnou oblast tužkou. „Zkoumala jsem ho celé hodiny, přemýšlela jsem o něm. Už ho dokážu rozpoznat i bez rentgenu. V duchu ho obracím, prohlížím si jeho povrch, jeho tvar, zepředu, zezadu, ze stran, snažím se přijít na to, odkud na něj zaútočit. Ale nemohu na nic přijít. Neexistuje způsob, jak zde zvítězit nad smrtí. Šest měsíců, možná jen čtyři.“

„To je mi líto,“ řekl jsem. Ale já nebyl pacient, já jsem hledal vraha, člověka, který shodil Lucu Carusa z kopule Svatého Petra. Teresa Longhiová by na to zřejmě sílu měla.

Řekl jsem: „Pokud víte, proč jsem za vámi přišel, nebudu vás dlouho obtěžovat.“

Poprvé se podívala přímo na mě. Inteligentně, nepřátelsky. Bylo v ní dost vášně na to, aby byla schopna vraždit. „Přišel jste se vyptávat na Lucu Carusa a na mě.“ Jak to mohla vědět? Špatné svědomí? „Usnadním vám to, kapitáne… Jste kapitán?“

„Bratr. Jsem jenom bratr.“

„Bratře detektive. Jak komické.“ Studeně se usmála. Byla krásná, ale něco skrývala. Strach? Ne. Vztek.

„Dobrá, bratře, přiznávám se. Luca byl můj milenec. Jako děti jsme vyrůstali v jednom městě a znali jsme se. Začali jsme spolu chodit, když nám bylo čtrnáct. On se stal knězem, já lékařkou. Odešel do Jižní Ameriky na misii. Když se vrátil a oba jsme odešli za prací do Vatikánu, vrátili jsme se k sobě.“

Šlehla po mně pohledem. Posměšně. Vyzývavě.

„Byli jsme milenci až do jeho smrti. Milovala jsem ho. Je mi jedno, kdo všechno to ví. Můžete to uveřejnit v Osservatore Romano, bratře detektive.“

„Viděla jste Carusa, než zemřel? Byla jste s ním někdy nahoře v dómu ve Svatém Petru?“

„Ne, zatraceně. Bylo by báječné se tam milovat. Ale neviděli jsme se víckrát než čtyřikrát nebo pětkrát za rok, když jsme si na sebe dokázali udělat pár dní času a jeli jsme na hory, k moři nebo někam na venkov. Žádný kněz a chirurg. Byli jsme jenom muž a žena. Mohli jsme se milovat celé dny a noci. V Římě jsme to téměř nedělali.“

„Ach tak.“

Myslím, že to byla jedna z nejatraktivnějších žen, jaké jsem kdy viděl.

„Neřekla bych, že to bylo jenom nějaké ‚ach tak‘. Bylo to skvělé. Božské. Já jsem byla nějaký čas i vdaná, ale Luca byl jediný muž, kterého jsem kdy skutečně milovala.“

„Omlouvám se.“

Obrátila se čelem ke mně. „Myslíte si, že je špatné, když kněz někoho miluje, bratře? Když spí se ženou? Jste jedním z těchto lidí? Nemyslíte na to snad, když jste pozdě v noci sám, nepředstavujete si, jaké to musí být? Řeknu vám, že je to nádherné, báječné, skvělé. Jděte pryč a nechte mě s mým smutkem.“

„Pokud mě přesvědčíte, že jste nebyla v Římě tu noc, kdy váš přítel zemřel, odejdu a už se nikdy nevrátím, profesorko.“

Takovou otázku očekávala, stejně jako to, že se tu objevím.

„Byla jsem ten víkend v Miláně na konferenci,“ zalistovala nějakými lejstry na stole před sebou a potom mi napsala nějaké telefonní číslo. „Zavolejte profesoru Di Rienzovi nebo komukoli jinému.“

„Nevzpomenete si na nikoho, kdo by chtěl monsignoru Carusovi nějak ublížit? Například někdo, kdo věděl o vás dvou? Někdo, koho se to mohlo nějak dotknout?“

„Itálie je moderní země, bratře. Nikdo, až na pár starých mužů ve Vatikánu, se nestará o to, jestli nějaký kněz spí se ženou nebo nějaká žena s knězem.“

V tom měla pravdu. Stejně tak jsem si byl jistý, že byla toho dne, kdy zabili Carusa, v Miláně, jak říkala.

„Takže nikdo. Kdo by mohl…“

„Musel to být ten muž s květinami. To ten muž s květinami Lucu zabil.“

Vyrazila mi dech. Muž s květinami? Rychle jí to došlo.

„Jistě jste o něm slyšel, bratře detektive. Nebo vám o něm nikdo neřekl? Nikdo z Lucových přátel? Možná s nimi o něm nikdy sám nemluvil. O tom, že mu každý měsíc někdo posílal do ubytovny jednu rudou růži.“

„Nikdo se nezmínil.“

„To je škoda. Vždycky u těch květin byla i kartička, každý měsíc ta samá.“

„Jaká kartička?“

„Nebylo tam nic napsaného. Byl to jenom ručně malovaný obrázek. Obrázek pistole, z jejíž hlavně se kouří.“

„Říkal Luc… monsignore Caruso, co to mělo znamenat?“

„Říkal, že to je připomínka nevyřízených účtů.“

„Jak dlouho ty obrázky dostával?“

„Asi rok, myslím. Možná déle. Měl byste se na ně podívat.“ Němě jsem přisvědčil a ona pokračovala: „Omluvíte mě, bratře detektive? Mám pacienta.“

Už jsem otevíral těžké dveře, když na mě ještě zavolala, téměř omluvně: „Modlíte se, bratře?“

„Každý den, profesorko.“

„Modlete se za nás, prosím.“ Podívala se na mě, se vzdorem a hrdostí v očích, ale její hlas byl zastřený. „Za mě a Antonii.“ Ukázala na rentgenový snímek. „Je to naše dcera, moje a Lucova. Je jí sedmnáct. Zanedlouho bude mrtvá, stejně jako její otec. Nevěřím ve vašeho Boha, bratře, ale budu se modlit, abych se s nimi zase setkala.“

14

NA KOPCI NEDALEKO VATIKÁNU stojí komplex obehnaný zdmi, svědčící o bývalém bohatství a současné slabosti církve. Už několik desítek let sloužilo toto uzavřené místo jako rušné přípravné centrum pro seminaristy z Nového světa studující na kněze. Jednalo se většinou o Američany ze Států, ale také o Kanaďany a pár Jihoameričanů z Mexika a z ostrovů. V téměř každé diecézi si tam mohl místní biskup vybrat ze svých studentů toho nejschopnějšího a poslat ho na praxi do Říma. Potom se z nich stali významní lidé – domácí církevní vůdci, spojovací články mezi severoamerickými katolíky a Vatikánem, který byl už pět set let stále stejně podezíravý a neschopný porozumění pro všechno, co pocházelo z Nového světa.

Dlouho se zde vedly tvrdé konkurenční boje o přijetí ke studiu. Ale ve dvacátém století zájem upadl a zdejší centrum podobně jako ostatní církevní zařízení v Římě zelo prázdnotou, některá křídla komplexu byla zcela uzavřena a seznam nově zapsaných se dramaticky ztenčil. Církev se v průběhu papežství, jenž nedokázala přinést žádnou změnu, musela stále častěji uchylovat k záplatování než skutečným přestavbám, a tak se rozhodla změnit název centra na Centrum pro výuku vědění. Začala zde pořádat konference učených a nudných církevních hodnostářů, kteří si vzájemně vykládali, proč se neustále snižuje počet kněží, přestože počet katolíků ve světě každý den roste.

Šplhal jsem do příkrého svahu k Centru skrz chladivé pozdně odpolední stíny, střídané slunečním svitem, odrážejícím se od hladiny Tibery dole pode mnou. Celou dobu mě míjel nepřetržitý proud velkých klimatizovaných automobilů plných důležitých církevních osobností v černém. Kolem vysokých okovaných vrat se tísnil hlouček fotografů a zvědavců. Napočítal jsem čtyři televizní přenosové vozy se stříbrnými kotouči antén na střechách a houf reportérů podstupující zkoušku detektorem kovu. Tredi se zde právě účastnil semináře určeného vůdcům misionářských společností, ale já jsem se nerozhodl zdolat kopec kvůli papeži. Jednak jsem neměl dostatečně vysoké postavení, abych si zasloužil sedět alespoň úplně vzadu v konferenční místnosti. Za druhé, tentokrát mě nepozval papež, ale Gustavo Vidal.

Když se mnou ráno mluvil po telefonu, vypadalo to, jako bychom byli téměř přátelé. Jeho arogance a nepřátelství byly pryč. Oba jsme byli papežovi muži pracující na stejné věci. Vidalův nový postoj byl zcela zřejmý. Všechno možná mohlo být úplně jinak, kdyby si s námi Tredi promluvil dřív.

„Před chvílí jsem přiletěl, ale etiketa mi nařizuje připojit se k uvítací komisi Svatého otce na dnešním semináři,“ vysvětloval mi Vidal. „Přesto budu rád, až si budeme moci promluvit o Carusovi – a Svatých klíčích. Mám velké novinky, převratné zprávy, z Jižní Ameriky. Musíme rychle jednat. Až se Svatý otec uvnitř usadí, možná bychom si mohli na pár minut tiše promluvit.“

Malý kněz v konferenčním centru vypadal naprosto klidně, přestože musel usměrňovat rušný proud církevních celebrit, všudypřítomné reportéry i zbytky seminaristů.

Vidal mě přivítal con abrazo: „Omlouvám se, je tu zrovna tak trochu zmatek,“ řekl. „Papež právě soukromě přijímá nějaké biskupy, ale až se usadí v konferenčním sále, uklidní se to.“

Pár minut jsme spolu hovořili a když kolem procházel mladý Diego Altamirano s pohledem upřeným někam do dálky za našimi hlavami, představil jsem je, reflexivně jsem přitom sklouzl do španělštiny.

„Četl jsem spoustu vašich knih, otče. Je mi ctí, že se mohu setkat s jedním z nejvýraznějších myslitelů církve,“ řekl Diego zdvořile.

„Děkuji. Slyšel jsem, že má Svatý otec nového asistenta z Jižní Ameriky a slyším ve vašem hlasu andský přízvuk. Já sám jsem se odtamtud dneska ráno vrátil.“

Diego s Vidalem si vyměňovali zdvořilosti, když vtom jsem zahlédl Luthera stojícího na rohu s dobrým výhledem na vstupní dveře. Když se dav na chvilku rozestoupil, poznal jsem, že hovoří s Tilly. Byla oblečená v jednoduchých bílých šatech, nabíraných u krku a končících čtyři palce nad koleny. Na krku měla kovaný stříbrný náhrdelník a v uších výrazné náušnice, zdůrazněné vyčesanými vlasy. Tilly si nedělala make-up. Nepotřebovala to.

Hltal jsem ji očima, dokud mě Vidal nepřerušil: „Diego a já máme mnoho společných přátel, právě jsem mu vyprávěl, že Svatý otec a já se známe už z dob, kdy byl ještě biskupem. Jsem něco jako jeho soukromý tajný vyslanec v Jižní Americe v určitých věcech, o kterých církev nechce veřejně hovořit. Zítra mu zavolám a podám mu zprávu ze své cesty.“

Diego se usmál: „Tak zatím. Jestli mě omluvíte…“

Vidal se obrátil ke mně a řekl: „Musím jít také pomoci dát lidi do pohybu. Možná bychom se mohli setkat v knihovně, řekněme za dvacet minut. Půjdete dolů po schodech a doleva, naproti společenské místnosti.“

Potřásli jsme si rukama a rozešli se každý svým směrem. Stihl jsem se zeptat Tilly na několik naučených otázek ohledně Carusa dřív, než se ztratila v davu, byla totiž další z žen v adresáři zemřelého monsignora.

„Luca? Neříkala jsem ti to snad? Byl jedním z nás, jednou byl milý, pozorný a zdvořilý, s laskavým smyslem pro humor. Potom náhle obrátil o sto osmdesát stupňů. Pekelně mě nasr…,“ řekla, „ačkoli jsem se nikdy nedostala k tomu, abych mu to řekla. V té době totiž tak nějak zmizel novinářům z očí, když nad tím teď přemýšlím.“

Na tu další otázku jsem se nikdy neměl ptát, to je mi jasné. Prostě se to stalo: „Ty jsi s ním někdy, chci říct, Til, jestli ty a on…“

Úkosem se na mě podívala, napůl polichoceně, protože ta otázka zněla žárlivě a napůl rozzlobeně, protože jsem ji vyslýchal jako policajt.

„Poslouchej, brácho, s kým spím, je moje věc, i když spím s tebou.“ Strčila mi pěst pod bradu. „Zítra večer. Nejdřív bude večeře. Kolem osmé?“

Fajn. Proč ne?

Bylo načase, aby se připojila k ostatním, ale měla na srdci ještě něco.

„Řekni mi něco o papežovu psu,“ dožadovala se. „Jakém psu?“

„Má černobílé štěně. Alespoň jsem to slyšela. Potřebuji, aby mi to ještě někdo potvrdil, než to někam napíšu. Řekni.“

„Žádný pes není. Pokud já vím, papež žádného psa nemá. Čestné slovo. Nemyslím, že by měl rád psy.“

Chladně se se mnou rozloučila. Dokázal bych zalhat, i kdyby se mě zeptala na kotě? Snad.

S vědomím, že Luther a Diego bdí za papežovými zády a budoucnost církve je zachráněna díky těm skvělým mozkům kolem stolu upraveného na řečnický pult, jsem prošel knihovnu a společenskou místnost s kulečníkovým stolem, pianem a obří televizí. Nahlédl jsem i do špižírny.

Vidal se však neukázal. Nakonec jsem se začal nudit a šel se po něm podívat, ale nikde po něm nebylo ani stopy. Tak jsem se rozhodl vrátit domů. Cesta z kopce byla snazší, ale stejně pustá. Jak jsem později řekl Gallimu, naposledy jsem Gustava Vidala, papežova tajného agenta, viděl živého nahánět opozdilce do konferenční místnosti.

„Chci hrát na piano. Mám právo hrát na piano, hraji každé ráno. Jenom dneska nemůžu,“ křičel, téměř hystericky, na všechny kolem. Ivanovič by o něm mohl vést celý seminář. „A víte vy, proč nemůžu hrát na piano? Je v něm otec Vidal. Proč je otec Vidal v tom pianu? Teď je můj čas na hraní.“

„Co je to za řvoucí dítě?“

„Kněz jménem Little. Žije tu. Našel to tělo,“ řekl Marco Galli a znovu se obrátil ke skleslé skupině vatikánských policistů, kterým se ještě nepodařilo vyřešit jejich první vraždu.

Věděl jsem úplně přesně, jak se cítí, navíc se v onom vřískotu nedalo na nic soustředit. Přešel jsem k němu: „Otče Little. Sedněte si tu a buďte tak laskav a počkejte tu tiše, dokud s vámi nebudeme moci promluvit.“

Dotkl jsem se jeho důstojnosti. Existuje zaručený způsob, jak získat pozornost lidí. V případě tohoto kněze fungoval spolehlivě, ihned ho vyléčil z šoku.

„Víte, kdo já jsem?“ Vztyčil se, statný břichatý muž kolem pětašedesáti s brýlemi v černých obroučkách.

„Jste významný akademik,“ dobrý odhad, „a máte spoustu přátel v kurii.“ Přikývl.

„K obému vám gratuluji. Sedněte si a buďte zticha.“

Galli mě konejšivě uchopil za předloktí. „Klid, Paolo,“ ale Little se zvedl a smířlivě odvrávoral o kus dál.

Lékařka omotala mrtvole kolem krku pásek teploměru. Odečetla výsledky, zapsala čísla do palmtopu a oznámila nám: „Je mrtvý tak dvanáct hodin, možná o něco méně.“

To jsem jí mohl potvrdit. Před dvanácti hodinami byl Gustavo Vidal, drobný kněz s vynikající hlavou, ještě živ a zdráv uprostřed davu lidí, nedočkavý, až si spolu budeme moci promluvit. Myslel jsem, že možná bude vědět, kdo mohl zabít jeho přítele Carusa a také kdo financoval Svaté klíče z Jižní Ameriky. Měl jsem podezření, že to všechno spolu nějak souvisí a on mi mohl dodat další díly skládanky.

Teď už bylo pozdě. O celou věčnost později než pozdě.

Vrah Vidala nacpal do útrob velkého piana a zavřel víko. Muselo se to stát, když byl papež nahoře v konferenčním sále. Možná, že Vidal už ležel ve svém hrobě ve chvíli, kdy jsem společenskou místností přecházel cestou k protější knihovně, kde jsme se měli setkat.

Koroner měl odporný zvyk podávat průběžný komentář ke své práci, jakoby moderoval fotbalový přenos. „Žádná viditelná poranění, žádné krvácení. Ale v tom břiše se mi to nezdá… nemohl být otráven?“

Jistěže nebyl otráven.

„Ne, to nebyl jed, myslím, že ne… aach. Někdo mu zlomil vaz,“ prohlásila lékařka.

To už trochu dávalo smysl.

„Jenom ten pád byl o kousek kratší.“

Galli sebou cukl. To jsem neměl říkat.

„Paolo, ty jsi tu včera večer byl. Řekni mi, kdo ještě.“

„Ach, snad jenom papež a celá jeho družina. Asi tucet kardinálů, spousta biskupů, reportérů, poskoků, seminaristů, číšníci, žongléři, klauni, kapesní zloději, pasáci, kdokoli si vzpomenete. Neviděl jsem tu žádného čaroděje, ale krk bych na to nedal… zatracená práce.“

Galli si hluboce povzdechl. Zeptal jsem se ho: „Viděl někdo něco, nebo slyšel něco podezřelého předtím, než sem přišel tady ten?“ mávl jsem rukou směrem, kde strnule seděl otec Little. Vypadalo to, jako kdyby byl k té židli přikovaný. Střílel po mně pohledy a nervózně bubnoval prsty do silných stehen.

Galli bezradně potřásl hlavou: „Nic. Vůbec nic.“ Pokrčil rameny. „Nemáme žádné svědky. A co vlastně víme? Vraždil tu muž nebo žena? Byl to stejný člověk jako v Bazilice? Řekni mi to, Paolo, prosím.“

Ubožák. Vypadal stejně mizerně, jako jsem se sám cítil.

„Vidala sice mohla zavraždit žena, ale nemyslím si to. Zase tolik jich tu včera večer nebylo a Vidala, stejně jako jeho přítele Carusa, zabil někdo, koho znal, někdo silný, komu to zároveň myslelo. Poznal, že má šanci, zlomil mu vaz a chladnokrevně tělo schoval. Že by to byla nějaká zvlášť silná a sportovní žena? Pochybuji. Jsem si jistý, že to byl muž a řekl bych, že to byl i kněz. Jenom málokdo včera tu nebyl kněz.“

„A motiv?“

„To by mě zajímalo stejně jako tebe, amico mio.“

Po pravdě řečeno mě jedna odpověď napadala, ale musel jsem nejdřív promluvit s papežem. To pro mě nikdy nebyl zvláštní problém a ten den už vůbec ne, jelikož do společenské místnosti se právě vřítil Diego Altamirano s mužem ze Švýcarské gardy v patách.

„Bratře Paule,“ volal celý vzrušený, „co se stalo… Svatý otec…“

Diego se zadíval na piano a jeho obsah a já měl na chvíli dojem, že vyzvrací svou apoštolskou snídani přímo před námi.

„Otec Vidal. Ach, můj bože. Co? Jak?“ Pokřižoval se.

Někdy by měl člověk být shovívavý a chápavý, teď na to nebyla vhodná doba. Vzal jsem mladého kněze pod paží a vedl ho odporným zápachem až k tělu. Tam jsem se zastavil.

„Podívej se, Diego. Pozorně se podívej. Někdo zlomil Vidalovi vaz jako kuřeti. Ty jsi vatikánský odborník na boj beze zbraní. Je něco takového snadné udělat?“

Jeho tvář zesinala. Zlostně se na mě podíval, v očích mu plál vztek.

Galli nervózně obcházel kolem se zachmuřenou tváří. Měl strach, že pomačkám papežova bodyguarda? K čertu s ním. Měl dávat pozor na Vidala. K čertu s nimi oběma. Stiskl jsem ruku mladého kněze ještě o něco silněji.

„Diego, odpověz mi, sakra.“

Pochopil jsem, že mu došlo, že to myslím vážně, protože se na tělo poprvé podíval. Naklonil se nad ním a prohlížel si výrazné ošklivé pohmožděniny na krku oběti. Potom se na mě podíval, rty se mu chvěly.

„Udělal to pravák. Je to fyzicky náročný, ale technicky jednoduchý hmat. Otec Vidal je, byl, malého vzrůstu. Spíš potřeboval preciznost než sílu.“

Alespoň něco, konečně. Skoro bych mu byl poděkoval, kdyby se s ledovým opovržením nevyprostil z mého sevření: „Jestli už nic nepotřebujete, bratře Paule, myslím, že bych se měl vrátit do Vatikánu a informovat Svatého otce o tom, že byl zavražděn další z jeho přátel. Mám mu říct, že máte nějakého podezřelého?“

„Řeknu mu to sám, jestli proti tomu nic nenamítáš.“

O pár minut později jsem mířil do Vatikánu spolu s papežovým nohsledem. Diego celou cestu trucoval. Nijak mi to nevadilo.

Papež mě nechal čekat. To se může snadno stát, když přijdete k jednomu z nejmocnějších lidí na této planetě uprostřed pracovního dne neohlášení. Usadili mě v jednom z přijímacích pokojů pro středně důležité návštěvy, se spoustou těžkých mramorových židlí a nezbytným křížem. Mohlo to být i horší. Asi po hodině pro mě přišla jedna z řádových sester, které se o papeže staraly, byla to vysoká a statná žena, Peruánka jménem Lucía. Pokynula mi, abych ji následoval. Vzala mě do malé, čisté a supermoderně zařízené kuchyně, které zřejmě vládla mnohem jistěji než Tredi celé své církvi.

„Svatý otec říkal, že máte rád ryby,“ řekla spiklenecky.

Hermana Lucía mě nakrmila skvělým cevichem a steakem z tmavého tuňáka. Než se v kuchyni rozezněl zvonek a Lucía mě zavedla do bytu k Tredimu, stihl jsem ještě vypít dvě studená piva a trochu si tak uklidnit pocuchané nervy.

Tredi mě okamžitě o klid připravil: „Caruso a teď Vidal. To musí přestat, coňo.“

Dlouhou chvíli se na mě zamračeně díval, stál jenom kousek ode mě. Potom mě objal silnou rukou kolem ramen: „Omlouvám se, Paule, tohle všechno mě ničí.“

V obývacím pokoji si stáhl z hlavy papežskou čepičku a hodil ji na stůl, nohy v botách si položil na konferenční stolek. Když do místnosti vešla hermana Lucía s připravenou kávou, okamžitě je sundal. Ona byla „ten“ druh jeptišky.

Tredi si nasypal do šálku cukr. „Povídej, hermano.“

Celou dobu jsem se domníval, že ví víc než já a měl jsem pravdu. „Miami… to všechno je zpátky, viď?“ zeptal jsem se mírněji, než jsem chtěl.

Papež přitakal. „Myslím, že ano. Ti stejní gauneři. Ale celá hra je teď mnohem komplikovanější.“ Namířil na mě přísně ukazováčkem. „A ještě jeden rozdíl tu bude. Poradíme si s tím jinak. Budeme hrát tvrdě.“ Řekl „my“, přestože měl na mysli mě – ztracený případ Paul. „Drž se, Paule, opravdu tě potřebuji. Tentokrát to nesmí dopadnout jako v Kolumbii.“

Tupě jsem přikývl, ale myšlenkami jsem byl jinde. Kolumbie. Cítil jsem, jak mi vlhnou ruce. Pozvedl jsem k ústům drobný šálek z čínského porcelánu. Ale na jazyku jsem neucítil chuť kávy.

Ucítil jsem chuť prašné horské cesty. Cítil jsem hrubá vlákna smotaného provazu. Viděl jsem slunce, prosvítající skrze větve stromů.

Slyšel jsem dusot koní.

15

JEDNOHO DNE ODPOLEDNE, když se přes Karibik právě přehnala bouře příliš mírná na to, aby měla nějaké jméno, přiletěl z Montrealu do Panamy kanadský obchodník s dlouhými licousy jménem Dave Scanlon a přes počítač si zarezervoval pokoj v jednom z velkých hotelů na pacifickém pobřeží úžiny. Té noci uzavřel jeden tichý obchod v chatrném domku ve staré části města s člověkem, který už třicet let diskrétně zařizoval jisté soukromé záležitosti a měl po celé Jižní Americe hustou síť tichých partnerů. Už tu byl očekáván. Zeptal se na pár otázek, on sám na žádné odpovídat nemusel, zaplatil v hotovosti a stejně nenápadně odešel. Druhý den ráno se Dave Scanlon z hotelu odhlásil, stejně anonymně jako když přijel. Nikdo už ho nikdy neviděl.

Nic ho nespojovalo s Ignaziem Cruzem, nahrbeným obchodníkem ze Španělska, který o dva dny později vystoupil v San José na Kostarice ze špinavého autobusu. Cruz nezanechal v San José žádnou stopu a nijak se nepodobal obrýlenému Uruguayci Gerardu Fuentesovi, který ospalého nedělního odpoledne nasedl do letadla do Ekvádoru pokračujícího dál z Guazaquilu do Medellínu.

Tam už seděl zase jiný cestovatel, světlovlasý a urostlý, snad Němec, který si na předměstském parkovišti odemkl bytelnou dodávku s pohonem na všechna čtyři kola a pečlivě srovnaným nákladem uvnitř. Klíče od vozu vytáhl z výfuku, předstíraje, že si zavazuje tkaničku u boty. Blonďatý muž zmizel spolu s dodávkou a celým jejím nákladem z povrchu zemského, Andy jsou ve svých severních oblastech tajemné a neprostupné. Objevilo se sice pár lidí a pár otázek, ale odešli s nepořízenou. Celá událost překročila hranice zákonů i států.

Když víte, kde hledat, objevíte v majestátných Andách tolik nejmodernějších zbraní, jako listů koky.

O tři měsíce později dorazilo do bujných lesů kolumbijských hor jaro. Lákavé slunce podněcovalo k růstu a laskalo svými paprsky zapadlé vesničky. Po staletí zde vítězila stále stejná arogance, izolovanost, násilí a nevšímavost. Bylo kouzelné sobotní ráno, den jako stvořený k vyjížďce na koni. Případně k vraždě.

Na špinavém okraji silnice seděl ve dřepu venkovan a předstíral, že si prohlíží něco uvnitř malé kožené tašky. Vypadalo to, jakoby přepočítával něco důležitého, jeho rty se pohybovaly v urputném soustředění. Když se v zatáčce prašné cesty na úpatí hory, nebo spíš vrchu, objevili cválající jezdci na koni, venkovan se vztyčil, jako by byl při něčem přistižen.

Zahalil se do svého pláště a nacpal koženou tašku do kapsy špinavých pytlovitých kalhot. Chtěl nenápadně vklouznout do křoví, ale tři jezdci k němu mezitím dorazili, snadno ho chytili a vyvlekli zpět na cestu.

Byli to bohatí muži, oblečení do dovozového tvídu a měkké kůže, přijeli toho příjemného rána z města v údolí s domy s červenými taškami na střechách, aby se porozhlédli po svých pozemcích, jako to vlastníci země v Latinské Americe dělali už čtyři sta let. Jejich koně byla svalnatá a drahá zvířata, pečlivě vybrané a samolibě předváděné symboly jejich úrovně, kterých se zbavovali stejně lehkomyslně jako oblečení nebo žen.

Dva z jezdců byli mladí muži. Ti nyní zastrašovali špinavého a páchnoucího vesničana, který se před nimi krčil. Honili ho na koních z místa na místo a švihali kolem něho jezdeckými bičíky.

Starší muž ze vzdálenosti několika kroků pozoroval schváceného venkovana s rukama zvednutýma v sebeobraně, který právě ztratil rovnováhu a upadl. Když se s ušpiněným obličejem bolestně zvedal na nohy, mladý muž se rozesmál. Ubožák si stáhl klobouk, zůstal tiše stát a zíral do země, zatímco jezdci stále kroužili kolem.

„Provinil ses.“

„Odpusťte, seňore.“

„Víš komu patří tyhle pozemky?“

„Nejsem odtud.“

„Víš, kdo to je?“ ukázal rukou směrem ke staršímu muži, který si právě ozdobným zlatým zapalovačem lesknoucím se ve slunečních paprscích zapaloval tenkou cigaretu.

„To je Don Patricio, patron. Tohle je jeho země.“

„A víš, kdo jsem já?“

Venkovan bázlivě vzhlédl ke světlovlasému mladíkovi na odfrkávajícím černém koni.

„Jeho syn, seňor Ernesto, který studuje v Americe.“

„Co tu děláš?“ ptal se druhý mladý muž.

„Ztratil jsem se, omlouvám se.“

„Lháři! Dobře víš, kde jsi. Víš, že tu cizí lidé nemají co pohledávat,“ křičel muž jménem Ernesto. Švihl svým bičíkem a zanechal na mužově čele krvácející šrám.

„Odpusťte mi, nezpůsobil jsem žádnou škodu,“ řekl vesničan se sklopenýma očima.

„Máš legrační přízvuk, takhle nikdo v okolí nemluví,“ promluvil druhý jezdec, jednou rukou bez námahy ovládající bujného grošáka. „Odkud jsi?“

Vesničan ukázal přes zvlněné hřebeny příkrých hor a úzká údolí, táhnoucí se stovky mil až k mořskému pobřeží směrem k východu.

„Co to máš v kapse? Co jsi ukradl?“

„Nic.“

Jezdec na grošáku vytáhl z naolejovaného pouzdra, které ve speciálním obchodě v Beverly Hills stálo více než tisíc dolarů, pistoli s ošklivou hlavní, stejně černou a mastnou jako byly mladíkovy vlasy stažené vzadu do ohonu.

„Co to máš v té kapse? Ptám se tě naposled.“

Starší muž promluvil mírným hlasem: „To není potřeba, Carlosi. Nejde o nic vážného.“

„Je to zvíře. Zloděj.“ Carlos zuřil. Když kolt vytahoval, o něco se zadrhl. Ten prodavač říkal, že to pouzdro kdysi patřilo samotnému Docu Hallidayovi, a teď se v něm pistole zasekla.

Starší muž řekl: „Neudělal nic špatného. Vypadá, jakoby týden nespal a ještě déle se nemyl.“ Potom se obrátil k otrhanci: „Ukaž, amigo. Ukaž mi, co to máš.“

„Sí, Patron.“ Ani na okamžik nezaváhal.

Roztřesenými špinavými prsty vytáhl tašku z kapsy a podal ji skrz kroužky kouře patronu Patriciovi.

Do Patriciovy měkké dlaně vypadly pomalované kousky hlíny, opracovaný úlomek kosti a vroubkovaný černý kámen.

Patron si tiše prohlížel mužův poklad.

„Smetí,“ řekl jeho syn Ernesto.

Carlos zasunul svou zbraň zpět do zrádného pouzdra a jakoby dodatečně vrazil vesničanovi pohlavek.

„Myslel jsem si, že možná našel něco cennějšího,“ řekl.

Oba mladí muži si zapálili cigarety.

„Kde jsi ty věci našel?“ zeptal se po chvíli patron.

Venkovan si zastínil oči a ukázal nahoru na kopec. „Je tam jeskyně.“

„Proč jsi do té jeskyně chodil?“

„Hledal jsem hady.“ Vesničan se třásl strachy. Nezřetelně zamumlal: „Hady. Chytám hady. Prodávám jejich kůže.“

„A také jíš jejich maso. Mám pravdu?“ ptal se patron. Vesničan přikývl. „Co jsi v té jeskyni ještě našel, seňore Hadobijče?“

„Byla tam úplná tma. Tohle jsem tam našel a byly tam ještě další věci, příliš velké, abych je bral s sebou. Měl jsem jenom slabé světlo. Bál jsem se. Jsou to vaše pozemky, omlouvám se. Vezměte si ty věci… jako… dárek.“

Ernesto odhodil nedopalek cigarety a řekl: „Vamos. Nebudeme se tu zdržovat.“ Carlos poslušně popojel dva kroky směrem k cestě. „Počkejte,“ nařídil patron. „Zavedeš nás do té jeskyně, Hadobijče?“

„Jestli si to přejete, pane. Není to daleko.“

„Kašli na to, papi,“ protestoval Ernesto, „na co ztrácet čas v nějaké smradlavé jeskyni? Můžeme si koupit celé muzeum plné takových krámů, když budeš chtít.“

„Buď zticha,“ přikázal patron. „Tohle jsou indiánské předměty. Ten kámen je opracován, možná pochází z prehistorických dob. Tohle je naše země, naše dědictví – tvoje také, studente. Kolik generací si žije naše rodina lépe než tady náš přítel Hadobijec? Tolik zase ne.“

Ozbrojeného muže poslal pryč se slovy: „Carlosi, vrať se domů a řekni kuchařce, aby počkala s obědem, asi tak hodinu.“ Směrem k vesničanovi řekl: „Hadobijče, já a můj syn půjdeme za tebou.“ Carlos pobídl svého krásného grošáka a byl pryč.

Uvázali svoje koně ke křoví a vydali se na dvacetiminutový pochod do kopce, venkovan šel svěžím tempem, roztřepaná vlněná mana, sloužící mu jako kabát i přikrývka na spaní za ním lehce povlávala ve větru.

Na místě bývalých kávovníkových plantáží dnes rostly pouze keře, úrodná červená vulkanická půda ležela ladem. Otec a syn měli co dělat, aby s venkovanem drželi krok. Když vystoupali až na vrchol, rozprostřela se před nimi téměř rovná mýtina, stíněná obrovským mahagonem. Vesničan už na ně čekal.

„Tak jsme tady.“

„Díky Bohu za ty šťastné zprávy,“ řekl syn. Otřel si čelo hedvábným kapesníkem.

„Žádnou jeskyni nevidím…“ začal otec, ale když si všiml, co visí ve větvích mahagonu, zmlkl.

Vesničan odhodil klobouk, shrbená záda, ponížený výraz a venkovský přízvuk. Náhle z něho byl cizinec s drsným hlasem a velitelským chováním. Jenom prázdný pohled v jeho očích zůstal nezměněn.

„Kdo jste?“ zeptal se tiše Patricio Caballero.

„Jak jsem řekl. Chytám hady.“

Má španělština byla náhle tvrdší. Vynechal jsem melodický tón a měkké samohlásky. Má mluva nebyla mluvou andského otrhance, ale ostrým jazykem typickým pro Karibik. Byl jsem sám sebou.

„Někdy si představuji, že jsem Spravedlnost, s velkým S. Čekal jsem na vás, celé týdny. Kdybyste nepřišli dnes, přišli byste zítra. Možná bychom se setkali někde jinde, ale setkali bychom se. Čekal jsem dlouho. Co znamenal další den, další týden?“

„Papi, co to má znamenat?“

„Buď zticha, Ernesto.“ Caballero znovu popadl dech. Sáhl do kapsy u košile pro novou cigaretu. „Nějak se musíte jmenovat, máte křestní jméno, příjmení, nebo snad ne, seňore Hadobijče?“

„Jména nemají žádný význam. Ale chci, abyste věděli, kdo jsem. To je důležité. Býval jsem mužem zákona v Miami.“

„Nyní jste u DEA? Nebo pracujete sám? Možná lovec odměn? Kovboj, který se nás rozhodl unést, nacpat nás do letadla? Opravdu si myslíte, že něco takového je možné?“

Venkovan měl na tváři úsměv, ale jeho oči byly prázdné.

„Ach ne, nic tak elegantního.“

„Papi, já ho znám! Vím, kdo to je,“ blábolil vystrašeně a rozrušeně mladík. „Je to ten zlodějský policajt, co zabil Pedra a ukradl naše peníze. Pamatuješ přece! Asi před dvěma lety Santiago vyvraždil jeho rodinu, ale peníze jsme nikdy neviděli. Musíš si ho přece pamatovat!“

Patron náhle naprosto znehybněl. Měkce se zeptal: „Zabil jsi mého bratra Pedra?“

„Ano.“

„A my jsme zabili tvou ženu a děti. Vzpomínám si.“ Kouř z cigarety nehybně visel v horském vzduchu.

„Je to šílenec. Loco!“ zvolal syn. „Když na to místo přijeli ostatní poldové, našli ho, jak se nahý válí po zemi. Loco! Jsi blázen, člověče,“ vyhrkl Ernesto Caballero znovu a odplivl si.

Venkovan se ani nepohnul.

„Jsi šílený, Hadobijče?“ zeptal se Patricio Caballero.

„Šílený.“ Přemýšlel jsem o tom, kreslíc špičkou sandálu do prachu oblouček. „Není to tak špatné. Blázni mají svůj vlastní jasný pohled na svět. Dobře, řekněme, že jsem. Loco.“

Otec mávl ukázal do větví mahagonu. „Je to snad umělecké dílo šílence? Nebo nás tím chcete zastrašit? Připomínka, co by se mohlo stát, kdybychom nebyli rozumní? Budeme rozumní. Ale vy se z této země nikdy nedostanete živý, myslím, že vám je to jasné. Dal jste se na sebevražednou cestu.“

Pokrčil jsem rameny: „Nejsem takový blázen, abych si z toho něco dělal. Je to jenom strom. Na stromě všechno končí.“

„Nemůžete nás zabít! Chci říct…“ Chlapec byl na pokraji paniky. Snažil se najít nějaký záchytný bod. Vykřikl: „Pomoc! Pomoc! Carlosi, Manueli. Pomozte nám. Panebože! Pomozte nám!“

Zdálo se, že Patricia Caballera uvedl synův výbuch do rozpaků. Ovládal svůj strach. Byl to patron. „Tak. Žádné vydání policii, žádný obchod, nic amerického. Chcete nás zabít – je to tak? Naše smrt je cenou za vaši rodinu. Mám pravdu?“

Otec stál před blábolícím mladíkem. Za chvíli se pokusí odstrčit ho stranou a zaútočit na vesničana. Nebyl by to špatný plán, kdyby měl syn dost rozumu, aby pochopil, že má utíkat.

„Vy jste jenom začátek,“ řekl jsem polohlasně. Chtěl jsem, aby to věděl. „Zabiju všechny Caballery.“

„To je nesmysl!“ rozzuřil se znovu Caballero. „Budeme tě pronásledovat třeba na konec světa. Nic tě nezachrání. Jsi mrtvý muž a nejen ty. Celá tvoje rodina. Rodiče, bratři, strýcové, bratranci, přátelé, lidé, kteří nikdy neslyšeli jméno Caballero. Ať jsou, kdo jsou, ať jsou kdekoli. Všichni zemřou. Když ne zítra, tak příští týden, příští rok. To je naše cesta, cesta Caballerů.“ Caballero odhodil cigaretu do houští. To bylo znamení, výzva.

Zamyslel jsem se nad ní.

„Jsem sám, nikoho nemám. Máte smůlu, Caballero.“ Viděl jsem stoupat první proužek dýmu z místa, kam dopadla hořící cigareta. Přerušil jsem dlouhou odmlku trhnutím hlavou. „Je čas jít.“

Patriarcha řekl: „Asi nepomůže, když se ti omluvím za tvou rodinu. Nebo nějaké odškodnění…“

„Máte na mysli peníze. Nevyplněný šek nebo tajné konto na Kaj-manských ostrovech nebo ve Švýcarsku.“

„Jestli máte zájem. Můžeme si o tom promluvit. Jsme přece oba civilizovaní muži. Došlo k politováníhodným událostem. Zvedl se slabý vítr a zavál kouř mezi Caballery. „Věci, kterých jsme potom litovali. Takový je život,“ pokračoval patron, „ale vždycky je možné všechno napravit. Jsem si jistý, že mi rozumíte. Dokonce i bolest má svou cenu…“

Zřejmě mi nerozuměl. „Vyrovnáme se na tom stromě. Je čas jít.“

„Je to loco, papi, šílenec. To nemůže udělat. Dostaneme ho.“

„Opatrně!“

„Nemá ani zbraň.“

„Má zbraň.“

„Nepřemůže nás oba dva,“ křičel chlapec. Mýlil se. Mladík sebou trhl a vzápětí se zhroutil v bolestech, když se mu do ramene zaryla kulka.

„Otočte se.“ Udeřil jsem otce pažbou pistole a spoutal ho dřív, než se vzpamatoval. Chlapec se svíjel na zemi, už zcela zapomněl na statečnost. Když jsem mu zmáčkl postřelené rameno, abych mu mohl svázat ruce za zády, křičel bolestí. Moje holčičky ani nestihly křičet.

„Rozumím vašim emocím. Každý otec by jim rozuměl,“ naléhal Caballero. „Vezměte si mě a mého syna nechte jít. Je to ještě chlapec.“

„Na strom. Pomozte svému synovi.“

„Dal bych přednost zastřelení,“ řekl Caballero s jistou důstojností. Stihl uběhnout pár nejistých kroků, potom jsem mu podrazil nohy. „Právě jste o tu šanci přišel.“

Oheň se mezitím naplno rozhořel. Obklopil mě bílý dým, musel jsem si zacpat nos. „Adios.“

„K čertu s tebou,“ proklel mě otec.

Syn, který se právě pomočil strachy, klesal vyčerpáním, dokud ho provaz nezačal vytahovat nahoru.

„Papi, papi,“ křičel, „tohle není skutečnost. To není možné. Řekni mu, ať toho nechá. Zachraň nás.“

„Odpusť mi, synu. Pokus se být statečný,“ odvětil otec.

Došel jsem až k místu, kde byly konce obou provazů uvázány k sedlu vysokého hnědého koně. Naskočil jsem a pobídl ho, aby se rozeběhl směrem od stromu. Kůň klopýtl, ale rychle se se zátěží vyrovnal. Po dvou krocích jsem mu přitáhl uzdu. Kůň prudce vyrazil kupředu, uklidnil jsem ho, a když se zastavil, zůstal jsem tiše sedět.

Neohlížel jsem se ke stromu, prázdný pohled jsem upíral na vzdálené zelené kopce a ignoroval strašlivé zvuky za svými zády stejně jako praskání ohně, který se rozhořel v suchém křoví.

Za nějaký čas se opět rozhostilo ticho, vítr mezitím hnal plameny dolů z kopce, pryč od mýtiny, pryč od šibenice.

Nad houpajícími se těly přeletěl s líbezným zpěvem lesní pták. Vysoko nad sousedním údolím zakřičel jestřáb.

Ostrým nožem jsem přeřezal provazy a bez ohlédnutí se rozjel pryč.

16

CABALLEROVA RODINA VYCHÁZELA z kostela v úzkém zástupu, dokonale oblečeném v pravém hedvábí italské značky. Dalekohled, který jsem měl, byl prvotřídní zboží, ale téměř jsem ho nepotřeboval. Všechny jsem je znal, každou tvář, její životopis a většinu jejích hříchů. Zabil jsem patriarchu a jeho třetího syna. Zůstali ještě dva starší synové, Horacio a Eduardo, kteří nyní kráčeli v čele zástupu pozůstalých přede dvěma lesklými rakvemi, nesenými skupinou sloužících.

Čtvrtý a nejmladší syn Luis, ještě neohrabaný výrostek, šel krok za rakvemi ve společnosti svých dvou sester a jejich manželů. Zástup pozůstalých, personálu a obyvatel městečka byl dlouhý, ale samotného obřadu se měla účastnit jenom nejužší rodina. Prozradilo mi to přenosné rádio, mé jediné spojení s okolním světem. Stejně jako dalekohled, všechno tábornické vybavení, nože a zbraně, i ono bylo tím nejlepším, co jsem za ukradené kokainové peníze dokázal sehnat.

Od chvíle, kdy jsem přelezl zeď léčebny pro duševně choré, už uplynul téměř rok. Hodně jsem se naučil. Například, že je neuvěřitelné, čeho je opravdu odhodlaný člověk schopen dosáhnout, když má dostatek času, peníze a motivaci. Několik set tisíc dolarů a jasný záměr. Je to opravdu všemocná kombinace. A její účinnost se ještě násobí, když člověk doopravdy touží dosáhnout svého, když je tím doslova posedlý, ochotný riskovat cokoli, ochotný obětovat i šanci na přežití.

Začal jsem pomalu a od základů, měl jsem dost peněz i času. Nejdříve přišel na řadu Jorge Fuentes alias Cuevas, poslední frajer, kterého moje žena Lisa v životě poznala. Zjistil jsem, že žije v Alabamě a prodává na letecké základně karavany dětem, které na ně nemají peníze. Předtím než zemřel, mi vzlykající Jorge prozradil, kde mám hledat únosce s chraplavým hlasem. Ukázalo se, že to je vzdálený Caballerův bratranec. To byla druhá zastávka. Než v jednom connecticutském přízemí z jeho těla vyprchal život, hrubý hlas se změnil v pronikavý jekot, stihl mi zasvěceně popsat rodový strom Caballerů.

Další detaily mi sdělil Andy Ridgeway, policista z protidrogového oddělení. Na mou telefonickou prosbu mi poslal disketu a podrobné dokumenty federální policie. Laskavost kolegovi. Ani jednou se na nic nezeptal, žádné: „Neber si to tak, Paule,“

„Kde jsi?“ a „Přijď a promluvíme si.“ Díky Bohu za Andyho.

V den pohřbu jsem už v kolumbijských horách byl téměř tři měsíce, osamělý táborník na osamělé misi, cestovatel bez zpáteční jízdenky. Blonďatý Němec, novinář nebo snad obchodník s kávou, beze stopy zmizel. Stal se z něho nevábný a ošuntělý tramp, který se v případě potřeby, mohl proměnit v ještě anonymnější postavu. Onen tramp se mezi lidmi moc neukazoval, do měst v okolí téměř nechodil, a když, tak jenom na dobu nezbytně nutnou k nákupu zásob a jednou i koně. Kdyby se nějaká zvídavá duše snad vyptávala, odkud přichází, poutník by mávl rukou neurčitým směrem někam před sebe. Spal pod širákem a pohyboval se s důkladností a rozvážností želvy, rozhlížel se a zkoumal terén, vstřebával zvyky a barvy země, sbíral dílky obrázku.

Díval se. Čekal. A zase se díval.

Sestavil jsem si plán. Určil jsem si místa a časy. Snadno jsem zjistil, že patron každou sobotu vyjíždí s pýchou a nadšením na svém výstavním hřebci na obhlídku pozemků. Byla to jenom otázka času a trpělivosti, kdy se mi podaří být ve správnou dobu na správné cestě. Nakonec to trvalo tři týdny. Kvílející syn byl nečekaný bonus.

Těžký život mě poprvé příjemně překvapil, ale následující den jsem onemocněl, snad ze špatné vody, a proležel jsem dlouhou dobu v bolestech. Byl jsem slabý a téměř nepříčetný. Potom se přidala horečka. Nacpal jsem se drahými léky a snad jsem se z toho dostal. Možná však ne úplně, protože mě potom ještě dlouho se západem slunce přepadala zimnice.

Rodinná hrobka Caballerů se nacházela mezi místem, kde jsem ležel, a kaplí, stojící na mírném návrší, odkud byl překrásný výhled na okolní krajinu. Byla stejně stará jako rodinné bohatství. Caballero to místo vybral, když jeho třetí žena, se kterou neměl žádné děti, nezvládla řízení a zřítila se se svým kanárkově žlutým Ferrari z útesu. Byla to krásná žena, bývalá Miss Kolumbie, která, jak se mezi lidmi povídalo, za tento titul vděčila půlhodinové zákulisní disciplíně, ve které předvedla pětičlenné porotě víc, než jak jí to sluší v plavkách.

Patron Caballero své ženě v životě nic neodepřel a nešetřil na ní ani po smrti. Šest najatých řemeslníků až z Itálie jí za pár měsíců vystavělo barokní mauzoleum, ve kterém byli později pochováni i Caballerovi rodiče. Nyní se k nim přidá i on sám se svým synem.

Kolem samotného kostela jsem napočítal osm lidí z ochranky a tucet dalších podél cesty ke hřbitovu. Ráno, těsně po rozbřesku, prošli dva ozbrojení muži pár metrů od místa, kde jsem ležel se svými čerstvými vzpomínkami a pocitem lovce ukrytý pod přikrývkou z lesního listí a trávy. Opatrně pročesávali krajinu, stejně jako už mnohokrát za ty dva napjaté dny, které uplynuly od chvíle, kdy našli otce a syna zavražděné na hořícím návrší. Ale nenašli ani stopu po vrahu El Patrona, ani předtím, ani v tento smutný den pohřbu.

Ti muži ráno patřili k pohřební bezpečnostní službě. Intuice mi napovídala, že už se nevrátí, ale tentokrát mi poradila špatně.

Caballerové kráčeli ke hřbitovu. To mě upřímně překvapilo. Očekával jsem okázalost a nabubřelost, prosklený pohřební vůz tažený černými koni s čabrakami. Možná, že chůze byla jejich rodinnou tradicí, měli zřejmě stále blízko ke svým venkovským kořenům. Jihoameričtí vesničané chodí ke svým hřbitovům pěšky, protože většinou nemají na nic jiného peníze. Sledoval jsem zástup shromážděný za tlustým mladým mužem v plné kněžské parádě, kterého v novinách označili za „značkového kněze“. Prašná cesta vedla do mírného kopce a já se pobaveně díval, jak je ve všem tom oblečení zpocený. Poskytoval interview seriózním deníkům, ve kterých popisoval svou těžkou misi u zbohatlíků. Podle jeho slov šlo o novou éru křesťanství, nezabýval se nijak zvlášť skutečností, že vlastně nebyl žádným opravdovým knězem a že služby takovým rodinám, jako byla ta Caballerova mu přinesly silný návyk na drogy a nezanedbatelné fondy pro místní mládež.

Lidé, kteří se od pozůstalých oddělili v kostele se začali rozjíždět pryč a Caballerova rodina pokračovala dál za udýchaným knězem jako nevelká skupina černých mravenců. Pohřeb se neodehrával podle plánu, který jsem si v duchu sestavil, ale to nijak nevadilo. Ať si pochodují. Nic to nemění.

Útok přišel naprosto nečekaně.

Byl to podsaditý, ale mrštný chlapík, campesino, páchnoucí hnojem. V ruce svíral starou těžkou pušku. Kdyby to nebyl vesničan, pravděpodobně by mě bez váhání zastřelil, ale kolumbijští venkované cizince jen tak nezabijí. Určitě ne cizince, co má v rukou drahý dalekohled, a který, nedej Bože, by mohl být přítelem Caballerů, nebo členem ochranky, o kterém se mu nikdo nezmínil.

Překulil jsem se na stranu, hlaveň pušky minula mou hlavu, ale dopadla tvrdě na mé levé rameno. Prudce jsem vesničana kopl, jednou, podruhé, až zůstal ležet u mých nohou a rychle jsem se na něho vrhl, dříve, než se dokázal postavit na nohy.

Váleli jsme se v prachu jako zvířata. Campesino neustále útočil pažbou pušky na mou hlavu, ale já jsem to téměř necítil. Když jsem sevřel prsty kolem jeho hrdla, upustil zbraň a sám mě pevně stiskl. Byl to silný muž a bojoval zarputile, ale bylo znát, že není cvičený v boji. Prsty jsem vyhledal jeho krční tepnu a stiskl ji. Po minutě jsem ho od sebe odstrčil a snažil se opět popadnout dech.

Díval jsem se, jak konec pohřebního průvodu vchází na hřbitovní pozemek. Rozhlédl jsem se po svém dalekohledu. V blízkém houští něco náhle zašramotilo a mně došlo, že jsem se dopustil další chyby, Caballerovi lidé nehlídkovali po jednom, ale ve dvojicích.

Prudce jsem se vymrštil na nohy a očekával další útok, ale druhý muž byl chytřejší. Zahlédl jsem jenom rychlý pohyb, jak se obrátil na útěk, mezi větvemi křoví se mihla okrová košile. Měl jsem se vrhnout za ním? Na to nebyl čas. Navíc ten muž utíkal pryč, nepředstavoval pro mě bezprostřední nebezpečí. Než se dostane zpátky a zalarmuje ostatní, uběhne nejméně půlhodina. Mezitím budu se vším hotový.

Pokud ovšem… uslyšel jsem přeskakující hlas, rozrušeně volající o pomoc. Potom následovaly chrčivé zvuky, které nemohly vycházet z ničeho jiného, než z vysílačky.

„Zatraceně.“

Viděl jsem, jak se dole sbíhají hlídačovi kolegové, dělníci z domu a ranče, a s obavami vybíhají ze hřbitova, na kterém zůstal pouze tlustý kněz s Caballerovou rodinou. Byli tam všichni tři synové, jejich manželky, několik mužů v černém a hrstka dalších lidí – snad nějací další blízcí příbuzní. Kněz se pokřižoval nad rakvemi a začal předčítat z modlitební knížky. Viděl jsem, jak se jeho rty pohybují, ostatní souhlasně pokyvovali hlavami. Za chvíli nastane správný okamžik.

Musel jsem uznat, že nakonec mi přálo štěstí. Eduardo, šéf ochranky byl v okamžiku, kdy ho zastihl elektronický poplach, asi sto metrů od hřbitova. Viděl jsem, jak sebou trhl, jako v záchvatu bolesti, s vysílačkou přitisknutou k uchu. Potom se obrátil a rychle se rozeběhl k branám hřbitova.

Naposledy jsem si přeměřil pohledem skupinu lidí shromážděných kolem rakví. Kněze, pozůstalé, zemřelé.

Můj cíl.

Vedoucí ochranky dorazil ke hřbitovu a hlasitě něco volal. Hlavy shromážděných lidí se polekaně zvedly, jejich těla ztuhla. Jeden ze synů sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl pistoli. Nebude mu moc platná.

Zhluboka jsem se nadechl, zamířil na místo mezi knězem a dvěma rakvemi. S ledovým klidem jsem vypálil řízenou střelu.

Běžel jsem čtyři dny, hladový, vyčerpaný, zpocený a roztřesený. Nedokázal jsem se zastavit, ale přitom jsem necítil žádnou touhu přežít. Toužil jsem, aby to už skončilo, toužil jsem po úlevě, která musela přijít. Tak jsem běžel, dokud jsem mohl. Jednoho dne ráno jsem musel nechat na místě svého koně. Dvakrát mě Caballerové téměř dostali. Jednou jsem musel dva z nich zastřelit, podruhé se kulka z jejich zbraně zaryla do země těsně vedle mě.

Třetího dne se objevili vojáci, ostřílený horský oddíl, který znal své řemeslo. Nebylo mi jasné, kdo pro ně poslal a proč, jakou roli tu měli hrát, ale když jsem viděl přilétat helikoptéry, došlo mi, že jim nemám šanci uniknout. Není problém schovat se v hustě zalesněných horách vrtulníkům, ale je příliš těžké uniknout, když jim pomáhá jednotka vojáků na zemi.

Vojáci v helikoptérách se objevili třetího dne za soumraku a téměř okamžitě se strhla střelba mezi nimi a mými pronásledovateli. Nejdříve jsem to připisoval zmatku, všichni byli jenom lovci, ženoucí se za svou kořistí. Každopádně mi ta přestřelka poskytla pár hodin času.

Čtvrtého dne odpoledne už muselo být každému jasné, že to všechno brzy skončí. Už jsem jenom vysíleně vrávoral, drmolil si něco sám pro sebe, povídal si se svou ženou a dcerkami, hádal se s lidmi, které jsem zabil a některé z nich jsem vlastně nikdy v životě neviděl, broukal si nekonečné písničky bez melodie.

Helikoptéra mě objevila chvíli předtím, než slunce zmizelo za obzorem, a už se mě nepustila, letěla v mých stopách jako dotěrný hmyz. Muž v otevřených dveřích měl spoustu příležitostí mě na místě zastřelit, ale žádný výstřel nepřicházel.

Když se přede mnou konečně objevil skalnatý výběžek strmé hory, vysíleně jsem se doplazil k převislému kameni, skýtajícímu alespoň částečný úkryt a stín. Byl bych prodal svou duši ďáblu za sklenici vody.

Bylo to překrásné místo, jedno z těch, co s takovým nadšením oslavují malíři a básníci. Ideální místo pro poslední odpočinek zločince. Vzduch sladce voněl. Nad úzkým údolím mezi prvními vrcholky zamlžených hor líně přeletěl kondor, užívající si krásný den. Opatrně jsem se posunul k místu, kde se země prudce svažovala do propasti a s úlevou jsem si sedl.

Spustil jsem nohy dolů a naklonil se kupředu.

Sráz byl příkrý, čtyřicet nebo padesát metrů, dost hluboký. V záři zapadajícího slunce jsem pozoroval třpytivou vodní hladinu v místě, kde amfiteátrem skal a balvanů protékala řeka. Vypadala jako lesknoucí se oko obřího zvířete. Točila se mi hlava a měl jsem strach. Cítil jsem závrať, úlevu a klid. Dovedla mě sem intuice, bylo to místo, kde jsem mohl všechno skončit.

Helikoptéra vyděsila kroužícího kondora. Letěla pár desítek metrů daleko přibližně na mé úrovni, trochu se zakymácela, možná díky vzdušné turbulenci v údolí nebo pilotově zaváhání.

Svou pušku jsem zahodil už předešlý den, když mi došly náboje. Měl jsem ještě revolver a mohl jsem i na tu dálku vrtulník trefit. Ale proč bych to dělal? Stejně jsem se nedokázal soustředit. Nevím proč, ale pohled na vrtulník a letícího kondora mi připomněl jedno dávné odpoledne, kdy jsem se vypravil do Biscayne Bay na makrely. Když jsem plul podél Marker Twenty-three, objevil se kousek od mého člunu párek hravých delfínů. Hráli si s mou loďkou na honěnou téměř jednu míli, jen pár kilometrů od nejznámějších a nejnebezpečnějších ulic v Americe mi předváděli svůj půvab a bezstarostnost. Proč jsem si na to zrovna v tu chvíli vzpomněl? Netušil jsem a dodnes by mě to zajímalo.

Odněkud zprava se ozvala střelba. Stříleli po mně? Spíš po vrtulníku, protože se prudce vznesl a zamířil k nevelké plošině nalevo pode mnou. Zůstal viset ve vzduchu, někdo vyhodil provazový žebřík a za chvíli po něm začali mrštně šplhat dolů dva vojáci, následováni o něco robustnější postavou v bílé košili, která si nepočínala zdaleka tak jistě.

Kdo to mohl být, šerif?

Opona padá. Sí, seňor. Nezbývaly hodiny, jenom minuty. Už jsem to pochopil. A byl jsem rád. Překupníci drog a vojáci na jedné straně. Vojáci a šerif na druhé. Nebylo kam šplhat. Nebylo úniku. Byl jsem v pasti. Byl jsem v koncích. Vlastně ještě zbývala cesta dolů. Zasmál jsem se, ozvěna toho zvuku se odrazila od okolních skal a vyplašila hejno papoušků.

Zprava se ozvaly další výstřely, do skály kousek ode mě se zaryla kulka. Snaha jim nechyběla, jenom být blíž a lépe mířit, pomyslel jsem si. Úhel dopadu se rovná druhé mocnině šířky zadku, říkávalo se mezi studenty, když jsem byl na střední škole. Jenom jestli to byla pravda.

Váhal jsem, najednou volný jako pták, jestli mám zkusit znovu zajít za ženami, které jsem znal, a zeptat se, jestli se mi to jen nezdálo, ale zřejmě to nebyl dobrý nápad. Nebyl, protože pronásledovatelům vpravo ještě zbýval pořádný kus kopce, který museli zdolat, aby se ke mně dostali, ale ti nalevo tu museli každou chvíli být. Pozorně jsem je sledoval, jak se o něčem naléhavě dohadovali. Potom…

Co to mělo znamenat? Oba vojáci zůstali stát u stromu, zbraně jim netečně visely po boku. Šerif šplhal dál sám, namáhavě se drápal do neschůdného příkrého svahu.

Hrajete si na hrdinu, šerife?

Chcete pózovat před objektivy fotografů jako hrdina, který sám holýma rukama zneškodnil nebezpečného šílence? Je mi líto, ale nic takového nebude. Šílenec tu na vás nepočká, šerife.

Napravo ode mě se ozvala další nesmyslná střelba, tentokrát na ni odpověděl výbuch granátu a přerušovaná salva nějakých těžších zbraní.

A co dál? Vojáci opravdu bojovali s pašeráky, to už mi bylo naprosto jasné a pomalu mi začalo docházet proč. Ten divný šerif nalevo ode mě.

Jak se namáhavě škrábal nahoru, většinou po čtyřech, měl jsem možnost si ho důkladně prohlédnout. Přes rameno mu visela polní láhev a na hrudi se mu něco kovově lesklo.

Ale neměl u sebe žádnou zbraň.

Divný šerif.

Najednou mi to došlo.

Vyskočil jsem a začal křičet: „Nech mě být! Tady nemáš co dělat. Jdi pryč a nech mě být!“

Šerif zůstal stát. Prohlížel jsem si jeho obličej, zalitý potem, poškrábaný kameny a trním. Stáhl se do známého úšklebku.

„Když jsem ve městě, nikdo nebude hrát sám za sebe a už vůbec ne ty, hermano,“ volal princ katolické církve a kamarád, kterému jsem vždycky říkal Rico.

„Jestli plánuješ nějaký akční únik, počkej s tím, dokud si spolu nepřipijeme. Kardinálové jsou stvoření pro pohodu, ne spěch. Už mě stálo dost sil abych se sem dostal.“

Když jsem viděl svého přítele drápat se stále blíž, viděl jsem, jak s každým krokem ztrácí spoustu sil, má zlost začala ustupovat. V jednu chvíli se téměř zřítil zpět, potom uklouzl a spadl do nějakého trnitého křoví.

Bylo to už hodně dávno, co jsme se viděli naposledy. Rico zestárnul.

„Zatracený Vatikán,“ bručel, když se konečně vydrápal na skalní převis za mnou a namáhavě se snažil popadnout dech. „Pohodlný život tě nenápadně ubíjí. Vaše Excelence sem, Vaše Excelence tam, a najednou zjistíš, že máš o dvacet liber víc než kdykoli předtím a kam se hneš, hledáš výtah.“ Jeho oči se nezměnily.

Jeho pohled byl stále stejně jiskřivý, tvrdý, kalkulující, pohled jestřába měřícího si svou kořist.

Nakonec se trochu vydýchal a obřadně odšpuntoval láhev. Než mi nabídl, pořádně se napil.

„Dlouho jsme se neviděli, co? Rád bych řekl, že vypadáš skvěle, ale fakt je, že vypadáš hrůzostrašně, amigo.“

„Neměl jsi sem chodit.“

„Vypij to třeba všechno, jestli chceš. Potřebuješ to ještě víc, než já.“ Udělal krok směrem ke mně, ale já jsem ho varovným pohybem pistole zarazil.

„Dobrá, nepůjdu blíž. Jen se napij.“

Lokl jsem si, ale okamžitě jsem všechno zase vyplivl.

„To není voda, to je rum.“

Rico se rozesmál. „Dokážeš si představit, že bych byl schopný slézt z toho provazového žebříku a vydrápat se na tuhle kolmou skalní stěnu jenom s vodou? Ty jsi opravdu blázen, hermano.“

„Nehraj si se mnou, Rico, jsem tu, protože tu chci být a udělám přesně to, co mám v plánu.“

„Jak chceš, Paule. Zůstaň v klidu.“

„Jak jsi se sem dostal? Proč?“

„Svět je malý, vždyť víš. Dokonce i do Vatikánu občas proniknou zprávy zdaleka. Kdyby byl El Jefe Caballero a jeho syn zemřeli při automobilové nehodě, byl bych se pomodlil za jejich duše a poděkoval bych Bohu, že nás jich zbavil. Ale když jsem se dozvěděl, že Seňor Caballero a jeho syn byli zlynčováni, nějak jsem si vzpomněl na starého přítele, který se někam ztratil posedlý touhou po pomstě. Proč jsi to udělal?“

„Jak se kroutili. Měl jsem z toho opravdu dobrý pocit.“

„Takže když jsem se o tom dozvěděl, skočil jsem do letadla, protože jsem se obával, že můj starý přítel se nespokojí se dvěma mrtvými a myslel jsem, že když se sem dostanu včas, mohl bych mu zabránit v něčem ještě horším…“ Pokrčil rameny. „Ale už bylo pozdě. Na něco. To je strašné, co jsi udělal, Paule, Caballerovi a jeho synovi, i to na tom hřbitově.“

„Oko za oko, říká Bible.“

„To je špatný důvod, amigo. Bylo to odporné – a já si myslím, že to víš stejně jako já.“

Napil jsem se, tentokrát opatrněji. Rum pálil jako oheň. Cítil jsem se, jako bych mohl vzlétnout.

„Proč mi nedáš tu pistoli, Paule?“ zeptal se Rico měkce.

„Jistě. Nepotřebuji ji. Ne teď. Ne tady.“ Rico ji chytil. Jednu podruhé vyndal všechny kulky a hodil je do propasti. Potom si zbraň zastrčil za pásek.

„Myslel jsem si, že bych ji mohl ještě jednou použít, ale rozhodl jsem se, že bude zajímavější cítit kolem sebe svištět horský vítr.“

„Ty neskočíš dolů, Paule.“

„Ale ano. Volný pád se dvojitým vrutem, možná trojitým.“ Jak vtipné. „Odporné, říkáš? Někdo by možná řekl, že to bylo špatné, ale to nebyla jeho žena a jeho dcery. Já se cítím dobře.“

„To si nemyslím. Je mi jasné, že se vůbec necítíš dobře, Paule.“

„Fajn, možná jsem loco, ale co se stalo, stalo se. Takhle to skončilo.“

Seděli jsme několik minut v napjatém tichu, ještě zbývala jedna věc, kterou jsem musel říct.

„Ještě něco krátkého a milého ti musím říct, Rico, potom dopiju svůj drink a ty se můžeš obrátit, vrátit se ke svému vrtulníku a vydat se na cestu domů.“

Neříkalo se mi to snadno, ani po všem tom utrpení, po těch hrozných letech. „Ty peníze, tenkrát v noci v autě. Ukradl jsem je.“ Po tváři mi stékaly slzy.

„Já vím, Paule,“ řekl kardinál tiše. „Odpouštím ti to. Odpustil jsem ti už dávno.“

Měl jsem pocit, že se zadusím, když jsem slyšel, jak se mé nejhlubší a nejsmutnější tajemství rozplývá v horském vzduchu. „Proč jsi mi nic neřekl? Měl jsi mi to říct. Asi by to nic nezměnilo, ale… myslel jsem, že ty peníze pomůžou Lise a dětem. Ale nepomohly… kvůli nim oni, já… tohle všechno…“

Rico řekl měkce: „Jednu věc o těch penězích nevíš, amigo, totiž, že i já jsem je vlastně ukradl. Někdy ti to všechno budu vyprávět.“

Co? Cože? To ten rum. A slzy. Svět se se mnou točil. Je čas jít. Stačí jeden krok. Adiós.

„Zůstaň sedět,“ přikázal Rico. „Přestaň se litovat a poslouchej mě. Nikdy nešlo o peníze. Jde mi o tebe, Paule. Ty jsi můj přítel. Nemám jich tolik. Nenechám tě odejít. Jednou ti to všechno bude také líto. A najdeš rozhřešení. Stejně jako jsem ho našel já.“

„Nepřibližuj se! Jestli se mě dotkneš, půjdeš se mnou!“

„Nikdo z nás nikam nejde, alespoň ne dnes.“

„Ty jsi, sakra, kardinál, ty za něco stojíš. Já jsem zloděj. Vrah.“

„Všechny duše jsou si rovny. Ježíš byl také ukřižován vedle zloděje, ne?“

Odhodil jsem láhev s rumem, vyskočil, křičel jsem skrz slzy: „Ne-poučuj mě. Nepotřebuji lekce katechismu. Zkurvil jsem to, Rico, všechno. A takhle to skončilo. Nezabíjej se se mnou.“

Kardinál už také stál na nohou, křičel a prudce gestikuloval. „Zachránil jsi mi život, Paule, vytáhl jsi mě z toho auta, když jsem umíral. Nenechám tě odejít bez boje.“

„Odpusť mi Otče moje hříchy,“ zvolal jsem. A udělal krok do prázdna.

V tu chvíli kardinál mohutným skokem překonal rozeklaný kus útesu, který nás odděloval, chytil mě za ruku a prudce mnou smýkl jako šílený diskař. Změnil směr mého pohybu, zoufale se snažil najít pod nohama opěrný bod a převážit naše těla zpět ke skále, pryč od propasti.

Balancovali jsme tak snad celou věčnost, oba jsme křičeli jako šílenci, kterými jsme koneckonců byli, bojovali jsme pradávný boj mezi pudem sebezáchovy a touhou zemřít.

Rico zvítězil.

Byla to čistě otázka fyzické převahy. Otázka síly a odporu, naší hmotnosti a zemské přitažlivosti. Možná šlo také o úhel dopadu, ale nakonec to byla jenom otázka fyzikálních zákonů, že jsme se nezřítili dolů. Tak to prostě muselo být.

Nikdo z nás o tom nikdy nebude nikomu vyprávět. A nikdo z nás nikdy neuvěří, že šlo jenom o tohle.

Jeden okamžik jsem padal dolů.

Druhý jsem byl mrštěn zpět proti ostré skalní stěně.

Rico, supící námahou, s tváří rudou vypětím, mě přimáčkl kolenem k zemi. Pamatuji si ještě, že vytáhl zpoza pásku pistoli a že se na ní odrážely sluneční paprsky, když dopadla na mou hlavu.

17

ROZTŘESENÝMI PRSTY JSEM postavil šálek zpět na talířek. Papež stál vedle mě a držel mě kolem ramen.

„Jsi v pořádku, hermano?“ ptal se starostlivě. Myslím, že pochopil, kam jsem se v myšlenkách vrátil.

„Fajn, je mi fajn,“ zalhal jsem a snažil se najít ztracenou rovnováhu. Po chvíli jsem nepříjemné pocity přemohl a dokázal jsem promluvit. „Ty víš, že budu vždycky stát při tobě. Když budu mít pocit, že ztrácím sebekontrolu, zajdu za Ivanovičem, pomůže mi dát se dohromady těmi svými modrými pilulkami.“

Tredi se usmál. Věděl o zlomených myslích a modrých tabletách dost. Dostal mě z hor ve vrtulníku, kterým přiletěl, což byl obdivuhodný kousek. Nakonec jsem se ocitl – nikdo se mě na nic neptal, nepřiznával jsem se k žádným vraždám – v církvi provozovaném ústavu v lesích poblíž hranic Spojených států a Kanady. Byl jsem pro ně jenom Paul, od té doby jsem pro každého jenom Paul. Myslím, že o mě nikdo nevěděl nic jiného, než že jsem byl hodně pomatený. Strávil jsem bezpočet hodin s lékařkou jménem Jennifer, Ivanovičovou kolegyní v kostěných brýlích a utaženým černým drdolem.

Hodně mi pomohla, ale nikdy jsem jí neřekl všechno. Hodně jsem četl, procházel se v lesích, přemýšlel o věcech, na které jsem nikdy neměl čas. Třeba o Bohu. S minulostí mě spojoval Jimmy Kearns, Bůh mu žehnej. Každý týden mi alespoň jednou zavolal a někdy jsem díky vymoženostem moderní techniky mohl mluvit s ním a s Ricem zároveň, přestože jeden z nich byl v Miami a druhý ve Vatikánu. Ten rok byla hodně krutá zima, ale já jsem přesto pořád chodil ven. Potom uprostřed krásného a krátkého jara přijel z Miami starý Jimmy, z jeho pohybů vyzařovala jarní energie a z očí optimismus.

Kearns mi s jedním ze svých širokých úsměvů podával obálku. „Tvoje jízdenka na svobodu, kamaráde.“ Byl to spíš kompromis, starobylý palác v horách v severní Itálii, provozovaný katolickým mnišským řádem. Sekal jsem tam dřevo, pracoval v lese, hodně četl ve staré klenuté gotické knihovně. Tam jsem se poprvé setkal s Ivanovičem a tam jsem také poprvé na jedné z jeho leteckých návštěv Ricovi řekl, že mám pocit, že bych měl začít něco dělat. Po mnoha letech studia a přemýšlení jsem jednoho dne seděl v téměř kněžském oblečení u šálku čaje s přítelem kardinálem, který se jednoho dne měl k vlastnímu překvapení a jak se mi zdálo i tajnému potěšení, stát papežem.

„Pojďme se podívat, co dáme dohromady z toho, co víme,“ řekl papež. „Řekni mi všechno, co víš o Carusovi.“

Popsal jsem mu celé vyšetřování Carusova případu, krok za krokem, frustrující rutinu, svědectví, prostě všechno. Sáhl do kapsy skryté ve svém bílém rouchu, vytáhl odtud stříbrné pero, nechal si hláskovat jedno jméno a připsal k němu krátkou poznámku.

Řekl jsem: „Vidal se se mnou chtěl setkat. Víš, co zjistil v Jižní Americe?“

„Chtěl mluvit o Caballerově rodině. Řekl jsem mu, že jsi na ně zvlášť zaměřený,“ řekl papež tiše.

Cíl se přibližuje k mušce, prst na spoušti se napíná.

Papež mi vysvětloval: „Z toho, co byl schopen zjistit pomocí počítače a telefonu, došel Vidal k závěru, že Caballerové jsou zpátky ve hře. Poslal jsem ho do Jižní Ameriky, aby si své dohady ověřil. Zřejmě se ujistil, že má pravdu.“

Ucítil jsem mírný tlak. Stisk.

„Caballerové jsou minulost.“

Báječný pocit úlevy.

„Minulost.“

Namítl: „Zdá se, že ne. Kdoví. Quién sabe? Neměl jsem možnost se s Gustavem vidět, když se včera vrátil, ale z letiště jel přímo sem, vyložil tady stoh dokumentů a disket. Moji chlapi se na to teď dívají. Nechal tu naprosto srozumitelný vzkaz: ‚Caballerové a Svaté klíče jsou dvě tváře jednoho démona‘.“

„Klíče. Nevidím tu žádnou spojitost. Proč by se drogoví magnáti starali o bandu náboženských fanatiků? Ani neví, kterou rukou se mají pokřižovat.“

Papež nalil do šálků další kávu. „Se Svatými klíči byly problémy od samého začátku, Paule,“ řekl s povzdechem. „Začalo to poměrně nevinně, ale vyvinulo se z toho hnutí, které se nejenom příčí mně, ale je nebezpečné i pro budoucnost a jednotu celé církve. Jsem přesvědčený, že jejich dlouhodobým cílem je rozštěpit církev a nakonec získat kontrolu nad její konzervativní a autoritářskou částí, kterou budou chtít odvést z Říma – a z mého dosahu. Jsem přesvědčen, že ti, kteří jim opravdu věří, včetně jejich místních vůdců, jsou duševně i finančně manipulováni.“

Tredi přecházel po místnosti, v očích měl chlad, v jeho hlasu bylo znát napětí. „Představ si, co by to znamenalo, a nejde jenom o drogy, kdyby zločinecký gang ze zákulisí ovládal celosvětovou síť militantních křesťanských fundamentalistů. Dobře vědí, že proti nim budu bojovat ze všech sil. Jiného papeže by tohle možná tolik netrápilo a tolik by po nich nešel.“

Dopil kávu, ve velkých rukou dál svíral jemný modrobílý šálek. „Tak jsem poslal dva přátele, dva dobré kněze, aby zjistili něco víc. Bylo to arogantní a bezohledné. Byl to hřích. Byli to inteligentní lidé, stateční, a já jsem je poslal na smrt. Bůh mi odpusť.“

„Rico, já…“ Papež bojoval se svou bolestí.

Lehce se mě dotkl. „Všechno jsem si promyslel, Paule. Caruso byl tichý muž v pozadí, věděli, že je to můj přítel a on je podporoval v domněnce, že sympatizuji s jejich názory. Sepisoval extremistické stati, které potom tiskli s přesvědčením, že to jsou moje vlastní názory. Caruso byl jejich tajnou zbraní – a také mou. Informoval mě o všem, co se o nich dozvěděl a já jsem měl v úmyslu je ve správný čas obvinit ze snahy o rozkol v církvi a jednou provždy se jich zbavit.

Gustavo Vidal, Bůh se mu odmění, pronikl až k nim. Byl slavný, byli rádi, že ho získali na svou stranu. Zapomeň na všechnu tu sociální spravedlnost, kterou hlásal. Od začátku byl právě tak konzervativní jako oni. Usmíval se, naslouchal, vyzvídal. Ale byl to můj člověk. Nikdy na nic nezapomněl a uměl skvěle zacházet s čísly. Dva moji přátelé vnikli mezi Svaté klíče a zaplatili za to životem.“

Papež to měl dokonale promyšlené. Ale nepočítal s žádnými vraždami.

„Jsou mrtví a já za to můžu. Je to stejné, jako bych je zabil sám, Paule.“

„Ne, Rico, to ne,“ odporoval jsem zbytečně.

V papežových očích se zaleskly slzy. Křehký šálek v jeho dlani náhle praskl. Na bílé róbě a perském koberci se objevily cákance kávy, ale on to nejspíš ani nezaregistroval.

Tiše jsem se obrátil ke dveřím. Věděl jsem, že chce být sám a truchlit pro své přátele. A také jsem věděl, že je schopný obrátit celý svět naruby – a když bude moci, i nebesa – aby se ujistil, že jeho přátelé, jeho kněží, nezemřeli zbytečně.

„Jsi na řadě, Paule. Musíme to skončit. Ale tentokrát žádné splácení účtů,“ zavolal za mnou. „Jsem připraven odpustit tomu, kdo zavraždil Carusa a Vidala, stejně jako by i oni odpustili svým vrahům. Ale zjisti, kdo za tím vším stojí. Zjisti to a já najdu způsob, jak je zničit po svém. Zničit je a všechno to zlo, které způsobili.“

Přešel místnost a objal mě. Potom se obrátil a vrátil se zpět na scénu ke své roli nejvyššího kněze světa.

Dokázal bych je najít. Ale odpustit? V žádném případě. Já nejsem papež. Jenom obyčejný mnich. Pomsta je víc v mém stylu.

Na cestě z paláce mě zastavil papežův pedantský komoří. Občas to dělával. Bez jediného slova mi podal dopisní obálku pro leteckou poštu. Vzal jsem ji s sebou na poštu a poslal Bobbymu. Uprostřed krize, která, jak se obával, mohla ohrozit jeho církev, papež posílal svému nenapravitelnému bratru Bobbymu další peníze na rybí farmu.

18

KDYŽ JSEM SE VRÁTIL ke Svatému Damianu, zdálo se mi, že se na mě vrátný poťouchle podíval. Potom jsem přistihl dva seminaristy, jak se na mě škodolibě uculují. Ve svém pokoji jsem zjistil proč. Na dveřích jsem našel vzkaz psaný rektorovým vysokým písmem, to nikdy nevěštilo nic dobrého.

Na posteli ležel, opatrně zabalený do květinového papíru, rudý karafiát. Na připojené kartičce nebylo nic napsáno. Byl to pečlivě nakreslený obrázek pistole, z jejíž hlavně se ještě kouřilo. Vypadala jako osmatřicítka.

Na vzkazu od rektora stálo: „Bratře Paule, jsem si jistý, že jste si stejně jako já vědom toho, že v ubytovně pro seminaristy není vhodné dostávat – nebo přijímat – jako dárky květiny.“

Ale kdyby Květinový muž poslal hezkou kytici na můj pohřeb, bylo by to v pořádku, že pane rektore? Varování od Květinového muže dostával i Caruso, jak jsem se dozvěděl od okouzlující Teresy Long-hiové. Zřejmě i Vidal, což jsem si mohl domyslet. Jsem na řadě.

O dva dny později měl Vidal pohřeb. Zúčastnil se ho i papež. Stejně jako šéf Svatých klíčů, který se s hlubokou oddaností a úctou skláněl, když líbal papežův prsten.

Na moje naléhání se Galli pustil do prověřování všech, kdo měli co do činění se Svatými klíči. Zatím nepřišli na nic převratného, ale našli mezi nimi dva nebo tři mladé lidi, jeden z nich byl kněz s prapodivnými doklady, který na plný úvazek pracoval v sídle Svatých klíčů. Stálo za to s nimi promluvit. Možná bych mohl já nebo Luther poctít starý palác, který Klíčům sloužil jako hlavní sídlo, tajnou noční návštěvou. Podobné věci jsme občas dělali.

Myslel jsem na Trediho, svatou, dominantní a osamělou postavu a na ty ostatní, kteří s ním sdíleli jeho poslání, kteří se vzdali světského života kvůli uspokojující ale nevděčné a samotářské roli kněze. Stát se katolickým knězem není snadné a podrobit se všem omezením ještě těžší. Caruso měl slabost pro ženy. Ve Vidalově pokoji jsme našli hašiš. Když to Galli, jemnější a lidštější, než většina policistů, které jsem znal, uviděl, okamžitě si běžel někam zavolat.

Když odešel, spláchl jsem hašiš do záchodu. Ale řekl jsem to papeži. Většinou jsme spolu mluvili po telefonu, oba dva jsme cítili, že chod událostí se zrychluje, že se ženeme k nějakému vyvrcholení podle scénáře, který psal nebezpečný, neviditelný nepřítel.

Musím se ještě vrátit k onomu hašiši ve Vidalově pokoji, protože když jsem o tom Tredimu vyprávěl, zareagoval nečekaně nevlídně. „Jsme jenom lidé, Paule, jenom lidé. Nezdá se ti, že někdy trochu přeberu? Nemyslíš, že někdy mívám to, čemu kněží říkají ‚nečisté myšlenky‘?“ naléhal. „Myslíš, že se nikdy neprobudím se ztopořeným penisem? Caruso celý svůj kněžský život bojoval se svým sklonem milovat ženy. Vidal měl mozek rovnající se všem mozkům v jedné vesnici dohromady ve slabém těle. Možná, že občas podlehl své touze a sešel na malou chvíli ze správné cesty. Nesuď Vidala a Carusa tak přísně. Ani sebe. Všichni jsme chybující ale úžasná boží stvoření.“

Nic člověka tak nepovzbudí jako lekce o morálce a soudnosti v podání nejvyššího kněze. Zvlášť, když si ji zaslouží.

Když jsem se o pár dní později sešel s Lutherem, stále ještě jsem si lízal utrpěné duševní rány, ale on měl dost dobré nálady pro nás oba. Studoval tlustý jídelní lístek se zaujetím, které naznačovalo, že má skutečně velký hlad. „Dám si od každého jednu porci, pěkně popořadě.“

„A já si dám to, co jsi před chvílí kouřil, pil nebo inhaloval.“

Obdařil mě širokým úsměvem. „Paule, cítím se skvěle, opravdu skvěle. Jsem lev, který právě ulovil antilopu.“

Seděli jsme u stolku na ulici, kde v dobách starého Říma býval rybí trh. Kdysi se tohle místo nacházelo přímo na břehu Tibery, který byl dnes o pár bloků dál. Staletí lidského snažení zkrotila řeku, která si v průběhu věků vyžádala víc lidských životů, než kterákoli jiná řeka mimo Čínu. Vedle našeho stolu se tyčil věkem sešlý římský sloup. Nebyl jsem schopen poznat, jestli to byla skutečná historická památka nebo dílo majitele restaurace. Jídlo ovšem pravé bylo.

Luther si objednal carciofi alla giudia, malé celé smažené artyčoky. Já jsem měl fiori di zucchini, lehce opečené filety z ančoviček obalené v dýňových květech a mozarelle. K tomu jsme si dali láhev Pinot Grigia, na můj vkus příliš sladkého, ale Luther na něm trval.

„Jak to, že máš volnou noc?“

„Papež je dnes večer doma, všechno je zajištěné. Řekl, že se postará sám, aby zůstal naživu. Poslal nás s Diegem pryč. Řekl, že potřebujeme nějaké volno.“

Luther si přivoněl k artyčoku a zakousl se do tlustého krajíce křupavého chleba. Obdivně se rozhlížel kolem a nakonec s plnou pusou řekl: „Báječné místo. Líbí se mi. Kouzelné.“

„Luthere, už jsme tu byli na jídle aspoň desetkrát.“

„Tolik historie. Historie mě fascinuje. Mísení kultur.“

Dávno před Kristem žili v Římě Židé. Jestli jste někdy slyšeli o dopisu, který napsal svatý Pavel Římanům, tak ten psal římským Židům. Houževnatí, nepostradatelní, pronásledovaní, ale věční. Více než tři sta let, od šestnáctého do devatenáctého století, papežové drželi Židy stranou v ghettu poblíž Tibery. Jeho brány byly přísně střeženy a každou noc zavírány. Dnešní ghetto bylo důkazem staré pravdy, že jít domů pro Římana znamená jít do ulic za přáteli.

Místo, kde jsme seděli, patřilo k nejživějším ve starém Římě. Ulice kolem veliké synagogy z devatenáctého století, ze tří stran obklopené katolickými kostely a čtvrtou obrácenou k nábřeží, byly plné lidí, upovídaných starých žen, nespouštějících oči z vnoučat, která na sebe pokřikovala ze sedadel motorek. Jak se na město snášel soumrak, seděli jsme u stolku na chodníku jako diváci ve velkém cirkusu, vzkvétajícím a věčném, jako sám Řím.

Luther jedl spaghetti alla vongole, malé šťavnaté škeble v omáčce z oleje, česneku a peperoncina. Já jsem si dal fettuccini con ifunghi por-cini, silné nudle s kousky hub.

„Mluvil jsem se Svatým otcem,“ oznámil mi Luther, když si naložil na krajíc chleba pořádnou hromadu mušlí. „Zbavil mě všeho, co mě tížilo.“

Přikývl jsem. Byla to pořádná zátěž.

„Vyprávěl jsem mu svůj příběh – úplně celý. Mluvil jsem snad dvě hodiny, Paule, a on ty dvě hodiny seděl, římský biskup, a poslouchal, ani na okamžik ze mě nespustil oči. Ví o mém životě víc než kdokoli jiný, možná i víc, než já sám, protože teprve když jsem skončil, měl jsem pocit, že všemu lépe rozumím. Celou dobu jsem měl pocit, že je o kus napřed. Řekl jsem mu o těch ženách, o násilí, o té noci, kdy jsem na nákladní lodi opouštěl Nigérii. Byla to noc, na kterou nikdy v životě nezapomenu.

Vyprávěl jsem mu, jak jednou, když jsem byl na univerzitě, jsme učili děti, jak krást v armádě jídlo a vybavení, jak jsme ho potom prodávali na černém trhu a z utržených peněz platili mzdy a elektřinu, aby mohla škola zůstat otevřená. Vyprávěl jsem mu o věcech, o kterých jsem nikdy nemluvil ani s tebou, o kterých jsem ani nevěděl, že si je ještě pamatuji.“

Luther musel zahlédnout v mých očích záblesk žárlivosti, protože mi položil ruku na rameno. „Je to papež, Paule. Jsou věci, které musí dělat, sliby, kterým musí dostát. Ty jsi můj bratr, mohu s tebou mluvit, kdykoli se mi zachce a o čemkoli. Jako třeba teď. Ale on je papež!“

„A skutečný kněz se vším všudy.“

„Je to skvělý člověk. Svatý člověk.“

Připili jsme si na papeže. Objednal jsem další láhev vína. Jako hlavní chod si Luther dal saltimboca alla romana, telecí maso se šunkou a kouskem sýra, jídlo, které bylo vynalezeno nedaleko od místa, kde jsme seděli. Já jsem se rozhodl pro tradici, abbacchio arrostito, pečené jehněčí a jako přílohu broccoletto in padella, zapečenou brokolici s česnekem a špetkou červeného pepře.

Vyprávěli jsme si o papežovi, sledovali šedovlasého muže na mopedu, zarputile bojujícího o místo na silnici s agresivní ženou v křiklavém fiatu a popíjeli jemné bílé víno. Nakonec od sebe Luther odstrčil prázdný talíř a se slovy: „Na nikoho na světě se nezlobím,“ ukončil hody.

„Když jsem se dostal ve svém vyprávění k Edenu a ke klášteru, jak jsem tam žil,“ řekl Luther s pohledem rozpačitě upřeným na bílý ubrus, „říct papeži, že ve skutečnosti nejsem kněz, byla ta nejtěžší věc, kterou jsem v životě musel udělat. Byl jsem podvodník, lhář. Čekal jsem, jak na to zareaguje, co na to řekne. Ale nedal vůbec nic najevo, ani nemrkl. Nevím, co si myslel. Ale něco ti řeknu, Paule. Bál jsem se jako nikdy v životě. Chtěl jsem, aby si mě mohl vážit, ale musel jsem mu říct, že jsem podvodník, lhář, že se vydávám za něco, co nejsem.“

Nyní bylo na mě, abych ho uklidnil. Věděl jsem, jak tím trpí, věděl jsem úplně přesně, jak se cítí. „Pochopil to,“ ujistil jsem ho, „jsem si jistý, že to Tredi pochopil.“

„Ach, ano, pochopil to,“ Lutherův hlas se změnil v šepot. „Když jsem skončil, když jsem to měl za sebou, rozhostila se dlouhá chvíle ticha. Myslel jsem, že bych možná měl prostě vstát a jít. Někam se ztratit. Završit tu ostudu. To bylo to, co jsem si zasluhoval.

Ale on se mě zeptal na jedinou otázku. ‚Luthere‘, zeptal se, ‚když jsi předstíral, že jsi kněz, žil jsi jako kněz?‘ Řekl jsem, že ano a je to pravda. Přísahám ti, Paule, že to je pravda.“

„Já vím, Luthere.“

„Zeptal se, jestli lituji těch špatných věcí, kterých jsem se dopustil. Všech svých hříchů. Řekl jsem, že lituji a on řekl: ‚Vyslechl jsem a přijal tvou zpověď, Luthere. Nyní učiň pokání.‘ Udělal jsem to a on mi odpustil. Jsem nový člověk.“

„Dokázal jsi to. On není skvělý. Ty jsi skvělý. Jsem na tebe hrdý,“ řekl jsem. A byl jsem. Luther se postavil svým vlastním démonům mnohem lépe, než já sám. Zažertoval jsem, abych uvolnil napětí.

„A co se stalo? Byl jsi degradován?“

„Ne, řekl, že mohu dál dělat všechno, co dosud, nosit oblečení, které nosím, jenom nesmím dávat rozhřešení. To je asi to nejhorší, čeho jsem se dopustil, ačkoli to neřekl.“

Luther vyprázdnil svou sklenici. „Takže teď je na nás, abychom to všechno dovedli ke zdárnému konci. Zjistíme, jaké nebezpečí hrozí Svatému otci, a to nebezpečí odvrátíme. Ty zjistíš, kdo zavraždil Carusa a Vidala, poletíme do New Yorku. Potom papež řekl, že pojedu pryč na jedno místo, které zná, budu o všem přemýšlet a naučím se všechny ty kněžské záležitosti, které jsem dosud předstíral, že je opravdu znám. Potom mě prý vysvětí. Budu opravdovým knězem.“

To samé nabídl Tredi i mně. Ale mě jeho nabídka nelákala. A asi nikdy nebude.

„To bude skvělé, Luthere. Jsem si jistý, že se budeš chtít stát knězem.“

„Víc než cokoli v životě, Paule.“

Dezert jsme vynechali, vypili kávu a odcházeli dlážděnou ulicí, která se pomalu začala vyprazdňovat. Byl krásný večer, jedna z těch nocí, na které se potom dlouho vzpomíná. Tu večeři jsme si opravdu užili, oba dva.

Byli jsme asi dva bloky od restaurace a Luther mi vyprávěl o tom, že by se jednou chtěl vrátit do Afriky jako misionář, když vtom náhle vylekaně strnul.

Byl rychlejší než já, vždycky byl rychlejší.

Sotva jsem stačil zahlédnout hlaveň pušky na střeše auta naproti přes ulici a nepodařilo se mi zahlédnout žádnou tvář.

„Paule!“ zvolal a strčil do mě tak silně, že jsem se skácel k zemi.

V tu chvíli se ozval výstřel a Luther se zhroutil jako podťatý.

Když jsem se nad ním o pár vteřin později sklonil, obrátil oči v sloup.

Věděl jsem, že dostal kulku, která byla určena mně, a věděl jsem, že ho ztratím.

Myslím, že jsem plakal, protože když do nemocnice vtrhl papež, viděl jsem ho rozmazaně.

Luther nezemřel na místě. Nedaleko ghetta byla nemocnice, a když přijela sanitka, odvezli ho na operační sál. Byl tam nekonečně dlouho.

Potom vyšla ven lékařka, mluvila na mě, její tvář byla šedá vyčerpáním, oči plné bolesti.

„Dělali jsme, co bylo v našich silách,“ řekla. „Váš přítel… myslím, že už nemůžeme nic dělat… Je mi to líto.“ Řekla to tak, jako by to opravdu tak cítila. „Musím teď domů k dětem. Ale zůstanou tu moji kolegové…“ Její ruce naznačily znamení kříže. „Je mi to tak líto.“

Převezli Luthera na malý samostatný pokoj, aby mohl zemřít zde a poslali pro nemocničního kněze, byl to seschlý Ital se sladkým obličejem, dal Lutherovi unaveným hlasem poslední pomazání.

Seděl jsem tam a držel Luthera za ruku, čas se pomalu vlekl. Nevím, jestli jsem na něco myslel. Cítil jsem se zlomený a prázdný. Možná jsem se modlil.

Tredi vpadl do místnosti jako velká voda. Za ním se prodíral dav lidí – vatikánští i italští policisté, lékaři, sestry, ošetřovatelky, kněz.

„Ven!“ přikázal papež. „Všichni ven.“

Poslechli ho. Zvedl jsem se, že půjdu také.

„Ty ne, Paule,“ řekl laskavějším tónem, „ty jsi s námi.“

Papež s sebou přinesl černou koženou tašku, ze které vytáhl odřenou modlitební knížku, svou štolu, oleje a hostii. Zapálil svíčku a podal mi ji.

„Luther umírá, Rico.“

„Uvidíme.“

„Doktorka říkala…“

„Slyšel jsem, co říkala doktorka.“

„Ten kněz už mu dal poslední pomazání.“

„Tohle není poslední pomazání.“ Jeho ruce hbitě převracely lehounké stránky modlitební knihy. „Srazil mě tomu vrahovi z cesty. Proto tu teď leží.“

„Slyšel jsem, co se stalo.“

„To byli oni. Jsou zpátky – jsou tady. Začalo to znovu.“ Věděl, co mám na mysli. Historie se vrací. Nejdříve mně, potom i jemu.

„To teď není důležité,“ zabručel. Ze záhybů své bílé róby vylovil napůl orámované brýle a nasadil si je. Nikdy jsem neviděl, že by nosil brýle na čtení, zřejmě ani nikdo jiný.

„Drž tu svíčku rovně, Paule,“ napomenul mě netrpělivě. „Jsi mým svědkem.“

Začal předčítat latinsky. Věděl jsem jistě, že to nebylo poslední pomazání, ale co jiného to mohlo být? Nějaká zvláštní modlitba? Jaká?

Chvíli mi trvalo, než mi to došlo, po tváři mi stále stékaly slzy a svíčka se mi chvěla v rukou. Byl to obřad starý jako církev sama, předávaný v nepřetržité a přímé linii od dob Krista dva tisíce let jeho biskupům. Luther byl právě vysvěcován.

Nepamatuji si, jak dlouho to trvalo, ale nakonec už musel být Tredi záplavou malinkých latinských písmen unaven, protože zavřel knihu, položil ruce na Lutherovu hlavu a pronesl pár jednoduchých slov, vzývajíc Ducha svatého.

Potom se papež slabě pousmál.

„Vítej v klubu, Luthere,“ řekl. Naklonil se nad ním a políbil ho na čelo.

Byl jsem příliš zničený, než abych dokázal něco říct, nějak reagovat. Necítil jsem horký vosk, který mi stékal po rukou.

Tredi chvíli stál v nohách Lutherovy postele, hlavu skloněnou v tiché modlitbě. Pokřižoval se.

„To bylo jenom pro jistotu,“ řekl tiše nehybnému tělu na lůžku. „Jednoho dne to uděláme pořádně. Ve velkém kostele, s varhany, se vší parádou.“

Potom se obrátil ke mně. Vyzařovala z něho podmanivá síla a odhodlání. Možná byl skutečně svatý. „Rico, on umírá,“ začal jsem. „Jaký rozdíl…“

„Prosím tě, buď zticha, Paule. A sfoukni tu svíčku, nebo to tady podpálíš.“ Zkusil jsem to, ale nepodařilo se mi to. Zhasl svíčku a přešel ke mně.

Potom mě políbil na tvář a spiklenecky zašeptal: „Luther to zvládne, Paule.“

Na přístroji, který monitoroval Lutherovy životní funkce byl čas 12:31 ráno. Tredi odešel stejným způsobem, jakým sem předtím vpadl.

Slyšel jsem dole startovat auta, v duchu jsem viděl modré majáčky hlídkových vozů a slyšel houkání, které uvolní římské ulice papeži, vracejícímu se do Vatikánu.

Během několika minut zřejmě celá nemocnice pocítila nutkavou potřebu nahlédnout do pokoje, do kterého se přišel pomodlit papež. Po několika prvních návštěvách jsem dveře pokoje zavřel s tak rozzuřeným výrazem, že to všechny ostatní odradilo.

Potom jsme už byli sami, Luther a já.

A aura, kterou tu zanechal Tredi.

Ve 2:31 ráno se Lutherovo srdce zastavilo.

Rozezněl se alarm a já jsem prudce vyskočil, netušíc v návalu paniky, co mám dělat. Ale ošetřovatelka a lékař s dlouhou jehlou v ruce tu byli téměř okamžitě. Museli vidět to, co já, na monitoru v sesterském pokoji.

Něco udělali a znovu se začalo ozývat pravidelné pípání, po monitoru se rozeběhly zelené křivky.

Tehdy jsem klesl na kolena s hlavou opřenou o postel a začal se modlit.

Ve 4:41 se alarm ozval znovu.

Tentokrát trvalo o něco déle, než se lékař se sestrou objevili a zdálo se, že pracují s menší snahou. Křivku srdečního rytmu se jim sice podařilo opět obnovit, ale odešli bez jediného slova, výmluvně mlčeli.

Věděl jsem, že to brzy skončí.

Rico, kde jsi?

Budil jsem se celou tu dlouhou noc snad každou minutu a kontroloval monitor, ale zelené linie tam stále byly, tiše tančily po obrazovce.

Jednou, když jsem stiskl Lutherovu dlaň, jsem ujišťoval sám sebe, že slabě zareagoval.

V 7:30 jsem už byl zase úplně vzhůru.

Lékařka, která ho v noci operovala, se mezitím vrátila. Tiše a strnule stála u lůžka, sledovala monitory, pozorně sledovala nehybné tělo pod pokrývkou. Nevím ani, jak dlouho tam byla.

„Co se tomu muži stalo?“ zeptala se polohlasně.

Hluboko v srdci jsem ucítil ledově chladnou čepel.

„Střelili ho. Vždyť to víte,“ zoufale jsem se zadíval na obrazovku. „Není… nemůže zemřít. Podívejte se, ty křivky tam pořád jsou. Pořád tam jsou, nevidíte?“

Zalétla pohledem zpět k Lutherovi.

„Ne, není mrtvý,“ řekla. „Měl by být mrtvý. Ale žije a možná, že bude žít.“

Seděl jsem dlouho v setmělém kostele. Řím nikdy nikomu neodpírá přístup do svatostánků. Na každém rohu byl koutek, kde bylo možné očistit se od nánosů každodenního městského shonu. To ráno jsem potřeboval nějaké útočiště. Byl jsem naprosto vyčerpaný, nervy jsem měl napjaté k prasknutí a byl jsem mnohem blíž šílenství než kdykoli jindy za několik posledních let.

Ať bylo hledání muže, který zavraždil kněze, jakkoli psychicky náročné, zůstávalo pro mě jenom profesionálním cvičením. Stejně jako ochrana Trediho. Ale nyní se v římských ulicích vynořil někdo z mé minulosti a pokusil se mě zabít. Místo mě zasáhl Luthera. To byla má osobní záležitost, naprosto osobní.

Neměl jsem tušení, kdo to byl, nebo kdo přesně ho poslal, ale věděl jsem, kdo byli jeho přátelé. Vyřídím si to s nimi. Jistěže to nebylo rozumné, věděl jsem to. Ale zaplatí mi za Lutherovu bolest a můj strach. Doslova a do písmene.

Mezi lavicemi přicházely dvě staré ženy, zapálily svíčky před barokním oltářem. Podél zdi kráčel kněz ve staromódní kutně jako policista na obchůzce, očima prohlížel postranní oltáře, kontroloval, pozoroval. Zadíval se na mě. Musel jsem vypadat stejně zničený, jako jsem se cítil. Pochopil jsem, že mě v duchu zařadil do škatulky „flákač, který se nepřišel modlit, ale jenom schovat před hlukem“. Už jsem se nemodlil. V tom měl pravdu.

Ať jste věřící nebo ne, když máte své přesvědčení, těžko to vysvětlíte někomu, kdo ho nemá.

Luther žil. Věřil jsem tomu.

V Lutherově pokoji se vystřídala ještě řada dalších chirurgů. Ptali se té první lékařky na spoustu věcí, dívali se na monitor, pozorovali Luthera, jakoby fakt, že žije, nějak odporoval jejich vědeckým poznatkům. Nakonec pokrčili rameny a odešli. Byli to koneckonců Italové, žijící v přesvědčení, že většině věcí lze porozumět, ale některé se prostě stávají. Medicína má své hranice. O Lutherově životě se rozhodovalo v jiné hře.

Když odešli lékaři, přišli policisté, tři mladí znudění římští detektivové. Měli lepší oblečení, než měli mít a věděli méně, než měli vědět. Řekl jsem jim, že Luther se stal obětí pouliční přestřelky. Byl to nějaký městský gang. Možná zloději. S někým si ho spletli. Ne, neviděl jsem toho, kdo střílel, ani jsem ho nezahlédl. Nevidí snad jasně, že Luther není ve stavu, kdy by byl schopen odpovídat na otázky? Nevěřili mi a nikomu z nás to zvlášť nevadilo.

Později zavolám Tilly a povím jí ten samý příběh. Ta událost si nezaslouží víc, než pár řádek v místních novinách. Pokud by někdo zaslechl nějaké řeči o noční papežově návštěvě v nemocnici, vatikánská tisková kancelář by takové zprávy okamžitě popřela.

Sotva policisté odešli, vběhl do pokoje papežův posel Diego Altamirano. „Jak mu je, Paule? Svatý otec…“

„Byl velice vážně zraněn, ale lékaři věří, že to přežije.“

„Díky Bohu.“ Zdálo se, že je upřímně pohnutý. „Musím zase rychle zpátky. Jeho Svatost je… dobrá, od časného rána se modlí ve své soukromé kapli. Řekněte otci Lutherovi, že, že… no, vy budete vědět, co říct.“

Měl jsem na srdci tolik věcí, které jsem chtěl Lutherovi říct, ale bude to muset počkat. Teď spal, snažil se dostat ze svých zranění někde, na nějakém místě, které Tredi dokázal najít, ale kam se já nikdy nedostanu.

Později ráno, když jsem se převaloval v nepohodlném tvrdém křesle vedle postele, mě probudil přátelský štulec.

„Jdi domů, Paule a vyspi se trochu. Vypadáš hůř, než Luther.“

Jmenoval se Mitch, pocházel z Norska. Měl na sobě stejné otevřené sandály a šedou kutnu, jakou nosil i Luther. I ruce měl jako on, poznamenané fyzickou prací a vyzařovala z něho stejná sebedůvěra, se kterou se jen občas u někoho setkáte.

„My se teď o našeho bratra postaráme,“ dodal druhý muž. Byl to mnich jménem Louis, původem z východní Afriky. Nikdy jsem nebyl schopen si zapamatovat, jestli pocházel z kmene Hutů nebo Tutsiů, ale Luther s oblibou tvrdil, že Louis je nejlepším básníkem v Římě.

Když jsem se dostal do Svatého Damiana, bylo už skoro poledne, na schodech seděl Michail Ivanovič a se zaujetím si prsty pročesával své dlouhé černé vousy. Jaká shoda okolností.

„Jak se máš, Paule?“

„Dobře, skvěle. Krásný den.“

„Ale těžká noc, že?“

„Nic zvláštního. Luthera někdo postřelil, Tredi udělal zázrak. Trochu mě to vyvedlo z míry. Běžné problémy.“

„Ale Luther bude v pořádku. Ty také.“

„Jistěže jsem v pořádku. Vlastně jsem vám chtěl zavolat. Jenom si o tom všem promluvit.“

„Dobrý nápad. Ale důvod, proč jsem se tu zastavil, je ten, že právě na pár dní odjíždím na hory. Myslel jsem, že by ses mohl chtít přidat. Luther je v dobrých rukou. Víš, že má sílu jako býk. A jeho přátelé se od něho nehnou ani na okamžik. Můžeme jen tak chodit po horách, povídat, vypít pár litrů té skvělé Valpoliccelly.“

Oběma bylo jasné, že se tu „zastavil“ proto, že ho papež vytáhl z postele a řekl mu, aby hnul svým chlupatým zadkem a uklidnil bolavou dušičku dvorního blázna bratra Paula.

„Vážně bych rád, Michaile, ale je tady Luther a ostatní věci. Dvě vraždy…“

„Paule, jen pár dní na čerstvém vzduchu. Všechno ostatní může počkat. Zasloužíš si na pár dní vysadit.“ Měl na mysli „potřebuješ“. „Prodloužený víkend a vrátíš se zpátky jako znovuzrozený.“

Věděl jsem, že má pravdu a nechtěl jsem nikam jet, ale situace byla pro bláznivého bratra Paula opravdu nahnutá. Mohl jsem si postavit hlavu a Ivanovič by odešel s nepořízenou, ale papeže by to rozzlobilo. Nemusel za mnou sice posílat psychiatra a vymýšlet léčky, ale kdysi to už udělat musel. Navíc, když jsem nad tím tak uvažoval, pár dní mimo město by mi prospělo. Ani Tredi, ani Ivanovič o tom nemusí vědět. Tak jsem se nechal přesvědčit.

„Dobře, souhlasím,“ řekl jsem po chvíli, když se Ivanovič nepřestával rozplývat nad čistotou horského vzduchu a dobře vyvinutou dívkou pracující v jídelně, v místě, kde jsme měli být ubytovaní. „Ale já jsem byl celou noc vzhůru. Potřebuji se vykoupat a trochu vyspat a večer je tady ve Svatém Damianu nějaká důležitá schůze. Potom budu muset ještě něco zařídit. Pamatuješ, jak jsme minule vyjeli pozdě v noci? Uděláme to zase tak. V jednu nebo ve dvě ráno. Silnice budou prázdné a budeme tam včas, abychom si vychutnali východ slunce nad horami.“

Podařilo se mi potěšit romantickou duši mého ukrajinského psychiatra. „Výborně, po půlnoci budu připravený vyrazit. Zavolej mi. A vezmi si tohle. Kdybys náhodou nemohl usnout.“

Podal mi papírový sáček s plochou krabičkou uvnitř. Nemusel jsem se dívat dovnitř.

„Zase ty modré věci?“

„Snad jenom na pár dní.“

„Mají sílu jako kůň, vždyť víš. Vždycky po nich zapomenu, kde jsem nechal svou druhou polovinu.“

„Tak už jdi, uvidíme se večer.“

V ubytovně jsem se ze všeho nejdříve osprchoval. Potom jsem vymačkal z fólie všechny modré tablety. A spláchl jsem je do záchodu. Ivanovič chtěl, abych si uklidnil podrážděné nervy. Já jsem chtěl živit svou zlost.

Spal jsem, dokud kolem čtvrté hodiny odpoledne opět neotevřeli obchody. Potom jsem na vypůjčené motorce objel půltuctu železářství a obchodů se zahradnickými potřebami po celém městě. Asi hodinu jsem strávil o samotě v suterénu Svatého Damiana. Nejdříve mi práce nešla příliš od ruky, měl jsem prsty celé ztuhlé, ale než jsem své dílo dokončil, zručnost se mi vrátila. Některé věci se nezapomínají.

Ten večer jsem si na poradě dával záležet, abych byl hodně vidět a slyšet. Potom jsem zašel do nemocnice. Luther byl v pořádku, jak mě ujistil lékař. V jeho pokoji seděli dva mniši. Jeden z nich měl na zemi vedle židle položenou těžkou dřevěnou palici.

Okolo jedenácté jsem opustil spící ubytovnu a vydal se do noci. Nedal jsem si pozor a pořezal jsem si ruku o sklo, ale okno bylo nejmenší překážkou. Zbývala dřevěná vrata a dva pevné zámky. Na konci duhy se skrýval pohádkový poklad. Všechno jde, když se chce.

Ještě jsem musel zařídit pár věcí, včetně několika rychlých a anonymních zastávek ve Vatikánu, ale stihl jsem to a v jednu hodinu jsem čekal na schodech Svatého Damiana. Když kolem jedné ráno dorazil Ivanovič, cítil jsem se tak uvolněný a klidný jako už dlouho ne.

Za normálních okolností by touhle dobou dopravní šílenství v římských ulicích na chvíli opadlo. Ne však té noci.

Na Luongotevere, vedoucí směrem z centra na sever, nebylo k hnutí. Třikrát se zácpou prodírala houkající policejní auta následovaná neohrabanými hasičskými vozy. Když jsme se dostali až na nábřeží k mostu, který postavil Mussolini, a zamířili na dálnici, poznali jsme důvod toho zmatku, sloup kouře stoupající z paláce nahoře na kopci. „Ošklivý požár,“ poznamenal Ivanovič.

Mlčky jsem přikývl, jako bych otupěle seděl omámený účinkem zázračné modré tabletky. Pořezaná ruka pekelně bolela a v namože-ném rameni mi cukalo. Byla to vysoká a odporná zeď. Ale moje mysl byla klidná a mé vědomí se jí ochotně podřizovalo.

19

PŘÍŠTÍ TÝDEN cestou do Neapole jsem usnul ve vatikánském autobusu s hlavou přitisknutou na sklo. Spánek mě přepadl v tom okamžiku, kdy se autobus vymotal z Říma a najel na dálnici směrem na jih. Díky Michailu Ivanovičovi jsem se dal celkem dohromady, od časného rána až do chvíle, kdy jsme pozdě večer usínali unavení ostružinovou grappou, mě soustavně rozmazloval. Když Michailovi klesla brada do hustého vousu, odstěhoval jsem nás oba do postele. Několik prvních dnů jsem dokázal spát dvanáct hodin v kuse. Cítil jsem, jak se moje hlava zase kousek po kousku skládá dohromady. Pátého dne mi došly modré tablety a když jsem to řekl Ivanovičovi, řekl, že to nevadí.

Nikdy jsem mu neřekl, že celou dobu tenkrát na horách jsem si v mysli stále dokola přehrával poslední kletbu, kterou na mě Patricio Caballero křičel, když jsem ho hnal k šibeničnímu stromu. Od jatek na hřbitově – zaměřit, zalícit, zadržet dech, stisknout spoušť – jsem přesvědčoval sám sebe, že žádný Caballero nezůstal naživu, aby mě našel. Ale jeden mi musel uniknout. Teď už mi to bylo jasné.

Když jsme se vrátili do Říma, jel jsem rovnou do nemocnice. Luther vypadal bledý, starý a unavený. Ale byl naživu. Když jsem vešel do pokoje, seděl na posteli a četl si breviář. Okamžitě se rozzářil: „Paule! Vítám tě.“

Jeho přátelé odešli pro cappuccino, Luther si mě změřil pohledem. „Jak se máš? Dělal jsem si o tebe starosti.“

O mě! „Já jsem v pořádku, ty jsi ten…“

„Jsem chodící zázrak, alespoň mi to všichni říkají. Jsem miláček nemocničního kněze a všech sestřiček. Doktoři nevědí, co si o tom mají myslet. Je to skvělé, ale je to celé nesmysl. Na tom, že jeden budižkničemu přežil ránu do prsou, není nic zázračného.“

„Luthere, nevím, jak ti to mám říct, ale dlužím ti…“

„To už jsem řekl Svatému otci, když se sem jednou v noci tajně vplížil. Řekl jsem mu, že doufám, že nepřišel zkontrolovat svůj zázrak, protože se žádný nekoná. Rozesmálo ho to. ‚Luthere,‘ řekl mi, ‚lidé umírají, jak náš dobrý Pán rozhodne. Musí s tebou ještě pro něco počítat.‘ Řekl jsem mu, že jsem nejspíš nechtěl zemřít, dokud nebudu vysvěcen, a tak se to stalo.“

Povzbudivě jsem přikývl. Církevní finesy přenechám raději papeži. „Co papež?“

„V pořádku. Mluvili jsme spolu jenom chvilku, hned zase zmizel. Přijel na motorce, Paule, věřil bys tomu? Na hlavě měl bílou helmu. Nikdo se za ním ani neohlédl. Možná, že nechal dole Diega. Alespoň doufám. Vůbec se mi nelíbí, když vidím, že tohle dělá…“

Odmlčel se a mně došlo, že přemáhá bolest, kterou mu způsobovalo zranění. Už zbývala jenom jedna věc.

„Luthere, ta kulka byla určená mně. Já… jsou jisté věci…“

„Paule, poslouchej. Všiml jsem si trochu, jak ten střelec vypadal. Mladý, na hlavě měl červenou baseballovou čepici s dlouhým kšiltem, stál ve dveřích. Střelil mě, protože jsem byl nejsnazším cílem, nejbližším cílem. Každý z nás by mu vyhovoval stejně. Možná my oba. Buď klidný.“

Trediho kancelář pro mě vymyslela nesmyslný a dostatečně nic neříkající titul, abych s ním mohl bez problémů odjet na rychlou návštěvu do Neapole. Tak jsem teď seděl v autobuse plném vatikánských zaměstnanců i členů ochranky.

Navlečený do svých parádních černobílých, ne zcela kněžských, šatů jsem si cestou četl v Il Messaggeru článek o papežových námitkách proti blahořečení jedné jeptišky ze třináctého století, která raději zemřela, než by se násilím nechala připravit o poctivost. V dalším článku na titulní straně prohlásil šéf římských hasičů, že požár, který zničil hlavní sídlo Společnosti svatých klíčů, založil žhář. Představte si.

Po dvou hodinách jízdy pod horkým středomořským sluncem dojel náš autobus následovaný dvěma dalšími autobusy plnými novinářů na leteckou základnu severně od města. Dlouhé cesty autobusem nebyly pro Jeho Svatost ničím příjemným. Měl za námi přiletět vrtulníkem a potom vjet do Neapole v čele kolony ve svém papamobilu. Papežská privilegia. A bezpečnost.

Na základně nás zavedli do místnosti pro VIP, ale většina prelátů, kteří s námi přijeli, nabídku sendvičů a bílého vína ignorovala. Většina z nich zamířila přímo k toaletě. Papežovy cesty bývají pro stárnoucí muže v dlouhých róbách skutečnou zkouškou odolnosti. Toalet bývá cestou pár a ve velkých časových intervalech. Když jsem si myl ruce, zahlédl jsem v zrcadle za sebou známou tvář. Obrátil jsem se a pozdravil biskupa Beccara, prefekta Svatých klíčů, který čekal ve frontě za mnou.

„Dobrý den, Vaše Excelence. Jak se vám daří?“

„Dobře, děkuji.“ Když jsem za ním byl s Marcem Gallim, měl jsem na sobě obyčejné civilní šaty, ale přesto mě ihned poznal. Neměl mě příliš v lásce, a to ještě nevěděl všechno. „Věřím, že i vy se máte dobře.“

Jen málokdy se podaří vtěsnat do dvou vět tolik licoměrnosti.

„Slyšel jsem, co vás postihlo. Je mi to líto,“ řekl jsem.

„Náš Pán nás všechny podrobuje zkouškám. Musíme je překonávat,“ odpověděl se suchým úsměvem, který mě měl nejspíš proměnit v solný sloup.

Papežovy návštěvy trochu připomínají tanec. Občas sice můžete udělat nějaké to pukrle, ale většinou se všechno odehrává v neměnném rytmu. Raz – dva – tři. V doprovodu svých bezpečnostních agentů se Tredi měl dostavit do katedrály v Neapoli na setkání s místními knězi a řádovými sestrami. Potom byl v plánu oběd s místní honorací a představiteli jiných církví a nakonec měla přijít hlavní událost – veřejná mše v Palazzo Reale v centru Neapole při příležitosti svatořečení. Odpoledne následovala návštěva na setkání mládeže a potom rychle do vrtulníku, večeře už byla na programu doma ve Vatikánu. Ostatní budou rádi, když se dostanou zpátky před půlnocí a seženou si nějakou večeři do autobusu.

Vyšel jsem ven z haly na vyasfaltované prostranství, kde čekali novináři, až přiletí papež v helikoptéře, půjčené pro tuto příležitost od italských vzdušných sil. Byl krásný den, po modré obloze plulo jen pár nadýchaných obláčků. V dálce jsem viděl lesklou hladinu Neapolského zálivu a kousek dál majestátný kužel Vesuvu.

Marii nebylo možné v davu novinářů přehlédnout. Měla rozpuštěné vlasy, které ji v černých vlnách spadaly na záda. Vypadala odpočatá a plná života. Jakožto zkušený cynik, který nepotřebuje pro takové věci žádné důkazy, jsem nostalgicky a toužebně usoudil, že za to vděčí bohatému sexuálnímu životu. Možná jsem se mýlil, jelikož pod jejím novým zevnějškem bilo stále stejné konzervativní srdce.

„Bratře Paule, jak se máš? Doufala jsem, že se tu dneska uvidíme. Máš chvíli?“ Aby se ujistila, že jí neuteču, vzala mě za ruku a odtáhla do tichého koutu opodál.

„Cestování ti prospívá, linda, vypadáš báječně,“ zalichotil jsem jí, když našla vhodnou strategickou pozici, ze které mohla sledovat mě a zároveň vyhlížet Trediho helikoptéru.

„Jsi velice milý. Je to fajn, dostat se z Říma, ale jsem utahaná. Pracovala jsem s dobrovolníky v domě Svatých klíčů, pomáhala odklízet nepořádek.“

„Ten požár mě mrzí.“

„Ten požár byl to nejmenší. Nebyl nijak rozsáhlý a zničil jenom počítačové centrum a okolní kanceláře. Ale nějak se porouchalo hasicí zařízení a zaplavilo celý dům, plus ještě pach kouře všude kolem. Celé hodiny jsem se potom musela drhnout a pořád to cítím. Nesnáším tenhle smrad.“

„Oheň je strašná věc.“ Ach. Ještě větší škoda, než jsem předpokládal. Neměl jsem čas pořídit si v počítačovém centru Klíčů kopie jejich disket a malý požár dokáže zakrýt spoustu hříchů. Pár minut poté, co požár vznikl, jsem spustil alarm. Samozřejmě jsem věděl o porouchaném hasicím zařízení, když o tom tak uvažuji, měl jsem vymyslet ještě něco.

„Ale jeden požár nás nemůže zastavit, Paule. Biskup Beccar říká, že musíme jako legendární Fénix vstát z popela a vylétnout ještě výš než předtím.“

Nakonec mě úplně uzemnila: „Právě o Svatých klíčích s tebou chci mluvit, Paule. Vím, že miluješ církev a že jsi inteligentní. Chtěla bych, abys mezi nás přišel a setkal se s mými přáteli od Svatých klíčů, až někdy večer bude příležitost. Jenom si je přijď poslechnout a popovídat si. Půjdeš se mnou? Moc bych to chtěla.“

Snaží se mě naverbovat. Bratr Paul, pěšák náboženské bouře. Achtung!

„No dobrá… ale Marie… ano, jsem přesvědčený o své víře, ale…“

„Jsi boží člověk, Paule, muž, který je v úzkém přátelském svazku se Svatým otcem.“ Aha. Svatý otec.

„Samozřejmě, že tě chceme mezi sebou kvůli tobě samotnému. Až zjistíš pravdu o naší společnosti a o našich snech, kdo ví, možná budeš moci jednoho dne ukázat Svatému otci…“

Potřebovala špeha! Bylo snad šmírování ve Vatikánu nakažlivou chorobou? Vzpomněl jsem si na Trediho a jeho špionážní záměr vyslat dva kněze mezi Klíče. A jak to dopadlo.

„Marie, jsem polichocen. Vím, že mi to nenabízíš jen tak. Ale co bych mohl ukázat nebo říci Svatému otci, co by o tvé organizaci sám nevěděl?“

„O to právě jde. Trefil jsi do černého!“ Byla rozrušená, natáhla ruku, aby mně mohla sevřít předloktí. „My, já si myslím, že by k nám mohl být nedůvěřivý, že nechápe, že chceme pro církev jenom to nejlepší. Rozumíš mi?“

„Ano, myslím, že ano,“ řekl jsem pomalu.

Opatrně, Paule, opatrně.

„Já se o politiku příliš nezajímám, Marie, ale mám pocit, že Klíče, že vy, nesouhlasíte s papežovými plány ohledně církve a se směrem, kterým ji chce vést.“

„To je bohužel pravda. My jsme přesvědčení, že církev musí vědět, že se na papeže může spolehnout a věřit, že ji povede dobře a správným směrem. Pokud ne…“ zarazila se.

„Pokud ne, tak co?“

Budeme hledat nového papeže?

„Potom uděláme, co bude potřeba, abychom ho přesvědčili. Naše víra je ta jediná správná. Bez jednotného vedení právě Svatého otce jsme jenom barbaři, stejní jako stoupenci všech ostatních náboženství.“

„A ty si myslíš, že bych byl schopen sloužit jako most mezi vámi, pomoci vám sjednotit zájmy?“

„Ano, Paule, přesně tak.“

„Cítím se poctěn, že jsi mi to nabídla, linda.“ Vzal jsem ji za ruku, zpocenou napětím. „Budu o tom vážně uvažovat.“ Až naprší a uschne.

Když jsem Trediho uviděl, vypadal okázale a nádherně. Vzpřímená, známá postava s úsměvem na rtech, mávající ze svého papamobilu davům věřících, shromážděných na nábřeží v Neapoli.

Každý papež je nejvíce ohrožený právě při venkovních slavnostech a obřadech. Nejnebezpečnější je těch několik minut, kdy papež projíždí nějakým otevřeným prostranstvím ve speciálním voze známém po celém světě jako papamobil. Možná jste už slyšeli, že se Vatikán rozhodl, že papamobil musí být celý zakrytý, když v roce 1981 byl při jízdě v otevřeném voze na náměstí Svatého Petra postřelen papež Wojtyla. I když okna papamobilu vypadají jako skleněná, jsou vyrobena z neprůstřelného materiálu. Ale jsou kulky a jsou kulky. Každý metr papežovy trasy pečlivě monitorují bezpečnostní agenti a ostřelovači. Každý policista přitom tají dech, dokud papež není z té nebezpečné věci zase venku.

Neapol je město, které by se klidně mohlo jmenovat Chaos, ale slavnostní mše se toho dne odehrávala zcela hladce. Tredi vyskočil z papamobilu a dlouhými kroky mířil ke čtyřicet stop vysokému oltáři, za nímž se skvělo něco, co podle názoru umělce mělo vypadat jako zanedlouho již svatá sestra Concetta před sedmi sty lety. Tvářičky jako měsíček, žalostný a dostatečně panenský výraz.

Tredi spolu s dalšími biskupy, shromážděnými na oltáři kolem něho, vzdali jeptišce předepsané pocty. Jeho homilie byla o síle církevních řádů a ctnostech spravedlnosti, úmyslně vedená tak, aby se týkala přímo města, sužovaného krutou a rafinovanou místní mafií, zvanou Camorra.

Když mše dosáhla svého vrcholného bodu, vysvěcení chleba a vína na krev a tělo Páně, odešel jsem se převléknout do kněžského oděvu. Řádoví bratři nesmějí vysvěcovat, to je privilegium vyhrazené kněžím. Ale bratři, jako laici obeznámení s katolickými dogmaty, mohou vysvěcené hostie rozdělovat mezi shromážděné. Na několika-tisícových papežských mších jsou proto připraveni rozdělovat hostie kněží i prostí mniši.

V šatně pod oltářem jsem objevil schéma s náčrtem. Lidé se venku shromažďovali do několika obdélníků, které oddělovaly provazy. Každý úsek měl své číslo. Podle plánu, připravovaného týdny předem, mělo být moje jméno vepsáno do obdélníku s číslem dvacet osm. Bylo to umístění odpovídající mému postavení, vlevo a téměř na samém konci náměstí, prostírajícího se před palácem někdejších španělských králů Neapole.

Přitočil se ke mně jeden malý pečlivý biskup a řekl: „Je tu víc lidí, než jsme čekali, otče. Mohl byste, až skončíte v osmadvacítce, pomoci udělat ještě čtyřiatřicítku?“

„Rád,“ odpověděl jsem a neopravoval ho. Otec nebo bratr, bylo mu to jedno. Potřeboval jenom lidi a pracovité ruce. Viděl jsem zkušené kněze, kteří dokázali rozdat třicet hostií za minutu, aniž by si nějak stěžovali. Musíte každému věřícímu, kterému podáte hostii říci: „Tělo Krista.“ Jedním církevním trikem je říkat to latinsky. Corpus Christi je jednak na celém světě srozumitelné a jednak rychlejší.

Nejsem v téhle disciplíně zrovna přeborník, ale nejsem ani úplně nejhorší. Můj rekord je dvaadvacet lidí za minutu.

Na černobílou řadu posunující se k oltáři, aby vyzvedla hostie pro shromážděné, musí být strhující pohled. Většina kněží má pro tuto příležitost vlastní podnos na hostie, který smí při papežské mši používat. Já jsem samozřejmě žádný vlastní podnos neměl, ale měl jsem štěstí a mezi několika náhradními jsem našel jeden celkem ucházející. Byl dost velký a těžký, mohl být i celý ze stříbra. Vypadal dost opotřebovaně, už zřejmě uběhla pěkná řádka let, co jeho původní majitel odešel na pravdu boží.

V úseku dvacet osm na mě čekaly stovky lidí. Pomalu jsem kráčel podél provazového zábradlí a rozdával hostie nejdříve těm, co stáli nejblíž. Potom jsem se naklonil kupředu k lidem ve druhé řadě. „II corpo di Cristo… II corpo di Cristo… II corpo…“

Než jsem došel na konec a obrátil se zpět, lidé u zábradlí se vyměnili a přede mnou stáli dvě nové řady, momentálně velice zbožných katolíků s otevřenými ústy.

Občas dojde při podávání kulatých sušenek z nekvašeného těsta k různým příhodám. Lidem se z nich udělá zle. Nebo jim zaskočí. Malé děti se občas počurají. Někomu hostie vypadne z úst a on se vrhne na všechny čtyři, aby zachránil svůj malý kousek věčnosti. Ale v Neapoli šlo všechno jako po másle. Byli tu samí Italové a věděli, jak se mají chovat.

Bez problémů jsem postupoval dál, soustředil se víc na svou činnost, než na tváře lidí přede mnou, přestože se mezi nimi objevily i některé celkem zajímavé a jedna, na kterou nikdy nezapomenu.

Asi po patnácti minutách mě začala bolet ruka a podnos už byl téměř prázdný. Očima jsem odhadoval shromážděný dav, jestli bude zapotřebí rozdělit zbývající hostie na půlku, aby vystačily pro všechny. V tu chvíli se to stalo.

Naklonil jsem se do druhé řady a ocitl se tváří v tvář snědému mladému muži se splihlým knírem. Nebyl to Ital. Jihoameričan, došlo mi bez přemýšlení. Lidé většinou přijímali hostie se sklopenýma očima, ale pohled toho muže plál nenávistí.

Udělal to ve chvíli, kdy jsem se naklonil dopředu s hostií v pravé ruce. Spíš jsem vycítil než uviděl dlouhou ostrou čepel, letící proti mně. Reflexivně jsem uhnul a odrazil nástroj kovovým podnosem stranou.

Hostie se rozlétly vzduchem. Uslyšel jsem zvuk párané látky a ucítil pronikavou bolest v předloktí. Zavrávoral jsem ochromen bolestí. Muselo to vypadat, jako bych uklouzl, nebo dostal infarkt.

„Padre, padre,“ křičeli lidé. Nějaký mladík se protáhl pod provazem a podepřel mě. Brzy na to přiběhl pracovník bezpečnostní služby.

„Krev. Teče vám krev, otče.“

„Jsem v pořádku. Jsem v pořádku,“ řekl jsem. Zatímco lidé sbírali rozsypané hostie a někdo mi podával čistý bílý kapesník, očima jsem pátral v davu.

Byl pryč. Měl na to, aby zmizel, jenom pár vteřin a využil je, protože jsem nikde nezahlédl nic, co by mi připomínalo mladého Jihoameričana, který přišel na mši, aby mě zabil.

Papež byl konečně v bezpečí. Když jsem se k němu dostal, seděl uprostřed místnosti v křesle s vysokým zdobeným opěradlem a mohutnými opěrkami. Papežovo setkání s mládeží mělo mít podobu dialogu mezi papežem a lidmi. Skupina studentů měla zahrát scénku a vypravěč přitom předčítat pasáž o mravním ponaučení, které měla scénka znázorňovat. Papež měl reagovat vlastním příspěvkem na dané téma. Vatikánští plánovači převzali tento zvyk z cest Svatého Poláka. Tredi se o něco takového pokoušel poprvé a z řeči jeho těla jsem poznal, že ho to nanejvýš nudí.

Přišel jsem pozdě, trvalo to nějakou chvíli, než jsem se dostal na ošetřovnu, kde mi úslužný mladý lékař pozorně sešil předloktí. Řekl jsem mu, že jsem upadl na kovovou tyč, takže jsem musel po šití a převazování ještě chvíli čekat, než připravili povinnou protitetanovou injekci. Lékař mi dal spoustu léků proti bolesti a poslal mě pryč s mateřským doporučením, abych na sebe dával pozor. Když jsem vyšel ven z ošetřovny, vatikánská kolona už byla samozřejmě dávno pryč a já jsem se ocitl uprostřed přeplněných ulic města. Naštěstí jsem díky kněžskému oděvu a vatikánským dokladům přesvědčil místního policistu, aby mě odvezl na místo papežova setkání s mládeží.

„Ahoj, Paule, jak je? Pěkná show, že? Myslím, že papež si to opravdu dokáže užít.“ Oči Diega Altamirana zářily nadšením, když jsme na sebe narazili u vchodu do místnosti.

„Ano, bylo to skvělé.“

„Nevím, jak vy, ale já bych si dal sprchu, čím teplejší, tím lepší.“ Zachvěl se. „Cítím se jako bych u toho přijímání sám byl. Taková tlačenice.“

„Ta sprcha není špatný nápad.“

„Byl jsem na takové akci poprvé. Toho shonu kolem. Že jsem tě zahlédl venku?“

„Byl jsem tam.“

Uvažoval jsem o tom, jestli mám útok nahlásit policii a vatikánské bezpečnostní službě, ale nakonec jsem se rozhodl, že to neudělám. Dnešním cílem jsem byl já a muž s nožem bude mít stejné problémy jako kdokoli jiný, kdyby se chtěl ještě jednou přiblížit. Nebylo pravděpodobné, že by se o něco pokusil dvakrát za sebou. Ale bylo by zřejmě profesionální, kdybych upozornil Diega na možné nebezpečí. Byl papežovou nejbližší ochrannou bariérou.

„Diego, někdo oznámil na policii, že se v ulicích pohybuje loco s nožem a má v úmyslu napadnout papeže. Vysoký, snědý, tmavé oči, zplihlý černý knír. Měj oči otevřené.“

„Bratře Paule, vy víte, že budu.“

Námaha herců na jevišti si vysloužila vlažný potlesk a já jsem na chvíli doufal, že budeme moci konečně zmizet, ale na pódium vyskočil úlisný mladý monsignore s mikrofonem v ruce.

„Jak víte, Svatý otče, na univerzity v Neapoli přicházejí studovat lidé z celého světa. Jako zvláštní přídavek jsme pro vás připravili hudební hold vaší vlastní rodné zemi.“

Na jeviště napochodovalo sedm nebo osm nervózních muzikantů s bizarní směsicí latinskoamerických hudebních nástrojů – kytarou, charangem, bombem, mexickým rohem a dokonce i quenou. Vypadalo to na katastrofu. Většinou byli trochu neupravení a mladí, až na jednu nápadnou ženu s poněkud větším pozadím, držící v rukou maracas. Tredi se nejistě usmíval.

Chytlo mě to asi v polovině prvního čísla, jejich hudba byla živá, pulsující, rytmická a barvitá. Neměl jsem tušení, jestli to má být nějaká folková hudba nebo salsa, nebo nějaký speciální neapolský vynález, ale vrhla mě zpět do minulosti, oslovila mou duši. Byl jsem unesen. Při druhém čísle všichni ožili, stáli na nohou a tleskali. Altamirano vedle mě se pohupoval v rytmu hudby. Všiml jsem si, že i papež poklepává prstem o opěradlo.

Stalo se to během třetí nebo čtvrté skladby. Tredi vstal, zhoupl se v bocích a dal si ruce za hlavu. Naklonil se k hudebníkům a řekl něco ženě s maracasem. Neslyšel jsem, co říká, ale poznal jsem to podle pohybu jeho rtů. Dvě španělská slova.

„Bailamos, linda,“ vyzval ji papež. Musíte pocházet z Latinské Ameriky, abyste porozuměli významu a důvěrnosti takového vyzvání. Vatikánská tisková kancelář oznámila s diplomacií jí vlastní, že papež se ženy zeptal: „Chtěla byste si zatančit, seňoro?“

Na ženině tváři se během okamžiku vystřídala řada emocí, překvapení, šok a nakonec široký blažený úsměv a nelíčená radost.

Papež Pius XIII. převedl na jevišti pukrle a vzal ženu za ruku. Byl to staromódní tanec, který netrval dlouho a nebylo v něm příliš mnoho rozmáchlých pohybů, zato dost houpání v bocích.

Hotové pozdvižení.

Sál byl vzhůru nohama. Mladí lidé zdravili tančícího papeže a mávali mu. Papežův tanec nepochybně bude vysílat každá televizní stanice a bude se o něm psát na všech titulních stránkách. V rozjařené náladě jsem se rozhodl jet zpátky domů spolu s novináři, slibovalo to rozhodně víc zábavy než cesta s vatikánskými hodnostáři.

„To je šoumen, Paule. To bylo skvělá vizitka pro celou církev.“ Tilly byla celá nadšená. Ale Tilly novinářka sváděla boj s Tilly přesvědčenou katoličkou. Zeptala se mnohem vážnějším tónem: „Myslíš, že to plánoval?“

„Myslím, že to byl okamžitý nápad. Neviděla jsi, jak ho ta hudba oslovila?“

„A myslíš, že o Carmen De Lama nic nevěděl? O té ženě, se kterou tančil?“

„Jsem si jistý, že ji viděl poprvé v životě. Ale kdo to je?“

„Carmen je z Panamy, učí v Neapoli ve speciálním lékařském semináři. Zjistila jsem, že shodou okolností je přesvědčenou katoličkou, matkou čtyř dětí a možná nejlepším dětským chirurgem v Jižní Americe.“

Možná o tom něco věděl.

Cesta domů uběhla v pohodě. Nikdy by mě nenapadlo, že papežův tanec mohl mít i svou odvrácenou stránku, dokud jsem v Římě nenarazil na Marii, vystupující z druhého autobusu pro novináře. Vlasy jí splihle visely kolem tváře, ramena měla svěšená a z jejích očí vyprchal veškerý život.

Zeptal jsem se: „Zmokly ti parádní šaty, krásko?“

„Jsem nešťastná, z hloubi srdce nešťastná.“

„Pověz strýčku Paulovi, co se ti stalo.“

Měla slzy na krajíčku. „Papeži netancují, Paule. Opravdoví papeži nikdy netancují.“

Vydal jsem několik konejšivých zvuků. Nedokázal jsem se na celou situaci podívat jejíma očima, ale pochopil jsem ji. Moje dobrá nálada naštěstí byla silnější. Ruka mě pekelně bolela, ale věděl jsem, že kdybych onoho útočníka ještě někdy uviděl, okamžitě bych ho poznal. V autobuse mi došlo, že bych se měl pokusit najít ho dřív, než on opět objeví mě.

20

KDYŽ JSEM SE DOSTAL DOMŮ, neměl jsem možnost zabývat se dál svými starostmi a problémovými papeži. Ve Svatém Damianu došlo ke krizi, kterou mohl vyřešit jedině bratr Paul. Tak to alespoň řekl otec rektor, když jsem našel jeho vzkaz na sloupořadí před vchodem do domu a další na své posteli. Ihned jsem se za ním vydal. Našel jsem ho sedět o samotě se zamračeným výrazem. Naštěstí na mě nečekaly žádné další karafiáty, jenom jeden osamělý starý muž, vedoucí marný boj s lidskou přirozeností.

„Už se to jednou stalo, dalo se to čekat. Ale tento případ je, řekněme, přímo do nebe volající. Máme tu zpověď,“ řekl rektor zpoza tmavého dřevěného psacího stolu, za kterým pouštěl hrůzu na mnoho generací budoucích kněží. Spojil zvednuté prsty obou pečlivě udržovaných rukou nad deskou stolu a suše mi popsal přestupek, ke kterému zde došlo. Seminaristé ve Svatém Damianu si vytvořili propracovaný informační systém a rektor věděl, že o tom vím. Oba dva jsme rovněž věděli, že rektor se koncem semestru chystá odejít do penze. Chtěl odejít s velkou slávou, ale vypadalo to, že se bude muset tiše vytratit.

„Co přesně bych měl udělat, otče rektore?“

„Chtěl bych, abyste to nějak vyřešil, bratře Paule. Dejte to nějak do pořádku. Musíte přijít na způsob. Já… tyhle záležitosti…“

V životě prostě existují některé zákonitosti, dokonce i v tom vatikánském, a jednou z nich je, že i když dáte dohromady mladé muže, kteří opravdu silně touží po povolání kněze a pošlete je do školy, kde se celý den učí a celý večer modlí, i když je duchovně podporujete a fyzicky povzbuzujete, vždycky podlehnou sexuální touze. Přemýšlel jsem, jestli mám říci rektorovi, že dokonce i papež se někdy probouzí se ztopořeným penisem, ale rozmyslel jsem si to. Kdyby ho z toho totiž ranila mrtvice, což bylo více než jisté, někdo by jistě zavolal bratra Paula, aby mu poskytl umělé dýchání.

Nejdříve jsem ze sebe musel spláchnout špínu z cesty, což vyžadovalo ze všeho nejdříve najít nějaký igelit, do kterého bych zabalil ovázanou ruku. Zkoušeli jste někdy najít v neděli v noci igelitový sáček v římském domově pro seminaristy? Nakonec jsem byl tak otrávený, že jsem pozbyl i veškeré zbytky chuti k další věci, která mě čekala. Tou byla návštěva v pokoji seminaristy jménem Piotr Muesen, flegmatického, nebo mi alespoň tak připadal, Holanďana, studujícího druhým rokem teologii.

Byl to vysoký štíhlý mladík s výrazným ohryzkem a jedním z nej-lepších mozků z celé školy. Když jsem vešel, lehce se uklonil. „Požehnej mi otče, ačkoliv jsem zhřešil,“ zamumlal z nejvzdálenějšího rohu malé místnosti, kde s hlavou na kolenou seděl na pečlivě urovnané posteli.

„Jsem jenom bratr, nejsem kněz, Piotře. A nepřišel jsem si promluvit o tvých hříších, ale požádat tě o laskavost.“

„Omlouvám se, bratře. Myslel jsem, že to je otec rektor…“ snažil se najít pevnou půdu pod nohama. „Požádat mě o laskavost? Nemluvil jste s otcem rektorem?“

„Ano, mluvil jsem s ním. Říká, že jsi pocítil neodolatelnou touhu po jednom ze svých spolužáků.“

„Ale to je pravda, bratře Paule. Je to Augustus,“ jmenoval tmavo-vlasého, dobře stavěného rakouského studenta prvního ročníku, který měl mnohem více svalové než mozkové hmoty. „Augu je báječný. Chtěl bych se ho dotýkat.“

„Augustus ví, že o něho máš zájem? Už ses ho někdy skutečné, ehm, dotkl?“

„Ne, samozřejmě, že ne. Tolik se stydím.“

Bláznivý rektor.

„Řekni mi, jestli to dobře chápu. V posledních dnech jsi pocítil touhu to udělat a svěřil ses rektorovi. A nyní máš pocit, že by ses neměl stát knězem.“

Jeho rty se zachvěly, do očí mu vstoupily slzy. Vypadal jako zpráskaný pes.

„Piotře, rektor mě požádal, abych ti něco vysvětlil. Jistě to udělal i on sám. Podívej, v určité fázi studia se každý kněz musí bránit takovému pokušení. O nic jiného nejde. Je to jenom pokušení. Zkouší naše charaktery. Mohou to být ženy, pití nebo dokonce krádeže.

Pokušení tu je proto, abychom mu dokázali odolat. A až se ti to podaří, budeš ještě lepším knězem, než předtím, právě proto, že jsi dokázal přemoci sám sebe. Rektor mě požádal, abych ti to vysvětlil.“

Jediné, co mi ten starý suchar řekl, bylo: „Musíš ho odtud dostat, bratře. Co nejdřív.“ Co jsem měl dělat? Poslat to nešťastné dítě, aby se šlo vyspat na nádraží?

Byl jsem jenom obyčejný bratr, ale měl jsem i určitou autoritu. Zdálo se, že jsem se trefil do černého. Viděl jsem, že Piotr nad mými slovy začíná uvažovat, tak jsem pokračoval.

„Víš o co jsem tě chtěl požádat? Chtěl bych, abys pomohl mému příteli knězi, který je v nemocnici. Není to jednoduché, pokud si myslíš, že by to bylo nad tvé síly, řekni mi to.“ Seděl teď na posteli vzpřímeně a pozorně. „Otec Luther se zotavuje z velmi vážného zranění, ale utrpěl traumatickou ztrátu paměti. Chci, abys mu dělal společníka a pomohl mu získat zpět jeho znalosti.“

„Ale jak mám vědět, co…“

„Budeš chodit každé ráno na vyučování jako dosud. Potom půjdeš do nemocnice a podrobně vylíčíš otci Lutherovi všechno, co jste ten den probírali. Dones mu svoje učebnice. Když si na některé věci vzpomene, můžeš přestat a začni s něčím jiným. Pokud se mu nepodaří se rozpomenout, pověz mu o dané látce všechno, co víš, přečti mu svoje poznámky, pokud bude třeba, klidně celé od začátku. Budeš se tam stravovat a budeš tam i spát, dokud tě bude otec Luther potřebovat. Zvládl bys to, Piotře?“

„Ano, ot… bratře. Zvládl! Dokážu to!“

Luther byl v nemocnici důležitou osobou, takže když jsem tam s Piotrem o chvíli později dorazil, nikdo se ani slovem nezmínil o návštěvních hodinách. Když jsem vešel do pokoje, Luther zrovna mluvil s jedním ze svých společníků.

„Hele, kdo se vrátil z plesu. S kým jsi tančil ty, Paule?“

„Podle vatikánských pravidel smějí tančit jenom biskupové a výše postavení. Ostatní se mohou jenom dívat.“

Vysvětlil jsem jim, jak je to s Piotrem. „Dobrý nápad. Moji chlapci jsou dost vytížení i bez těch nočních služeb tady,“ řekl Luther. A když ten druhý mnich odešel, Luther ukázal na mou ovázanou ruku, kterou nedokázal skrýt ani dlouhý a široký rukáv košile. „Co to máš s rukou, Paule? To se ti muselo stát v Neapoli.“

Řekl jsem mu o kníratém útočníkovi. Jeho oči se zúžily, zahlédl jsem v nich zaplát známé světlo.

„V takovou chvíli, nemohl ses nijak bránit, když jsi rozděloval svátosti. Mizera. Ještě štěstí, že jsi měl ten podnos.“

„To ano. Ale je dobré, že teď už vím jistě, že jdou po mně. Možná, že to s papežem nemá nic společného. Alespoň doufám. Přesto mám strach, že ano.“

Trochu jsme si povídali a snažili se rozptýlit obavy vtipkováním, přesto jsem si nějak nedokázal představit, že by se to všechno netočilo právě kolem papeže. Byl v ohnisku dění, všechny cesty vedly k němu.

Jeden, druhý, třetí.

Jimmy Kearns. Luca Caruso. Gustavo Vidal.

Tři kněží, tři papežovi stoupenci. Zavražděni.

Čtvrtým byl bratr Paul. Zatím naživu. Ale byl tu Luther, téměř další oběť, druhotná škoda.

Pokud v tom byla nějaká logika, pokud to všechno byla součást naplánované pomsty, nemohlo to takhle skončit.

Pátý.

Jeho Svatost Pius XIII.

A potom Luther řekl: „Ten muž, který po mně střílel, moc si ho nepamatuji, ale mám určitou představu, jak vypadal. Asi bych ho s jistotou nepoznal, kdyby se tu teď objevil, ale knír neměl, knír rozhodně neměl. Tím jsem si jistý.“

Že by byli dva? Jeden má na starosti mě. Druhý papeže.

Když jsem vstal k odchodu, Luther mi řekl: „Ještě jedna věc ohledně toho Piotra. To, co by měl,“ Luther se zarazil a hledal správná slova pro to, co chtěl říct, „ty věci, co by mě měl učit. Něco z toho budu nejspíš znát, spoustu jsem toho pochytil. Ale jistě tu bude hodně složitých věcí, nejsem si jistý, že to zvládnu.“

„Netrap se tím. To se dá snadno vyřešit.“

„Jak?“

„Když budeš mít pocit, že na to nemáš, vždycky můžeš zůstat obyčejným mnichem.“

Rozesmál se, zase to byl ten starý Luther. Vrátil se zpátky. Když jsem opouštěl nemocnici, se slzami v očích jsem děkoval Bohu.

Následující ráno jsem strávil v kanceláři Marca Galliho a prohlížel si fotografie pasů vatikánských obyvatel, duchovních i civilistů.

Měl jsem pocit, že bych to měl udělat, a vyplatilo se mi, že jsem svou intuici poslechl. Ještě před polednem jsem zašel do nemocnice za Lutherem a přinesl mu pár fotografií, aby se na ně podíval. Byl mezi nimi i obrázek Mexičana jménem Luis Cubillas. Na fotografii, pořízené přede dvěma lety, když začal pracovat pro Svaté klíče, měl silný lesklý knír. Dnes, když jeho majitel útočil nožem na lidi, kteří mu podávají hostii, vypadal poněkud neudržovaně. Jeho jméno jsem objevil také v Carusově adresáři. Cubillas, jak se ukázalo, nebyl kněz. Nebyl ani řádový bratr. Byl diákon, což je hodnost, vymyšlená pro lidi, kteří touží po církevní práci, ale zároveň chtějí dál žít civilním životem.

Diákoni mohou uzavírat manželství, ale mohou žít i kněžským způsobem života. Za určitých okolností mohou nosit i kněžský oděv.

Což znamenalo, že Cubillas mohl být oním mužem v kněžském rouchu, kterého krátkozraký otec Pěvec viděl stát s Carusem na ochozu.

Byl Cubillas také tím, kdo nacpal Vidala do piana? Jeho jméno ten večer na seznamu hostů nebylo, ale to v takovém ráji příživníků, jakým je Vatikán, vůbec nic neznamenalo. A Cubillas by si s takovou překážkou jistě snadno poradil.

Galli byl potěšen, že jsem nakonec dokázal přijít na jednoho skutečného podezřelého. Ale Luther mi nepomohl.

„Nebyl to žádný z nich, Paule; nikdo mu není ani vzdáleně podobný.“ Luther soucitně potřásl hlavou a podal mi fotografie zpět. Portrét Cubillase, zepředu i z profilu, byl mezi nimi na třetím místě.

Snažil jsem se zakrýt roztrpčení. „Pokud jsi si opravdu jistý.“

„Jsem si jistý. Byl mladší, řekl bych, měl pohlednější tvář, kulatější a jemnější, mám pocit, že jsem ho už někde viděl. Promiň, ale už si ho téměř nevybavuji.“

V průběhu několika dalších dní jsem se snažil někde vypátrat diákona Cubillase. Pozoroval jsem lidi, kteří přicházeli a odcházeli ze začouzené základny Svatých klíčů. Nic.

Dokonce jsem se jednou v noci vypravil i na adresu, kterou Cubillas ve Vatikánu udal jako místo svého pobytu v Římě. Byl to tichý byt v zelené a drahé čtvrti. Druhé patro, dva pokoje, hezké místo. Špatné zámky. Neobydlený. Prázdný. Studený jako hrobka.

Když jsem později toho týdne šel za papežem k němu domů, našel jsem ho, jak zírá na monitor počítače. Mávl na mě, ať jdu dál.

„Myslel jsem si, že to bude zajímavá práce, řešit církevní problémy a celosvětové problémy. Ale musím ti říct, že to je skutečně tvrdá řehole. Jsou dny, kdy si přeji, aby mě tenkrát, když zasedala konkláve, Duch svatý navedl, abych hlasoval pro toho šilhavého Brazilce.“

Trediho první zahraniční cesta v roli papeže do New Yorku se blížila a jak mi řekl Diego Altamirano, papež pracoval na přípravě svých projevů tak tvrdě, že ani kardinálové neměli šanci na čtvrthodinu jeho času.

Jestli někdo víc potřeboval na chvíli vysadit…

Zeptal jsem se: „Dáváš přednost grilovaným nebo marinovaným?“

„Co?!“

Sklonil jsem se nad počítačem: „Svět se domnívá, že pracuješ na receptech na tilapie…“

„Zatracené tilapie!“ Rád jsem slyšel, že se nezapomněl smát. „Ta záležitost je zabitá, říkal Bobby. Ráno jsem dostal dopis. Nějaký virus, nebo co to bylo, jim pozabíjel všechny ty ryby. Bobby je nepříčetný. Zkoušel jsem mu volat, ale někam odjel. Bůh ví, s čím přijde příště.“

Nemusel jsem dlouho čekat, abych se dozvěděl, proč Tredi chtěl, abych za ním přišel, jelikož mi podal tenkou složku papírů v černé obálce. „Nějaké lehké čtivo, aby ses měl čím zabavit, než dokončím tenhle projev,“ oznámil mi. Navrchu byl jednoduchý nápis: „Pouze do rukou Svatého otce.“

„Dala mi to sestra Gertruda. Znáš ji?“

„Z doslechu.“ Každý znal sestru Gertrudu z doslechu. Byla to vysoká Irka, největší vatikánský odborník na počítače, téměř legendární postava, která takřka levou rukou zvládla nacpat do vatikánských počítačů účetní zápisy od patnáctého do dvacátého století.

„Jako člověk je ještě zajímavější,“ ujistil mě papež a obrátil se zpět k vlastnímu počítači.

„Analýzy jistých kompaktních disků, které někdo neznámý pohodil u brány Svaté Anny,“ začínala jeptiška. Četl jsem pozorně.

„Ty disky obsahují aktuální finanční a administrativní údaje, dokumentující systematickou ilegální činnost Společnosti Svatých klíčů,“ oznamovala zpráva. Pokračovala jedinečnými rozbory, dokazujícími, že Svaté klíče pravidelně přijímaly na svá konta veliké finanční částky, o mnoho milionů vyšší, než bylo u náboženské organizace běžné. Peníze přicházely z bank v Kolumbii, Miami, Švýcarsku a na Kajmanských ostrovech do vatikánské banky. Odtud byla většina z nich dál převáděna na účty v Luxembourgu a Guernsey. Propracovaný, ale ne dokonale promyšlený systém.

Prádelna špinavých peněz. Peníze z drogových obchodů. Co jiného? Ze svých vlastních zdrojů jsem věděl, že všechny finanční záležitosti Svatých klíčů obstarávali civilisté, většina vatikánských hodnostářů nezvládla počty s většími čísly, než kolik bylo kuliček v jejich růžencích. Byl jsem si jistý, že ani duchovní vůdci Svatých klíčů typu biskupa Beccara neměli k těmto údajům přístup.

Přesto ty disky dávaly Tredimu do rukou možnost konečně se se Svatými klíči vypořádat. Způsob, jakým církev zacházela s úředními záležitostmi, byl starý jako církev sama. Stejně tak i její vztah k nim. Jako každá instituce, i církev šla na všechno oklikami.

„To je přesně to, co jsme potřebovali, ne?“ řekl jsem, když papež konečně přestal tlouci do klávesnice.

„Ano, to by nám mělo stačit,“ odpověděl. „Spolu s informacemi, které přivezl Gustavo Vidal z Jižní Ameriky se kruh konečně uzavřel.“

„Svaté klíče a Caballerové. Pořád tomu nemohu uvěřit. Máš v úmyslu Klíče zničit, nebo snad ne?“

Tredi jenom něco zabručel. A potom na mě uhodil: „Co víš o těch discích, které se objevily před mými dveřmi jako odložený sirotek, hermano?“

„Nejsem na tom s počítači tak špatně, jak víš. CD disky mají například tu výhodu, že umožňují bez problémů přenášet velká množství dat. Zcela nahradily dříve používaná neskladná média. Technologie…“

Dlouze se na mě zadíval. Myslím, že mu bylo jasné, že mu nechci lhát do očí. Neměl jsem čas údaje zkopírovat. Měl jsem jisté pochybnosti ohledně toho požáru, ale nikdy mě nemrzela ta krádež. Navíc to nejhorší, k čemu ve starém paláci došlo, bylo vlastně jenom nutné zlo. Vedlejší škoda. Jako Luther.

Tredi to nakonec nechal být. Myslím, že jsme oba pochopili, že existují určitá tajemství, o kterých nevědí ani papežové. S hlubokým povzdechem se protáhl, narovnal ramena a zamířil k baru v rohu místnosti. Nalil do dvou sklenic sladovou whisky, kterou měl hned po rumu nejraději, a jednu mi podal.

„Na zdraví,“ řekl.

Na jeho tváři byla znatelná únava, pod očima měl temné kruhy, které jsem u něho nikdy neviděl. Neustále si prsty mnul oči, jakoby se chtěl zbavit nějaké bolesti. Neměl jsem dosud příležitost mu říci, co se stalo v Neapoli a když jsem se nyní dostal k tomu, abych mu celou událost vylíčil, téměř zřetelně jsem viděl, jak se nahrbil, jakoby na jeho ramenou přibylo další břemeno.

Najednou mi došlo, jak moc mi záleží na tomto muži, na tomto svatém a osamělém člověku, který byl díky své ctižádosti a díky historickým okolnostem postaven do role, která přinášela mnohem víc starostí a utrpení než úspěchů.

Svět je zřejmě plný utrpení. Na okamžik jsem si vzpomněl na nezapomenutelnou a nešťastnou doktorku Longhiovou, která milovala monsignora Carusa a studovala neúprosné rentgenové snímky, prorokující smrt jejich dítěte.

Možná, že mi Tredi četl myšlenky, protože se zeptal: „Najdeš toho, kdo za tím vším stojí, Paule? Kdo může za smrt Carusa a Vidala? Kdo postřelil Luthera?“

„Myslím, že ano. Myslím, že ten Mexičan zabil Vidala a postřelil Luthera. Možná má na svědomí i Carusa. Je za tím ještě někdo jiný a já ho dostanu, dříve nebo později.“

„Chtěl bych je vyznamenat, Carusa a Vidala. Ne jmenovitě, ale oni to pochopí. A On to také pochopí,“ ukázal vztyčeným ukazovákem ke stropu.

„Carusova, ehm, přítelkyně bude ráda,“ řekl jsem. „Udělala na mě velký dojem.“ To bylo slabé slovo, ve skutečnosti jsem na ni myslel velmi často a nevěděl jsem, co s tím mám dělat.

Tredi přikývl. Vstal a začal přecházet po pokoji. „Ano, ta krásná doktorka a její snad ještě krásnější umírající dcera. Děkuji, že jsi mi o nich řekl. Pozval jsem je sem, neřekl jsem ti o tom? Dlouho a příjemně jsme si popovídali. Ona nenávidí církev, víš. Pokoušel jsem se jí vysvětlit, že jsem Lucu Carusa miloval stejně jako ona sama, ale myslím, že nebyla schopna tu skutečnost přijmout.“

Chvíli mlčel, byl to zvláštní pohled, jak rázoval po zdobeném starodávném pokoji. Po chvíli řekl: „Paule, nemyslíš si, doufám, že Caruso je jediný kněz, který se zamiloval do krásné ženy? Nebo si myslíš, že nikdo jiný by toho nebyl schopen?“

„Všichni jsme jenom lidé, Rico.“ Věděl něco o Tilly?

„A co církev? Ježíš byl syn boží, ale přesto to byl jenom člověk. Právě tomu přece věříme, ne? Církev musí překonat onu hranici – musí předávat to dobré a božské chybujícím lidským bytostem.“

Nebylo, co by mohl obyčejný bratr dodat, tak jsem mlčel a pozorně poslouchal. Tredi si právě zkoušel nahlas něco z toho, co předtím tak usilovně cpal do svého počítače.

„Ale mezi tím, co církev vykládá a co si lidé přejí, je v základních otázkách obrovský rozdíl. Antikoncepce, celibát, ženy jako kněží, rozvody, morálka. Je možné být katolíkem a vzít si z církve jenom to, co se nám líbí, o zbytek se nestarat? Pokud to tak děláš, jsi pořád katolík? Můžeš namítnout, že ve všech důležitých otázkách se vždycky objevují názorové rozpory, Paule, ale tady jde o mnohem víc. Jde o propast, nepřeklenutelnou, nebezpečnou a hlubokou propast. Jsou to silné proudy, které se nás snaží rozdělit.“

Poslouchal jsem.

„Nemám strach se k těmto otázkám vyjadřovat. Ale pokud se na jednu z nich zaměřím a začnu se jí zabývat, vznikne nebezpečí, že přestanu věnovat pozornost těm dalším. Přesto je nemohu ani ignorovat, ani z nich vytvořit další dogmata a smést je ze stolu. Tím se problém nevyřeší.“ Polkl poslední doušek whisky. „A jestliže řeknu, že všechny problémy je nutné vyřešit a to teď hned? To by mohlo uvést věci do pohybu.“

Nebo rozpoutat v církvi válku, pomyslel jsem si. Rozkol. Slovo, které všichni ve Vatikánu upřímně nenáviděli.

Potom však Tredi vysvětlil, jak to hodlá provést.

„Možná, že zemřu dřív, než to všechno vyřeším,“ řekl a pokrčil rameny. „A jestli ano, pak ať si nad tím láme hlavu ten, co přijde po mně.“ Tredi doplnil svou skleničku a já jsem viděl, jak se do jeho očí začíná vracet život. „Co ty si o tom myslíš, hermano?“

„Myslím, že jsi génius.“ Pozvedl jsem sklenici k přípitku. „Spousta lidí si myslí, že jsi svatý…“

„Ale,“ dokončil větu za mě, „spousta dalších mě proklíná jako kacíře.“ Uchechtl se. „To je riziko podnikání, přichází zároveň s úspěchem.“

Když jsem odcházel, přitočil se ke mně Claudio Russo, šlachovitý šéf vatikánské bezpečnostní služby.

„Bratře Paule, kdybyste prosím na okamžik…“ Zavedl mě do tichého přijímacího pokoje. „Máme tu něco, co byste měl vidět.“

Když mi podal čtyři tuhé bílé kartičky, pochopil jsem.

Russo řekl: „Svatý otec dostává mnoho pošty, jak víte, a ne vždycky je lichotivá, máme svůj postup, jak nakládat s problémovými dopisy. Většinou pocházejí od nejrůznějších bláznů, ale tohle je něco jiného… objevily se poprvé před několika týdny a máme obavy, jestli to nemůže být znamení nějaké skutečné hrozby.“

Nemohl jsem nesouhlasit. Každý obrázek byl nakreslen dobře známým červeným inkoustem. Byla na nich vyobrazena postava v papežském rouchu, ležící v kaluži krve.

„Je možné, že s nimi přišly i květiny?“

Russo vypadal zmateně: „Ne, proč, jaké květiny? Přišly jenom ty obrázky, vatikánskou poštou.“

Vrah nás provokoval. Nejdříve mě. Teď i papeže. Cíl číslo čtyři. Cíl číslo pět. To jsem si myslel, ale spletl jsem se. Na vrahově seznamu byla ještě jedna oběť.

„Souhlasím s vámi, že jde o vážnou věc, Claudio,“ řekl jsem Russovi. „Myslím, že by o tom Svatý otec měl vědět. A uvědomte i ostatní – Italy, Američany, Interpol…“

Další karafiát přišel bez lístku. Doručili ho do Svatého Damiana slunného rána o dva dny později, ale tentokrát jsem mu nevěnoval velkou pozornost, protože ten den ráno Tredi zničil Svaté klíče.

Začalo to, když sekretář Vatikánské tiskové kanceláře dával dohromady každodenní polední zprávy. Sdělení číslo pět z devíti, a tak podobně.

Při té příležitosti oznámil, že Společnost svatých klíčů přistoupila na návrh Svatého otce, a aby přispěla k jednotě církve, jejím nejdůležitějším současným potřebám a také základní náboženské osvětě, souhlasila s tím, že bude přesunuta na misii do západní Afriky a bude se věnovat vyučování dětí na základních školách.

Odkud, což nebylo nutné oficiálně oznamovat, papež neočekával žádné další zprávy, týkající se jejich úspěšné činnosti. Kvůli nové misi přestanou také vycházet veškeré současné publikace a periodika Svatých klíčů a společnost se zaměří na vydávání katechismu v nej-různějších afrických jazycích.

„Beccar vypadal, jako by na něho sáhla smrt. Přestože to není trest, který si zasloužili, je dobře, že alespoň nemají možnost uskutečnit to, čím vyhrožovali. Stejně měli přijít o všechny peníze a zemřít,“ volala škodolibě Tilly, poté co si na tiskové konferenci vychutnala odchod Svatých klíčů ze scény. „Beccar řekl, že se sešel se Svatým otcem a prodiskutoval s ním, kdy a co je potřeba změnit. Jako oddaný služebník církve se bude řídit papežovým přáním. Patří mu to, bastardovi.“

Žádné další oficiální vatikánské komentáře se neobjevily, ale novinářům se nějakým způsobem dostaly do rukou interní dokumenty a články Svatých klíčů, které byly označeny, ne však oficiálně, za štvavé a kacířské. Když jsem se dostal k tomu, abych si je prolistoval, zjistil jsem, že většinu těch nejdůležitějších článků napsali Luca Caruso a Gustavo Vidal.

Papežova akce se Svatými klíči Vatikánem pořádně otřásla. Zajímalo by mě, jakým způsobem Tredi dokázal vyřešil otázku drog a praní špinavých peněz během zdvořilého rozhovoru s přítelem biskupem na teologické téma, při kterém musel Beccar pochopit, že nařčení z pašování drog mu bere z rukou jakékoli možné argumenty a znamená pro jeho společnost jednoznačný konec.

Konec Svatých klíčů mě uklidnil, bylo mi jasné, že papež bude moci zase o něco klidněji spát. Ale Luther mě vyvedl z omylu.

„Paule, jestli jsou Svaté klíče pro ty drogové gangy tak důležité, budou stejně dál bojovat, i když tajně, bez ohledu na to, co říká nějaký starý biskup. Mysli na to,“ varoval mě.

„Co by proboha mohli ještě dělat? Tredi Svaté klíče srovnal se zemí.“

„Já vím, Paule. Ale stále existují, ne?“

„Ano, ale jenom formálně. Ti už skončili…“

Luther se na mě podíval. „Ale představ si, že by přišel nový papež a řekl, ‚Ach ne, Tredi se mýlil. Vítejte zpět, přátelé‘. Jak dlouho si myslíš, že by jim trvalo svou prádelnu za pomoci starých kamarádů – a možná i několika nových – opravit??“

„Ale Tredi je mladý a zdravý. On…“

Ale potom mi to došlo. Zničení Svatých klíčů Caballery vyprovokuje. Budou se snažit co nejrychleji papeže zabít.

21

DRUHÝ DEN RÁNO jsem si popovídal s vatikánskými policisty. Tak dlouho jsem křičel na Galliho a šéfa papežovy osobní ochranky Russa, až jsem byl v obličeji téměř modrý a oni šediví. Kolumbijský drogový gang se snaží zavraždit papeže, protože jim způsobil velké škody ještě v dobách, kdy pracoval na karibských ostrovech. Takhle jsem jim to vysvětlil. Nemohl jsem jim říct, odkud to všechno vím, ale vysvětlil jsem jim, že to mají brát jako fakt. Neřekl jsem jim, čím si Tredi proti sobě Caballery poštval a oni se na to neptali. Dával jsem si pozor, abych neodhalil žádnou spojitost mezi nebezpečím, hrozícím papeži, a Svatými klíči. Ale vatikánský policista Franco Galli nebyl hloupý.

„A monsignora Carusa a otce Vidala zabili také ti překupníci drog?“ zeptal se.

Přisvědčil jsem. „To nemělo nic společného s drogami, byli zavražděni proto, že to byli papežovi přátelé. Získávali pro něho informace a prostě věděli příliš mnoho.“

Russo se zeptal na otázku, kterou jsme si v duchu kladli všichni.

„Mají ti vrazi svoje lidi uvnitř církve, Paolo? Patří k církvi?“

„Obávám se, že to je možné.“

Vrazi byli stále troufalejší. Měl jsem pocit, že Kolumbijci na papeže zaútočí každou chvíli. Galli a Russo se mnou souhlasili. Ostraha kolem Vatikánu i uvnitř se zostřila. Na všech veřejných audiencích se pečlivě monitorovali všichni zúčastnění. Papež měl zákaz vycházení. Každý ve Vatikánu se snažil najít muže s řídkým knírem, který mohl nosit i kněžský oděv. Nebo si koneckonců mohl i oholit knír. Všichni dostali Cubillasovu fotografii a snažili se ji nenápadně rozšířit dál.

Pokud byl Tredi ve Vatikánu a choval se, jak měl, byl jsem klidný, protože tam jsme ho mohli chránit. Russo, Galli a já jsme spolu s dalšími italskými policisty požádali o konzultaci americkou tajnou službu. Její zástupci obratem přiletěli, všem bylo jasné, že největšímu riziku bude papež vystaven během své návštěvy New Yorku.

„Asi nebude možné, aby Svatý otec svou cestu odložil, dokud toho zločince nedopadnete, nebo dokud to nevzdá?“ zeptala se kostnatá poručice tajné služby, která měla na starosti newyorskou bezpečnostní službu.

„Asi ne. Myslela jsem si to,“ odpověděla si sama s povzdechem, když se nikdo z nás k odpovědi neměl.

Jako vrah byl Cubillas přinejlepším průměrný. Sice jsem všechny zburcoval a varoval je před ním, ale v duchu jsem došel k názoru, že pokud to bude Cubillas, kdo se v New Yorku pokusí papeže zavraždit, neuspěje. Nebo bude dopaden ještě dříve, než se o něco pokusí.

Nakonec se ukázalo, že jsem se ve svých odhadech spletl, ale když jsem pár dní po odchodu Svatých klíčů ze scény kráčel k Tilly, nebylo po něm na obou stranách Atlantiku ani stopy. Doufal jsem v pozvání na večeři a možná nějaký choulostivý dezert, ale Tilly byla ve zcela jiné náladě – na plotně stály hrnce, u stolu prostřeno pro dva – evidentně někoho čekala.

Byl jsem žárlivostí bez sebe, abych byl upřímný, ale když jsem se chtěl naštvaně otočit k odchodu, zarazila mě: „Počkej, Paule, prosím tě. Jídla je dost, vyndám ještě jeden talíř. Přijde Maria. Potřebuje trochu povzbudit.“

To tedy potřebovala. Ve srovnání s krásnou mladou ženou se zlatou olympijskou medailí na prsou a světem ležícím jí u nohou byla Maria troska. Přišla neupravená a zachmuřená, dokonce si ani nenamalovala oči. Měla náboženský smutek. Na sobě černou hedvábnou košili, černé džíny, černé kovbojské boty, černý výraz, ani stopa po špercích.

„Marie, kdo umřel?“ zkusil jsem to lehkým tónem. Vedle. „Všichni víme, kdo zemřel. Společnost svatých klíčů. A také víme, kdo je vrah – ten zatracený papež.“ No dobře, sakra.

Tilly pobíhala kolem jako kvočna, tiskla Marii ke své hrudi, uhlazovala jí prameny neučesaných vlasů, podávala jí transfuzi ve formě ledového Pinot Grigia.

Byla to dojemná souhra takových rozdílných povah, jako byly ony dvě, zřejmě jsem vypadal poněkud zmateně, protože Tilly kousavě poznamenala: „Maria a já máme rozdílné názory na to, jakým směrem by se měla církev do budoucna ubírat, Paule, ale obě máme dar pevné víry, která nás spojuje. Jako sestry.“

Maria se smutně pousmála: „Jsme sestry v církvi, která se rozpadá na trosky. Myslím, že jsi ještě neslyšel o tom, že biskup Beccar, spravedlivý a svatý muž, odešel od Svatých klíčů a s papežovým souhlasem vstoupí do kláštera jednoho tichého řádu v Andaluzii, kde se hodlá věnovat především rozjímání. Taková obrovská ztráta.“

„To je pořád něco, dohodli jsme se, že se už nebudeme o církevní politice bavit,“ uklidňovala ji Tilly. „Budeme mluvit o mužích, o módě, penězích a sexu. O čemkoli kromě církevních záležitostí.“

Maria ještě chvíli popotahovala, ale nakonec se uklidnila. Možná si povídali o mužích, když jsem odešel, ale dokud jsem tam s nimi seděl a popíjel víno, truchlilo se nad Svatými klíči. Ukázalo se, že Maria nebyla přímo členkou jejich organizace, jenom nadšenou dobrovolnicí. Její spolupráce se Svatými klíči pro ni zpočátku byla jenom koníčkem, ale později se stala hlavní náplní jejího života v Římě, která jí zároveň pomohla ujasnit a ujednotit si názor na církev.

„Byli to moji lidé, mi gente, jak říkáme ve Španělsku. Našli jsme společnou řeč, věřili jsme stejným věcem. Je mi líto, že jsi je nestihl poznat, Paule, dokud byl ještě čas.“

Přikývl jsem s předstíraným souhlasem. Došlo mi, že kdyby vyšla najevo spojitost Svatých klíčů s drogami, zlomilo by to srdce nejen Marii, ale pravděpodobně i Beccarovi a tisícům dalších, kteří jim slepě důvěřovali. Ode mě se to nedozví.

Tilly byla jako vždycky praktická. „Svaté klíče byli významnou součástí tvého života, ale jistě si najdeš něco, co je nahradí. Jsi profesionální novinářka a jsi dobrá novinářka. To je poslání, které tě může vést mnoha směry a k nejrůznějším příležitostem. Když se tím budeš řídit, můžeš hodně dokázat. Věř mi, já to znám.“

Maria stiskla vděčně Tillynu ruku: „Doufám, že máš pravdu, guerida, ale teď se cítím prázdná. Prázdná a hluboce rozhořčená.“

Vyhýbat se motorkám je pro Římany v dlážděných ulicích starého města, kde neexistuje nic takového jako chodníky, instinktivní záležitost. Chodci, kteří za sebou uslyší táhlé bzzzzz, vědí, že to je znamení, aby uvolnili cestu.

Vracel jsem se domů z večeře vycházkovým tempem a myslel na Tilly a Marii, Trediho a Luthera a spoustu dalších věcí. Když jsem přecházel přes rušné náměstí Piazza Venezia, podvědomě jsem zaregistroval krémově bílou motorku, projíždějící kolem. Snad díky starému policejnímu instinktu jsem si jí všiml i podruhé. Její řidič měl na hlavě modrou helmu s červenými hvězdičkami, stál před vysokým černým plotem, chránícím Teatro Marcello, když jsem zahýbal doprava k Piazza Campitelli. Bylo to místo, kde řidiči rádi stavěli na jednu cigaretu, ale tenhle muž nekouřil. Snad mě varoval můj anděl strážný, ale když jsem po chvíli uslyšel zvuk motorky za sebou, věděl jsem s jistotou, že to je zase on.

Ohlédl jsem se a viděl, jak se blíží, seděl vzpřímeně jako v koňském sedle. Ve zdvižené pravé ruce svíral něco jako meč, zlověstně se lesknoucí v měsíčním světle. I přes hluk motoru jsem slyšel, jak něco zakřičel.

Přikrčil jsem se s rukama za hlavou vedle malého hnědého Fiatu a uslyšel jsem ostré zasvištění, když mě minul a jeho zbraň dopadla na kufr auta.

Než otočil svůj stroj a zamířil zpět, postavil jsem se a zoufale se snažil najít nějakou únikovou cestu. Rozběhl jsem se pryč z náměstí a zahnul do starodávné uličky Via dei Delfini.

Když mě dostihl podruhé, přeskočil jsem hromadu dlažebních kostek a dopadl do mělkého kopce písku, do kterého zřejmě ráno hodlali dělníci zatloukat dláždění. Prohlédl jsem si i jeho zbraň. Byla to mačeta. Zářila novotou, vypadala jako ze stříbra, byl to ten typ, se kterým se jihoameričtí rančeři a zemědělští obchodníci s oblibou chlubili a který si vzájemně dávali jako dárek při narození vnoučete nebo výhře v býčích zápasech. Věděl jsem, kdo se pod helmou skrývá, aniž bych jeho knír zahlédl.

Třetí útok jsem odvrátil tím, že jsem mu skopl do cesty pár dlažebních kostek. Říkalo se jim sanpietrini, v dolní části byly zašpičatělé, aby se daly snáze pokládat. Seňor Mačeta mezi nimi obratně prokličkoval a znovu se rozjel přímo ke mně. Přeběhl jsem před motorkou a zamířil do úzké vedlejší uličky. Stála zde zaparkovaná dvě auta, za nimi jsem uviděl kovové lešení a za ním obrys starého zchátralého domu.

Doběhl jsem k prvnímu autu a potom vyskočil na jeho střechu. Vyhnul jsem se předpokládanému švihnutí mačety, ale on na poslední chvíli učinil výpad jako s kordem a já jsem ucítil palčivou bolest v lýtku. Když mě minul, přeskočil jsem na střechu druhého automobilu. Věděl jsem, že mě každou vteřinou může dostihnout. V poslední chvíli jsem přeskočil z auta na lešení, zachytil jsem se příčné trubky a vytáhl nohy za sebou.

Když kousek ode mě opět dopadlo ostří mačety, lešení se celé otřáslo. Útočník ztratil rovnováhu, viděl jsem, jak mu motorka uklouzla a spadla na zem.

Zatímco jsem se snažil popadnout dech a rozhodnout se, co mám dělat dál, muž se zvedl z převrácené motorky. Mačetu odhodil jako vybitou baterii, sundal si helmu a vytáhl z pouzdra ukrytého v kožené bundě nůž.

„Jsi mrtvý,“ zasyčel španělsky. Muž s vypelichaným knírem, útočník z Neapole, správní úředník Svatých klíčů, kterého vatikánské úřady vedly v evidenci pod jménem Luis Cubillas, se vyšvihl na spodní patro lešení a začal šplhat za mnou.

Byl vzteky bez sebe. Třikrát za sebou neuspěl při pokusu zabít postaršího mnicha, který útok nečekal. Poprvé v noci na schodech, podruhé na mši v Neapoli a potřetí tady v temné uličce. A já? Poraněná noha mě nesnesitelně bolela a byl jsem v šoku, ale cítil jsem, jak se mi vrací stará zběsilost, temný přízrak, který se Ivanovič tak pracně snažil zničit. Ušel jsem dlouhou cestu a mnohokrát jsem zabloudil. Nikdy se nijak nevyznamenám a moc lidí na mě nebude vzpomínat. Ale nezemřu na rozviklaném lešení rukou druhořadého zabijáka, který se vynořil z mé temné minulosti. Ya basta! Měl jsem šanci, která se nemusela opakovat. Musel jsem muže s mačetou přemoci a dostat z něho, kdo ho sem poslal.

Kovová lešení jsou nedílnou součástí římské městské architektury, tohle bylo jedno z nejstarších. Byla to úzká konstrukce přilepená k drolící se omítce starého palazza ze šestnáctého století.

Cubillas, pokud se tak opravdu jmenoval, mě nyní přestal proklínat, namáhavě hekal, jak zdolával vratké kovové schůdky, jejichž stupně nebyly v příšeří téměř vidět. Bylo možné, že z lešení se dalo vyšplhat až na střechu, ale na to jsem se nemohl spoléhat.

Dům stál v neosvětlené uličce, široké asi dva metry a pravděpodobně slepé. Kdysi to býval honosný renesanční palác. Dnes byla stará budova opuštěná, za rozbitými okenicemi zívala vytlučená okna. Jak jsem šplhal stále výš, viděl jsem místnosti bez podlah, díry ve zdech a vyhaslé krby a zborcené rámy u dveří.

Lešení bylo staré a chatrné, připevněné skobami k opadávající fasádě, dole vyrovnané dřevěnými špalky. Jednotlivá podlaží spojoval úzký žebřík. Všude kolem se povalovaly zbytky stavebního materiálu a spousta odpadků.

Podél lešení viselo dlouhé lano s hákem na konci, zavěšené na kladce pod střechou. Pomocí něho se daly snadno a rychle vytahovat nahoru balíky s cementem a kbelíky s maltou, příležitostně i láhev vína. Prázdný kbelík jsem viděl ležet na lešení vedle kladky.

Ve třech čtvrtinách cesty nahoru jsem byl na dně svých sil, oddechoval jsem jako těžký kuřák. Svaly mě pálily, poraněná noha krvácela a v ráně na předloktí mi pulsovala ostrá bolest. Abych získal nějaký čas, skopl jsem svému pronásledovateli do cesty pár nejbližších odpadků. Když jsem zdolal žebřík k předposlednímu patru lešení, ve zdi nade mnou se uvolnily podpůrné skoby a se zarachocením padaly v oblacích prachu a omítky dolů. Málem jsme se oba z lešení zřítili.

Potom jsem uviděl přesně to, co jsem hledal. Když vrah s tváří bílou od vápna doběhl k poslednímu žebříku a zastavil se, aby se mohl nadechnout, obrátil jsem se a čekal na něho.

Bylo to rezavé a rozviklané zednické kladivo s ohlazenou rukojetí, které tu někdo nechal ležet. Já jsem ho teď našel. Kdo ho našel, tomu patří. Překvapil jsem ho. On byl útočník, lev na lovu, a já pronásledovaná kořist. Role se obrátily. S hrdelním výkřikem jsem se na něho vrhl. Ustoupil o dva kroky dozadu, vytáhl nůž a nenávistně vykřikl.

Naznačil jsem další výpad, on uhnul. Snažil jsem se ho zatlačit ke kraji lešení, které se začalo nebezpečně naklánět. Sekl po mně nožem, ale dokázal jsem ho chytit za zápěstí. Najednou jsem se cítil silný a nepřemožitelný.

Vykroutil jsem mu ruku s nožem a máchl kladivem, instinktivně se pokusil zaštítit si hlavu levou rukou, ale oba jsme věděli, že na to je pozdě.

Kladivo těžce dopadalo na jeho lebku, ale palice v poslední chvíli vypadla z topůrka, odrazila se ode zdi a zmizela ve tmě.

To mu dodalo novou naději. Měl jsem co dělat, abych ruku, ve které svíral nůž, udržel. V příštím okamžiku se mi vytrhl a já nevěřícně zíral, jak se nůž přibližuje k mému hrudníku.

Zuřil, prskal a zasypával mě přívalem nadávek. Kopl jsem ho do břicha, zkroutil se bolestí, ruka s nožem se na okamžik oddálila. Odstrčil jsem ho stranou a rozběhl se k poslednímu žebříku.

Lešení se povážlivě houpalo, bylo příliš těžké, staré a chatrné. Jako já. Najednou jsem byl na konci, nade mnou už nebylo nic, jenom kladka a prázdný kbelík na maltu. A střecha. Cítil jsem se starý, pomalý a vyčerpaný.

Potřeboval jsem nějakou zbraň, ale nikde nic nebylo. Blížilo se poslední kolo našeho zápasu. Mohl bych kopat, škrábat a bušit do něho pěstmi a nakonec ho strhnout s sebou dolů. Arrivederci.

Konečně se objevil, v jedné ruce svíral svůj nůž, druhou se snažil udržet na rozhoupaném lešení rovnováhu. Na rtech se mu objevil vítězoslavný úsměv. Věděl stejně dobře jako já, že náš souboj se chýlí ke konci.

Uviděl jsem něco, co mi dalo novou naději: malý kousek plechu na páčidle kladky. Noži se sice nevyrovnal, ale pořád to bylo lepší než nic.

Byl stejně udýchaný jako já a podél levé tváře se mu táhl ošklivý rudý šrám, rukojeť kladiva mi nakonec prokázala větší službu, než uvolněná palice.

Změřil si kus kovu v mojí ruce a potom se narovnal k poslednímu útoku. Ale zbraň v mé ruce nebyla určena k souboji, mrštil jsem jí proti skobě, držící v chatrné zdi vrchní patro lešení. Vypadla téměř okamžitě.

Otočil jsem se a holýma rukama jsem se na něho divoce vrhl. Reflexivně couvl a jak se lešení dalo do pohybu, ztratil rovnováhu a upadl.

Setrvačností jsem se stihl dostat k lanu dříve, než se lešení i s vrahem zřítilo dolů. Zůstal jsem viset pod střechou, opatrně, hledajíc nohama oporu ve zdi, jsem šplhal dolů. Po chvíli jsem dopadl na hromadu rezavých trubek.

Útočník ležel na zemi, uvězněný v troskách lešení, přinejmenším jednu nohu měl zlomenou. Možná i páteř. Smůla.

„Pomozte mi, Ayúdame. Otče, prosím…“ blábolil směsí španělštiny a špatné italštiny. Myslel si snad, že jsem kněz? Řekl bych, že věděl, jak se věci mají. Přesto jsem odházel nejbližší trosky a sklonil se nad ním.

Mumlal slabým hlasem. „Odpusť mi, otče moje hříchy…“ začal.

„Měl by ses vyzpovídat, můj synu. Kdo tě poslal? Vyzpovídej se. Pověz mi to.“

„Uhhh,“ řekl napůl v bezvědomí a přešel v nesrozumitelné blábolení, které po chvíli ustalo.

V opuštěné uličce s lešením zřejmě nikdo nebydlel a neobjevil se ani žádný jiný člověk, kterého by hluk přilákal, Ale byla to jenom otázka času, tak jsem si všechno dobře promyslel. Řeknu, že Cubillas je můj přítel, šli jsme kolem a to lešení se zrovna zřítilo. Potom ho vezmu a pojedu s ním do nemocnice, kde se představím jako vatikánský policista a řeknu, že Cubillas je podezřelý z vraždy. Možná bude lepší se o vraždě zatím nezmiňovat, bude lepší nejdřív vytáhnout z postele Galliho. U mých nohou se svíjela v bolestech naše šance na dopadení Kolumbijců, kteří se chystali zavraždit papeže.

Chvíli jsem tam zůstal stát a trochu se vydýchal. Prohlédl jsem si zraněnou ruku a další rány a odřeniny utržené na lešení. Cubillasův puls byl slabý ale pravidelný, bylo mi jasné, že je v šoku. Římané byli stejní jako všichni obyvatelé velkoměst na světě a dávali si pozor, aby slyšeli jenom to, co chtějí slyšet. Po nějaké době se objevila první zvědavá duše, z okna ve vedlejší ulici se vyklonila nějaká stará žena. Nakonec se přece jenom někdo objevil, právě ve chvíli, kdy Cubillas znovu zasténal. Sklonil jsem se nad ním pro případ, že by něco řekl.

To mě zachránilo, kulka prolétla těsně nad mojí hlavou a zarachotila v kovovém šrotu o kus dál. Hned za ní přiletěla druhá, ale to už jsem nechal Cubillase být a po čtyřech jsem se prodíral zkroucenými železnými troskami směrem ke vzdálenějšímu konci uličky.

Ten střelec byl opravdu dobrý. Třetí kulka se zaryla do zdi pár centimetrů od mé hlavy. V příštím okamžiku jsem naštěstí skočil za roh a dal se do běhu.

Slyšel jsem za sebou kroky pronásledovatele, ale v cestě mu leželo zborcené lešení. Ještě chvíli se mě snažil dostihnout. Po chvíli to však musel vzdát, jelikož jsem doběhl na osvětlené náměstí Piazza Venezia, plné policistů a chodců.

Na druhém konci náměstí byla policejní stanice. Oznámil jsem mladému strážníkovi venku před budovou, že o kus dál se na kolemjdoucího zřítilo staré lešení. Když vběhl dovnitř, aby zburcoval kolegy, zamířil jsem k nejbližší telefonní budce a nechal se od vatikánské policie spojit ke Gallimu domů.

Dorazil o patnáct minut později, a když se zeptal, kam má jet, stačilo mávnout rukou k modrým světlům blikajícím v dálce před námi.

„Cubillas, jestli se tak opravdu jmenuje. Napadl mě a skončil pod starým lešením.“ Stěží jsem zakrýval hrdost ve svém hlasu. Konečně jsme ho měli.

„Tobě se nic vážného nestalo?“ staral se policista.

„Ne, jenom škrábance. Ale bylo to o fous.“

„Dobrá práce, Paolo.“

Galli zapnul maják i na svém voze a za chvíli zastavil za několika vozy a servisní dodávkou.

„Vypadáš trochu, řekněme, unaveně, Paolo a jsi celý špinavý,“ řekl Galli laskavě. „Nebylo by dobré zbytečně plašit karabiniéry. Počkej tu, já dojdu zjistit, do které nemocnice Cubillase odvezli.“

Otevřel dveře a chystal se vystoupit. Chytil jsem ho za ruku.

„Cubillas tu měl zálohu, nějaký muž s pistolí. Nejspíš už bude dávno pryč, ale raději jim řekni, aby byli opatrní. A ty buď také opatrný.“

Čekal jsem asi čtvrt hodiny. Když se Galli vrátil, mlčky vklouzl za volant a položil si hlavu na jeho studený povrch.

„Co se stalo?“ naléhal jsem.

„Je pravda, že se tu zřítilo lešení, možná to bylo nějaké slabé zemětřesení, které necítili ani lidé v okolí. Také je pravda, že v troskách toho lešení našli jednu oběť.“

„To je Cubillas, říkal jsem ti to.“

„Ale ten člověk už byl mrtvý.“

Zatraceně. Byli jsme tak blízko a zase nemáme nic. „Sakra, byl zraněný, ale nemyslím, že by umíral.“ Galli zíral do tmy před sebou. „Měl jsi pravdu.“

„Jak to myslíš?“

„Ten muž byl mrtvý, protože byl zastřelen, Paolo.“

Roztřásla mě zimnice a musel jsem na chvíli ztratit vědomí, protože pak jsem si najednou uvědomil, že se mnou Galli jemně cloumá.

„Paolo, Paolo, jsi v pořádku? Nemám tě odvézt do nemocnice?“

Trvalo mi asi minutu, než jsem se dokázal soustředit na to, abych se uklidnil a přestal se třást po celém těle.

„Jenom opožděná reakce na ten souboj s Cubillasem,“ řekl jsem a zřejmě jsem ho přesvědčil, protože mě odvezl domů. Oba další policisté odevzdaně mlčeli, uvědomovali si, že hra se blíží ke konci a druhá strana si připsala další bod.

22

LETADLO SE VYSOKO NAD ATLANTIKEM znovu prudce zhouplo, ale to už jsem stačil upít ze sklenice tolik, aby se nerozlila. Organizátoři letu budou nervózní. Papežovy lety jsou tak skvěle a do nejmenších podrobností naplánované, že jeden nečekaný mrak už je považován za selhání.

Vatikán nemá žádná vlastní letadla, papež absolvuje všechny lety s italskou národní leteckou společností Alitalia. Stejně jako jeho předchůdci cestoval i Tredi ve speciálním oddělení na přídi letadla označeném papežským znakem, kde byla vždy nejméně čtyři luxusní sedadla a spousta novin a časopisů v nejméně šesti jazycích. Při mezikontinentálních letech, jako byl i tento z Říma do New Yorku, měl papež k dispozici dvě místnosti, z nichž v jedné byla ložnice. Pokud mohl, tak v ní spal. Tredi se mi jednou svěřil, že on osobně si představuje peklo jako nikdy nekončící pásmovou nemoc.

V papežském letadle měli všichni nárok na služby první třídy, ale v žádném případě si tu nebyli všichni rovni. Padesát novinářů, cestujících v jednom letadle s papežem, mělo svá místa v zadní části letadla. Byli poměrně hýčkáni – dostávali speciální akreditace, měli k dispozici opisy papežových projevů v minimálně dvou jazycích, rezervace míst v hotelu, dopravu autobusem z letiště a zpět, přístup na všechny akce spojené s papežovou návštěvou, do tiskových středisek, do hotelů. Vaticanisti, jak se jim říkalo, za svá privilegia zaplatili tolik, že to prakticky pokrylo náklady spojené s pronájmem letadla.

Já jsem seděl ve střední obchodní třídě spolu se členy státního sekretariátu, vatikánským ministrem zahraničí, duchovními z papežo-vy družiny, pozvanými hosty, úředníky z Vatikánské tiskové kanceláře, zvláštními hosty a početnou skupinou policistů. Měl jsem na sobě svůj černý oděv s kolárkem, ale spolu s Diegem Altamiranem jsem byl jediný, kdo na sobě neměl nic červeného nebo fialového jako rozlišovací znamení biskupů a kardinálů.

Bezpečnostní opatření při papežových cestách by se dala srovnat se zajištěním amerických prezidentů při podobných akcích. Na palubě letadla cestovala skupina vatikánských profesionálů, většinou Italů, jejichž úroveň se dala srovnat s americkou tajnou službou. Budou Tredimu neustále nablízku a v New Yorku se k nim přidá ještě spousta místních policistů, kteří budou za papežovu bezpečnost zodpovídat od chvíle, kdy přistaneme.

Šéfem papežovy ochranky na této cestě byl Claudio Russo, mazaný bývalý detektivní inspektor z Benátek, který se udržoval ve formě horskými výstupy v Abruzzu.

„Ciao, Paolo,“ podával mi Russo žlutobílý odznak, který mě přiřazoval k místním policistům s neomezeným pohybem po celou dobu papežovy dvoudenní návštěvy. Barvy odznaků až do odletu neznal nikdo jiný, než právě šéf bezpečnostní služby.

„Ciao, Claudio. Jaké jsou nejnovější zprávy?“

„Newyorská policie je trochu nervózní. Tréma, nic víc. Nic neobvyklého se neděje.“

Letuška hovořila se zvláštní, francouzsky znějící výslovností „r“, která napovídala, že pochází z Milána. Nesla láhev prvotřídního Brunella a také na ní byla znát nervozita. Při prvním letu s papežem se jí nevyhnul nikdo.

Já sám jsem se cítil relativně dobře, všechno jsem měl promyšlené a srovnané. Netvrdím, že jsem se cítil úplně normálně. Normální v obvyklém smyslu tohoto slova jsem nebyl už řadu let. Ale mezi lidmi, kteří se občas potýkali s vnitřními hlasy a sem tam měli zvláštní vidiny, jsem toho rána, kdy se papež vydal na cestu do New Yorku, byl poměrně provozuschopný.

„Historická papežská mise,“ hlásaly titulky Corriere della Sera, které jsem si ráno stihl koupit.

Ať to jen není něco horšího, modlil jsem se v duchu. Útočníci začínali být stále víc agresivní. Od smrti muže na motorce přicházela papeži poštou doslova záplava obrázků kreslených červeným inkoustem. Stejně jako mně. Osobní, kruté a téměř obscénní.

Tredi věděl o všech možných nebezpečích a také o všech příležitostech, kdy by k nim mohlo dojít. Jednou ráno poté, co odsloužil mši ve své soukromé kapli, jsem mu při snídani vyprávěl o svém souboji na lešení a o všem, co potřeboval vědět, až na to, co Ivanovič elegantně nazval „malou nehodou“, při mém návratu k sutinám s Gallim.

„Zatím jsem v pořádku, ale už brzy k něčemu dojde. Cítím to. Musíš být mimořádně opatrný.“

„Paule, všude kolem jsou celé legie zkušených lidí, kteří mě budou chránit vlastními těly. Všechno, co mohu udělat, je dělat, co musím.“

Tlačil nás čas, chápal to stejně jako všichni ostatní. Pokud Caballerové pomýšlejí na nějakou odplatu za zničení Svatých klíčů, udeří brzy. Je snad na světě město, kde by bylo snazší najít atentátníka, než starý dobrý New York? Možná nějaká pohraniční města v Kolumbii, ale v New Yorku byla nabídka opravdu pestrá: skinheadi, opilci, Kurdové, arabští extrémisté, bývalí příslušníci KGB, židovští fanatici, nespokojení Korejci, Japonci a Jihoameričané. Stačilo si vybrat. Jediné, co mohli v této situaci policisté dělat, američtí i ti vatikánští, bylo snažit se být všude. Já sám jsem se mohl pouze soustředit na riziková místa, mít oči otevřené a neudělat žádnou hloupost.

Před obědem jsem zašel do novinářské sekce, kde jsem našel Marii až podezřele hluboce zabranou do studia nabubřelých vatikánských tiskových prohlášení. Vypadala nesrovnatelně lépe, než když jsem ji naposledy viděl u Tilly. Povídali jsme si a Maria se ani nepokusila skrýt přetrvávající hořkost kvůli papežovu pokoření jejích milovaných Svatých klíčů. Ale Tilly kolem ní přestala mateřsky pobíhat. Pracovala v Římě jako novinářka a letěla do New Yorku jako novinářka, nejlepší, co mohla udělat, bylo neplést dohromady pracovní povinnosti a osobní problémy. Přesně takhle mi to alespoň s vážnou tváří vysvětlila Maria, přestože mi bylo okamžitě jasné, kdo je autorem této myšlenky.

„Svaté klíče se jednou do Říma vrátí, jejich ideály nikdy nezemřou,“ řekla Maria smrtelně vážně. „Nyní budu truchlit stejně, jako kdybych přišla o senzační reportáž – nebo skvělého muže,“ dodala trochu jiným tónem. Oba jsme se rozesmály skryté narážce na Tillyn styl a jednoho z nás napadlo, kolik takových mužů Tilly v životě potkala.

„To je správný přístup.“

„Ano, čas všechno zahojí. Jenom se modlím, aby Bůh dal papeži dost odvahy a prozíravosti, aby si v budoucnu přestal zahrávat se základními pilíři naší víry. Něco takového by mohlo být velice nebezpečné.“ Fialové oči se do mě zabodly. „Víš, co se chystá v New Yorku?“

„Možné je všechno,“ zalhal jsem neutrálně.

Ve skutečnosti jsem o tom měl poměrně jasnou představu. Nejrůznější povídačky, místy až směšné, předpovídaly, že papež oznámí úmysl církve převzít kontrolu nad všemi jadernými zbraněmi na světě nebo dokonce, že církev hodlá zpeněžit veškerý svůj majetek a vstoupit na newyorskou burzu. Je to koneckonců jedna z největších světových společností, vlastnící akcie téměř všude. Tredi měl však v úmyslu, bez ohledu na hrozbu atentátu, proklamovat revoluci.

Ačkoli jako novinářka by neměla, byla Maria jednou z těch katoliček, které vnímaly jakoukoli změnu jako neodčinitelnou osobní urážku. To, o čem se Tredi chystal mluvit, se jí líbit nebude. To bylo naprosto jisté. A já jsem rozhodně neměl v úmyslu ji podráždit dříve, než to bude nutné, jelikož jsem měl obavy, že by se mi pokusila vyškrábat oči. Nebo Tredimu.

Tak strýček Paul raději změnil téma a začal s Marií hovořit o jiných věcech, než byla jediná správná víra. Vyprávěla mi o dětství, které prožila na rodinné vinici v Chile, o svých šesti bratrech a sestrách, z kterých vyrostly dvě jeptišky, kněz, matka čtyř dětí a farmář, ve své práci ještě úspěšnější než jeho tradicionalistický otec. Pověděla mi i o rodinné tragédii; jeden z jejích bratrů, bývalý vojenský pilot a později zakladatel letecké dopravní společnosti, zahynul při havárii v Andách.

„Ty nejsi kněz, Paule, ale to neznamená, že bys nemohl pomáhat druhým lidem tím, že s nimi budeš hovořit o jejich starostech. Pomůže ti to porozumět více i sám sobě,“ poučil mě kdysi Ivanovič.

Proto jsem Mariinu společnost zvlášť vítal, pomohla mi nemyslet na zmatky v mém vlastním životě a vrahy, kteří mi stále unikali. Poslouchal jsem její vyprávění o vypětí i radosti, které jí přinášel vrcholový sport, o studentských letech, rozdělených mezi závodní dráhu a náboženské aktivity, a dokonce i o jedné nebo dvou láskách.

„Jsi tak milý, Paule. Nedivím se, že tě má Tilly tak ráda,“ řekla uprostřed hovoru.

Dvakrát jsem si v průběhu našeho rozhovoru, ve kterém jsme pokračovali ještě dlouho po obědě, všiml, že se Mariina noha na několik dlouhých vzrušujících okamžiků dotkla mé vlastní. Byl jsem rád, že Tilly seděla o kus dál a probírala nějaké tajnosti se svými kolegyněmi.

Ve chvíli, kdy jsem byl zabraný do dlouhého a z větší části pravdivého líčení o životě průměrného skorokněze, mě přerušilo jasné: „Buenos días,“ kterým nás zdravila Jeho Svatost Nejvyšší kněz.

Mezikontinentální osobní letadla bývají natolik veliká, že se člověk mezi řadami sedadel cítí jako mravenec. Z perspektivy padesáti novinářů, roztroušených po celém ekonomickém oddělení, byl Tredi ve své sekci stejně daleko, jako by byl na Měsíci. Tredi sám mi jednou řekl, že velikost letadla, kde kromě novinářů seděla už jenom vatikánská skupina ve střední části ekonomického oddělení, pro něho byla někdy příjemná a jindy ubíjející.

„Je příjemné mít soukromí a možnost volného pohybu. Ale můžu ti říct, že některé dlouhé lety bývají neuvěřitelně nudné.“

Možná proto Tredi oživil oblíbený zvyk Svatého Poláka procházet se během dlouhých cest mezi novináři. Samozřejmě neoficiálně.

Zatímco se kolem nás sbíhali ostatní, Maria vyskočila a já jsem ji s blahosklonným úsměvem napodobil. Diego Altamirano se nad tím nijak nepozastavil a spiklenecky na mě zamrkal a Tredi mi v okamžiku, kdy Maria sklonila hlavu, aby políbila papežský prsten, naznačil pohledem, abych za ním později přišel.

Myslel jsem si, že vím proč. Jednou odpoledne, když mi Ivanovič nařídil volno v rámci léčby šoku ze souboje na lešení, podařilo se mi vypátrat Andyho Ridgewaye. V té době už náměstka ředitele.

„Chtěl bych tě poprosit o laskavost, Andy, ještě jednou.“ S přáteli nemusíte chodit okolo horké kaše.

„Paule,“ řekl mi tónem učitele třetí třídy, který kárá dítě hrající si s nůžkami, „minule jsi začal válku.“

„Kdo vyhrál?“

„Ti hodní. Ale kdo mohl předpokládat, k čemu se to chystáš?“ neodolal a rýpnul si. „O co jde tentokrát?“ Řekl jsem mu pár jmen.

„Nemáš v úmyslu se o mně někde zmiňovat? Ani nevím, co máš zase za lubem. Nebo mám jenom sedět a čekat, až se to objeví v nějaké úřední zprávě?“

„Andy, vždyť mě znáš. Jsem jenom obyčejný muž ze země palem.“ Tím jsem ho dostal. Byla to první věta ze slavné písně „Guantanamera,“ která by klidně mohla být kubánskou hymnou.

To samé odpoledne jsme s Ivanovičem na pár hodin vystřídali Piotra u Lutherovy postele a poslali ho s obálkou obsahující otisky prstů, sejmuté z lešení, za jedním tichým přítelem na americké ambasádě na Via Veneto.

Když jsem dorazil do papežovy soukromé kabiny, zamyšleně zíral z okna. „Paule, jak se máš?“

„Fajn, výborně,“ řekl jsem. Jeho pohled mi napověděl, že Tredi s Ivanovičem mluvili o bratru Paulovi víc, než mi bylo příjemné. „Dobře, jsem z toho New Yorku trochu nervózní, ale držím se. Ivanovič říká, že jsem v pořádku.“

„Také mi to říkal. Jsem rád, že jsi toho muže na tom lešení nezabil.“

„Já také. Ale bývala by to byla sebeobrana.“

„O tom nepochybuji. Ale už nechci žádné další vraždění, Paule. Už toho zabíjení bylo příliš, příliš mnoho smrti…“ rozhodil rukama v odmítavém a pohrdavém gestu a mně najednou došlo, že bojuje s nějakou skrývanou bolestí.

„Rico. Co… Kdo…?“

Maska přezíravosti z jeho tváře spadla: „Můj bratr, Paule,“ řekl sotva slyšitelně, „můj bratr Bobby je mrtvý.“

„To je hrozné. Kd…“

„Dozvěděl jsem se to těsně před odletem. Našli ho v domě na pláži nedaleko místa, kde jsme žili jako děti. Hráli jsme si tam, jako že ten dům je pevnost, kterou musíme bránit před piráty…“

„Byl zavražděn?“

„Zdá se, že si myslí, že zemřel přirozenou smrtí, Paule. Příliš mnoho cigaret, nadváha, alkohol. Byl s přestávkami nemocný už dlouho, byl to zlomený člověk potloukající se světem s grandiózními plány, ale ve skutečnosti se schovával, bál se vrátit domů. Nakonec se vrátil. Přirozená smrt, říkali.“

„Nevěříš tomu?“

„Ty bys tomu věřil?“ zeptal se papež mírně.

„Ne.“

Věděl stejně jako já, že DEA identifikovala otisky prstů mrtvého vraha, člena Svatých klíčů, zabitého v troskách lešení, jako otisky patřící Ernestu Carvajalu Lopezovi. Nakonec jsme zjistili i to, že byl vzdáleným bratrancem Caballerovy rodiny. Konečně jsme objevili spojnici.

Caballerové byli zpět. A s nimi drogy. A vraždy. Bobby byl zřejmě čtvrtou obětí: Kearns, Caruso, Vidal a papežův bratr. Letadlo se dostalo do nové turbulence a nad sedadly se rozsvítila varovná světla. Zamumlal jsem kondolenci, vyměnil si s Tredim objetí a zanechal papeže jeho smutku a revolučním plánům pro jeho obrovskou církev.

Seděl jsem sám na svém místě, dokud letadlo nezačalo klesat a za okny se neobjevil New York zahalený v odpoledním šeru. Dal bych za to nevím co, kdybych věděl, kdo stál za znovuzrozením Caballerů. Ernesto byl jenom loutkou v rukou člověka, který ho chladnokrevně zavraždil, když ležel bezmocný pod ruinami lešení. Byl Caballero opravdu teď v New Yorku? Pokusí se nejdřív zabít mě? Už se o to několikrát pokusil. Nebo si vybere nejdříve papeže? Svůj konečný cíl.

Problémy na stadionu Yankeeů začaly u třetí mety.

Z mé pozice asi uprostřed schodiště k hlavnímu oltáři, stojícímu přímo uprostřed hřiště, to vypadalo jako skupina bojující za práva homosexuálů. „Chceme lesby za kněze,“ volal mladík v černočerveném triku s nápisem „Komanda pro Krista.“ Ozývaly se odtamtud ojedinělé výkřiky, byly vidět hrozící pěsti a pohyb okolo stojících lidí.

Ochranka tam byla ihned. Viděl jsem, jak odvádějí stranou nějakou ženu s krvácející ránou na hlavě a potom srážejí provokatéra k zemi. Za chvíli dorazili i newyorští policisté v helmách, s pendreky v rukou a chvíli to vypadalo, že se jim podařilo nastolit pořádek. Potom však vypukl stejný zmatek i u první mety, někde mezi skupinou tmavě oblečených postarších mužů a Jihoameričanů v kožených bundách.

Nebyl jsem schopný rozpoznat, jestli ty nepokoje byly někým vyprovokovány, nebo šlo jenom o projev jednoho z mnoha rozdílných názorů. Ale nepokojný dav, výkřiky a zlostná gesta nebyla nejlepším pozadím pro svatou mši, kterou měl sloužit Nejvyšší kněz největší církve světa.

Přijeli jsme na místo rovnou z letiště. Měl to být Trediho pozdrav pulsujícímu velkoměstu, které miloval. Když New York navštívil minulý papež, sloužil mši v New Jersey. Obrovský dav oddaných služebníků církve, který přijížděl ke stadionu, nakupoval suvenýry a nadšeně proudil několika branami dovnitř. Tredi si vybral Yankee Stadium, přestože věděl, že se nachází v Bronxu, a že Bronx už dlouho nepatří mezi nejklidnější čtvrti města.

„Uspořádáme to na stadionu, Paule,“ oznámil mi v Římě. „Nikomu se ten nápad nezdá, ale já jsem tím nadšen. Pro mě je ten stadion symbolem New Yorku.“

Ale to nebyl jediný důvod, proč se rozhodl právě pro toto místo. Rozhodl se pro Bronx, jelikož to byla městská čtvrť, která v posledních letech neobyčejně rychle upadala. Židé, Irové a Italové se odtud odstěhovali. Nahradili je přistěhovalci z Latinské Ameriky. V nejbohatším městě na světě tu vzniklo ghetto Třetího světa – místo plné násilí a kriminality. Ale také geniality. Spousta místních dětí se ocitala před soudem a končila ve vězení. Ale mnoho jiných procházelo středními a vysokými školami a dosahovalo neobyčejných úspěchů na poli vědy, umění, obchodu i v armádě. Bronx bojoval a snažil se opět postavit na nohy. To bylo to pravé místo pro Trediho.

Násilné výpady vyvrcholily asi deset minut před plánovaným začátkem mše. Slyšel jsem výkřiky a rány. Nevypadalo to, že by se zde schylovalo k atentátu, ale zmatek a mnohatisícový dav k němu vytvářely příležitost.

Každý návštěvník byl pečlivě prohledán, ale možná mohl někdo proniknout dovnitř se zbraní. Všiml jsem si mladých mužů s červenými kříži na rukávech a vestách, kteří se prodírali davem s nosítky. Poutníci omdlévali, lidé se strkali a místy se tvořily skupinky. To všechno bylo nedílnou součástí všech papežských mší. Za bývalého chilského režimu v Santiagu „uklidňovali“ policisté při jedné mši protestující marxisty slzným plynem pár metrů od oltáře, na kterém papež právě vysvěcoval hostie. Svatý Polák s uslzenýma očima dokázal přesto dovést své dílo ke zdárnému konci.

Tolik hluku před mší mě přesto znepokojovalo. Vypadalo to jako vyprovokované protesty. Navíc bylo možné, že někde v davu se ukrývá najatý vrah Caballerů, což mi na klidu rozhodně nepřidalo.

O pár minut později se objevil Diego Altamirano, chvíli zděšeně zíral na shromážděný dav a potom se lehce dotkl mé ruky: „Svatý otec s vámi chce mluvit.“

Následoval jsem ho do „jeskyně“ pod provizorním oltářem. Oficiálně to byla převlékárna, ale nikdo z nás jí tak neříkal. Bylo to zákulisí každé papežské mše, kde se duchovní převlékali z cestovních obleků do církevních rouch. V těch nejlepších bývalo i místo, kam se dalo jít na záchod a umýt si ruce. Místnost byla plná slavnostně oblečených prelátů, pobíhajících kolem jako herci před vstupem na scénu. Pro mnoho kněží a méně významných biskupů byla účast na takové mši vyvrcholením jejich celoživotní kariéry. Mohli kráčet v průvodu za papežem a sedět na hlavním oltáři.

Tredi zde měl vlastní vyhrazený prostor, oddělený rudým závěsem. Seděl uvnitř v pohodlném křesle uprostřed všeho toho ruchu a zmatku. Už měl na sobě svou róbu a zdálo se, že je připravený, až na těžký ornát a mitru, trůnící na hlavě figuríny naproti vedlejší židli. Jeho biskupská berla stála opřená o stěnu. Tredi byl jediný muž v celé místnosti, který nebyl sledován kamerou, upevněnou na zdi. Kamery snímaly všechna nepokojná místa na stadionu, bylo jich nejméně šest. Šarvátky oddalovaly příchod mladého kněze, který měl mši uvádět, namísto toho se z ampliónů linula jenom církevní hudba, poněkud se míjející účinkem. Několik lidí tleskalo, příliš mnoho jiných hrozilo pěstmi.

Sotva tisíc lidí z téměř stotisícového davu netrpělivě očekávalo začátek mše, ostatní to zatím evidentně příliš nezajímalo. V davu byla cítit napjatá atmosféra, nakažlivá a nebezpečná, bylo to jako časovaná nálož.

Mnoho lidí shromážděných v místnosti jsem znal od vidění nebo z doslechu. Kromě Altamirana to byly obvyklé tváře: Ir Reilly, hlavní ceremoniář, který znal pravidla a protokoly mší lépe než kdokoli jiný, Ital Nocilla, břichatý státní sekretář s liščíma očima, několik monsignorů, arogantní a konzervativní kardinál a arcibiskup New Yorku v jedné osobě a pár dalších, viditelně nervózních, členů kardinálova doprovodu.

Když jsem vešel, Tredi na mě mrknul. Všichni ostatní sledovali brunátného civilistu v luxusním obleku, který se přel s kardinálem. „Počkejte chvilku. Teď nemůžete jít ven… Vybouří se to a uklidní. Posily už jsou na cestě…“ Musel to být policejní komisař Dillon, šéf našeho newyorského spolupracovníka, který s námi přiletěl z Říma a teď stál s ukázkově neutrálním výrazem za ním a zíral do země.

„… musí bezpodmínečně zajistit Jeho Svatosti naprostou bezpečnost…,“ říkal kardinál.

„Snad bychom to měli ještě zvážit,“ vmísil se do hovoru státní sekretář.

„Příliš velké riziko,“ mumlal jako tichá ozvěna jeden z newyorských biskupů.

Podíval jsem se na Tima Holdena, jednoho z mužů z FBI, který také přiletěl naším letadlem. Byl to specialista na boj s teroristy, církev se s chuligány nehodlala mazlit. Tvářil se nezúčastněně. Potom jsem sklouzl pohledem na Russa, ostříleného šéfa vatikánské bezpečnostní služby. Pokrčil rameny. Tenkrát na mši v Santiagu stál uprostřed místa, kam policisté stříkali slzný plyn a ani jednou nesáhl po kapesníku.

„Pánové,“ ukončil Tredi dohady jediným slovem. Ukázal na mě.

A vyrazil mi dech.

„Pro ty z vás, kteří to nevědí; toto je bratr Paul. Je odborníkem na psychologii davu a je špičkou ve svém oboru.“

Psychologie davu, tu madre. Klidně se na mě podíval, na tváři měl zase svou obvyklou masku.

„Jít, nebo nejít, Paule? Mám vyjít ven? Je to na tobě.“

Hijo de la gran puta!

Ale od toho přátelé jsou, nebo snad ne? Caballerové se možná pokusí papeže zabít. Ale ne odpoledne na velikém historickém stadionu, plném policistů v nejvyšší pohotovosti. Existovala tu i jiná nebezpečí. Toto byla náboženská záležitost, veřejná, církevní. Před takovými hrozbami můj přítel papež nikdy neutíkal. To by skutečně raději zemřel.

Neposkytl jsem vzrušenému hloučku kolem Trediho ani tu útěchu, že bych se nad jeho otázkou rozmýšlel a zvažoval okolnosti. „Udělejte to. Vy to zvládnete.“

Skrytý smysl našeho rozhovoru jsem zřejmě chápal jenom já a Tredi. Nikdo jiný v místnosti ho neznal jako bojovného kardinála, který mnohokrát nasazoval život za svou věc. Nikdo jiný s ním nestál nad propastí a nepoznal, jakou v sobě má sílu.

Věděl jsem, že mu stejně nezbude nic jiného, než na oltář vystoupit. Řekl jsem mu, co chtěl slyšet, aby mohl jít a udělat, co musel. Jak prosté, dokonce i pro obyčejného mnicha.

Od Trediho to bylo velice hezké, že mě označil za toho, kdo rozhodl. Kdyby se něco stalo, byl by ze mě rázem zlosyn, papežův osobní bezpečnostní specialista – Tilly a její přátelé by pro mě vymysleli příhodný titul – který nerespektoval názor odborníků a zcela zbytečně, lehkomyslně, riskantně a neodpustitelně ohrozil život Svatého otce.

Žádný trest by pro mě nebyl dost přísný a peklo dost horké. A nikdo jiný z newyorských i vatikánských bezpečnostních oddílů by nebyl za nic zodpovědný.

Tredi svým činem rázně ukončil veškeré dohady. Za okamžik byl oblečený v celé své slávě, rozhlédl se po své družině a pokynul státnímu sekretáři.

„Tak začneme, Calogero,“ řekl.

Potom, sám, zamířil k postrannímu východu z místnosti. Altamira-no, já a pár dalších jsme zamířili za ním, ale on zvedl ruku v jednoznačném gestu. Stop.

„Bůh s námi,“ řekl a vykročil vstříc rozbouřenému davu.

Mnohokrát jsem si potom záznam ze mše pouštěl. Byl to jeden z nejlepších televizních přenosů, které jsem kdy viděl.

Tredi se nejdříve objevil nalevo od oltáře, zády k bližšímu konci stadionu. Ozval se vzrušený šum. Potom přešel pomalu a se vztyčenou hlavou dopředu, díval se přímo před sebe. V tu chvíli ho mohl vidět každý. Šum sílil, ozývaly se ojedinělé výkřiky, ale on to naprosto ignoroval.

Někdo u počítače, možná jedno z těch lepších dětí z Bronxu, stiskl klávesu a světla nad stadiónem se rozzářila. Jedno z nich osvětlovalo papežovu postavu, která pomalu a důstojně začala vystupovat po jedenačtyřiceti schodech nahoru na oltář.

Bylo vidět, že přichází proto, že má co říci. Ale byl to dlouhý a únavný den. Pro úředníka, vracejícího se z kanceláře, řidiče kamiónu s bolavýma rukama, učitele s horou sešitů s úkoly, horníka na cestě z dolu. Než Tredi zdolal tři čtvrtiny schodů, bojovnost se z lidí vytratila.

Před nimi stál papež. Člověk, symbol, ideál. Zdolal poslední schod a vstoupil na oltář. Poprvé se otočil čelem k davu, při pohledu zblízka bylo v jeho tváři znát napjaté soustředění.

Mše mohla začít. Kolem papeže se mělo shromáždit třiapadesát prelátů v bílém a osmnáct asistentů: tři měli na starosti kadidelnice, několik dalších mělo předčítat Starý zákon, epištoly a evangelia. Reilly měl zahájit obřad s mitrou.

Ale nikdo další se neobjevil.

Papež stál na oltáři sám. Měl zahájit mši, ale místo toho přešel k mikrofonu.

„Přátelé,“ řekl angličtinou, která snad měla daleko k dokonalosti, ale když chtěl, zazníval v ní newyorský přízvuk, který získal na místní univerzitě. „Jsem velmi rád, že tu s vámi dnes večer mohu být. Vidím, že někteří z vás tu slávu začali beze mě.“

Ozval se šum a smích. „Ženský ne,“ ozval se výkřik odněkud od druhé mety, ale zanikl bez dalšího ohlasu. Lidé naslouchali osamělé postavě na oltáři.

„Je nás mnoho. Jsme jedno,“ řekl. „Přišel jsem dnes mezi vás, abychom společně sloužili mši. Vy, já a…“ zdvihl prst, „Bůh. Nikoho jiného nepotřebujeme. Vlastně nepotřebujete ani mě. Tango s Bohem lze tančit pouze ve dvou.“ Další smích, pár výkřiků, ale méně útočných a nesouhlasných.

„Vím, že většina z vás přišla, aby mohla sdílet kouzlo a mystérium mše. Pokud někteří z vás přišli z jiných důvodů, například vyjádřit svůj názor na některé problémy, které se jich dotýkají, respektuji to. Ale žádám vás o ohleduplnost k těm, kteří se přišli modlit. Schovejte své transparenty a pěsti. Zůstaňte s námi a zúčastněte se obřadu, jste vítáni. Pokud se někdo z vás nechce mše zúčastnit, prosím vás, odejděte. Jděte v míru.“

Novináři později objevili stovky lidí, kteří prohlašovali, že na protest odešli, ale já jsem na monitoru zaznamenal jenom minimální pohyb. V šatně bylo ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík.

Zůstal tam chvíli stát v elektrizujícím tichu, jakoby čekal, až se miliony lidí zvednou k odchodu. Potom řekl: „Jelikož je dnešek pro nás všechny mimořádnou událostí, byl bych rád, kdybyste se ke mně připojili v mé nejoblíbenější modlitbě, té, která spojuje všechny křesťany světa. Říkáme ji na každé mši:

Otče náš…“

Všichni se začali modlit. Potom se Tredi obrátil k oltáři, bez obřadu sundal mitru a zahájil mši.

„Co to má znamenat. Svatý otec nemá knihu.“ Kardinál z New Yorku vypadal, že ho každou chvíli raní mrtvice. Okamžitě vzbudil rozruch. Za normálních okolností bývá kniha na oltáři předem připravena.

Ale papežův oltář byl prázdný.

Za chvíli se ztracená kniha objevila a začaly dohady, kdo ji papeži přinese. Usoudil jsem, že největší šanci na výhru má newyorský kardinál a zcela beznadějně na tom nebyl ani Reilly, dozorce nad správným pořádkem.

„Svatý otec nepotřebuje knihu, děkuji, Vaše Eminence. Zná dnešní mši.“

„Ale předčítání, evangelia…“

Reilly a Nocilla stáli v jedné linii s Altamiranem hned vedle dveří. Vypadalo to, že se chystají chytit nejbližšího bojovníka o knihu pod krkem.

„Prosím, Vaše Eminence, Svatý otec si poradí,“ řekl Nocilla, který jako papežův státní sekretář kardinála hodnostně převyšoval nejméně o dvě hvězdičky.

Tredi mezitím na oltáři dokončil zahajovací modlitby a vzhlédl: „Dnes jsou na programu tři čtení, ale já s sebou nemám knihu. Může mi ji někdo z vás půjčit?“

Dav kolektivně ztratil dech. Papež zapomněl modlitební knihu! Po několika nepříjemných minutách vyběhla schody policistka s vypůjčeným svazkem. Všiml jsem si červených záložek na místech, která se měla předčítat.

Papež dodal: „Bohužel nemám ani brýle. Mohla byste číst za mě, prosím vás?“

Další salva vzdechů. Policistka se rozhlédla, nikdo jiný kromě nich dvou tam nebyl. Ukázala na sebe. Já? Papež přikývl. Já!

„Prosím,“ řekl papež.

Policistka si sundala helmu a potřásla hlavou, aby si uvolnila hřívu černých kučer a jasným a čistým hlasem přečetla dvě kapitoly. Možná se nejmenovala O’Berryová, ale klidně by mohla.

Když skončila, papež k ní přistoupil, políbil ji na obě tváře a řekl jí několik tichých slov. Tou dobou už celý stadion šokovaně ztichl. Na takové mši ještě nikdo nikdy nebyl.

V místnosti pod oltářem panovalo strnulé ticho, ale když jsem se rozhlédl, viděl jsem, že Reilly spíná ruce. Altamirano vypadal jako dítě, jehož otec právě dal rozhodující gól zápasu a Nocillovi se podezřele leskly oči.

Byl čas na evangelium, tentokrát se po krátké pauze na oltář vyšplhalo černé dítě ve velkých sportovních botách s legračně sestřiženými vlasy.

Kývlo na papeže, přistoupilo k mikrofonu a otevřelo svůj misál: „Evangelium podle svatého Lukáše,“ začalo a dav se postavil.

Papež pokračoval krátkou modlitbou: „Jsme církev, která respektuje a naslouchá mnoha hlasům. Hledíme vstříc budoucnosti. Vítáme ty, kteří myslí nově, protože i oni jsou našimi bratry a sestrami.“

Reilly se vytratil pár minut před ofertoriem a když byl čas přinést na oltář chléb a víno, vystoupili na oltář jihoamerická dívka v těsných džínách a blonďatý chlapec se žlutobílými páskami „Uvaděč“ na levých rukávech.

Toho večera jsem rozdal spoustu hostií a nikdy mě ta činnost tolik netěšila. Můj úsek byl ve středním poli, a tak jsem neodolal a představoval si DiMaggia a Mantla a jaké by to bylo tu s nimi hrát.

A myslel jsem i na Trediho, protože jsem pochopil, že důvodem, proč vystoupil před nepokojný dav úplně sám, nebyla jenom jeho hrdost. Nechtěl ohrozit nikoho kolem sebe, pokud by se mělo něco stát.

* * *

Ten den v noci zaznamenali na FBI telefonát, který poněkud zchladil mé nadšení z Trediho činu, kterým byli všichni bezmezně nadšení. Možná to způsobil pohled na osvětlenou postavu stoupající pomalu po schodech. Začínaly jím každé večerní zprávy, všechny titulní stránky. „Sugestivní výzva k jednotě od nejosamělejšího muže světa,“ zněl titulek největšího městského deníku. Další titulek byl ještě pikantnější: „Papež městu: Žijte“. Mému image by zřejmě neuškodila zmínka o tom, kdo papeže poslal samotného, možná by mě příští rok nenutili chodit na numerologii. Vaticanisti si vymysleli příběh o neohroženém papeži mezi lvy, nikde ani zmínka o energickém psychologovi davu, ale to jsem zjistil až mnohem později, jelikož tu noc jsem strávil v útrobách Queensu.

Sledoval jsem, jak se federálové rychle a nadšeně činí při velkém drogovém zátahu za oslepující záře majáků. Byla to práce DEA, ale FBI se přidala kvůli možnosti nějaké spojitosti této akce s případným teroristickým útokem na papeže. Mě pozvali jako hosta. Policisté našli ve skladišti milionovou zásilku kokainu v bednách označených „Koloniální nábytek“ a takovou zásobu zbraní, že by to bývalo stačilo na záchranu Alama. Zatkli několik Jihoameričanů, kteří se naštěstí nepokoušeli střílet. Já jsem tam, ale jinak neobjevil nic, co by mohlo být důležité.

„Nepatří k žádné organizaci, malé ryby. Nic pro nás,“ řekl můj průvodce z FBI.

„Ne, myslím, že pokud někdo ohrozí papeže, bude to jeden člověk, bude pracovat sám. Je dost možné, že se tu vůbec o nic nepokusí, vaši muži odvádějí skvělou práci.“

„Snažíme se, Paule, Bůh ví, že děláme, co je v našich silách. Papež za to stojí. Nechceme, aby doplatil na nějakou naši chybu.“

Nebo na mou, amigo.

23

DRUHÉHO DNE U SVATÉHO PATRIKA byl papež stejným hitem, jako den předtím. Přijížděl ve svém papamobilu světoznámou Pátou Avenue k majestátné katedrále, jedné z dominant New Yorku, zalité odpoledním sluncem. Celý den ho byla plná televize, přinášející obrázky z jeho setkání s jeptiškami a mnichy, s bezdomovci i s představiteli jiných náboženství. Podél chodníků stály celý den davy lidí, toužících alespoň zahlédnout vysokou postavu, projíždějící kolem v automobilu, který jeden novinář nazval „elektronickou a ekologickou odpovědí“ na vozy papežových předchůdců.

Mše na stadionu mě naprosto vyždímala, ale díky neustálému napětí jsem nebyl schopen spát. Celé dopoledne jsem byl nervózní, stále jsem čekal na nějaké znamení, signál nebo varování, že se Caballerové k něčemu chystají.

Nada.

Schovaný v neprůstřelném voze se Tredi zdál být bezpečný jako v trezoru. Bezpečnostní oddíly neustále kontrolovaly okolí, všude kolem byla spousta policistů, před a kolem vozu jela těsná kolona motocyklů, na střechách stáli ostřelovači a nad našimi hlavami kroužily vrtulníky. A kdo ví, kolik policistů v civilu postávalo mezi lidmi na chodnících. Zeptal jsem se na to naší newyorské spojky Cheta Dillona a on se usmál a řekl: „Hodně.“ Tím vším jsem se uklidňoval ve vatikánském autobuse, projíždějícím srdcem největšího města Spojených států. Přesto jsem si, stejně jako všichni ostatní, uvědomoval, že psychopat, ochotný vyměnit vlastní život za papežův, si vždycky může najít šanci.

Za normálních okolností mě katedrály příliš nezajímají, ale do Svatého Patrika jsem se rozhodl jet. Musel jsem, protože se mi nervozitou třásly ruce, měl jsem sucho v krku a pocit, že mi hlavu někdo drtí ve svěráku. Měl jsem strach. Sám sebe jsem přesvědčil, že Caballerové se na Trediho pokusí zaútočit právě v New Yorku. A zdálo se mi, že vrah bude kostel považovat za vhodnější místo k uskutečnění svého záměru než stadion.

V naleštěných kostelních lavicích seděl snad každý, kdo ve městě něco znamenal. Bez ohledu na to, zda byl katolík. Byla tam prezidentka protestantské církve s manželem, hlavní představitel newyorské židovské obce, představitelé nejrůznějších dalších vyznání a pár tisíc nejvýznamnějších Newyorčanů – nebo alespoň nejpopulárnějších.

Všiml jsem si, že Dillon po celou dobu trvání mše chodil podél vchodu do kostela jako hlídací pes. To bylo dobré znamení.

„Žádné ztrouchnivělé trámy, žádné prasklé sloupy, žádní šílení mniši. Žádné smrtící viry,“ odvážil jsem se zažertovat.

„To neříkejte ani z legrace,“ zavrčel Dillon. „Právě se nacházíte v nejúzkostlivěji vyčištěné budově na světě. Za cenu vášnivého nepřátelství ze strany všech přítomných biskupů; všechny jsme je donutili sundat si z krku pektorální kříže předtím, než projdou detektorem kovu!“

„Za to všichni skončíte v očistci.“

„To za to stojí. Tohoto papeže mají všichni rádi. A tohle místo je naprosto bezpečné. Jedinou podezřelou věc, kterou jsme dnes objevili, byla nějaká květina v jedné ze zpovědnic. Nikdo nemá tušení, jak se tam dostala.“

„Květina, to je hezk…,“ strnul jsem. „Nebyl to rudý karafiát?“

„Copak já vím, co to bylo za kytku. Červená byla. Nějaká kytka.“

„Karafiát. Zjistěte to. Byl tam u ní nějaký vzkaz?“ Musel jsem to říct nezvyklým tónem, protože jsem v jeho očích zahlédl záblesk paniky. Ihned začal mluvit do mikrofonu, připevněného v klopě.

Když jsme čekali na odpověď, zeptal se: „Měl bych něco vědět, Paule?“

„Zřejmě o nic nejde. Jsem jenom trochu nervózní, jsem si jistý…“

Ale Dillon už opět mluvil se svými neviditelnými kolegy. „V pořádku, deset čtyři,“ řekl do mikrofonu a potom dodal směrem ke mně, „myslí si, že to mohl být karafiát. Na vzkaz si nikdo nevzpomíná, ale s tím už nic nenaděláme. Ta květina se právě veze v nějakém popelářském autě, které nemáme šanci najít, i kdybychom chtěli.“

Dříve, než mi došel obsah jeho slov, pokračoval: „Je tu nějaký problém, Paule. Řekni mi to.“

Řekl jsem mu, co musel vědět. „V Římě jsme dostali několik vyhrůžek, spojených s rudými karafiáty. Pravděpodobně je to jenom shoda okolností, karafiáty jsou celkem běžné květiny.“

„Říkáš shoda okolností. Ale moc se ti to nezdá.“

Pokrčil jsem rameny. Viděl dost jasně, že se mi to nezdá, tak jsem se zeptal: „Máte pro papeže připravenou trasu pro cestu zpět, že ano?“

„Máme připravené tři trasy,“ řekl newyorský policista s náznakem pýchy a přezíravosti.

„Tak použijte tu nejběžnější a všechno bude v pořádku.“

Tak jsem to sice řekl, ale vůbec jsem to tak nemyslel. Ve stínu Caballerovy hrozby nemohlo být v pořádku vůbec nic.

Po skončení mše sice došlo k nepředvídatelné události, ale neměla nic společného s papežem, ale s Tilly. Prodírali jsme se společně k autobusu, když na chodníku náhle začala nějaká žena vykřikovat: „Sestro Jean! Sestro Jean! Tady!“

Žena mávala ohyzdným křiklavým růžovo-žlutým plakátem s nápisem „Bůh chce ženské kněze“, který působil v záplavě malých žlutobílých vatikánských vlajek opravdu zvláštně.

„Jean. Sestro Jean!“ Znělo to jako siréna.

Tilly vedle mě se na ni zadívala s pozorností, kterou jsem připisoval profesionální snaze ověřit si, jestli by se ta žena nemohla hodit do nějakého novinového článku.

To jsem však byl na omylu. Tilly málem zakopla. Chytil jsem ji za ruku. V obličeji celá zrudla a na čele jí vyrazily krůpěje potu.

„Tilly! Co se…“

Odstrčila mě. „Jsem v pořádku. To je… Uvidíme se potom.“ Otočila se a zamířila k plotu, kde si policista prohlédl její novinářský odznak a nechal ji podlézt bariéru. Po chvíli nerozhodnosti jsem se vydal za ní.

Ve svém kněžském oděvu a s odznakem volného přístupu kamkoli jsem samozřejmě musel čekat trochu déle, než mě policista shledal neškodným a nechal mě jít. Když jsem ji dostihl, stál ošklivý plakát opřený o zeď. Tilly a neznámá žena se bouřlivě objímaly.

Cizinka byla atraktivní, a jak jsem si nedokázal nevšimnout, elegantně oblečená v dlouhých černých kalhotách a bílé blůze. Potom jsem si všiml zvláštního, téměř abstraktního stříbrného kříže kolem jejího krku a pomalu jsem tomu začínal rozumět. Byl naprosto stejný jako ten, který běžně nosila Tilly.

Když Tilly vzhlédla a konečně si mě všimla, leskly se jí v očích slzy.

„Ach, Paule, neměl bys…,“ ale potom odevzdaně začala mumlat, „To je…“

„Jsem matka Ruth, těší mě, otče,“ řekla žena, podala mi dlouhou útlou ruku a změřila si mě zkoumavým pohledem. Mohla měřit něco málo pod sto osmdesát centimetrů. Měla krátké, zářivě černé vlasy, protkané místy stříbrným pramínkem. Kolem očí, orámovaných šedými stíny, měla tenké vrásky, jako od dlouhého pobytu na slunci. Byla to jedna z nejzajímavějších žen, které jsem za poslední dobu viděl.

„Clara… tedy matka Ruth a já jsme byly léta spolubydlící,“ začala Tilly.

„Jako novicky, kdysi před Potopou,“ usmála se vysoká žena.

Obrátila se k Tilly. „Vím, že jsi opustila řád. Už dávno, že? Ale nikdo mi nebyl schopen říct, kde tě najdu. Najednou jsi byla pryč, nikde jsi nenechala žádnou adresu. A z Tenotenanga se moc pátrat nedá, to mi věř.“

„Nikdy jsem nenapsala, je mi tak trapně. Pracuji teď jako novinářka. Víš, jak to je. Opravdu se hrozně stydím, Claro, že jsem o sobě nedala vědět. Bylo to ode mě hloupé a nekamarádské.“

Kolem se začali shromažďovat lidé. Někdo začal bubnovat a lidé začali zpívat. Ty dvě to však vůbec nevnímaly.

„Kdyby zanedbávání přátel bylo největším hříchem, kterého se dopouštíme… Novinářka, říkáš? A máš na starosti přímo papeže. Skvělá kariéra. Vážně skvělá.“

„Ani ne. A co ty?“

„Ale, já jsem se stala tím, k čemu jsme vždycky měli největší odpor, matkou představenou. Téměř deset let jsem řídila klášter v horách v Guatemale. Asi čtyřicet sester, většinou vyučovaly a pracovaly jako ošetřovatelky. Měly jsme tam dost práce. Tohle je moje první dovolená po mnoha letech. Není to tu báječné? Znáš Svatého otce? Víš o něm něco zajímavého?“

Tilly jako padlá jeptiška. Proč mě to nikdy nenapadlo?

Nechal jsem je tam a vrátil se do hotelu. Čekal jsem, že mi Tilly zavolá a zruší plánovaný společný oběd, aby si mohla se svou přítelkyní zavzpomínat na společně strávená léta v klášteře.

Ale ona ho nezrušila, tak jsme zašli k Mandarínům na East Sixties. Bavili jsme se o cestě, o chování upjatých klerikálů, nucených trávit čas v těsné blízkosti novinářů, které byli zvyklí nesnášet, o úpadku amerického zahraničního zpravodajství, o cenách v New Yorku, o počasí.

Nakonec jsem řekl: „Nechceš o tom mluvit?“

Zadívala se na mě skrz kouř vonných tyčinek. „Ne,“ řekla.

„Fajn.“

Popíjeli jsme čaj.

„Ano,“ řekla o několik minut později s rukama pevně semknutýma kolem šálku.

„Tohle je příběh sestry Jean, prosím, žádné přerušování. Bude to poněkud nesouvislé a rozkouskované, protože přesně tak to cítím. Pokud ztratíš nit, máš smůlu.“ Napila se a zadívala se do šálku. „Stala jsem se jeptiškou ze všech správných i špatných důvodů a milovala jsem ten život i ty lidi kolem sebe a také církev – a miluji je stále. Ale svět se mění, Paule, rychleji, než abych s ním dokázala držet krok. Já jsem se také změnila. Chtěla jsem sloužit našemu Pánu. Víš, že jeptišky, když složí poslední řeholní slib, dostávají snubní prsteny? Jako Kristovy nevěsty.

Krásná představa, ale já jsem se začala měnit. Začalo mi docházet, že my jeptišky jsme pro církev jenom levná pracovní síla, ty, na které zbývá ta nejtěžší dřina: vyučování, ošetřování nemocných, uklízení, vaření, všechny druhy nižší práce, kterou se muži odmítají zabývat. A tohle zřejmě rozhodlo, zvlášť, když jsem viděla ty zástupy svatých žen, jako je Clara, a hezkou řádku kněží – opilců a chlípných starých kozlů, kteří se nestyděli obtěžovat sestry. Někteří byli opravdu strašní.“

Odmlčela se a vylovila z kabelky kapesník. Dolil jsem čaj a poslušně mlčel.

„Zanedlouho to pro mě začalo být nesnesitelné. Nevím, kdo si mysleli, že jsou. Oni – tím míním muže všeobecně a zvlášť tu bandu starců, která řídí naši církev. My ženy jsme církví utiskované, je to tak odjakživa, a zřejmě se na tom nic nezmění. Nic nového pod sluncem, že ne? Tak jsem začala protestovat a vystupovat proti nim a psát stížnosti a chodit na nekonečné schůze a semináře. Jednou jsem se dokonce dostala do vězení. Trvalo to celá léta, až mi jednoho dne došlo, že nemám nejmenší naději, že bych mohla udělat něco proto, aby celý ten systém začal fungovat jinak. Clara stále bojuje uvnitř. Já jsem na to neměla žaludek. Odešla jsem.“

Potom chvíli seděla mlčky, nepřítomně se dívala na čajové lístky ve svém hrnku. Potřesením hlavou jsem naznačil číšníkovi, aby odešel. Ještě mi chtěla něco říct.

„Ale nešlo jenom o tohle. Tohle byla jenom jedna část, pokud mám být upřímná. Šlo také o sex. S-E-X. Nikdy jsem to nezkusila, nic jsem o tom nevěděla. Vstoupila jsem do kláštera jako novicka, když mi bylo sedmnáct, jediné sexuální zkušenosti jsem získala na školních večírcích ve formě objímání při měsíčku. Ze začátku jsem o tom moc nepřemýšlela. Jeptišky se nemilují. Nějaký čas to tak bylo. Ale potom mě to začalo zajímat, rozhlížela jsem se po zbytku světa a začala trochu pochybovat. Napadalo mě, jestli se nepřipravuji o něco dobrého. Postupně to pro mě začalo být stále důležitější. Nikdy jsem se doopravdy s nikým nemilovala, dokud jsem byla jeptiška, ale párkrát k tomu moc nechybělo. Pořád lituji těch ztracených let.“

Tázavě se na mě podívala. „Dala jsem ti někdy důvod se domnívat, že jsi byl můj první?“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nebo, že jsi můj jediný?“

Znovu jsem odmítl. „To je dobře, protože jsi nebyl a nejsi, nebo spíš donedávna jsi nebyl. Teď vlastně ano. Ale to není to nejdůležitější. Důležitější je, že sex je dnes mým nejoblíbenějším sportem a jsem v něm hodně dobrá, jestli sis nevšiml.“

Postavila šálek na stůl. Gesto vzdoru. Nebo znechucení.

„Vyřešila jsem to prostě po svém. Když jsem odešla z řádu, měla jsem slušné vzdělání, ale nikdy jsem nepracovala, nikdy jsem s nikým nespala a nevěděla jsem vůbec nic o tom, čemu se říká Svět, celá léta jsem netušila, jak to vlastně všechno chodí. A teď jsem tady, nadějná zahraniční dopisovatelka a nejkrásnější žena v papežově letadle. To není špatné, ne?“

„Vynikající.“ Nezáleželo na tom, co řeknu, věděl jsem, co bude následovat.

„Ale čím to je, Paule,“ hlas malé holčičky, „čím to je, že když jsem dneska uviděla Claru, najednou jsem se cítila prázdná a tak nějak špinavá?“

Některé otázky nepotřebují odpovědi. Zaplatil jsem účet a zamířili jsme zpátky do hotelu. Jeli jsme mlčky prázdným výtahem a když jsme zastavili na jejím patře, dal jsem Tilly polibek na tvář a díval se, jak se za ní zavřely dveře.

Dnes večer ne, bratře, sestra má srdeční problémy.

Druhý den ráno jsme se dozvěděli, že policisté v Gothamu neobjevili nikoho, kdo by trochu vypadal jako potenciální vrah papeže. Na druhou stranu se během papežovy návštěvy v budově Spojených národů neobjevil ani náznak, že by se o něco takového někdo pokusil.

Blížilo se poledne. V budově mrakodrapu na nábřeží hrozilo Tredimu největší nebezpečí v podobě nesnesitelného horka, tak jsem se vydal na kus řeči do novinářské galerie.

„Máte záznam projevu?“ zeptal jsem se francouzského novináře, sedícího u dveří.

„Nemám, žádné nejsou.“

„To je zvláštní.“

„To se ještě nestalo, zatracený Vatikán.“

Novináři reptali, ale mě to nijak nepřekvapovalo. Něco takového se dalo od papeže, který médiím rozuměl, čekat, když nechtěl, aby se nějaké informace dostaly na veřejnost předčasně. Zvlášť ne tehdy, když měl v úmyslu říkat věci, které by mohly otřást základy jeho církve.

Později se lidé přeli, jestli měl papež právo takový proslov přednést při necírkevní příležitosti. A ještě dlouho diskutovali o tom, jaký dopad mělo to, co řekl, na budoucnost církve. Což bylo přesně to, co chtěl.

Předsedou Valného shromáždění byl toho roku malý, kulatý muž s hustým vousem, který pocházel odněkud východně od Uralu a západně od Pacifiku. Stručně a jasně přivítal přítomné v ruštině a Tredi vystoupil na pódium.

Opět sám. Po nebývale úspěšné mši na stadionu se členové představenstva Spojených národů, shromáždění v obrovské, dřevem obložené aule, rozhodli vstát a zatleskat papeži dřív, než stačil otevřít ústa.

„Sestry a bratři, děkuji vám za přivítání.“ Mluvil jasnou diplomatickou angličtinou. „Přišel jsem dnes, abych vám vysvětlil některé názory na to, jak učinit z naší církve stabilnější a efektivnější součást celosvětového úsilí na dosažení míru, materiálního zajištění a duchovního naplnění. Chci se s vámi rozdělit o novou koncepci staré církve.“

Tredi hovořil pomalu, s důrazem na každém slově, aby dodal svému projevu důležitost. Na shromážděné novináře jeho slova zapůsobila jako blesk z čistého nebe. Práce novináře nepatří k nejtěžším na světě, ale ti málo pohotoví v tomto oboru nemají šanci. Reportéři ihned zavětřili. „Ó mio Dio,“ zaslechl jsem šeptat zástupce La Stampy, který ihned začal lovit z kapsy mobilní telefon. Sledoval jsem vatikánského novináře, jak si přejel hřbetem ruky po semknutých rtech a potom se jeho prsty rozeběhly po klávesnici otevřeného notebooku. Šéf kanceláře Katolické zpravodajské služby si se soustředěně přivřenýma očima bezmyšlenkovitě prsty pročesával vousy. V další řadě seděla Maria a vypadala přesně tak, jak musela vypadat několik vteřin před svým olympijským startem. Tilly seděla naprosto nehybně. Muž od Reuters, sedící vedle mě, mluvil hlasitě do telefonu: „Nejde o text, bude to něco velkého. Opravdu velkého. Budu diktovat. Nepokládejte to, zůstaňte teď u telefonu.“

Instituce stará dva tisíce let se musí ohlížet zpět, říkal papež. Vyplývá z její přirozenosti, že nemůže podléhat módním myšlenkám, které s sebou přináší doba a které po několika letech odezní. Ale na druhou stranu se církev nemůže stavět zády k veškerým změnám, které s sebou přináší měnící se svět a měnící se lidé. Několik jich vyjmenoval: větší demokracie, globalizace tržní ekonomiky, informační revoluce, znečištění životního prostředí, přelidněnost.

„V tomto novém století se čtyři apokalyptičtí jezdci na naši planetu nesmí vrátit,“ řekl Pius XIII. „To musí být naším největším cílem. Aniž bychom jakkoli opouštěli morální principy, kterými se naše životy řídí, musíme se snažit, aby se naše instituce dokázala co nejlépe adaptovat na všechny nové skutečnosti. Pro katolickou církev je to zvlášť důležité, neboť její stoupenci žijí prakticky ve všech zemích na světě. A téměř všude lidé s dobrou vůlí otevřeně hovoří o principech, které byly dlouhá staletí hlavními pilíři jejich církve.

Lidé se ptají, proč ženy nemají možnost být vysvěcovány na kněze, proč kněží nemohou uzavírat manželství, proč katoličtí manželé nesmí užívat hormonální antikoncepci, proč odmítáme čistý materialismus postkomunistických zemí, proč církev ve Třetím světě nezasahuje více do tamní politiky jako promotér sociální spravedlnosti, které je tam tolik potřeba. Existují dobré důvody, aby církev do všech těchto oblastí zasahovala a stejně tak existují i dobré argumenty, proč by to neměla dělat.“

Když jsem papeže poslouchal, došlo mi, že jeho myšlenky jsou výsledkem dlouhých a trpělivých úvah a také, že spoustu jejich náznaků jsem slýchal během našich nočních výletů a společných večeří. Teď všechny složil v převratném proslovu na půdě Spojených národů. Když Tredi usedl na papežskou stolici, měl před sebou nejméně tucet palčivých problémů, kterým musel čelit. Kdyby kterýkoli z nich řešil individuálně a kontroverzně, zapsal by tím navždy své jméno do světových dějin. Například otázka manželství u kněží patřila k nejzáludnějším, jelikož během prvního tisíce let existence církve kněží, stejně jako apoštolově, uzavírat manželství mohli. Dalších tisíc let museli díky nařízení církve dodržovat celibát. Často to však byla jenom formalita. Počátkem třetího tisíciletí začala katolická církev expandovat i do Afriky a Asie, stejně jako do jihoamerických zemí, kde nyní bylo více katolíků, než kdekoli jinde.

Církev se potýkala s nedostatkem kněží, a to téměř všude. Všichni byli přesvědčení, že by zájem o toto povolání prudce stoupl, kdyby neexistoval celibát, ale nikdo ve Vatikánu se nedokázal rozhodnout. Přestože celibát byl pouze církevním zákonem, ne Božím nařízením, papež měl pravomoc takové pravidlo zrušit, i když by to byla víc než revoluční změna. Stejně tak papež mohl, ať už sám nebo společně se svými biskupy, zrušit církevní zákaz používání hormonální antikoncepce i další církevní pravidla. Takové změny by sice mnohé katolíky rozzlobily, ale většina by je přivítala. Ukázaly by církev ve zcela novém světle. Byla tu celá řada otázek, které mohl papež vyřešit a zanechat tak navždy na podobě církve svůj otisk – pokud měl dost drzosti, odhodlání a odvahy, aby se dokázal s jednou nebo dvěma z nich ve jménu jednoty a modernizace vypořádat.

Ale to nebyl Trediho styl. On nechtěl bojovat s jedním větrným mlýnem a ostatní nechat svým následovníkům. Ne. On měl v úmyslu poradit si se všemi problémy, které před sebou viděl. Chtěl to udělat najednou, v jednom přesně vykalkulovaném okamžiku. Byl jenom jeden způsob, jak toho mohl dosáhnout. Nejsem zrovna zvlášť nábožensky založený, ale Tredi vyrazil dech i mně, protože to, co měl v úmyslu udělat, dosahovalo daleko za hranice církve, týkalo se všech náboženství a všech zemí, vlád a společenství. Vyzýval celý svět ke konfrontaci s realitou, ke skutečné morální lekci.

Dva tisíce let papež diskutoval s uzavřenými kroužky lidí, s církevními hodnostáři a občas dal světu vědět o úloze své instituce a jejím místě na světě. Trentský koncil v roce 1545 byl odpovědí na reformaci. První vatikánský koncil v roce 1869 a Druhý vatikánský v roce 1965 rozhodl o restrukturalizaci a modernizaci církve, jako reakci na tehdejší aktuální problémy.

„Struktura církve má božskou podstatu a zůstala zachována v dobách dobrých i zlých. Její základní principy se nikdy nezmění. Církev například nikdy nebude akceptovat, že morálka je relativní pojem, věc osobního přesvědčení každého člověka. Stejně tak nebudeme prosazovat nové zásady, které v historickém kontextu nemají skutečný význam. Myslím, že bychom se měli zaměřit na sporné otázky a zaujmout k nim správné stanovisko z hlediska historických zkušeností i nejmodernějších poznatků. Změna je, přátelé, téměř znamením naší doby. V několika málo letech jsme získali neskutečné množství znalostí téměř ve všech oblastech našeho života.

Myslím, že skutečně nastal čas, aby naše církev systematicky přehodnotila sama sebe a své závazky ve prospěch vlastní budoucnosti a, jak upřímně doufám, pro dobro celého lidstva. To je to, co jsem vám dnes přišel říci a vyzvat vás, abyste se k nám připojili bez ohledu na vaše vlastní přesvědčení.“

Tredi mluvil spatra, bez předlohy, bez poznámek. Bylo štěstí, že novinářská galerie byla od haly Valného shromáždění Organizace spojených národů oddělena sklem, jelikož, když domluvil, rozpoutalo se tam šílenství, novináři křičeli do telefonů a počítačových komunikátorů přinejmenším ve dvanácti jazycích.

„Potom církev prověří svá rozhodnutí stejným způsobem, jako to dělá už jedenadvacet století od smrti a vzkříšení našeho Pána.“

„Koncil! Chce svolat koncil?“ křičel španělský reportér. „To není možné.“

„Ano. Koncil! Ano, koncil!“ Německý novinář vyskočil a tleskal.

Byla to výzva nového papeže k morální a etické revoluci uvnitř nej-větší náboženské organizace na světě, která měla ověřit platnost jejích principů a učení. Každý přítomný novinář a diplomat si uvědomoval celosvětový význam takového rozhodnutí.

Tredi ani na okamžik nezaváhal. „Oznamuji vám, že přesně za deset let v Římě církev svolá Třetí vatikánský koncil. Zvu všechny bratry a sestry jiných vyznání, aby se s námi zároveň podělili o své vlastní myšlenky. Náš koncil se bude věnovat všem klíčovým otázkám, ke kterým během zbývající doby do jeho zahájení shromáždíme veškeré nutné podklady. Někdo by mohl namítnout, že druhý koncil se z hlediska doby trvání církve konal teprve včera a v historickém kontextu musím souhlasit. Ale jelikož na svět musíme pohlížet právě z hlediska rychlosti, jakou se mění, desetiletí se dnes vyrovnají staletím.“

Mezi delegáty vypukl rozruch, mezi novináři hotové pozdvižení. Tisková místnost třeštila napětím a vzrušením. Tilly a ostatní Italové jásali. Maria se mračila v kroužku strnulých tradicionalistů.

Tredi se odmlčel a napil se ze sklenice vody. Potom všechno ukončil.

„Doufám, že se jako papež dočkám toho, že se všechny tyto plány uskuteční. Pokud ano, budu studovat, budu naslouchat a budu měnit vše, co bude třeba v naší velké církvi změnit, a zachovám a posílím všechno, co se nikdy změnit nesmí. Udělám všechno pro to, aby moji nástupci, kdybych zemřel dříve, než koncil začne, uskutečnili mé představy s otevřenou hlavou i srdcem. Budu je prosit, aby pro naši starobylou a pravdivou církev a miliony jejích věřících našli na počátku nového století to správné místo na světě po boku všech jejích sousedů.“

Potom se odmlčel, dramatická pauza. Nechal svá slova doznít ve stoupajícím napětí.

Potom pozvedl ruce vysoko nad hlavu a zadíval se vzhůru, jakoby tam hledal nebeské světlo, stejně jako osamělí poutníci pod střechou. Baziliky.

„Ať nám všem žehná Bůh.“ ukončil Pius XIII. svůj historický projev.

24

CESTOU DO ŘÍMA JSME OTEVÍRALI šampaňské ještě dříve, než se letadlo stihlo odlepit od země. Církevní hodnostáři byli nadšení Trediho úspěchem a vidinou historického koncilu, který naplní každou vatikánskou kancelář vzrušením a pocitem důležitosti. Oslavovali rovněž všichni vatikánští reportéři. Většina z nich byla příliš zkušená a cynická, než aby se nechala strhnout ideologickými dohady v církvi, ale tentokrát všichni rozpoznali skutečně převratnou událost. Už samo svolání koncilu jim poskytovalo materiál na tisíce reportáží a úvah, Tredi jim dal jistotu, že budou mít na mnoho let zajištěn stálý přísun práce, a že o jejich obor rozhodně neklesne zájem.

Také jsem pár sklenic vypil. Ale s církevní politikou to nemělo nic společného. Stále mi nedocházelo, proč se Caballerové nepokusili o žádný útok, ale Trediho newyorské vystoupení mě povzbudilo mnohem víc, než různobarevné Ivanovičovy tabletky.

Připil jsem si i s Marií, ale cítil jsem, že se do toho musela nutit.

„Vzchop se. Mohlo to dopadnout mnohem hůře. Tredi přece neoznámil, že má v úmyslu přes noc uskutečnit revoluci, nebo změnit nějaký stěžejní bod církevní politiky.“

„To je pravda,“ řekla. „Mohl udělat ještě něco mnohem horšího.“

„Co tím myslíš?“

„Ty to nevidíš? Je to jako by zvedl stavidla. Na čem se ten koncil dohodne, sice nevíme, ale v příštích letech se toho jistě hodně změní, všichni lidé, kteří chtějí podkopat naši víru, se chopí příležitosti vnést do naší církve své škodlivé myšlenky. Budou to nepromyšlené a neodůvodněné experimenty, které budou všichni vítat jako příspěvek ke koncilu. Lidé jim budou věnovat pozornost. Než ten koncil začne, bude z celé církve jeden veliký cirkus. Zní to jako špatný vtip. A za to všechno bude zodpovědný právě papež – kašpar jeden.“

Zanechal jsem Marii jejím nářkům a rozhořčení, s pocitem, že v lecčems může mít pravdu, a odešel za Tilly a jejími pokrokovými kolegy, kteří právě reformovali církev ke svému vlastnímu obrazu. Řekl jsem jim, co jsem se dozvěděl v autobusu cestou na letiště od jednoho monsignora z kurie, totiž, že koncil sám i přes svůj obrovský význam pro novou koncepci církve a pro všechny reformní snahy nikdy nebude všelékem na všechny církevní neduhy a bolavá místa, která byla příliš rozsáhlá a komplikovaná. Změna, kterou nejvíce potřeboval jeden kontinent, ještě nemusela být nutná v těch dalších. Navíc do koncilu ještě zbývá hodně dlouhá doba, a i když se nakonec bude konat, cokoli, na čem se dohodne, s sebou nutně přinese spoustu nových otázek. Samozřejmě jsem to všechno řekl, jako by to byly mé vlastní myšlenky.

„To všechno my víme,“ řekla Tilly. „Ale důležité je, že papež se rozhodl svolat koncil. To vypovídá jasně o něm i o jeho postojích, které jsou pro nás tak důležité. Jeho mysl je otevřená, přístupná novým podnětům. Hledí do budoucnosti. Je to přesně takový papež, jakého nové století potřebuje.“ Najednou se zarazila. „Bože, to by byl skvělý titulek.“

Nechal jsem ji při tom a uchýlil se do tichého koutku s ukořistěnou lahví Brunella, abych mohl uvažovat o aktuálnějších věcech. New York jsme nakonec absolvovali bez jakékoli újmy. Co to mělo znamenat? Zřejmě jenom to, že se vrazi cítili v Římě mnohem jistější. Chystají se zaútočit. Co bych měl udělat, abych vyprovokoval Caballery k útoku, na mě nebo na Trediho?

Byl večer a v letadle se rozhostilo ticho. Nehrozilo nám žádné nebezpečí, takže jsem měl čistou hlavu a mohl v klidu přemýšlet. Když jsem nad vším uvažoval, uklidňován chladnou klimatizací a hřejivým vínem, téměř jsem sám sebe přesvědčil, že to nejhorší už je za námi.

Zahraniční cesty s sebou vždycky přinášejí největší riziko. Papež se mnohem častěji a mnohem více vystavuje nebezpečí. Věděl jsem, že v Římě je přinejmenším jeden útočník, kterého bychom se mohli obávat. Šéf a vrah Ernesta, zabijáka z lešení. Ale Jihoameričané nebývají dobrými sebevrahy. A také nepatří k nejtrpělivějším. Kdyby se mi tak podařilo udržet Trediho dost dlouho mimo jejich dosah… Mohlo by to vraha donutit, aby se pokusil znovu zaútočit na mě. A já budu připraven.

Navečeřel jsem se s novináři ve velké obchodní místnosti. Přinesli nám spoustu dobrého jídla, nesporná výhoda papežských výletů, a já jsem samozřejmě musel ode všeho kousek ochutnat, od humra až po ovocný pohár se šlehačkou. Trochu přiopilý a s pocitem, že váží snad sto kilo, prospal bláznivý bratr Paul dva filmy v televizi a jednu lehkou turbulenci. Vzbudil jsem se jenom jednou, když jsem si musel odskočit na toaletu.

V našem oddělení svítilo jenom jediné světlo a k papežově osamělé kabině odtud bylo tak daleko, že jsem měl pocit, jako by byl někde v jiném rozměru. A možná i byl.

Jediné rozsvícené světlo patřilo Marii. Seděla u okna, nehybně a tiše, jako by spala, ale byla vzhůru a upřeně zírala před sebe.

„Dám ti peso, když mi prozradíš, na co myslíš.“ Narovnal jsem se na sedadle.

Mdle se usmála a odpověděla španělsky. „Noc a hvězdy. Čas letí a přesto stojí na místě. Jsem smutná a jsem šťastná, rozhodnutí padla, mosty byly položeny.“

„Ach, takové vznešené myšlenky. Jestli to není Neruda, klidně by mohl být,“ řekl jsem, přestože jsem věděl, že není.

Vysloužil jsem si o něco vřelejší úsměv. Naklonil jsem se k ní a lehce ji políbil na čelo. Pohladila mě po tváři a zvedla ruku, aby zhasla svoje světlo.

„Dobře se vyspi, linda.“

„Ty také, Paule.“

Brzy ráno nám přinesli snídani, snad až příliš brzy, málem se mi z ní zvedl žaludek, měl jsem ze včerejška kocovinu. Po snídani jsem se vrátil do prostředního oddělení ke svým vatikánským kolegům, abych si před přistáním stihl sbalit své věci.

Jako obvykle se k papežově kabině začali trousit vybraní novináři, aby pořídili pár obrázků a zeptali se na několik stručných otázek. Hovořil jsem s ceremoniářem Reillym, který se projevoval mnohem lidštěji, než si o něm ostatní mysleli.

„Svatý otec se s tím na tom stadionu opravdu důkladně vypořádal, že?“

„Stejně jako vy, davový psychologu,“ usmíval se Reilly.

„Už jsem předstíral ledacos. Ale měl vlastně právo něco takového udělat? Myslím tu mši…“

Zasmál se měkkým irským smíchem. „Příteli, Svatý otec si může dělat, co se mu zachce.“

Nadšená portugalská novinářka odcházela ze své minutové schůzky s papežem a cestou všem mávala. Za ní pochodovala otrlá americká televizní reportérka s rudými vlasy. Smála se a oběma rukama si tiskla k hrudi darovaný pár růženců. Zrovna jsem se ptal Reillyho, co by dělal, kdyby při nějaké dlouhé mši papež zapomněl text, když kolem prošla do Trediho kabiny Maria, doprovázená asistentem vatikánského tiskového asistenta.

Nevšimla si mě, ale já jsem ji nemohl přehlédnout. Maria byla nalíčená a na tváři jí zářil laskavý úsměv, ale v očích měla něco zlověstného. Z jejího těla vyzařovalo napětí a vztek.

Bylo trochu brzy ráno na to, aby některý z reportérů měl chuť na hádku s papežem, ale pokud by se přece jen někdo našel, nemohl to být nikdo jiný než Maria Lourdes Lopez del Rio.

„Slyšel jsem o jedné mši na nějakém tichomořském ostrově, kde…“ najednou jsem se zarazil.

Trvalo mi to osudných pár vteřin, ale nakonec mi to došlo. Příliš pozdě, Paule.

Napjatá, rozzlobená, odhodlaná… „Smutná a šťastná, rozhodnutí padla, mosty byly položeny“ krásnou běžkyní, novinářkou a katolickou extremistkou Marií Lourdes Lopez del Rio. Lopez! Ten muž na lešení. Ernesto Lopez.

„Maria!“

Zakřičel jsem její jméno jako zasažený náhlou bolestí.

Byl jsem napůl cesty od svého sedadla a řítil se za ní, když jsem zaslechl z papežovy kabiny slabou ránu. Vrazil jsem tam jako první, proběhl jsem kolem šokovaného fotografa, který čekal, až bude moci vejít. Ale už bylo příliš pozdě.

Uprostřed místnosti stál Diego Altamirano s očima rozšířenýma hrůzou a ústy dokořán. V ruce držel malou pistoli, z jejíž hlavně se ještě kouřilo. Maria ležela zhroucená na podlaze.

Tredi stál jako přimražený u svého sedadla. Potom se sklonil k nehybnému tělu. Bylo mi jasné, že není důvod spěchat. Místo průstřelu pod levým ňadrem ohraničoval červený kruh. Přímo do srdce. Byla mrtvá. Zřejmě okamžitě.

Diego vypadal, jako by zešílel, strnule zíral na papeže. Nakonec udělal jeden nejistý krok kupředu a potom další, zbraň držel volně mezi prsty.

„Byla tak hezká, přišla s úsměvem na rtech, myslel jsem, že hledá svůj fotoaparát, někteří z nich fotí sami, a když potom vytáhla ruku z tašky…“

„Diego, vzpamatuj se,“ řekl jsem ostře a postavil se mezi něho a papeže.

Podíval se na mě, jako bychom se viděli poprvé. Potom mi roztřesenými prsty podal zbraň.

„… a držela v ní tohle. Chtěl jsem jí tu zbraň vytrhnout a zneškodnit ji. Jenom ji zneškodnit. A najednou vyšla rána. Je mi to líto, Bůh ví, že to jsem nechtěl.“

„Sedni si, Diego,“ řekl jsem. Vypadal, jako by měl každou chvíli omdlít.

Tredi klesl na kolena, pokřižoval se a začal se modlit za duši Jihoameričanky, která přišla zavraždit svého papeže. Zastrčil jsem zbraň do pouzdra a poklekl vedle něho.

25

BYLO POKLIDNÉ ŘÍMSKÉ ODPOLEDNE a já jsem seděl u Tilly na terase s tlustým nedělním vydáním jejích novin. Přinesla z kuchyně dvě skleničky studeného bílého vína, pod paží nesla láhev zabalenou do utěrky. Neobtěžovala se s přílišným oblékáním, takže jsem pochopil, že víno je pouze pomlčka, nikoli tečka. Klesla na lehátko vedle mě a nalistovala v novinách svůj článek, podrobně popisující Trediho nové sny o staré církvi. „Dobrá práce,“ řekl jsem.

Přelétla stránku pohledem. „Hm, ti to zprznili.“ Mínila vydavatele.

Byl to příjemný a pohodový den, přesně takový jsem po Mariině smrti a vší bolesti, kterou mi ta událost způsobila, potřeboval. Dlouhé týdny jsem se nemohl zbavit smutku a nekonečných úvah na téma „kdyby“. Věděl jsem, že Tilly se cítí úplně stejně, ale ona byla jiná než já. Bylo jí to stejně líto. Ale Tilly byla novinářka, nebyla schopná žít bez stresu. Zdánlivě bez souvislosti řekla: „Ta vatikánská pohádka o Marii se mi nezdá. Myslím na to celé měsíce, od samého začátku tuším, že to všechno bylo jinak. Uvařila jsem ti skvělý oběd, nabídla dobré víno a ještě lepší sex, mohl bys to přiznat. Jak to bylo, zastřelili ji?“

Měla pohřeb ve starém kostele na Via della Conciliazione, nedaleko tiskové kanceláře. Přišli všichni, až na Trediho. Chtěl tam přijít, ale kurie při tom pomyšlení tak šílela, že nakonec zvítězil zdravý rozum a Tredi místo sebe poslal státního sekretáře Nocillu. Proslov měl jeden latinskoamerický kardinál. Mluvil na téma „Cesty boží jsou nevyzpytatelné“: mladá, plná života, profesionálka, bývalá vynikající atletka, zemřela na srdeční zástavu ve chvíli, kdy ji poprvé přijímal Svatý otec. Všichni jsme si dovedli představit to obrovské rozrušení, které nakonec její ubohá duše nedokázala unést.

Vymývání mozků. Lež jako věž. Co jiného se dalo čekat? Pravda? To určitě.

Představte si titulek:

NOVINÁŘKA ZABITA V LETADLE

OSOBNÍM STRÁŽCEM PIA XIII.

PŘI POKUSU O ATENTÁT NA PAPEŽE

Za jak dlouho by se vynořila otázka:

BYLA MRTVÁ REPORTÉRKA PAPEŽOVOU MILENKOU?

To nepřicházelo v úvahu. To by byl skandál. Lež byla v tomto případě naprosto nezbytná. Bylo to bezpečnější. Muselo to znít věrohodně a přesvědčivě. Takových úkolů se vatikánští funkcionáři uměli zhostit s neobyčejnou výmluvností a neuvěřitelnou jistotou.

Mariino tělo nebylo na pohřbu vystaveno. Šokovaná a důsledná Svatá stolice dohlížela na přípravu pohřbu. Dokonce s papežovým zvláštním povolením nabídla i možnost pohřbu na svatém místě.

Její příbuzní sice poslušně přiletěli truchlit až z Chile, ale nikoho z nich ani nenapadlo, že by chtěl vidět tělo, v době jejich příjezdu už pečlivě oblečené a připravené k pohřbu.

Vypadalo překrásně. Čekalo se, že si toho všimnou a také si toho všimli. Slovo „pitva“ nikdo ani nevyslovil. Abych řekl pravdu, zvedal se mi z celého toho divadla žaludek, ale nezbylo mi nic jiného, než to přijmout.

Pravda není důležitá. Ani spravedlnost. Nejdůležitější bylo chránit papeže a chránit církev. Kdyby šlo jenom o Trediho, jsem si jistý, že by to udělal jinak. Ale někdy je i pravda nepravděpodobná a je snazší přijmout lež. A Tredi měl největší závazek ke své instituci. Nakonec se podřídil s grácií sobě vlastní.

Byla to malá zbraň. Jediný tlumený výstřel nedolehl dál než k nej-bližším sedadlům, na kterých seděli starší preláti, kterým se dalo vysvětlit, že nebude hřích si prostě domyslet, že to musel být špunt od nějaké zapomenuté láhve šampaňského.

V kabině, kde k neštěstí došlo, jsem se několik vteřin šokovaně modlil. Potom jsem se pustil do užitečnější práce. Rychle jsem zablokoval vchod a zůstal uvnitř tak dlouho, dokud se bledý a strnulý Diego Altamirano, bojující s návaly nevolnosti, nevzpamatoval natolik, aby mi pomohl.

„Svatý otec je v pořádku, nic se neděje,“ lhal jsem ve třech jazycích hloučku shromážděných cestujících. „Jedné reportérce se udělalo špatně, to je všechno. Svatý otec je s ní. Lékař už je na cestě.“

Šéf vatikánské ochranky Russo mi spěchal naproti, následován papežovým lékařem Giordanem a tiskovým asistentem Amatem. Než se probrali z šoku a došlo jim, co se vlastně stalo, přidřepl jsem si k Tredimu.

Měl zavřené oči a ve tváři byl zsinalý. „Viděl jsi něco?“ Potřásl hlavou.

„Nic. Vypadalo to na chvíli, jako by se snad objímali. A potom se ozval ten výstřel. Proč, Bože, proč?“

Vedle mrtvého těla s čerstvým průstřelem srdce nebylo pro papeže to nejlepší místo. Na obrubě jeho kleriky jsem zahlédl krvavou skvrnu, ale nechápal jsem, kde se tam vzala, jelikož Maria vykrvácela dovnitř. Možná to bylo jenom víno.

„Svatý otče,“ oslovil jsem ho formálně a hlasitě, „nešel byste, prosím, dozadu do své ložnice a nepočkal tam pár minut, než se podíváme, co se vlastně stalo?“

Odešel a my se dali do práce. Lékařovy ruce prohmataly tělo, ale neobjevily žádné známky života, našly místo průstřelu a odevzdaně klesly. Otevřel ústa v šokovaném „Ó“ a vytřeštil na mě oči. Zvedl jsem prst k ústům a spiklenecky mu naznačil, že má zůstat zticha.

Dlouho nikdo nepromluvil. Tiskový asistent Amato, kterého jsem měl za padavku, mě překvapil. Chvíli se drbal ve svém tenkém kníru a potom promluvil: „Obávám se, že u ní došlo k silnému krvácení, že doktore? Měli bychom sehnat nějaká nosítka.“

„Moji lidé se o to postarají. Nemusíme obtěžovat posádku. Za pár minut přistáváme,“ řekl Russo bez zaváhání.

Ihned po přistání byla Maria naložena do sanitky a s houkající sirénou převezena na pohotovost do katolické nemocnice, kde bohužel o pár hodin později zemřela i přes modlitby jejích kolegů a vatikánských přátel v nemocniční kapli.

Tak zněla oficiální verze. Kdybyste ji měli v úmyslu napadnout, dostali byste do ruky pečlivě vyplněný úmrtní list a lékařskou zprávu, která byla k dispozici všem novinářům Vatikánské tiskové kanceláře. Výpovědi svědků, mezi nimi i bratra Paula, byly natolik jednoznačné a přesvědčivé, že koroner neměl žádný důvod žádat výpověď i od Svatého otce, který ostatně ani nebyl přímo při tom, když se žena zhroutila.

„Její mozek byl naprosto v pořádku. Maria byla sportovkyně, silná, mladá, zdravá,“ naléhala Tilly.

„I sportovcům se může něco takového stát.“ Vatikán by našel spoustu lékařů, kteří by má slova okamžitě potvrdili.

„Nesmysl. Vím, co se stalo. Flirtovala s jedním mužem z ochranky, s tím sexy Italem, kterého sváděly všechny ženské. Stáli spolu v té předsíni před papežovou kabinou. Začali se muchlovat, bylo to jedno s druhým a najednou bum! a držel v ruce pistoli. Tak nějak to ve skutečnosti bylo, ne?“

Tilly na mě nalehla, dívala se mi ze vzdálenosti několika centimetrů do očí, ruce mi držela vysoko nad hlavou. Byla dobrou novinářkou, právě mi odříkala jednu z verzí, které měl tiskový asistent Amato připravené v záloze.

„Tak to bylo. Řekni mi, že tak to ve skutečnosti bylo. Přece jsi tam byl, ne?“ Pleskla mě přes tvář. „Vždycky jsi tam, kde se něco děje.“

„Dobře víš, že jsem tam byl až poté, co se jí to stalo.“ Vrátil jsem jí šťouchanec. „Ale Maria už byla v bezvědomí. Pomáhal jsem s nosítky. Nic víc nevím. Zbytek… jenom dohady. Je mi líto.“

„Hmmm, myslím, že ti stejně nevěřím.“ Slezla ze mě a vstala. Přitáhla mě k sobě. „A tam, odkud pocházím, máme zvláštní způsob, jak zacházet se lháři.“

Lutherovi jsem řekl pravdu. Lékaři ho propustili z nemocnice a on se každým dnem rychleji zotavoval. Měl odejít na jedno místo v horách, které měl Tredi v úmyslu přeměnit na univerzitu pro jednoho skoro kněze. Luther tam měl studovat a přemýšlet a odpočívat, jak dlouho bude potřebovat, a potom se měl v plné fyzické i duševní síle vrátit, aby mohl být se vší slávou vysvěcen na kněze.

Řekl jsem Lutherovi totéž, co jsem řekl papeži a několika dalším lidem, zasvěceným do problému, kteří znali pravdu o události v letadle. „Všichni jsme slyšeli, jak Maria kritizuje Trediho zacházení s jejím bezchybným katolickým světem, se starými tradicemi a ochránci pravé víry v podobě Svatých klíčů. Stěžovala si neustále, Luthere, ale bylo to jenom takové reptání, jaké můžeš slyšet u všech fotbalistů světa na adresu trenérů. Nikdy mě nenapadlo, že by dokázala někomu ublížit. Kdo by si dokázal představit…“

Luther se zamyslel: „Ale byla divná, že, Paule? Byla tím skoro posedlá. Muselo v ní něco být, co mohlo každým okamžikem explodovat. Vidíš, a já bych přísahal, že za tím byla nějaká milostná aféra. Nic jiného by mě nenapadlo.“

„Sex? Nevěděl jsem, že byla tolik na chlapy. Ačkoli…,“ vzpomněl jsem si na žhavé dotyky v letadle.

Procházeli jsme se starým Římem, a aniž bychom se domluvili, zamířili jsme shodně do pizzerie. Místní kuchař dokázal s vláčným těstem, kořeněným rajským protlakem, mozzarelou a ančovičkami hotové zázraky. Snědli jsme každý dva kousky, které nám ukrojili přímo z horkého plechu a zatímco Luther dopíjel své pivo, odhodlal jsem se k otázce, které jsem se nemohl zbavit. „Tu noc, když tě postřelili. Myslíš, že to mohla být ona?“

Polkl a hluboce si povzdechl. „Přemýšlel jsem o tom. Ale nejsem si jistý. Pamatuji si jenom tvář pod červenou kšiltovkou, mladou tvář, která mi přišla povědomá. Žena se schovanými vlasy? Mohla by být…“

„To není důležité.“

Určitě ne pro těžce zkoušeného Franca Galliho a jeho náhle štěstím zářící policisty. Můj přítel Franco se tvářil jako kocour, kterému dali smetanu, orazítkoval složky s údaji o vyšetřování vražd jako „Vyřešené“ a ulehčeně je odložil. Kdyby byl knězem, udělali by z něho biskupa. Takhle bude jenom papežovým dvorním rytířem.

Podle Galliho byl Vidal zavražděn kníratým Ernestem, jelikož se na své cestě do Jižní Ameriky dozvěděl příliš mnoho o drogách. Carusa naopak shodila ze střechy rozzlobená Maria, která rozpoznala, jaké nebezpečí představuje pro Svaté klíče a která se potom v rostoucí fanatické nepříčetnosti stala nástrojem v rukou pašeráků drog, plánujících atentát na papeže.

Nikdo zatím neobjevil spojitost mezi Ernestem Lopezem a potenciální atentátnicí Marií Lopezovou, to jméno je v Jižní Americe stejně běžné jako ve Spojených státech Johnson. Nenápadné vyšetřování lidí, kterým Galli říkal „přátelé církve“ a kteří pravděpodobně patřili k bezpečnostní policii, odhalilo zajímavý fakt. Když Mariin bratr, pilot, zahynul v Andách, našel se v jeho letadle náklad chemikálií, které se daly použít při výrobě kokainu.

I kdyby tato skutečnost nějak prosákla ven – a nebyl důvod se domnívat, že by se to mohlo stát – nic by to neznamenalo. Čest Vatikánu by zůstala bez poskvrny.

Jak prosté. Vatikánská policie v akci. Fanfáry. Opona jde dolů.

Zdálo se mi to až příliš prosté, ale na mém názoru nezáleželo. Nezdál se mi jasný Mariin motiv. Na vraha se mi příliš nehodila. Vrah přece porušil všechny ty velké a svaté principy, za které tolik bojovala. Nevěřil jsem, že své přesvědčení jenom předstírala. Ale copak na tom záleželo? Galli to vyřešil tak, že prohlásil, že souboj s Carusem byl výsledkem nějakých vnitřních třenic mezi Svatými klíči, součást pašijové hry, která přivedla Marii ke špatnému konci.

Ale byla to skutečně Maria, kdo dorazil Ernesta po pádu z lešení? Byla to ona, kdo mi posílal výhružné vzkazy? Mně i papeži? A byla tu ještě jedna věc, která mi neseděla. Jak se mohla Maria dostat do pravděpodobně nejpečlivěji hlídaného letadla na světě s pistolí?

Celé týdny jsem se snažil přijít těmto nesrovnalostem na kloub, až mi nečekaně zavolal jeden Američan, který se představil jako Wes a řekl, že je známým jednoho mého známého. Sešli jsme se v kavárně u Pantheonu, kde se nakonec ukázalo, že dostal vzkaz od Andyho Ridgewaye, mého starého přítele z DEA.

„Andy říkal, že ve Washingtonu vypracovali rodový strom. Říkal, že jde o nějakou přátelskou službu. Mimochodem, ani mi neřekl, o jakou rodinu se jedná a já to snad ani nechci vědět, ale vás to zřejmě zajímat bude,“ řekl mi vážným tónem mladý muž a já jsem přisvědčil.

„Andy říkal, že když se ten šílený bastard, to ‚šílený bastard‘ zdůraznil, rozhodl ten strom porazit, zřejmě přitom na jednu větev zapomněl,“ pokračoval. Ano, byl to šílenec. Loco. „Není to úplně jisté, jak říkal Andy, díky, ehm, příliš velkým průvodním škodám, ale zdá se, že ten ‚šílený bastard‘ zapomněl na nejmladšího syna, mladíka jménem Luis.“

Zajímavé. Ale bratr Loco tomu nějak nemohl věřit.

Mladý policista se nadechl jako herec, který se připravuje na další scénu. „Jeho tělo totiž nikdy nebylo identifikováno a později se objevily zvěsti, že je stále naživu. Andy říkal, že byste to měl vědět.“

Wes ještě přidal nějaké podrobnosti a potom se na mě podíval jako školák, který právě odříkal naučenou básničku. „Je to tak v pořádku?“

„Je, díky. To je skvělé.“ Ale nebylo. Co když měl pravdu? Nejmladšímu Caballerovi by dnes mohlo být něco kolem třiceti. „Kde by podle těch zvěstí měl ten nejmladší syn být? Doma? Ve Státech?“

„Myslím, že kdyby to Andy věděl, řekl by mi to. Ale říkal, že kdybyste potřeboval s čímkoli pomoci, stačí mu zavolat.“ Zvědavě si mě změřil. „Andy je velké zvíře. Musíte být skutečně dobří přátelé.“

„Známe se s Andym už dlouho. Vyřiďte mu, prosím, můj upřímný dík. Řeknete mu, když se nám podaří s tím nějak pohnout, bude mu ‚šílený bastard‘ opravdu vděčný.“

Když mladík odešel, dal jsem si Campari se sodou a zamyslel se nad Caballerovými syny.

Byli čtyři. Jeden skončil s brekem na šibenici vedle svého otce. Další tři byli na pohřbu, ten nejmladší stál při výbuchu trochu stranou, potom bylo všude plno kouře, vzduchem létaly kusy rakví a draze nabalzamovaných těl dvou Caballerů.

Když jsem se rozběhl pryč ze stráně, na hřbitově nezůstal nikdo živý. Ale kdo mohl říci s jistotou, co se vlastně stalo. Samozřejmě, že jsem mrtvá těla nepočítal. Mohlo to dopadnout všelijak. Možná, že nejmladšího syna zachránilo padající tělo některého ze starších bratrů.

Jedna věc byla jistá. Pokud byl Luis Caballero onou postavou za vražednými útoky na mě a Trediho, musel svou pomstu dlouho a pečlivě plánovat. V žádném případě se nevzdá snadno nebo brzy. Přemýšlel jsem, kde by se mohl uvnitř jihoamerické římské komunity ukrývat. Upozornil jsem vatikánskou policii a Diega, aby zůstali bdělí a sám požádal Trediho, aby se na veřejnosti ukazoval co možná nejméně. Možná opravdu přepracoval svůj pracovní kalendář, nebo to bylo jenom větším pracovním vytížením ve Vatikánu, ale zdálo se mi, že se opravdu ukazuje ve městě méně často než dřív.

Tilly odcestovala na pár týdnů na Střední východ, ve Svatém Damianu byl klid, Luther odjel na sever a já jsem se bezcílně toulal městem, užíval si slunné počasí a dobré jídlo, ale každou minutu jsem se podezíravě ohlížel přes rameno. Ivanovič mě ujistil, že není nenormální, když se nemohu zbavit pocitu, že mě někdo pronásleduje. U člověka, kterého skutečně někdo pronásleduje, to prý je naprosto přirozené. Také jsem se přihlásil na týdenní seminář o svatém Františku, přečetl všechnu doporučenou četbu, zapojoval se do diskusí a nakonec jsem došel k závěru, že jsem se skutečně dozvěděl pár zajímavých věcí. Svatý František byl vzácný člověk a to, co zemětřesení provedlo s jeho chrámem v Assisi, byla skutečná tragédie.

Jednou v noci u mě zazvonil telefon.

„Co si myslíš o Pepperu?“ Nemluvili jsme spolu už téměř měsíc. „To jako anglicky pepř nebo papriku, jako koření…“

„Ne, baseball.“

Pepper je hra, při které stojí pálkař proti dvěma polařům, stojícím asi patnáct stop od sebe. Polař nadhodí míč a pálkař odpálí jednu nebo dvě rány. Je to dobré při tréninku odhadu na pálce i práce v poli. Přiznal jsem: „Nevím, jestli mám na tuhle hru ještě dobrá kolena.“

„Nesmysl. Já jsem starší než ty a ještě pořád mi to celkem jde.“

„A proč zrovna Pepper?“

„Protože se mi stýská po starých časech a protože jsem papež a musím si spoustu věcí odříci, a tak bych se spokojil s tímhle.“

Řekl bych, že si trochu přihnul.

„A co byste si přál ze všeho nejvíc, Vaše Svatosti?“

„Baseballový trenažér. Každý den dvacet minut, nic víc. Je to přemrštěný požadavek?“

„Samozřejmě, že si nemůžete pořídit baseballový trenažér. Lidé by si mysleli, že jste propadl Američanům. A navíc, kdo kdy slyšel o papeži, rozdávajícím hostie s mozoly na rukou?“

„A já bych jim vysvětlil, že čtyři z nejlepších pálkařů letošní sezóny pochází z mojí půlky amerického kontinentu.“ Tredi se odmlčel, zdálo se mi, že ho slyším polknout. „Ale máš samozřejmě pravdu. Spokojím se s tím Pepperem. Bude to neplánovaná součást mého víkendového odpočinku.“ Zdálo se, že ho ta představa potěšila.

„Umbrie,“ jmenoval zelený hornatý kraj severně od Říma, proslulý aromatickým bílým vínem a starobylými ruinami a hrobkami tajemných Etrusků.

„V sobotu ráno,“ přikázal mi papež, „přijeď prvním ranním vlakem do Orvieta, někdo tě vyzvedne na nádraží. Vezmi si s sebou rukavice, kraťasy a sportovní boty. A bude lepší, když si oblékneš kleriku. Posílám Diega do Států, aby si doplnil vzdělání. Před obědem bude na jeho počest malá recepce, jenom pár lidí z Vatikánu a nějaké šampaňské. Potom hra a piknik, jenom my tři.“

„Co když bude pršet?“

„To by raději nemělo.“

26

NÁSLEDUJÍCÍ ČTYŘI DNY A NOCI vytrvale pršelo. Hustý déšť trápil Řím a celou střední Itálii. V pátek byly zprávy plné rozvodněných řek, přetížených mostů a nešťastných farmářů. Když jsem v sobotu ráno spěchal na nádraží, obloha byla jenom místy zatažená cáry mraků. Nezdálo se mi, že je vhodné počasí na baseball, ale přesto jsem jako oddaný služebník církve táhl s sebou starou a otrhanou sportovní tašku s baseballovou rukavicí.

Celá staletí papeži dychtí po příležitosti uniknout z Říma na víkend a v průběhu únavných letních měsíců odjíždějí na jihovýchod do Castel Gandolfa v Albánských horách, kde se nachází papežské letní sídlo a bohatá vesnice, prosperující z turistického ruchu. Svatý Polák na svou dovolenou nedal dopustit. Nadšený cestovatel Jan Pavel II. zbožňoval procházky po horách a jednou dokonce na popud náhlého nápadu zavedl lyžařské expedice v okolí Říma. Tredi v jejich tradici ochotně pokračoval, trávil víkendy podle nálady a ročního období na nejrůznějších místech Itálie. Oficiálně byly tyto výlety nazývány terapiemi, šancí Jeho Svatosti rozjímat a duchovně se obrozovat. Občas s sebou Tredi brával i svého osobního zpovědníka a pár dalších lidí a hostů. Jindy si zabalil svou baseballovou rukavici a pár kvalitních holí.

Orvieto leží asi devadesát minut cesty od Říma, ale onu sobotu mi cesta trvala o hodinu déle, kvůli bouří ohroženým mostům a namoklým výhybkám. Na tváři Ira, který na mě čekal na nádraží se přesto objevil široký úsměv.

„Dobré ráno, bratře Paule,“ řekl Daniel Reilly s přehnaně výrazným místním přízvukem.

„Vám také, monsignore. Co vás sem přivádí?“ Nečekal jsem, že mi přijde naproti zrovna papežův hlavní ceremoniář.

„Papež dneska ráno slouží mši sám a já jsem se chtěl trochu provětrat.“

Reilly řídil velice svědomitě, nevšímal si troubících Italů, které věznil v dlouhé koloně za sebou a pomalu projížděl úzkou silnicí malebnými horskými údolími. Papež byl ve výborné náladě, prozradil mi Reilly, byli ubytovaní v domě jedné význačné římské rodiny, která tu toho dne naštěstí nebyla, stál uprostřed zalesněného kraje, známého malebnými přírodními scenériemi, háji plnými hub a starověkých zřícenin. Podle toho, co jsem viděl, když jsme vjeli do vrat hlídaných dvěma znuděnými policisty a zastavili na dlouhé příjezdové cestě, lemované cypřiši, světle hnědá vila sice byla poměrně dost izolovaná, nikoli však nepřístupná.

Ani policisté, ani vysoká kamenná zeď porostlá divokým vínem a olivami nemohli být pro případného nezvaného hosta velkou překážkou. Nebyl jsem tím dvakrát nadšený. Měl jsem pocit, jako by papeži někdo řekl něco, z čeho usuzoval, že nebezpečí útoku na jeho osobu již pominulo.

Za prvé posílal svého bodyguarda zpět do školy. Navíc to bylo poprvé, co od návratu z New Yorku odjel z Říma, a to rovnou na lehkomyslný výlet bez dostatečné ochrany. Co se mohlo změnit? Rozhodl jsem se, že se papeže zeptám, ale nikdy jsem k tomu neměl příležitost.

Kolem krásné vily se vznášel jemný opar klidu a míru. Ozývaly se odtamtud hlasy účastníků recepce na Diegovu počest.

„Přeji vám mnoho štěstí, otče, a doufám, že se brzy vrátíte,“ slyšel jsem papežova komořího, vytrénovaného a vychovaného k úlisnosti.

„Možnost pracovat s vámi všemi, pánové, byla mou největší životní zkušeností,“ zamumlal Diego Altamirano zdvořilou odpověď.

„Kdy odjíždíte?“

„Ještě dnes odpoledne, bohužel. Hned po obědě.“

V barokním salónku s krásným výhledem na zalesněné stráně pod blankytnou oblohou nás sedělo asi dvanáct. Kromě mě byli přítomni všichni členové papežovy domácnosti: asistenti, pomocníci a další lidé, kterých bylo kolem všech papežů vždycky plno. Tredi sám zatím chyběl, ale podle netrpělivých pohledů všech přítomných směrem k vysokým dřevěným dveřím na konci pokoje jsem odhadl, že by se měl každou chvíli objevit.

Zatím byl v centru pozornosti Diego. Většina přítomných zřejmě jeho odchodu upřímně litovala. Moje pocity byly spíš smíšené. Luther byl pryč a já jsem nebyl zrovna nadšený, když jsem viděl, že papež se vzdává i druhého ochránce. Na druhou stranu jsem nepatřil mezi veliké fanoušky Diega Altamirana. Měl jsem z něho pocit, že je nafou-kaný, arogantní a domýšlivý. Možná si pomyslíte, že ze mě mluví žárlivost, jelikož díky Diegově přátelství na mě měl Tredi méně času a nepotřeboval mě tolik jako dřív. Fajn. Touché.

Ale pevný vztah mezi mnou a papežem stále trval, jelikož o chvíli později, když jsem se skláněl, abych políbil jeho prsten, se mě Svatý otec Pius XIII. zeptal: „Přivezl jsi tu rukavici?“

„Ano, trenére.“

Tredi se zazubil. „To je dobře. Za chvíli na ni dojde. Zůstaň tu s Diegem.“

Poslechl jsem ho a zanedlouho jsme s Diegem svlékli černobílé šaty a vyměnili je za šortky a trička. Já jsem si nasadil čepici se znakem Marlins, on „hrál“ za Cardinals. Potom Diego zmizel v kuchyňských dveřích, odkud se za chvíli vynořil s velikým košem plným jídla na piknik. Připadal mi nějaký divný, nervózní a rozrušený. „Nezáleží na tom, jak se teď cítím, vím, že časem hodně zapomenu,“ pokusil se o úsměv.

Nemohl jsem se ho na nic vyptávat, protože s námi měl obědvat papež. Následoval jsem tedy Diega do garáže se dvěma otlučenými baseballovými pálkami a taškou s šesti novými originálními míčky. Všechny ostatní věci nesl on. Naložili jsme všechny věci do kufru auta s vatikánskou poznávací značkou a vyjeli před dům. Za chvíli se objevil Tredi v černých šortkách a volném bílém sportovním pulovru. Na hlavě měl zelenou kšiltovku se dvěma propletenými písmeny HS.

„To znamená High School?“

„Holy Spirit,“ opravil mě. „Je to klub z Illinois, myslím. Za poslední čtyři roky nevyhráli ani jedinou hru. Poslali mi tu čepici s prosbou o pomoc. Budu se za ně modlit, ale myslím, že kdybych jim poslal nějaké kvalitní posily, bylo by to účinnější.“

Diego zamířil blátivou cestou k vysokým zeleným vratům, která otevřel pomocí dálkového ovládání.

Zeptal jsem se: „Kam jedeme?“ Tredi pokrčil rameny, hrál si se svou rukavicí. Ale to nebyla řečnická otázka. Z hlediska bezpečnosti byl teď papež naprosto nechráněný, sám uprostřed lesů, daleko od vatikánských ochranných systémů.

„Jenom tady kousek,“ odpověděl Diego. „Je tam dobrý terén na baseball, je to kousek od archeologických vykopávek. Myslel jsem si, že by vás to mohlo zajímat, Svatý otče.“

Diego řídil auto s velkou dávkou zručnosti, snadno sjel z kluzkého srázu a zastavil v místě, kde se cesta ztrácela mezi stromy. Stáli jsme na úpatí dlouhého prudkého kopce, zbrázděného temným potokem, klikatícím se mezi kamennou sutí.

Diego vypnul motor. Stáli jsme na kraji malebné lesní mýtiny trojúhelníkového tvaru. Byla téměř holá, lemovaná ze všech stran stromy. Na jižním konci se prostíralo třpytivé horské jezero. Tráva svou sytou zelení připomínala irské louky.

Tredi uchváceně vzdychal.

„Ach, Svatý otec má trápení.“

Zabrali jsme se do trénování nadhozů a nevšímali si řídkého deště. Cítil jsem se silný. Diego s košem jídla odešel na druhý konec paseky. Usmál jsem se, když Tredi zachytil hozený míč se sípavým povzdechem. I já jsem se začínal potit.

Za chvíli přiběhl Diego a s ostýchavým úsměvem řekl: „Oběd je připraven, jestli máte chuť, Vaše Svatosti.“ Nervózně svíral svou rukavici.

„Nejdřív si zahrajeme,“ nařídil papež. „Začínám na pálce.“

Vzal do ruky hůl a začali jsme hrát. Po patnácti minutách jsem byl úplně splavený a namožené svaly mě začínaly bolet, ale cítil jsem, že se pomalu rozpomínám na ztracené zkušenosti.

Když jsme byli celí zablácení, Tredi konečně prohlásil, že už toho má dost. V tu chvíli se rozpršelo, vidina pikniku se rozplývala v nedohlednu. Diego si musel všimnout mého výrazu, protože se vesele usmál: „Najíme se v suchu a pohodlí, bratře Paule. Slibuji.“ Následovali jsme ho ke kamennému amfiteátru, jehož středem se valila rozvodněná bystřina.

„Tudy, prosím,“ volal Diego. „Pozor na hlavu. Vchod je trochu nízký.“

Sehnul se a vešel do nitra kopce. Je tam jeskyně, došlo mi a protáhl jsem se dovnitř za Tredim. Možná, že byla zčásti dílem přírody, ale do konečné podoby jí někdo evidentně pomohl.

Diego se usmíval v pološeru jeskyně, vysoké okolo osmi stop a dlouhé necelých deset. Podal nám ručníky a než jsme si vysušili vlasy a otřeli obličeje, nalil do sklenic studené bílé víno. Nektar.

„Co je to za místo?“ zeptal se Tredi. Bylo tam chladno, zdálo se, jako by odněkud zespoda vanul studený vítr.

„Částečně odhalené etruské ruiny, Svatý otče. Možná trochu nestabilní, ale jako úkryt před deštěm se hodí skvěle,“ odvětil Diego. „Je to něco jako předpokoj, vedoucí k řadě hrobek, z nichž první byla postavena asi před třemi tisíci lety. Zajímavé je, že jedna z nich o mnoho let později sloužila jako starověká křesťanská kaple. Domníváme se, tedy, chci říci odborníci se domnívají, že se zde tajně scházeli první křesťané ke společným modlitbám v dobách, kdy Římané křesťany ještě pronásledovali. Uvnitř se nachází několik hrubě opracovaných kamenných soch.“

„Fascinující,“ řekl Tredi.

„Jestli jste hotov, Svatý otče,“ pokynul Diego směrem k jídlu, prostřenému na plochém kameni, byly tam mladé artyčoky v oleji, prosciutto, sýr, kuře, pečené paprikové lusky a černé olivy.

„Pojďme se nejdříve podívat do té kaple, Diego. Chtěl bych se tam pomodlit.“

„Je tam mokro a bude to klouzat, Svatosti. Nedoporučoval bych to.“

Mohlo mu být jasné, že taková slova na papeže zapůsobí jako rudý šátek na býka. A možná mu to jasné i bylo. Tredi prohlásil: „Co si člověk neprožije, to se nenaučí, Diego. Rozsviť baterku a veď nás.“

Papež se na mě zkoumavě podíval. „Paule?“ Věděl, že nemám rád uzavřené prostory.

„Jdu hned za tebou,“ slíbil jsem mu a snažil se nedat najevo svou nechuť.

Cesta do kaple nebyla dlouhá, ale naháněla mi hrůzu. Prošli jsme vstupní jeskyní a potom se málem po čtyřech plazili úzkým a kluzkým kamenným tunelem. Na zemi pod námi se leskla voda. Minuli jsme několik prázdných výklenků, musely to být ony starověké hrobky, o kterých mluvil Diego a potom jsme zahnuli doprava a sestoupili ještě o kus níž.

Celou cestu jsem upřeně zíral na papežovu postavu přede mnou a mihotavé světlo Diegovy svítilny. Zavadil jsem ramenem o nějaký kámen, který se uvolnil a škrábl mě do lýtka. Když jsme dorazili do kaple, byl jsem zpocený a začínal jsem mít pěkný vztek. Tohle rozhodně nebylo místo pro papeže.

Tredi evidentně můj názor nesdílel. Stáli jsme v kamenné místnosti dlouhé asi dvacet stop. Odněkud shora sem pronikalo slabé světlo. Nahoře musela být nějaká skalní průrva, spolu se světlem sem pronikala i sprška studené vody, která se leskla na kamenech pod našima nohama a rychle se mi vsakovala do plátěných bot. To však nebylo to nejdůležitější.

Na nejvzdálenější zdi byl vyryt do bílého kamene podlouhlý kříž, mnohem delší, než by měl být a trochu křivý. – Ale neznámému umělci, který jej do skály před dvaceti stoletími vytesal, musel připadat stejně důležitý jako jeho víra. Tredi se s úsměvem rozhlížel kolem. Potom rozpřáhl ruce a řekl: „Děkuji ti, pane, za tento pohled a za tuto připomínku těch, kteří kráčeli ve tvých šlépějích dávno před námi.“

Diego zamířil napříč místností k malému provizornímu oltáři, vytesanému z kamene pod křížem. Postavil na něj svítilnu a udělal krok do tmy.

„Mám tu pro vás nějaké dárky na rozloučenou, Vaše Svatosti.“

Papež se k němu obrátil. „To je od tebe hezké, Diego, neměl jsi…“ začal Tredi, ale v příštím okamžiku se zarazil, protože si přečetl slova napsaná na pootevřeném víčku prostřední krabičky. „Ale to je adresováno mé rodině, ke mně domů.“

Tredi odklopil víčko a ostře se otočil.

„Co to je, Diego?“ zeptal se a jeho tvář zrudla hněvem.

27

DIEGO ALTAMIRANO NECHAL otázku chvíli viset ve vzduchu. Když ji papež zopakoval, odvětil monotónním hlasem.

„Heroin. Nejvyšší kvalita, lepší nekoupíte, ani si nevymodlíte. Připraven k odeslání. Vatikánská diplomatická pošta. Přes noc bude na místě určení. Posílali jsme je tvému bratrovi, Bobbymu, ale poslední dobou není k zastižení.“

Nedokážu popsat, jak jsem se v tu chvíli cítil. Ale ve chvíli, kdy jsem uviděl heroin jsem náhle všechno pochopil. Znal jsem odpovědi na všechny otázky.

Vražda, Svaté klíče, muž na lešení a heroin, to všechno se do nového století hodilo ještě víc než pouliční droga kokain. Zároveň s pochopením se mě zmocnil pocit lítosti, že jsem si opět dal souvislosti dohromady příliš pozdě.

„Ten balíček vlevo, adresovaný vaší rodině, obsahuje kalich z devátého století. V tom pravém se skrývá šperk ve tvaru slavíka, dárek osmanského císaře papeži, původem ze sedmnáctého století,“ pokračoval mladý kněz stále rychleji. „Obě věci jsem si papežovým jménem „vypůjčil“ z Vatikánského muzea.“

„Diego!“ zahřímal papež. Nevěřícně na mladého muže zíral, pomalu mu docházelo, co se vlastně děje. Byl čas to divadlo ukončit.

„Nejmenuje se Diego,“ řekl jsem polohlasně. Papež se otočil a zíral pro změnu na mě. „Je to Luis Caballero.“

Viděl jsem, jak se jeho oči doširoka rozevřely náhlým pochopením.

„Dobře, správně, bratře Loco, bod pro vás,“ ušklíbl se Caballero. „Došlo vám to.“

„To stačí.“

„Pochybuji.“ Ustoupil pro jistotu o dva kroky dál ode mě. „Vím, že to pro vás nebude jednoduché, Loco, ale nepokoušej se o žádnou hloupost. A vy, Vaše Stupidnosti, zůstaňte stát, kde jste.“

„To ty jsi zabil kardinála Solize, že ano?“ řekl papež náhle. „Zavraždil jsi ho v jeho katedrále.“

„Ano, měl jsem tu čest. Podřízl jsem mu krk. Šmik! Ubohý kardinál Soliz. S tvým bratrem to bylo ještě snazší, stačil jeden telefonát.“

Scéna patřila nepovedené odnoži rodiny pašeráků drog, která si říkala Diego a vydávala se za muže oddaného Bohu. Hrál svou hlavní roli s fanatickým zaujetím. Zurčící pramínek vody za jeho zády mu tvořil temnou kulisu.

„Bylo tak jednoduché obelstít církev a všechny ty kretény tam,“ chvástal se. „Stačilo trochu přetvářky a za nějakou dobu jsem se dostal až k samému trůnu. Stačilo jenom odjet do Říma. Ale nemohl jsem uvěřit, že ze mě udělají rovnou bodyguarda muže, kterého jsem přijel zavraždit. Nedokážete si představit, jaké příležitosti se mi tím naskytly. Nádherná ironie osudu.“

Luis Caballero nám nadšeně líčil, jak je inteligentní. Zatímco se chlubil se svými vraždami a podvody, v místnosti se postupně setmělo. Nohy už jsem měl mokré až po kolena.

„Kardinál Soliz mi o tobě vyprávěl,“ přerušil papež proud jeho slov téměř konverzačním tónem, „ujal se tě, vychoval tě jako svého syna, poslal tě do Říma. Ale nikdy mi neřekl, že jsi Caballero.“

„Ach, ale to on nevěděl a nikdy se na to ani neptal. Ale dokázal ocenit přínos našich rodinných přátel vaší církvi, že?“ Poprvé jsem v jeho ruce zahlédl zbraň. „Ten skvělý kardinál snil o tom, že se stanu církevním hodnostářem jako on. Jako vy. Zůstal jsem tam pár zbytečných let, protože jsem se potřeboval někde schovat. Abych mohl vymyslet plán. Vy jste zneuctil moji rodinu, papeži. A vy jste ji zničil, Loco.“

Tohle už mi stačilo. Pochopil jsem, jak propracovaný plán nás dovedl až sem, do podzemní hrobky. Pochyboval jsem, že by se mi mohlo podařit zhatit Caballerovy úmysly, ale musel jsem se o to pokusit.

„Zničil jsem ji. Přesně tak, zabil jsem je, všechny jsem je pozabíjel,“ řekl jsem. „Záslužný čin. Neříkám ti sice nic nového, ale byl jsem to skutečně já, cabrón. On o ničem neví. Nech papeže jít.“

Luis Caballero po mně šlehl nenávistným pohledem, ale rychle se ovládl. „Ale ne, Loco. Chci ho stejně jako vás, možná ještě víc.“ Chvíli se rozmýšlel nad svými dalšími slovy. „Je skutečně možné, že netušíte proč? Že vám váš dokonalý idol nikdy nevyprávěl, jak dobrými partnery naše rodiny v obchodu s drogami byly?“

Dokázal mi vyrazit dech. Podíval jsem se na papeže. Jeho oči byly prosty jakéhokoli výrazu, neproniknutelné.

„Loco, copak ty jsi opravdu poslední, kdo o tom ještě neví? Copak se nikdy nezmínil, třeba při zpovědi, kolik zboží jsme společně převezli, moje rodina přes Jižní Ameriku a jeho přes Karibik? Za desítky let desítky tun, dokud mu náhle peníze nepřestaly být dost dobré, dokud ho jeho neskutečná ctižádost naprosto neovládla a on si neusmyslel, že se stane papežem? Tehdy nás zradil. Kokainový kardinál! Mnohokrát za sebou. Je mi z tebe zle! Zloděj! Kněz!“

„Lžeš. Nech papeže jít.“

Neměl jsem tušení, kde se toulala Trediho mysl, ale já jsem hledal možnost úniku. Už jednou se mi nepodařilo Luise Caballera zavraždit a věděl jsem, že třetí šanci už mít nebudu.

„Ale předstírat, že jsem kněz, skládat všechny ty bezvýznamné přísahy, nakonec nebyla taková ztráta času, víte? Ne, udělal jsem pořádný kus práce,“ chvástal se Caballero. „Jak neuvěřitelně snadné bylo oklamat ty pitomce ze Společnosti svatých klíčů, ukrást jim jejich organizaci. Převážením heroinu v nákladech knih pro Svaté klíče jsme vydělali miliony, moji přátelé a já. A další miliony jsme získali převáděním peněz na jejich účty. Jsem nyní bohatší, než kdy byl můj otec. Co si o tom myslíte, papeži? Můj otec by na mě byl hrdý.“

Tiše jsem řekl: „Když jsem tvého otce viděl naposledy, jeho obličej byl úplně fialový, na hlavě mu vystoupily všechny žíly. Zemřel jako prase, což také byl.“

Luis Caballero právě kráčel směrem od nás, ale musel mě slyšet. Kulka zasvištěla pár centimetrů od mé hlavy a nebezpečně se odrazila od kamene zpět do prostoru.

„Já si to pamatuji, Loco. Do smrti na to nezapomenu. Jak můj otec a můj bratr viseli na stromě, jak při pohřbu jejich rakve náhle vyletěly do vzduchu v nejsilnějším záblesku světla, který jsem kdy viděl. Ale já jsem to přežil. Přežil jsem, abych je mohl pomstít. Mého otce, bratry, celou Caballerovu rodinu, všechny do jednoho. Až odsud dnes odjedu, pod jiným jménem, s jiným pasem, začne můj skutečný život. Odvezl jsem Svatého otce a jeho přítele na domluvené místo a vrátil se do města, abych stihl odpolední vlak. Všichni věděli, že odjíždím. Bůh tě provázej, otče Altamirano. Bude trvat dlouho, než vás najdou. Až je napadne se po mně shánět, otec Altamirano už bude pryč, zmizí z povrchu zemského. Kněz, který nikdy neexistoval.“

Potřeboval, abychom obdivovali, jak chytře to vymyslel. A – to jsem mu skutečně nemohl upřít – bylo to opravdu rafinované, počkat si na vhodný okamžik k završení celého plánu.

„Ušetři nás toho melodramatu, Luisito,“ skočil jsem mu do řeči. „Ber ohledy na ubohého bratra Loca. Zaslouží si dostat své peníze zpět.“

„Cože?!“

Jeho oči zářily jako černé diamanty. I v šeru vypadala hlaveň pistole jako temný tunel.

„Když nakoupíš drahé zbraně, abys vyřídil nějaké lotry, předpokládáš, že je zabiješ všechny. Ale ty jsi mi unikl jenom s tou roztomilou jizvou na tváři, Luisito. To není fér. Ten šrám máš od otcovy rakve? Cítím se podvedený. Přesto to bylo zábavné. Mám ti vyprávět, jak tvůj bratr naříkal, když se svíjel na tom provazu?“

„Paule!“

To se ozval papež, ale já jsem ho ignoroval. Sledoval jsem, jak Caballero zrudl, bledá jizva teď na jeho tváři ostře vystupovala. Viděl jsem, jak jeho prst na spoušti zesílil stisk a po chvíli se zase uvolnil. Měl se mnou zřejmě jiné plány. Možná se mu podaří je uskutečnit, ale jeho vztek byl na mé straně a nijak mu situaci neusnadňoval.

„Tak pojď a zastřel mě, Luisito. V zabíjení jsi dobrý. Zopakujme si to. Kardinál, otec Vidal, ten parchant bratranec Ernesto v té tmavé uličce. A Maria. Máš na svědomí i Carusa, že?“

„Jak jsi dneska bystrý, Loco! Potlesk pro bratra Cvoka,“ ušklíbl se sarkasticky. „Ano, zabil jsem Carusa, dostával se příliš blízko ke Klíčům. Anonymně jsem ho pozval ke společné modlitbě, stačilo to, aby za mnou přišel až do chrámu. To ostatní už byla hračka. S Vidalem to nebylo tak jednoduché, to si jistě umíte představit. Všichni ti lidé tam a já jsem navíc měl hlídat papeže. Ale Vidal věděl příliš mnoho. Mohl vyprávět celé romány.“

Světla stále ubývalo, vody přibývalo. Pomalu jsem se odvracel od Trediho a od světla baterky, nenápadně, centimetr za centimetrem.

„Maria byla jednou z těch, se kterými nebyly žádné problémy,“ pokračoval Caballero. „Ubohá Maria, další nevinná oběť, pouhá statistka. Věřili byste, jak jednoduché je koupit si v New Yorku zbraň? Věřili byste, jak je snadné dostat se se zbraní do letadla, když jdete těsně vedle papeže. Žádné detektory pro jeho Svatost.“

Na chvíli se odmlčel, to abychom měli možnost znovu ocenit jeho důvtip. „Přesto mi je Marie opravdu líto. Měla místo mozku piliny, ale byla krásná a já jsem se s ní chtěl vyspat. Ale musel jsem ji obětovat, abyste si vy dva mysleli, že nebezpečí je zažehnáno. Tak, aby nikdo neměl žádné zbytečné obavy a já mohl naši malou hru dohrát.“

Mávl rukou do prostoru jako architekt pyšný na své dílo.

„Měl ses trefit už tehdy v ghettu. Jsem to já, koho chceš dostat, Luisito. Já zbožňuji vraždění Caballerů.“

Caballero opět vystřelil kus nad mou hlavu a já i Tredi jsme se zatajeným dechem sledovali, jak se střela odráží po kamenných zdech.

Zdálo se, že Caballero si zlověstného tance nevšímá. Šlápl do kaluže a bezmyšlenkovitě si přejel prsty po jizvě na tváři.

„Zřejmě jsme doopravdy neměli pouštět bratra Loca z blázince. Není zase tak chytrý, jak jsme se domnívali. V ghettu jsem trefil, koho jsem trefit chtěl, idiote. Luther pro mě představoval větší hrozbu než jeden pomatený cvok. Byl ve Vatikánu, hlídal papeže na každém kroku, všude slídil. Byl příliš blízko a byl příliš chytrý. Luther mě omezoval.“

Když Tredi promluvil, jeho hlas zněl trochu nepřesvědčivě, neměl daleko k panice. „Měl jsi tolik šancí. K čemu tohle představení, k čemu celé tohle divadlo?“

„Copak to opravdu nechápete? Samozřejmě, že jsem vás mohl kdykoli zabít. Ale smrt není všechno. Tady bratra Loca nikdo postrádat nebude a zabít vás a nezanechat patřičné stopy by z vás ještě udělalo mučedníka. To nechci. Smrt vás nemine, ale to není to nejdůležitější. Skutečnou potupou a skutečným zadostiučiněním pro Caballery bude to, že zemřete zostuzen a ponížen a uvidí to celý svět, papeži. Jako moje rodina. Bratr Loco by vám mohl vyprávět.“

„Rico, on netouží jenom po tvé smrti, ale také po tvém pokoření a pokoření celé církve. Chce, aby to vypadalo, že jsem tě zabil já. Má v úmyslu nás tady nechat. Ty věci na oltáři budou vypadat, jakoby šlo o tragickou hádku mezi dvěma zločinci, kteří okrádali církev. Chce, aby tvá smrt byla stejně odporná a tvá památka stejně pošpiněná, jako památka jeho otce.“

Papež se na mě přezíravě podíval. „Nesmysl,“ řekl nakonec.

„Ne, ne. Loco má zase jednou pravdu,“ řekl Caballero vzrušeně. „Všechno se musí dostat na veřejnost, zapsat do dějin. Loco si zaslouží vyznamenání.“

Ukázal na malý předmět vedle oltáře. „To je magnetofon, Vaše Tuposti. A vedle kus papíru. Nahrajete na pásek, to co tam je napsáno. Klidně se můžete pokusit mluvit změněným hlasem, alespoň to potom bude zajímavější.“

Papež přešel k oltáři a potichu četl: „To je směšné. Kdo má být ten Ramón? Myslíš, že tomu někdo uvěří? Nic takového číst nebudu.“

„Ramón je jenom vymyšlené jméno. Lidé tomu uvěří, stejně jako vláda i noviny. Církev to bude stát hodně milionů, celé roky po něm budou pátrat. A vy ten vzkaz přečtete, protože jestli do pěti sekund nezačnete, zmrzačím bratra Loca.“

„Nedělej to, Rico.“

„Jedna… dva… tři…“

„Ciao, Ramóne,“ začal papež španělsky, „mám tu pro tebe takovou drobnost, špičková kvalita z východu. Měl bys to předat starým přátelům v Los Angeles a nechat hochům v Miami nějaký čas, aby trochu vyhladověli…“

Caballero ho pozorně poslouchal, jeho tvář strnula ve zlomyslném úšklebku, jeho oči se horečnatě leskly.

„… ten kalich a tu sošku bys měl přefiltrovat přes nějaké spolehlivé dealery v New Yorku nebo v Londýně,“ pokračoval papež. „Pochybuji, že někoho napadne, že pocházejí z Vatikánu, už dlouho je v muzeu nevystavovali. Příští měsíc…“

Zbytek už jsem neslyšel, jedním dlouhým skokem jsem překonal vzdálenost, která mě od Caballera dělila a vrhl jsem se na něj. Nemohl jsem papeži nijak naznačit, co mám v úmyslu, ale zřejmě byl opravdu chápavý. Kolem mě proletěl magnetofon a dopadl přímo na svítilnu.

V okamžiku, kdy světlo zhaslo, Caballero vystřelil.

Cítil jsem kulku prolétnout kolem hlavy a dopadnout na zeď. Potom jsem zaútočil. Napůl vkleče jsem ho vší silou chytil za pravou nohu. Zapotácel se a zoufale se snažil udržet rovnováhu, aby mohl znovu vystřelit.

Tiskl jsem ho vší silou, snažil se ho stáhnout na zem. Slyšel jsem papeže kdesi ve tmě za sebou. Doufal jsem, že bude mít dost rozumu, aby se sebral a utekl, dokud měl šanci.

Caballero vystřelil.

Tentokrát se ve stropě uvolnil kus kamene a svezl se mi po čele. Za chvíli jsem ucítil na rtech krev, ale to už jsem ho měl. Mohutně jsem trhl jeho nohou a Caballero spadl na záda.

Zbraň odlétla do tmy, ale on na mě rozzuřeně zaútočil jako divoká šelma, bušil do mě pěstmi, škrábal a sápal se po mých očích a po krku.

Vrazil jsem do něho vlastní hlavou a prudce ho udeřil proti prsní kosti. Ale byl skutečný profesionál a náš souboj byl předem rozhodnut. Věděli jsme to oba.

Udeřil mě hřbetem ruky do hlavy, až jsem téměř ztratil vědomí. Potom mi zasadil další úder napjatým palcem, zasáhl nějaké nervové centrum, jelikož mě okamžitě zaplavila vlna ostré bolesti a moje levá ruka náhle ochrnula.

Skopl mě do vody a já jsem cítil, jak mě obestupují mdloby. V tu chvíli se nad Caballerem objevil temný stín. Podivně nezúčastněně jsem sledoval, jak na Caballerovu hlavu dopadá hrana nějakého dřevěného předmětu.

Když mě papež vlekl za sebou k úzkému tunelu směrem k jeskyni, ohlédl jsem se zpět.

Luis Caballero ležel nehybně na boku a z dřevěné krabice se sypal heroin a jako cukr v kávě se rozpouštěl ve studené vodě na podlaze starověké kaple.

28

MOC NECHYBĚLO a byli jsme zachráněni. Tredi už byl v jeskyni a já jsem se drápal úzkým průchodem za ním, když mě Luis Caballero střelil.

Nikdy jsem se nedozvěděl, jestli mě kulka zasáhla přímo, nebo, což bylo pravděpodobnější, se nejdříve odrazila ode zdi. Ucítil jsem úder do levé poloviny hrudníku a zařval jsem bolestí. Zhroutil jsem se k zemi, papež zůstal stát jako přimražený.

„Paule! Paule!“ Okamžitě byl u mě, odtáhl mě od ústí tunelu, odkud mohl přijít další výstřel. Ležel jsem na zemi a těžce lapal po dechu, cítil jsem lehké skřípání v kostech. Otevřel jsem ústa a nechal si do nich stékat dešťové kapky.

Tredi se zeptal: „Je to zlé?“

Z nitra chodby se ozval další výstřel.

Papež se zadíval ke vchodu do jeskyně. Věděl jsem, že se o to musíme alespoň pokusit.

„Asi zlomená žebra, mám pocit.“ Pokoušel jsem se nesténat, ale věděl jsem, že nedokážu vstát. Papež si opatrně prohlížel ránu.

„Krev vytéká z rány rovným pramínkem. Nemá jasnou barvu a nestříká ven. To je dobré, ne?“

„Jo, to je.“

Déšť chutnal báječně. Měl jsem pocit, že bych tam mohl zůstat klidně ležet a polykat ho navždy.

Tredi se na mě zadíval. Potom měkce řekl: „Doufám, že se vyhneme dojemným scénám typu ‚nech mě tu a zachraň sám sebe‘, hermano.“

Myslím, že s takovou náklonností se na mě ještě nikdy nikdo nepodíval. Odpověděl jsem: „Za chvíli tu bude. Pojďme.“

S rukou kolem papežových ramen jsem se dokázal jakžtakž pohybovat, ale bylo jednoduché říkat „pojďme“, než skutečně vstát a jít.

Vylezli jsme z jeskyně do prudkého lijáku. Tredi zamířil nahoru do svahu. Po kluzkém povrchu stékaly dolů desítky malých potůčků. Setkávaly se a spojovaly v tenké stružky jako stopy po dešťových kapkách na okně a řítily se dolů do údolí. Potok už nebyl malebnou lesní bystřinou, změnil se v rozdivočelou řeku, jejíž koryto za tu chvíli, co jsme byli v jeskyni, ztrojnásobilo svou šířku. Prudce se valil přes keře a větve a strhával s sebou hroudy bahna a kamení.

Kus před námi spadl potoku do cesty kmen stromu a zaklínil se mezi dvěma velkými balvany. Vytvořil tak přírodní hráz. Téměř okamžitě se za ním vytvořila přehrada a voda z ní začala silným proudem vtékat do ústí jeskyně. Podzemní chodby musely v průběhu staletí čelit mnoha nástrahám přírody, ale souboj kvůli drogám a zuřivou střelbu jistě zažily poprvé.

„Tudy,“ volal Tredi. Táhnul mě necitelně za sebou nahoru kamenitou strání směrem k zaparkovanému autu, ale postupoval oklikou, aby se vyhnul korytu rozvodněného potoka, který bychom těžko překonávali, i kdybych nebyl zraněný.

Do našeho mokrého oblečení se opíral studený vítr, bojovali jsme s gravitací i sílící bouří. Vzduchem létalo listí a drobné větvičky, stromy se ohýbali pod nápory větru.

Najednou nás oslepil klikatý blesk, následovaný zaburácením hromu, který téměř připomínal starozákonní boží varování. Ucítil jsem sirný pach, v dálce před námi se s mohutným zapraskáním rozpůlil kmen velkého dubu vedví. „Už to není daleko,“ supěl Tredi.

Ale bylo. Bláto neuvěřitelně klouzalo, jako by si bylo zlomyslně vědomo samo sebe. Hladké jako led stékalo dolů při sebemenším dotyku. Nakonec jsme nějak překonali poslední kamennou bariéru a začali jsme sestupovat dolů k blátivé cestě, kde jsme, netušíc zradu zanechali náš vůz.

Levá strana hrudníku mě bolela a měl jsem pocit, že každou chvíli ztratím vědomí, ale zároveň jsem cítil podivný klid. Kdyby to bylo smrtelné zranění, nikdy bych se nedostal až sem.

„Zvládneš to?“ naklonil se papež až ke mně, snažíc se překřičet vítr. „Mohl bych tě zkusit nést.“

Tredi se na mě povzbudivě usmál, chtěl mě trochu uklidnit, což se mu nepodařilo. Stále mi hlavě zněl Caballerův řev. Stále jsem slyšel ozvěnu jeho slov. Naše rodiny, říkal, papežova a moje, spolupracovaly při pašování kokainu z Jižní Ameriky přes karibské ostrovy až do Spojených států. Znělo to logicky, nejen z hlediska zeměpisného.

Caballero měl všechny důvody mě nenávidět a chtít mě zabít. Ale proč se tolik snažil zneuctít papeže? Proč i jeho tolik nenáviděl? A proč tolik riskoval, aby nám to ukázal?

Kdyby zabil mě, nikdo by se tím netrápil. Ale kdyby se objevilo sebemenší podezření, že zavraždil mladého a oblíbeného papeže, na světě by nebylo jediné místečko, kde by se mohl schovat pod jakýmkoli jménem. Musel to vědět stejně dobře jako já.

Myslel jsem uprostřed bouře na to, kde byl prvotní důvod Trediho křižáckého tažení proti drogám, ale nemohl jsem si na nic vzpomenout. Snažili jsme se najít zaparkovaný vůz a já jsem trpěl bolestí fyzickou i psychickou.

Potom se ozvala střelba. První, druhá, třetí kulka zasvištěla kolem a zapadla mezi stromy. Tredi se nemotorně otočil.

U vchodu jeskyně stál Caballero s napřaženou rukou, svírající zbraň. Vypadal, že se sotva drží na nohou. Na hlavě mu zela obrovská rána, a když se pokusil udělat několik kroků směrem k nám, nebezpečně se zapotácel.

Ale na jeho odhodlání se nic nezměnilo. Z hrdla se mu vydral divoký výkřik. Zdálo se, jakoby se vítr na chvíli utišil a voda přestala hučet. Znovu zařval.

Věděl jsem, že to křičí Caballero, ale zdálo se mi, že slyším samotného ďábla. Tredi se pokřižoval. Když se z Caballerových úst vydral další skřek plný nenávisti a vzteku, Tredi mnou zacloumal.

„Počkej.“

„Na co, Paule?“

„Nemůže nás pronásledovat a zároveň střílet. Jestli se za námi vydá stejnou cestou, jakou jsme šli my, nikdy nás nedostihne. Jestli se pokusí přebrodit ten rozvodněný potok, ta voda ho strhne s sebou. Pohneme se, až se rozhodne.“

Přitiskl jsem tvář k chladivému kameni. Jakmile jsem měl čas, abych vnímal, zaplavila mě mohutná vlna bolesti. Sledoval jsem Caballera a čekal. Tredi si dřepl vedle mě, jednou rukou bezmyšlenkovitě hladil povrch skály. Byl poškrábaný, zablácený a skrz naskrz promočený, ale stále jako by kolem něho zářila jakási aura. Byl to zvláštní dar.

„Něco ti musím říct, Paule,“ řekl papež a podíval se mi přímo do očí.

Caballero se pokusil o několik namáhavých kroků kupředu a potom na nás namířil svou zbraň. Vystřelil do vzduchu. Snad jsem měl počítat kulky, ale stejně jsem si nemohl být jistý, jaký zásobník vlastně jeho pistole má.

Papež znovu promluvil: „To, co říkal o dvou rodinách, které spolupracovali při pašování drog, byla pravda. Chtěl jsem, abys to věděl.“

Takže to tak doopravdy bylo. Byl bych nevěděl, jak se ho na to zeptat. Caballero špatně došlápl, uklouzl a spadl na záda. Zuřivě mlátil pěstmi kolem sebe. Jeho pravá noha byla celá od krve, možná měl i zlomený kotník. Neměl šanci šplhat za námi.

„Pokusí se překonat ten vodní proud. Měli bychom jít.“ Ale mně bylo v závětří u kamene najednou dobře, bolest jako bych najednou přestal vnímat.

Tredi mě otočil čelem k sobě. „Rozuměl jsi mi, co jsem ti řekl?“

„Ano. Myslím, že nemá šanci se přes ten potok dostat, ale můžeme tu počkat a přesvědčit se.“

„Paule, tohle je důležitější,“ řekl autoritativním tónem. Podíval jsem se na svého přítele.

„Byl to Bobby, že ano?“ Náhle mi to došlo. „On musel říci Caballerům, že jsi tím člověkem v pozadí, že pomáháš zajišťovat hladký chod věcí.“

„Bobby, Bobby. Hloupý Bobby. Bůh odpusť jeho duši,“ řekl papež smutně. „Nevím, kdo koho k čemu přiměl, Paule, ale Caballerové byli nenasytní a Bobby tak ochotný. On dokázal být tak okouzlující, víš. A navíc, samozřejmě, měl bratra, který byl velké zvíře v církvi. Tak nějak se to mohlo stát, co myslíš? Myslím si, že se tím všichni dobře bavili.“

Caballero si zastrčil pistoli za pásek u kalhot. Držel se za zraněnou nohu, opatrně zkoušel břehy potoka a očima pátral po nějakém vhodném místě k překonání divokého proudu. Seshora jsem měl na dravý tok lepší výhled než on. S jeho zraněními neměl šanci se na druhou stranu dostat.

Tredi mi nikdy nevyprávěl celý příběh o černé ovci své rodiny, Bobbym, ale jsem si jistý, že mi o něm řekl víc, než komukoli jinému za celá ta léta ve Vatikánu. Jsou kardinálové, kteří jsou konzervativní, ale jsou mezi nimi i pokrokoví lidé, ale žádný z nich není hloupý. Mezi princi katolické církve není nikdo, kdo by při volbě papeže dal svůj hlas příbuznému překupníka drog.

„Dozvěděl jsem se o tom samozřejmě, až když bylo příliš pozdě, Paule. Jak by mě něco takového mohlo vůbec napadnout? Měl jsem plné ruce práce jako biskup, snažil jsem se, aby fungoval kostel a školy, aby chudí lidé měli co jíst, aby se mladí lidé nenechali strhnout ke zločinu. A potom jsem se nečekaně stal kardinálem. Těžko se mi říká, o čem všem jsem neměl ani tušení. Ani v nejdivočejších snech by mě nenapadlo, že můj bratr bude obchodovat s drogami. Dobrá rodina, vzdělání, peníze, společenské postavení. Měl všechno. Proč by to dělal?“

Caballero stále stál na místě a rozhodoval se, co má udělat. Možná se dokonce modlil, protože v rozvodněné řece na něho nečekalo nic jiného než smrt.

„Nikdy bych se to nebyl dověděl, kdyby mi ten mladý kněz nezavolal, jestli bych si neodvezl z haly v jeho farnosti nějaké bedny s knihami a náboženskými materiály, jelikož tam chtěli uspořádat taneční zábavu. Jel jsem se tam podívat a v některých z nich jsem našel sochy svatého Františka a v dalších konzervy s nápisem ‚Ananas – plátky‘. Oboje bylo plné kokainu.“

Caballero odvážně vstoupil do vody. Voda mu zatím sahala sotva k lýtkům, udělal několik kroků kupředu, ale viděl jsem, že i v mělké vodě se musel hodně naklánět proti proudu.

„Ukaž, pomůžu ti. Musíme jít,“ nařídil Tredi a táhl mě pryč. Stále jsem sledoval Caballera, jak se pomalu a jistě blíží k neodvratnému pádu. Dostali jsme se do částečného závětří a papež znovu promluvil, spíš jakoby sám pro sebe, vynechávajíc nepodstatné podrobnosti.

„Hned jsem věděl, že jenom jeden člověk mohl mít tu drzost a nařídit nějakému knězi kardinálovým jménem, aby u sebe něco skladoval. Ale Bobby nebyl k nalezení. Bobby nikdy nebyl k nalezení, když se objevily nějaké problémy. Tak jsme s tím knězem ty bedny vzali, vynesli je na pláž a rozbili jsme všechny ty sochy a otevřely všechny konzervy. Nakonec jsme se rozhodli celý náklad drog vysypat do moře. Ale ukázalo se, že to nebyl dobrý nápad. Ten kněz byl o dva týdny později nalezen mrtvý. Podle policie šlo o autohavárii.“

Luis Caballero ještě nebyl ani v polovině cesty a už začínal mít vážné problémy. Voda mu sahala až k ramenům a proud ho vytrvale strhával s sebou. Každou chvíli musel ztratit oporu pod nohama, buď kvůli hloubce vody nebo díky nějakému kusu plovoucí větve, která ho s sebou strhne dolů. A to bude jeho konec.

„Když mi to došlo, byl jsem vzteky bez sebe. Stal se ze mě skutečný pirát, posedlý touhou po odplatě. Začal jsem všemi svými silami bojovat proti drogám a zanedlouho jsem si vysloužil přezdívku Kokainový kardinál. Našel jsem spoustu obětavých lidí, kteří mi ochotně pomáhali. Bobbyho jsem nikdy nenašel, schovával se. Poprvé jsem se o něm doslechl až před několika lety. Potřeboval peníze. Vždycky potřeboval peníze a já jsem mu je vždycky poslal. Pořád to byl můj bratr.“

Caballero byl chytřejší, než jsem předpokládal. Našel řadu vyčnívajících kamenů a s obrovským úsilím přelézal od jednoho k druhému, napůl se snažil plavat. Do vody vlezl kus nad námi a nyní už byl téměř na naší úrovni. Ale už nás nemohl nijak ohrozit. I kdyby se přes potok nakonec dostal, tou dobou už budeme v autě. I kdybychom se do auta nedostali, stačilo sejít po cestě dolů pod kopec. Někde tam musel být telefon a během několika desítek minut budou okolní stráně plné policistů. Caballero neměl šanci uniknout.

„Ještě něco, Paule. Tenkrát v době Kokainového kardinála, po Bobbym nikde ani stopy, jsem si uvědomil jednu věc. Znal jsem ho a věděl jsem, že by nikdy tolik neriskoval, aby skladoval celý svůj náklad na takovém místě. Snad jenom něco, co už se nevešlo do nějakého bezpečnějšího úkrytu. Tak jsem se začal rozhlížet kolem a pátrat. Jednoho dne jsem to našel. Schované za trámy ve staré rybářské chatrči, kam jsme s otcem chodili jako děti. Byla tam spousta soch.“

„Byla to ta chatrč, kde ho našli mrtvého? Jak jsi mi o ní vyprávěl v letadle?“

„Přesně ta.“

„Myslíš, že se tam vrátil? Že si myslel, že tam ten kokain ještě stále bude? Po všech těch letech?“

„Asi ne. Spíš nějaká nostalgie. Fakt je, že v chatrči příliš velká zásoba kokainu nebyla. Byly tam peníze.“

Podíval se na mě a já měl pocit, jako by na mě sáhla smrt.

„Plný kufr peněz,“ řekl téměř šeptem.

„Ten kufr.“

Papež přisvědčil.

„Ten.“

Byli jsme zachráněni. Dravý proud Luise Caballera konečně přemohl. Počínal si lépe a dostal se dál, než jsem předpokládal, ale rozběsněný živel nakonec zvítězil.

Caballera dělilo od břehu, kde jsme s Tredim stáli, posledních pár metrů, ale byl v pasti. Nemohl se pohnout dopředu ani se vrátit zpět. Zoufale se držel slizkého černého balvanu. Ale nebylo úniku. Prohrál.

Ale potom Jeho Svatost, papež Pius XIII., uslyšela v poryvech větru Caballerovo zoufalé volání o pomoc.

„Paule! Caballero se utopí.“

„Nemůžeme pro něj nic udělat.“

„Musíme to zkusit.“

„To tedy nemusíme.“

„Jsme křesťané, Paule.“

Dříve, než jsem ho dokázal zastavit, se Tredi vysmekl z mého objetí. Zbaven opory jsem se zapotácel a po několika vratkých krocích jsem upadl na zem.

„Pomozte mi. Ayudame!“ křičel Caballero.

Ten zatracený blázen papež se rozhlížel kolem břehu potoka a nakonec sebral ze země ulomenou větev silnou jako sevřená pěst. Přelezl tři velké balvany a potom si lehl na břicho na další, o něco málo plošší.

Snažil se natáhnout ruku s větví směrem ke Caballerovi a já jsem ze zatajeným dechem sledoval, jak se snaží najít pod nohama dostatečnou oporu, aby ho proud vody nestrhl s sebou. Odevzdaně jsem zamířil za ním, pomalu a s nechutí. Kvůli Tredimu jsem se přemohl. Byla zima a téměř tma. Zachvěl jsem se chladem a zraněným místem mi náhle projela ostrá bolest. Neovládl jsem se a vykřikl. Kolem nohou se mi prosmýklo něco chlupatého.

„Chytni se té větve! Chytni se a já tě vytáhnu,“ slyšel jsem papeže volat na Caballera. „Rychle. Chyť se,“ naléhal.

Vstoupil jsem do potoka, a když mi voda dosahovala téměř ke stehnům, natáhl jsem se a chytil vyčnívajícího kusu skály. Vypadal poměrně stabilně. Jakmile jsem se předklonil, zaplavila mě nová vlna bolesti, ale nakonec se mi podařilo dosáhnout na Trediho nohu a potom i na druhou. Pevně jsem je chytil a podepřel, jak nejpevněji to šlo.

Tím se situace změnila. Tredi ucítil oporu pod nohama a natáhl se tak, že dlouhá větev se ocitla v Caballerovu dosahu. Levou rukou se křečovitě držel skály vyčnívající jen několik centimetrů nad hladinou. Přestal křičet a podíval se papeže. V jeho očích se mísil strach s odhodláním.

Do hrudníku mi narazil nějaký ulomený kmínek stromu, přejel jako pilník po mém zranění. Opět jsem vykřikl bolestí a málem jsem ztratil rovnováhu. Tredi si zřejmě uvědomoval, že stačí málo a během okamžiku bude po nás.

„Chyť se, zatraceně,“ zařval.

Viděl jsem, že Caballero se konečně rozhodl. Jeho pravá ruka se pomalu vynořila z vody a sáhla po větvi.

Ale jeho dlaň nebyla otevřená. Něco v ní svíral. Vší silou jsem s papežem trhnul.

Zbraň mířila přímo na něho, vzdálená sotva metr od jeho hlavy. Caballero, s dalším ze svých skřeků, stiskl spoušť. Zoufale jsem vykřikl, byl to výkřik plný zuřivosti, plný nesnesitelného utrpení. Bylo po všem. Ale nic se nestalo. Žádný výstřel se neozval.

Nic se nestalo. Že by zbraň zvlhla, Luisito? Nezbyly už žádné kulky, Caballerito? Taková smůla. Tredi ztratil rovnováhu a já jsem ho prudce odstrčil zpět ke skále.

Caballero ještě několikrát nevěřícně stiskl spoušť. Potom zbraň odhodil a oběma rukama se vrhl na mizející větev, kterou Tredi s hlavou téměř pod vodou stále odhodlaně držel nad hladinou.

Luis Caballero ji minul o osudných pár centimetrů.

Papež Pius XIII. byl pohledu na Caballera, řítícího s němým výkřikem se do zběsilého vodního víru a okamžitě mizícího pod hladinou, ušetřen.

Já jsem si ho vychutnal.

29

IVANOVIČ S LUTHEREM hráli boccu v nevelkém háji na pozadí zasněžených vrcholků hor a já jsem předstíral, že studuji bibli, ale mé myšlenky se toulaly úplně jinde. Myslel jsem na Tilly.

Viděl jsem se s ní pár týdnů po Caballerově smrti. Dlouho se mi neozvala, zdržely ji nějaké nepokoje, státní převraty, nebo kdovíjaké jiné katastrofy, ale když mi jednou odpoledne konečně zavolala, hned jsem se za ní vydal.

„Paule! Co se ti stalo?“

Zranění stále pekelně bolelo.

„Spadl jsem z motorky. Jako blbec.“

„Pobrecito, jsi na to příliš starý, aby ses vozil na něčem takovém,“ řekla a zmizela v kuchyni, aby připravila drink. Vrátila se s nevyhnutelnou otázkou: „Co je nového ve Vatikánu?“

„Poměrně klid. Luther už je doma z nemocnice. A Tredi nic významného neudělal.“

„Je mi líto arcibiskupa Beccara. Přečetla jsem si to v tamních novinách.“

„Aha, už vím.“ Bývalý předák Svatých klíčů. Zemřel na infarkt v klášteře ve Španělsku.

„Taky jsem se doslechla, že odjel Diego Altamirano. Místo něho tu prý je nějaký Dán.“ Tilly mávla rukou směrem k hraničce vatikánských bulletinů na psacím stole.

Přikývl jsem. „Odborník na severské legendy.“

„Kam odjel Diego, nevíš?“

„Na jih, odjel někam na jih.“

Tilly si sedla vedle mě a sestersky mě políbila. Potom se pohodlně opřela a zahleděla se na město.

„To zní hezky, jih.“ Zaslechl jsem v jejím hlase nějaký podtón a nemýlil jsem se. Tilly najednou ožila. „Nezdá se ti, že to zní dobře, Paule? Jih.“

„Podle toho, jaký jih máš na mysli.“

„Co Guatemala?“

„Guatemala.“ Pochopil jsem. „Starý klášter v horách, který řídí Clara, dávná přítelkyně sestry Jean?“ Tilly přisvědčila.

Řekl jsem: „Slyšel jsem, že v Guatemale je moc hezky. Skvělé místo na dovolenou.“

„Víc než to,“ řekla Tilly tak tiše, že jsem jí téměř nerozuměl. „Měla jsem spíš na mysli místo pro život, kde by se dalo nějaký čas zůstat. Příběh s otevřeným koncem. Možná to není dobrý nápad, určitě se znovu nestanu jeptiškou. Ale… mám prostě našetřené nějaké peníze, Paule, a v novinách mi řekli, že mohu na nějaký čas odjet, něco jako vědecká dovolená. Je spousta věcí, které bych tam mohla dělat, říkala Clara.“

„To zní jako vtip.“

„Nepředpokládám, že by ses tam chtěl také jet podívat?“ zeptala se váhavě a zdálo se mi, že i s tajnou nadějí.

Chvíli jsem odolával pokušení. Nový život. Tilly. Můj život v srdci církve za moc nestál a po odchodu Tilly Wrightové to bude ještě horší. Ale ne, díky, Tilly.

„Myslíš jako na návštěvu?“ To ovšem neměla na mysli. „Samozřejmě. Rád.“

Mé zranění už bylo téměř zhojené a chystal jsem se na pár týdnů na hory, abych si trochu pročistil hlavu. Papežův rozkaz. Potom se vrátím zpátky. Řím bude vždycky mým domovem a Vatikán mým rajónem, dokud tu bude Tredi. Byl to slib, který jsem dal sám sobě a, nevyslovený, i papeži.

Tilly se rozplakala: „Clara říkala, že tam mají tolik práce, jako nikdy předtím. Tolik někoho potřebují. Je tam spousta dětí, které potřebují učitele. Vyprávěla mi, jak jsou plné radosti a naděje. Myslíš, že to také dokážu, Paule?“

Políbil jsem ji.

„Vaya con Dios, mi amor.“

Víc jsem si jako pouhý bratr nemohl dovolit, opravdové požehnání může dát jenom kněz.

Díky Ivanovičovým záludným otázkám jsem na Tilly hodně myslel. Její podoba mi vyvstala v mysli i tehdy, když mi domovník jednoho dne přinesl dopis. Nebyl ovšem z Guatemaly, známka byla italská, razítko ze Sieny a na zpáteční adrese uvedena lékařská ordinace. Dopis byl od Teresy Longhiové, která milovala muže, zavražděného v Bazilice.

Drahý bratře Paule,

vím, že jste to musel být vy, kdo umožnil mně a mé dceři Antonii navštívit papeže Pia XIII. Rozhodla jsem se vám napsat, abych vám vyjádřila svou vděčnost, i když mi trvalo několik měsíců, než jsem si utřídila všechny své myšlenky.

Když jsem dostala pozvání, byla jsem překvapená. Znáte můj názor na církev a jistě chápete, že jsem se už téměř rozhodla nepřijet. Ale Antonia, které tak rychle ubývaly síly, byla velice nadšená a já jsem ji nechtěla zklamat. Co jenom jsme se naběhaly po obchodech, než jsme si koupili správné oblečení.

Do Vatikánu jsme se vydaly jeden deštivý čtvrtek, očekávala jsem, že nás papež přijme, prohodí s námi několik slov a půjdeme si dál svou cestou, jako všichni ostatní před námi. Představte si moje překvapení, když jsem zjistila, že máme zůstat na oběd, jenom my tři s papežem.

Antonia i já jsme byly velmi nervózní, tak jsme toho moc nesnědly, ale zdálo se, že papež nám naprosto rozumí a snažil se, abychom se cítily co nejpohodlněji. Vyprávěl nám o životě ve Vatikánu. Antonia se několik roků tak nenasmála.

Než jsme odešly, papež se obrátil k mé dceři a řekl: „Chci, abys věděla a nikdy nezapomněla, že tvůj otec byl mým přítelem. Byl to dobrý člověk a dobrý kněz.“

Vzal její hlavu do rukou a políbil ji. Myslím, že jsme všichni plakali.

Následující řádky se mi nepíší zrovna snadno, jelikož nejsem jenom matka, ale také lékařka.

Jak jsem vám možná říkala, i podle nejoptimističtějších odhadů měla být má dcera dnes mrtvá.

Ale její nádor zmizel, Paule. Ta smrtící tmavá skvrna na snímku její lebky je pryč.

Ušetřím vás nudných lékařských podrobností, ale je fakt, že ani já, ani moji kolegové specialisté nechápeme, kam se ten zhoubný nádor ztratil – nebo proč. Nezůstala po něm ani stopa. Antonia přibývá na váze a má v úmyslu se co nejdříve vrátit do školy.

Co se vlastně stalo? Přála bych si, abych vám to uměla vysvětlit.

V literatuře jsem se dočetla pouze o dvou podobných případech takového spontánního uzdravení, ale nikdy se to nestalo v takhle pokročilém stadiu.

Možná si to vysvětlíte po svém, Paule, ale jsem si jistá, že chápete, jak překvapená byla realistka, ateistka a navíc lékařka jako já, když se přesvědčila, že něco takového je skutečně možné.

Slyšela jsem, že i vy sám jste byl nemocen. Přeji vám rychlé zotavení. Vždycky budete u mě doma vítaným hostem. I pro Antonii. Přijeďte nás, prosím, brzy navštívit.

Vaše přítelkyně,

TERESA LONGHIOVÁ

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai