Bludičky

David Morrell

(2009)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Horory

Policejní seržant Daniel Page se vydá po stopách své nezvěstné manželky. Zavedou ho až do texaského městečka, kde se každý večer zjevují nad krajinou tajemná světla. Na místě seržant znepokojeně zjistí, že nestojí jen před úkolem zachránit od jejich neblahých účinků svou ženu, ale že o jejich podivnou ničivou sílu projevily zájem i speciální vojenské výzkumné laboratoře.

DAVID MORRELL

BLUDIČKY

Policejní seržant Daniel Page se vydá po stopách své nezvěstné manželky. Zavedou ho až do texaského městečka, kde se každý večer zjevují nad krajinou tajemná světla. Na místě seržant znepokojeně zjistí, že nestojí jen před úkolem zachránit od jejich neblahých účinků svou ženu, ale že o jejich podivnou ničivou sílu projevily zájem i speciální vojenské výzkumné laboratoře.

DAVID MORRELL

se narodil v Kanadě a nyní se svou ženou žije ve městě Iowa ve stejnojmenném státě USA. Je skutečným mistrem bestselleru a jeho bleskurychlých dějových zvratů. Základními ingrediencemi jeho literární kuchyně jsou všudypřítomný strach a úzkost, občas střídmě okořeněné černým humorem, s nimiž dokáže čtenáři nepřekonatelným způsobem přiblížit okamžiky na hraně mezi životem a smrtí. Díky tomu bývá D. Morrell označován za klasika thrilleru. Opakovaně se stal nejprodávanějším autorem New York Times. Celkový náklad jeho knih přesáhl deset milionů výtisků. Filmová postava Ramba byla vytvořena na základě jeho literární předlohy.

DAVID

MORRELL

BLUDIČKY

edice

Copyright © 2009 by David Morrell

Translation © Dalibor Míček, 2009

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE SHIMMER

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2009

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno Vydání první

ISBN 978-80-7362-743-0

AUTOROVA POZNÁMKA

Jevy popsané v tomto románu se často vyskytují v noci v okolí města Marfa v západním Texasu. Byly pozorovány již v dobách, kdy se zde usídlili první domorodí Američané. Dosud je nikdo uspokojivě nevysvětlil.

Zdaliž jest mnoho dnů mých?

Ponechejž tedy a popusť mne, abych maličko pookřál,

Prve než odejdu tam, odkudž se nenavrátím,

Do krajiny temnoty a do stínu smrti,

Do krajiny rozhárané, tmavé,

Kdež jest mrákota světlem jediným.

– kniha Jobova

ČÁST PRVNÍ:

VÁBENÍ

1

Z výšky téměř pěti set metrů vypadal modrý náklaďák jako kovová hračka. Jindy by splynul s ostatním provozem, ale tohoto výjimečně jasného úterního odpoledne počátkem června pilot zřetelně viděl, jak bezohledně předjíždí jiná vozidla a střídá jízdní pruhy, jak se řidič snažil využít každou mezeru a skulinu.

Jednomotorový hornoplošník Cessna 172 pilotoval čtyřicetiletý policista Dan Page. Věděl, že za volantem sledovaného automobilu sedí muž, protože ve sluchátkách slyšel hlášení policejních vysílaček, a věděl také, že řidič před deseti minutami při hádce mezi drogovými dealery v parku Fort Marcy zastřelil člověka. Přestřelku zahlédl hlídkující policista, který jel právě kolem, a zabočil do parku. Útočník po něm střelil skrze čelní sklo hlídkového vozu a zabil ho. Zaměstnanci městské správy, kteří prováděli úpravy zeleně a viděli vraždu na vlastní oči, se shodli v popisu pachatele: hubený, asi dvacetiletý běloch v bílém tričku s oholenou hlavou a velkým tetováním na levé paži.

Page měl volný den a věnoval se svému koníčku. Jako majitel licence soukromého pilota si rád brával svou cessnu z hangáru na malém letišti v Santa Fe a „povznesl se nad všechno“, jak s oblibou říkával. Ovšem když zaslechl na policejní frekvenci hlášení o pronásledování, stočil kormidlo a přes město široké pouhých šest kilometrů zamířil k místu, kde byl vrah naposled spatřen. Doufal, že se mu ho podaří mezi nízkými budovami objevit a že bude moci své kolegy v hlídkových vozech navést na pachatelovu stopu. O pět minut později již našel svůj cíl. Náklaďák ujížděl na plný plyn a divoce kličkoval, což pozemní sledování značně ztěžovalo, ovšem ze vzduchu ho Page měl jako na dlani.

„Jede na východ po Peraltě,“ ohlásil do mikrofonu. „Pozor, teď odbočil na Guadelupe směrem do centra.“

„Jsem pět bloků od něj,“ oznámil jiný policista spěšně. „Můžu ho odříznout.“

„Počkej, právě zatáčí na Agua Fria.“

Page bezmocně pozoroval, jak protijedoucí řidič ve snaze uhnout prchajícímu vrahovi z cesty strhl vůz na chodník a narazil do zdi z nepálených cihel, které se mu sesypaly na kapotu. Pilot si představil zvuk srážky. Navzdory vzdálenosti mu zněl v uších jako hromobití.

„Vrátil se na Saint Francis Drive,“ upozornil kolegy na zemi.

„Jestli míří na mezistátní, zastaví ho zátarasy na nájezdových rampách,“ odvětil naléhavý hlas.

Nákladní automobil znovu prudce změnil směr.

„Odbočil doprava na Cerrillos Road,“ varoval Page.

„Zastavím ho na Cordově,“ vyhrkl jiný hlas.

Page hleděl dolů na přechod, kde se chodci rozprchli na obě strany, aby neskončili pod koly. Další osobní vůz musel sjet ze silnice.

„Pozdě, už je za Cordovou!“

„Postavíme zátarasy na Saint Michael’s Drive.“

„Raději na Rodeo Road! Jede teď příliš rychle, na Saint Michael’s to nestihnete!“

Náklaďák skutečně polykal metry úžasnou rychlostí, ostatní vozidla na Cerrillos Road jako by stála.

Bože můj, ten to kalí nejmíň sto padesát, pomyslel si Page.

Řidiči jedoucí stejným směrem určitě viděli blížící se monstrum ve zpětném zrcátku, případně slyšeli houkačku, pokud ji uprchlík používal. Každopádně se mu klidili z cesty.

„Uzavřeli jsme křižovatku Cerrillos a Rodeo Road!“ vykřikl chraplavý hlas.

Náklaďák okamžitě odbočil do vedlejší ulice.

Page konečně pochopil. „Myslím, že odposlouchává policejní vysílačky!“

„Cože?“

„Jakmile někdo ohlásí zátaras, pachatel změní směr! Určitě nás slyší! Teď zatáčí na parkoviště před Lowe’s.“

Zákazníci vycházející z obrovského nákupního střediska polekaně uskakovali, jak se náklaďák řítil k multikinu na opačném konci rozlehlé plochy. V příštím okamžiku zmizel v parkovací garáži.

Page kroužil kolem obchodního komplexu a vyhlížel muže v bílém tričku, který by vyšel z garáže a pokusil se utéct pěšky. Jenže v červnu nosí tričko plno lidí a z výšky se barva oděvu určuje velmi obtížně. Navíc může být irelevantní – pachatel mohl někoho donutit, aby mu dal třeba košili jiné barvy, což by mu dovolilo nepozorovaně uniknout.

Přesto Page vytrvale kroužil.

Z garáže vyjelo auto.

Pilot sledoval drobné postavičky chodců, kteří mířili ke vchodu do multikina. Pátral, jestli se někdo nepohybuje nepřirozeně rychle.

Z garáže vyjelo SUV.

Vozidlo mohl vyměnit stejně snadno jako si převléct svršky, uvědomil si Page.

Z garáže vyjel sportovní kabriolet.

Page z výšky pozoroval všechna tři vozidla a prostřednictvím vysílačky předal jejich popis kolegům na zemi. První automobil pokračoval v pruhu pro odbočení vlevo na Cerrillos Road. SUV se drželo v pravém pruhu a zahnulo do postranní ulice. Kabriolet mířil na parkoviště před nákupním střediskem.

Tři různé směry.

Do oblasti se ze všech stran sjížděly hlídkové vozy. Page viděl na jejich střechách otáčející se majáčky a představil si kvílení sirén.

Žádné další vozidlo z garáže nevyjelo. Na parkovišti zablokovala policejní hlídka cestu sportovnímu kabrioletu a Page obrátil pohled k automobilu, jenž opustil garáž jako první. Stál u vjezdu na Cerrillos Road a čekal na mezeru v hustém provozu. Naproti tomu SUV na žádnou překážku nenarazilo a ujíždělo postranní ulicí v poklidném tempu opačným směrem.

Page poslechl instinkt a vydal se za ním. Sestoupil o třicet metrů, nic drastického, proti čemu by úřad pro letectví mohl protestovat, ale i tak zvuk jeho motoru znatelně zesílil.

Řidič sportovně užitkového vozidla lehce přidal plyn.

Page klesl o dalších třicet až čtyřicet metrů. Na zemi už ho muselo být hodně slyšet.

SUV znatelně zrychlilo.

„Je pode mnou! V tom esúvéčku!“ křikl Page do mikrofonu a ověřil si svou teorii sestupem o dalších pár desítek metrů ve snaze vyprovokovat nějakou reakci.

Taky že ano. SUV doslova poskočilo a smykem odbočilo doprava na nájezdovou rampu.

„Míří k Airport Road!“

To už se SUV řítilo po víceproudové silnici a kličkovalo v provozu tak bezohledně, že ostatní automobily musely uhýbat na krajnici nebo dokonce do protisměru. Po několika vteřinách došlo k první srážce. SUV se při každé prudké změně jízdního pruhu rozhoupalo, postrádalo stabilitu těžkého náklaďáku.

Page se zahleděl dál po Airport Road a vytřeštil oči na benzinovou cisternu, která právě vyjela od čerpací stanice. Ach, pro smilování boží…

SUV opět přejelo z pruhu do pruhu a naklonilo se tak nebezpečně, až mu hrozilo převrácení. Chvíli trvalo, než zase dopadlo na všechny čtyři, ale jak se řidič snažil vklouznout do mezery v levém jízdním pruhu, strhl volant příliš prudce. Vozidlo několik děsivých vteřin balancovalo na dvou kolech, pak se překulilo na bok a v dešti jisker klouzalo po asfaltu.

Ne!

SUV narazilo do cisterny a protrhlo její spodní stranu. Od sršících jisker se okamžitě vznítil vytékající benzin.

Oba automobily zahalila mohutná ohnivá koule, k nebi vyšlehl chvost plamenů. Page sklouzl po křídle v nouzovém únikovém manévru, ale i tak se do něj tlaková vlna pěkně opřela. Chvíli mu trvalo, než našel hlas a zavolal vysílačkou pro pomoc. Všude kolem se vznášel temný dým.

2

V zasedacím sále bylo před obyčejnou školní tabulí rozestaveno několik řad tvrdých kovových židlí. Pod stropem bzučely zářivky a jejich bledé světlo dodávalo tvářím policistů, kteří podávali hlášení svému náčelníkovi, mrtvolný nádech. Page se podíval oknem na parkoviště před policejní stanicí, momentálně obsazené televizními přenosovými vozy.

„Fajn. Takže jste mi řekli, co jste udělali dobře. Teď bych rád slyšel, co jste provedli špatně,“ požádal náčelník. „Za patnáct minut začíná tisková konference. Nerad bych se dočkal nějakého překvapení.“

„Nepronásledovali jsme ho,“ vyhrkl policista jménem Angelo. „Ani na vteřinu jsme neohrozili civilní obyvatelstvo. Snažili jsme se o jediné – dostat se před něho a odříznout mu cestu.“

„Přesně tak,“ přidal se kolega, který se jmenoval Rafael. „Přestože ten parchant zastřelil Bobbyho, nezareagovali jsme nijak přehnaně.“

„Řítil se přes město rychlostí sto šedesát kilometrů v hodině,“ doplnil policista Vera. „Hotový zázrak, že nezabil jiného řidiče než toho chudáka z cisterny.“

Náčelník se otočil k Danu Pageovi.

„Co mi k tomu řekneš ty?“

Page se snažil nemyslet na krutou smrt řidiče cisterny.

„Vzhledem k tomu, že helikoptéra státní policie zůstala kvůli opravě na zemi, jediný letoun, který byl v té době ve vzduchu k dispozici, byl ten můj. Upozornil jsem středisko letové kontroly, aby varovalo jiná letadla, že nemají vstupovat do vzdušného prostoru nad městem. Celou dobu jsem se držel nad předepsanou minimální letovou hladinou a neporušil jsem žádná pravidla. Nikoho jsem neohrozil.“

Náčelník přejel zrakem podřízené. „Může k tomu někdo něco dodat? Stal se nějaký průser, o kterém bych měl vědět?“

Shromáždění policisté mlčeli.

„Takže si jdu promluvit s reportéry.“

Jeho podřízení sborově vydechli úlevou.

Když vstali a zamířili ke dveřím, Page se držel vzadu.

„Neskočíš s námi na pivko?“ zeptal se Angelo.

„Jen co oznámím manželce, že jsem v pořádku,“ odpověděl Page. Nemusel se ptát, kde se sejdou. Kolegové si oblíbili sportovní bar na Cerrillos Road a nikam jinam nechodili.

Jakmile v místnosti osaměl, vytáhl mobilní telefon a zavolal domů – od přistání již počtvrté. I tentokrát uslyšel vlastní hlas ze záznamníku: „Zanechte prosím vzkaz.“

Zkusil Toriin mobil a počtvrté uslyšel její hlas, který prosí o zanechání vzkazu.

„Ahoj, to jsem já,“ řekl hlasové schránce. „Zavolej mi, až budeš na příjmu.“

Podíval se na hodinky. Digitální displej ukazoval devatenáct dvacet tři. Kde může být? lámal si hlavu.

3

Page odbočil se svým SUV Grand Cherokee na příjezdovou cestu k přízemnímu domku a stiskl dálkový ovladač garážových vrat, zavěšený vedle sluneční clony. Jak se vrata pomalu zvedala, odhalovala prázdné místo, kde normálně stával Toriin sedan Saturn. Dan vjel dovnitř, vypnul motor, vystoupil z auta a zabouchl za sebou dveře.

Vešel do kuchyně ponořené do stínů a poprvé si všiml nepřirozeného ticha, které v domě vládlo.

Na stole ležel vzkaz.

Odjela jsem k matce.

Page se zamračil – jeho tchyně bydlela v San Antoniu v Texasu, dvanáct set kilometrů daleko. Tori se slovem nezmínila, že by se za matkou chystala. Co ji proboha přimělo k tak náhlému odjezdu? uvažoval.

Napadlo ho jediné vysvětlení. Určitě to bylo něco naléhavého. Matka jí zavolala, že se stalo něco hrozného… Ne, volal vlastně někdo jiný a něco hrozného se stalo její matce. Nějak se jí podařilo sehnat na poslední chvíli letenku a vyrazila do Albuquerque.

Stát Nové Mexiko má jediné větší letiště právě v Albuquerque a cesta autem ze Santa Fe tam trvá asi hodinu a čtvrt. Dan a Tori proto vždy létali na návštěvu do Texasu jeho cessnou. Tentokrát však byl ve vzduchu a nebral mobilní telefon, takže mu nemohla oznámit, že odjíždí.

Samozřejmě. To dává smysl, táhlo mu hlavou.

Nicméně se mimoděk poškrábal na čele.

I když jsem nemohl zvednout mobil, co jí bránilo nechat mi vzkaz v hlasové schránce?

V kuchyni visel vedle chladničky nástěnný telefon. Page k němu přistoupil a zadíval se na lístek se seznamem čísel.

Našel to, které potřeboval, a vyťukal ho. Očekával záznamník, ale ohlásila se starší žena.

„Haló?“

„Margaret? Jsi to ty?“

Page s tchyní moc často nemluvil, ale ona jeho hlas přesto poznala.

„Samozřejmě že jsem to já, Dane. Proč tě to tak překvapuje?“

„Nečekal jsem, že mi to zvedneš. Myslel jsem, že jsi nemocná… nebo se ti něco stalo.“

„Nemocná? Něco se mi stalo? Jak tě proboha něco takového napadlo?“

„Vrátil jsem se domů a našel lístek od Tori, že odjela za tebou. Rozhodla se zcela nečekaně… Chci říct, že když jsem ráno odcházel z domu, slovem se mi nezmínila, že by chtěla odjet. Předpokládal jsem tedy, že se přihodilo něco vážného. Že jsi měla třeba nehodu. Víš určitě, že jsi v pořádku?“

„No, celé odpoledne jsem dřela na zahradě, takže jsem pekelně unavená. Ale jinak se cítím v pohodě. Když mi Tori volala, že se za mnou vypraví, překvapilo mě to stejně jako tebe.“

Page sevřel sluchátko, až mu zbělely klouby. „Ona ti volala? Kdy?“

„Dnes ráno kolem desáté.“

Jen co jsem odjel na letiště, blesklo mu hlavou. Tori pracovala jako realitní makléřka a často trávila dopoledne doma – vypisovala nabídky a obvolávala klienty.

V duchu rychle počítal. Z Albuquerque nelétá do San Antonia žádný přímý spoj. Tori musela letět do Dallasu a tam přestoupit. Celá cesta ode dveří ke dveřím obvykle trvala sedm hodin. Těžko říct, kdy jí to letělo, ale touhle dobou už by měla být na místě.

„Je u tebe? Rád bych si s ní promluvil.“

„Ne, očekávám ji až za několik hodin,“ odpověděl stárnoucí hlas. „Možná až zítra.“

„Zítra?“ Dana z toho zmatku rozbolela hlava. „To musela letět hodně pozdě.“

„Jenže ona neletí.“

Co je to za hloupost? „Neletí? Ale jak tedy… Chceš mi snad říct, že jede autem?“

„Právě to mi řekla. Taky jsem nechápala. Osm set mil… Každopádně tvrdila, že chce řídit. Tys o tom opravdu nevěděl?“ podivila se.

„Opravdu. Vůbec jsem netušil, že má něco takového v úmyslu.“

„Ptala jsem se jí, proč autem. Odpověděla, že se chce rozhlížet po krajině a přemýšlet. Ale neřekla mi o čem… Ehm, Dane, já nevím, jak jinak tu otázku položit. Je mezi vámi dvěma všechno v pořádku?“

V prvotním impulzu chtěl vyhrknout: Naprosto. Vycházíme spolu báječně. Lepší by to být nemohlo.

Slova mu však uvázla v hrdle.

Přinutil se k jiné odpovědi. „Úplně by stačilo, kdyby mi řekla, že tě chce navštívit. Nejspíš bych jel s ní. Vůbec s tím nemusela dělat takové tajnosti. Jestli pojede celou cestu bez přestávky a dorazí ještě dnes v noci, požádej ji, prosím tě, ať mi hned po příjezdu zavolá. Je mi jedno, kolik bude hodin.“

„Spolehni se, vyřídím jí to.“

„Vyřídit nestačí, Margaret. Prosím tě, aby ses postarala, že to skutečně udělá. Vraž jí telefon do ruky a dohlédni, že mi opravdu zavolá.“

4

Page zavěsil a rozhlédl se po kuchyni. Tori umyla a uklidila nádobí po snídani. Kuchyňská linka byla prázdná, vše uloženo na svém místě – jako v domě připraveném na ukázku potenciálnímu zájemci.

Přesunul se do obývacího pokoje. Časopisy, ještě včera večer poházené na kávovém stolku, ležely srovnány do úhledné hromádky. Vzpomněl si, že se na televizi nedívala moc dlouho a že si šla brzy lehnout; chtěla si číst.

Vydal se chodbou k její pracovně a nahlédl dovnitř. Přenosný počítač zmizel a na psacím stole zůstala jen lampička.

Vešel do společné ložnice. Postel vzorně ustlaná, vše uklizeno. Nahlédl do skříně a všiml si, že zmizely dva kufry. S pohledem na prázdná ramínka usoudil, že si Tori vzala většinu všedních šatů, ale kostýmky, které si oblékala do práce, zůstaly. Pootvíral zásuvky prádelníku – veškeré spodní prádlo a ponožky pryč. Stočil pohled k její straně manželské postele. Jako vášnivá čtenářka vždycky mívala na nočním stolku deset či dvanáct knížek.

Nezůstala ani jedna.

Trvalo dlouho, než se probral ze strnulosti. Pak si uvědomil, že se venku stmívá. Vrátil se do obývacího pokoje a usedl do stínů.

5

Ve středu ráno se Page se škubnutím probudil a otočil se k děsivé prázdnotě manželčiny strany postele. Několik znepokojených okamžiků na ni hleděl, pak na sebe ve spěchu nasoukal džínsy, vyběhl před dům, sebral z chodníku noviny a spěchal zpátky, aby nepromeškal zvonění telefonu.

PŘESTŘELKA, HONIČKA A VÝBUCH CISTERNY, hlásal titulek na první stránce. Pod ním Bobbyho fotografie v uniformě. Na dalším snímku řidič cisterny. Na třetím dva ohořelé a pokroucené vraky zaklíněné do sebe.

Page položil noviny na stůl obrázky dolů.

Déle už čekat nedokázal. Zvedl sluchátko a vyťukal příslušné číslo.

„Margaret, tady Dan.“

Tentokrát vynechala obvyklé zdvořilosti. „Tori ještě nedorazila,“ oznámila.

Page cítil, jak mu náhle vyschlo v krku, a musel polknout, aby mohl promluvit. „Určitě ji zmohla únava a strávila noc v motelu.“ Už ve chvíli, kdy tu domněnku vyslovil, jí nevěřil.

„Tak proč mi nezavolala, abych se o ni nestrachovala? To je totiž přesně to, co dělám.“ Ženský hlas se zachvěl. „Co když měla nehodu?“

„Nemyslím, že je to pravděpodobné. Určitě bych se něco doslechl.“ Page se snažil působit přesvědčivě. „Ale poptám se a třeba něco zjistím.“

O tři hodiny později, právě když jel vyšetřovat pobodání na střední škole, obdržel Page telefonát od dispečera na policejní stanici.

„Nenašli jsme žádný záznam, že by Tori měla nehodu na území Nového Mexika nebo Texasu. Stejně tak neexistuje záznam, že by ji přijali do některé z nemocnic, kolem kterých cestou projížděla.“

Dan úlevou vydechl, věděl však, co ta zpráva znamená a co musí podniknout jako následující krok. Neviděl jinou možnost.

„Prohlaste ji za nezvěstnou.“

6

Ve čtvrtek časně ráno zazvonil telefon. Page odložil šálek s kávou a popadl sluchátko.

„Haló?“

„Dan Page?“ zeptal se chraplavý hlas kuřáka s výrazným jižanským přízvukem.

„U telefonu.“ Page si uvědomil, že svírá sluchátko vší silou.

„Tady šerif Roger Costigan z Rostovu v Texasu.“

„Kde?“ Page horečně uvažoval a natáhl se pro tužku.

„Rostov v Texasu. Město se nachází jihovýchodně od El Pasa, asi osmdesát kilometrů od mexických hranic.“

Page cítil uzel ve vnitřnostech. „Našli jste mou ženu?“

„Victoria Pageová,“ řekl hlas, jako kdyby předčítal z protokolu. „Běloška. Sto šedesát osm centimetrů, padesát osm kilogramů. Zrzavé vlasy. Zelené oči. Vozidlo tmavomodrý Saturn Outlook z roku dva tisíce osm.“ Hlas odříkal registrační značku.

„To je ona.“ Dan cítil na čele ledový chlad.

„Jeden z mých zástupců si dnes časně ráno všiml jejího auta. Stálo odstavené na krajnici. Řidičku objevil záhy nedaleko vozidla.“

Page zatajil dech. „Je…?“

„Je v pořádku. V tomto směru si nedělejte starosti. Není zraněná a nic jí nehrozí.“

„Neměla nehodu?“

„Ne, pane.“

„Opravdu není zraněná?“

„Přesně tak, pane. Je v pohodě.“

Díky bohu, pomyslel si Page, ale vzápětí se mu do mysli vkradla znepokojující otázka.

„Když teda není zraněná, proč stálo její auto na krajnici?“

„To se těžko vysvětluje.“

„Nechápu. Je tam? Můžete mi ji dát k telefonu?“

„Ne, pane. Není tu se mnou.“

„Jak si s ní teda můžu promluvit?“

„Počítám, že to záleží na ní,“ odvětil hlas. „Sdělili jsme jí, že ji hledáte, ale ona nijak nereagovala.“

„Poslyšte, já tomu skutečně nerozumím. Je sama?“

„Pokud vím, tak ano.“

„Tak co proboha dělá v…“ Page nahlédl do poznámkového bloku. „V Rostovu v Texasu?“

„Tahle záležitost je poněkud komplikovaná. Pochopil byste lépe, kdybych vám to vysvětlil osobně. Hlavní je, že nedošlo k žádnému porušení zákona. Je zde ze své vlastní vůle.“

„Říkáte, že byste mi to měl vysvětlit osobně?“

„Přesnější termín by asi zněl ukázat.“

„Zatraceně, proč pořád mluvíte v takových záhadách, šerife?“

„Omlouvám se, pokud jsem ve vás vyvolal takový dojem. Věřte mi, jde o velmi neobvyklou situaci. Obávám se, že přes telefon vám to vysvětlit nedokážu. Budete se muset přesvědčit na vlastní oči.“

„Ať už se tam u vás děje cokoliv, můžete mě očekávat dnes odpoledne.“

„Obávám se, pane Page, že vám to potrvá o něco déle. Jste v Santa Fe, že?“

„Správně.“

„No, nejbližší větší letiště máme v El Pasu a odtamtud je to k nám ještě několik set kilometrů. Dnes odpoledne to v žádném případě nemůžete stihnout.“

„Máte tam vůbec nějaké letiště?“

„Ano, ale docela malé. Používají ho farmáři a…“

„V pět jsem u vás.“

7

Page zavolal na policejní stanici a oznámil velícímu důstojníkovi, že se dnes a s největší pravděpodobností ani zítra nedostaví do práce, možná přijde až v pondělí. Pak si sbalil kufr, popadl letecký pytel a odjel na malé letiště v Santa Fe. Zanesl zavazadla k přepážce a pozdravil se s mladou ženou, která za ní seděla a četla noviny. Než se mohla zmínit o článku na titulní straně, Dan už mířil k počítačům, aby si prostudoval přehled počasí nad Novým Mexikem a Texasem. Podle předpovědi hrozily za několik dní bouřky, ale v nejbližší době se neočekávaly žádné vážnější problémy.

Jako vždy si těsně před odletem prohlédl zakázané oblasti na trase, vzdušné prostory, do kterých piloti nejčastěji z bezpečnostních důvodů nesměli vlétnout. Pokud někdo nedbal varování, mohl náhle zjistit, že vedle něj letí vojenská stíhačka, která mu důrazně signalizuje, aby přistál na nejbližším letišti.

V Novém Mexiku žádná omezení neplatila, ovšem Page ke svému překvapení zjistil, že jeden zakázaný prostor se nachází právě v okolí Rostovu. Klikl na příslušný odkaz a dozvěděl se, že omezení se týká radioastronomické observatoře ležící zhruba třicet kilometrů severozápadně od města, tedy nikoliv ochrany národní bezpečnosti – letadla přelétávající nad anténami by mohla způsobit rušení přijímaných elektromagnetických signálů od nejrůznějších astronomických jevů, například slunečních erupcí nebo spirálních galaxií.

No nic, tak se budu držet mimo, pomyslel si Page.

Vylovil z leteckého vaku mapy a rychle načrtl trasu do Rostovu. Jak říkal šerif Costigan, městečko leželo několik set kilometrů jihovýchodně od El Pasa a velmi daleko od San Antonia.

Se smíšenými pocity prošel dveřmi k hangárům a k odstavné ploše, na níž stály řady malých letounů připoutaných lany, upevněnými k ocasu a křídlům, k úvazníkům zapuštěným do betonu. Mezi nimi i jeho cessna. Tlačil ho čas a musel se v duchu napomenout, aby neuspěchal předstartovní prohlídku a přípravu. Po každém letu si nechal naplnit palivovou nádrž a teď vypustil trochu leteckého benzinu do hrnku, aby se ujistil, že neobsahuje vzduchové bubliny a nečistoty.

Soustřeď se, opakoval si neustále.

Odvázal letadlo, nasedl do kabiny, připevnil mapu a letový plán k podložce přivázané ke stehnu a zhluboka se nadechl.

Dávej pozor, nabádal sám sebe. Bez ohledu na to, jak rychle toužíš dostat se k Tori, teď záleží na letadle. Soustřeď se na jeho ovládání.

Znovu se nadechl a začal procházet seznam předletových úkonů.

Co proboha Tori dělá v Rostovu v Texasu?

Vysílačkou požádal pozemní letovou kontrolu o povolení rolovat na dráhu. O pět minut později – dvě hodiny po rozmluvě s šerifem Costiganem – už nabíral výšku a natočil nos letadla k Texasu.

8

Muž ozbrojený karabinou M4 stál ve stínu malé budovy z betonových kvádrů a vychutnával si poslední tahy z cigarety. Vzduch měl příjemných třicet stupňů, ale po dvou turnusech v Iráku se ze zvyku co nejvíce vyhýbal pobytu na přímých slunečních paprscích.

Uprostřed dopoledne stálo slunce na opačné straně domku, a Earl Halloway se proto nemohl těšit pohledem na rozeklanou krásu Davisových hor na severu. Jeho výhled se omezoval na zdánlivě nekonečnou pustinu, tu a tam porostlou řídkými trsy hnědé trávy.

Padesát metrů od něj se táhl čtyři metry vysoký plot z drátěného pletiva, ztrácející se pod popínavým laskavcem a korunovaný ostnatým drátem. Tabule rozvěšené v pravidelných intervalech varovaly:

VĚDECKOVÝZKUMNÁ ZÁKLADNA

VSTUP ZAKÁZÁN

Vlevo se k nebi tyčilo devět disků mohutných parabolických antén zaměřených různými směry a ještě jedna, natočená vodorovně. Ta se nejspíš opravovala, protože vedle ní stál nákladní automobil s lešením a malým jeřábem. Mísy viditelné z velké dálky působily jako nápadné jizvy na tváři krajiny.

O patnáct kilometrů dál visela podobná cedule na uzamčené bráně, která přehrazovala příjezdovou silnici. Občasní kolemjedoucí, kteří se u ní zastavili, aby se zadívali ke vzdáleným parabolám, se zdrželi jen krátce, než je nuda přiměla pokračovat v cestě.

Celkem obepínaly základnu tři řady plotů, z nichž ta první nebyla pod proudem. Nikdo totiž neměl chuť dohadovat se s místními rančery, jejichž dobytek by se po kontaktu s elektrifikovaným pletivem upekl na škvarek. Ani tak se dosud nenašel žádný blázen, který by ploty přelezl. Ten prostřední tvořily pouze natažené ostnaté dráty a třetí, vnitřní, byl pod proudem. Tabulky umístěné v úzkých rozestupech mluvily jednoznačně: POZOR! VYSOKÉ NAPĚTÍ!

Halloway mohl sedět v klimatizovaném kontrolním stanovišti a pozorovat monitory, které by odhalily každý – předem k zániku odsouzený – pokus narušitele překonat poslední plot. Pokud by k tomu někdy došlo, musel by potom spolu s ostatními strážnými uklidit žalostné ostatky. Jediný důvod, proč vycházet ven, představovala kuřácká přestávka, protože ve sterilním objektu bylo kouření přísně zakázáno. Sám před sebou ospravedlňoval svůj zlozvyk nutností přesvědčit se, že všechno je skutečně tak klidné, jak vypadá. Sebecitlivější kamery a monitory stále nenahradí lidské oko. Koneckonců, jeden z jeho spolubojovníků v jednotce rangers nasazené v Iráku, vynikající odstřelovač, se dokázal v terénu tak dokonale maskovat, že by jej nepřítel objevil až v okamžiku, kdy by na něj šlápl.

Takový tok myšlenek Hallowaye zneklidnil. Chtěl si jen v klidu zakouřit, a teď uvažuje o odstřelovačích. Nejvyšší čas vrátit se dovnitř, usoudil. Naposled lačně zatáhl z cigarety, odhodil nedopalek na zem, zašlápl ho a ještě jednou přejel pátravým pohledem pustou krajinu.

Třicet kilometrů na jihovýchod leží Rostov, ale Halloway městečko nikdy nenavštívil, jako ostatně nikdo z osazenstva vědecké stanice. Rostov pro ně představoval stejně zakázanou oblast jako vzdušný prostor nad základnou pro civilní piloty. Nepřejeme si, aby o nás přemýšleli, vyslechl přísný pokyn, když podepisoval závazek a těšil se na snadnou službu.

Po třech měsících pobytu na uzavřené stanici se však nemohl dočkat, až ho přijdou vystřídat. Ještě dva týdny. Jistě, dostávali mnohem lepší stravu než v Iráku a měli volný přístup k alkoholu, o čemž se jim v muslimské zemi mohlo jenom zdát. Na přísun nejnovějších filmů stahovaných z internetu si také nemohli stěžovat, vždyť některé dosud ani nevyšly na DVD.

Jenže co naplat, Halloway potřeboval ženskou.

S podvědomou obavou, zda mu na záda nemíří skrytý odstřelovač, vyťukal na panelu vedle vchodu bezpečnostní kód. Počkal, až zabzučí odemykaný zámek, otevřel masivní kovové dveře a vešel do přestupové komory. Okamžitě ho obklopil filtrovaný, sterilní chladný vzduch observatoře. Přibouchl za sebou těžké křídlo a ujistil se, že elektronický zámek zaklapl. Pak odemkl druhé dveře, prošel jimi, zajistil je za sebou a sestoupil po kovovém schodišti, které ústilo do dlouhé chodby osvětlené zářivkami.

9

Rozlehlé podzemní prostory se neznatelně chvěly vibracemi.

Když sem Halloway před třemi měsíci nastoupil, nevěnoval jim žádnou pozornost, ale jak dnů přibývalo, stále citlivěji vnímal všudypřítomné jemné bzučení, které přisuzoval generátoru zásobujícímu komplex elektřinou, případně činnosti obrovských disků antén. Ostatní si ho očividně nevšímali, ale jemu nepomáhalo ani nasazení ucpávek do uší – ani s nimi se pořádně nevyspal.

Minul dvoje dveře vlevo a zabočil doprava do místnosti plné monitorů uzavřených televizních okruhů, jejichž kamery zabíraly všechny přístupy k objektu. Barevné záběry vynikaly ostrostí a vysokým rozlišením. Za nocí získávaly obrazovky zelenkavý nádech a termické senzory zřetelně rozlišovaly rychle chladnoucí zemský povrch od lidských nebo zvířecích těl se stálou teplotou.

Hallowayův společník na směně, rozložitý chlapík s mohutnýma rukama, seděl na kovové židli, listoval sportovním magazínem a občas mrkl na monitory. Mizerná disciplína, jenže po měsících nečinnosti Halloway chápal, jak je těžké neustále zírat na ty zatracené obrazovky.

„Kouření škodí zdraví,“ poznamenal druhý strážný jménem Taggard, aniž vzhlédl od časopisu.

„Nechat po sobě střílet taky. Letící kulka mi dělá větší starosti než cigareta.“

„Tady nejsme v Iráku.“

„Díky za lekci ze zeměpisu. Mimochodem, otylost rovněž škodí zdraví, což ti ovšem nebrání v neustálém pojídání těch čokoládových tyčinek, co jich máš plný šuplík. Kolik jich zdlábneš za den? Deset? Patnáct?“

Taggard se uchechtl. Oba si osvěžovali nudnou službu vzájemným popichováním. „Asi bych si místo čtení magazínů opravdu měl raději zajezdit na rotopedu. Hned zítra ráno zajdu do tělocvičny.“

„No, to já se zajdu vyčurat. Hned teď,“ opáčil Halloway.

„Fajn. A potom by sis možná mohl sednout tady a já bych se šel projít.“

Teď se zasmál Halloway.

Ustoupil zpátky do chodby a vydal se původním směrem. Tabulka na otevřených dveřích vlevo hlásala ANALÝZA DAT. Nahlédl do místnosti šumějící statickou elektřinou a spatřil plešatého znuděného vědce, který přes silné brýle zaujatě hleděl na obrazovku počítače. Podél stěn se táhly četné police, plné nejrůznějšího elektronického vybavení, na němž blikaly barevné kontrolky a pohybovaly se ručičky měřicích přístrojů. Jeden z osciloskopů graficky znázorňoval průběh statických impulzů; výsledek připomínal chaoticky se pohybující body. Ostrý pronikavý zvuk připomínal zvuky vydávané rozhlasovým přijímačem, na němž někdo hledá stanice se slabým signálem.

Což je přesně to, co se tady děje, pomyslel si.

Jemné vibrace nabraly na intenzitě a Hallowaye z nich rozbolela hlava.

„Dneska to zní trochu jinak než včera,“ poznamenal a donutil vědce vzhlédnut.

„Nazdar, Earle,“ pozdravil muž v brýlích. „Ano, aktivita zesílila a je hlasitější. Zaznamenáváme také nárůst všech ukazatelů.“

„Co to podle tebe znamená?“

„Nejspíš nic. Občas jako by se statická elektřina z nějakého neznámého důvodu akumulovala a pak zase intenzita opadne. Podle počítače vykazuje stejný rytmus již od chvíle, kdy byla observatoř před patnácti lety uvedena do provozu.“ Vědec se otočil k řadě ovládacích knoflíků a tlačítek. „Zkusím změnit polohu antény a uvidíme, jestli se nám nepodaří odhalit nějakou pravidelnost. Sledování elektrických výbojů v nejbližším okolí nám pomáhá při ověřování, zda zařízení funguje správně.“

Halloway věděl, že vědec měl na mysli anténu umístěnou vodorovně a zaměřenou na horizont, jako kdyby na ní probíhaly opravy. Nepochyboval však, že parabola míří přesně definovaným směrem: na jihovýchod k Rostovu.

Paraboly měly teoreticky snímat signály z hlubin vesmíru a korelovat je. Vědec mu vysvětlil, že impulzy vysílá spousta nebeských těles, z nichž řada pochází ještě z doby Velkého třesku. Složitý počítačový program mění signály do grafických vzorců, které vypadají jako fotografie a zobrazují mlhoviny, novy, černé díry a jiné astronomické divy.

Při svém nástupu neměl Halloway o těchto věcech ani ponětí, ale jednotvárnost dnů, které se podobaly jeden druhému jako vejce vejci, nudila výzkumníka natolik, že se s radostí ujal vysvětlení, jak vlastně rádiová observatoř pracuje. Ovšem navzdory jeho snaze Halloway stále nechápal, co se tady ve skutečnosti děje. Astronomická stanice přece nepotřebuje ploty z ostnatého drátu nabité elektřinou. Karabina M4, jíž byl on a všichni ostatní strážní vyzbrojeni, patří k nejlepším útočným zbraním na světě. Oni ji měli navíc vybavenou granátometem a laserovým zaměřovačem. Zatraceně silná výzbroj k ochraně observatoře, která zkoumá černé díry.

Ještě než jej helikoptéra dopravila na toto odlehlé místo v západním Texasu, byl Halloway přesvědčen, že se zapojí spíše do nějaké špionážní operace než do projektu Národní vědecké agentury. Během několika dní po příjezdu už viděl tolik, aby si na internetu vyhledal informace o tom, jak mohou výzvědné služby využívat radioastronomické observatoře. Dospěl k názoru, že mohutné paraboly nad stropem rozlehlého bunkru nemíří na mlhoviny, novy a černé díry, nýbrž na satelity, které zachycují elektromagnetické signály z atmosféry.

Kromě toho mířily na Měsíc. Na internetu se dozvěděl, že rádiové vlny z celého světa pronikají do vesmíru a část těchto signálů zachycuje zemská družice. A správně zaměřená anténa observatoře dokáže signály odražené od povrchu Měsíce zaznamenat. Pátráním na vlnových rozsazích používaných hlavními teroristickými organizacemi nebo vládami nepřátelskými Spojeným státům může zařízení jako tohle získávat cenné informace, které se dále analyzují – například ve Fort Meade nedaleko Washingtonu.

Toto místo si Halloway nezvolil náhodně. Věděl, že ve Fort Meade sídlí Národní bezpečnostní agentura. Ano, tohle je špionážní operace, tím si byl zatraceně jistý, jenže ten technik – jmenoval se Gordon – mu pořád lhal a tvrdil, že se tady pracuje na vědeckém projektu zaměřeném na mapování hlubin vesmíru. Hallowayovi to nevadilo, ta nevinná hra nabízela jediný únik z vleklé nudy, když nepočítal anténu bůhvíproč zaměřenou na Rostov. Ovšem Gordon ho povídačkami o „sledování elektrických výbojů v nejbližším okolí“ neoblbne.

S takovou kravinou na mě nechoď, říkal si Halloway v duchu. U Rostovu se něco děje a značná část zdejšího vybavení za miliardu dolarů se zaměřuje na pátrání, co to vlastně je.

10

Page si zvolil k mezipřistání polní letiště nedaleko Roswellu v Novém Mexiku. Právě tady, ve sluncem spálené krajině, začala roku 1947 horečka okolo UFO, když místní rančer objevil trosky velkého havarovaného objektu, který armáda nejprve označila za létající talíř a posléze jako meteorologický balon. Rozdílná vysvětlení nabízela jednoduchý případ chybné komunikace, ovšem zastánci spikleneckých teorií se protikladu chytili a začali tvrdit, že vláda před občany utajuje některé skutečnosti. Od té doby si Roswell vysloužil přídomek neoficiálního hlavního města ufologů celého světa. Každý rok se zde čtvrtého července pořádal festival UFO, na němž diskutovali skeptici s takzvanými experty, zatímco herci z vědeckofantastických filmů rozdávali autogramy a nadšenci se převlékali za „malé zelené mužíčky“.

Dan s Tori se před několika lety této akce rovněž zúčastnili a festivalová atmosféra přehlídek se jim velmi líbila. Nejvíce na ně zapůsobila soutěž o nejhezčí kostým a pak koncert několika kapel, z nichž jedna hrála upravené verze písní z alba The Dark Side of the Moon skupiny Pink Floyd. Kvůli jeho náročnému povolání se jen zřídka mohli těšit ze společné dovolené a Page teď vzpomínal, jak se Tori smála, když parta převlečená za postavy ze seriálu Star Trek předváděla svatební obřad.

Hořkosladká vzpomínka jen posílila nedočkavou touhu najít manželku. Díval se, jak obsluha cisterny plní nádrže jeho letounu. Ověřil si, že palivo má správnou – modrou – barvu, určenou pro daný typ motoru, a neobsahuje žádné nečistoty. Pak vyšplhal do kabiny, odstartoval a pokračoval v letu na jihovýchod.

Pečlivě naplánovaná trasa mu umožnila sledovat letový koridor, který vedl mezi vojenskými základnami rozkládajícími se na každé ze čtyř světových stran. Byly výrazně vyznačeny na vzdušné mapě spolu s oblastmi, kde stíhací piloti nacvičují bojové manévry. Dále na západ se nacházela hrozivá raketová střelnice White Sands, původně známá pod názvem Bombardovací a dělostřelecká střelnice Alamogordo, kde byla roku 1945 poprvé odpálena atomová bomba.

Pohled na divokou přírodní scenérii doslova bral dech. Nezasvěcení většinou zastávají názor, že piloty na létání baví hlavně nádherné výhledy, Page se však stal pilotem zejména proto, že miloval pohyb v trojrozměrném prostoru. Pravda je ostatně taková, že udržovat příslušnou výšku, rychlost a směr a k tomu navíc monitorovat rádiové vysílání, sledovat mapu a neustále ji porovnávat s terénem vyžaduje takové soustředění, že na nějaké kochání se vyhlídkou nezbývá pilotům moc času.

Létání pro něj ovšem zahrnovalo ještě jeden prvek, který se hodně podobal společnému popíjení po směně s ostatními kolegy policisty – obojí sloužilo k uvolnění nastřádaného napětí. Page rád létal, protože mu to pomáhalo nemyslet na strašlivou bolest, kterou si lidé vzájemně způsobují. Viděl na vlastní oči až příliš mnoho zbytečně vyhaslých životů, ať už byla příčinou smrti kulka, rána nožem, láhev s uraženým dnem, šroubovák, baseballová pálka nebo dokonce nastřelovací pistole. Před šesti měsíci jako první dorazil k autonehodě, kdy opilý řidič vjel do protisměru a čelně narazil do auta, v němž na místě zemřelo pět dětí a žena, která je vezla na narozeninovou oslavu. Do dnešního dne Page ve zlých snech viděl to hrozné moře krve.

Jeho přátelé se domnívali, že žertuje, když tvrdí, že mu létání umožňuje „povznést se nad všechno“, ale on to myslel vážně. Nejrůznější činnosti spojené s ovládáním letadla dokázaly spolehlivě zahnat nepříjemné vzpomínky.

I nyní mu to pomáhalo. Zmatek, nedočkavost, touha nalézt odpovědi – tyto pocity ho vyváděly z rovnováhy, ovšem jakmile se vznesl do vzduchu, disciplína pilotování jej donutila uvažovat stejně vyrovnaně, jako letěla jeho cessna. Ztracená uprostřed nekonečné oblohy a obklopená tlumeným monotónním klapotem motoru vytvářela kabina plovoucí ulitu, která mu přinášela klid. Obavy z toho, co asi najde na zemi, však úplně potlačit nedokázala.

Když pronikl do vzdušného prostoru nad Texasem, zahleděl se na hřebeny Davisových hor, které se táhly vlevo až k obzoru. Krajina ne zrovna typická pro tento stát připomněla Danovi osikami a břízami zarostlé vrcholky, které byl zvyklý vídat v Novém Mexiku.

Přepnul vysílačku na frekvenci určenou pro oblast rostovského letiště. Při předletové přípravě zjistil, že tam není kontrolní věž a že musí ohlásit svůj záměr přímo každému letounu, který by se mohl v blízkosti pohybovat, aby se jejich letové dráhy neproťaly. Během dlouhého přiblížení slyšel pouze jednu pilotku, která jej hlubokým hlasem s výrazným texaským přízvukem informovala, že ona míří opačným směrem.

Letecká mapa zřetelně vyznačovala zakázaný vzdušný prostor nad astronomickou observatoří, které by si ovšem Page všiml i bez mapy. Sluneční paprsky se odrážely od neuvěřitelně obrovských bílých antén, jež připomínaly gigantické verze satelitní mísy, kterou instaloval na střeše svého domku v Santa Fe. Naprosto nezapadaly do zdejšího plochého terénu a vyzařovaly ryzí sílu, která i na velkou vzdálenost umocňovala dojem mohutnosti.

Page nechápal, proč observatoř postavili v relativně malé nadmořské výšce, zejména když se nablízku nacházejí hory. Copak není pozorování hvězd nejúčinnější právě z co největší výšky? Zvědavé úvahy však rychle ustoupily praktickým úkonům potřebným k řízení letounu. Dával si pozor, aby se obřím anténám zdaleka vyhnul, a pokračoval směrem k Rostovu.

Malá města se ze vzduchu poměrně obtížně rozpoznávají a Rostov nepředstavoval žádnou výjimku – splýval se zdánlivě nekonečnými pastvinami, které se táhly do všech stran.

Dana se na okamžik zmocnil podivný pocit, že už tady kdysi byl, že někdy v minulosti letěl zrovna nad touto oblastí a viděl stejná rozptýlená stáda pasoucího se skotu. Obzvlášť jej zarazil malebný větrný mlýn vedle rybníčku, který sloužil jako napajedlo. Byl přesvědčen, že tento obrázek nevidí poprvé. Problém spočíval v tom, že se k této části Texasu dosud ani nepřiblížil.

Prostě to tu jenom vypadá jako místo, nad kterým jsem už letěl v jiném státě, řekl si v duchu. Soustřeď se na to, co děláš.

Mapa zobrazovala železniční trať a silnici procházející Rostovem. Koleje se snadněji identifikují a Page letěl podle nich, až po chvíli rozeznal shluk nízkých budov.

Letiště se podle mapy mělo nacházet pět kilometrů severovýchodně od města. Zakrátko se objevilo na dohled, ale jak se k němu přibližoval, zmátlo ho, že spatřil jinou přistávací dráhu, ovšem na jihovýchod od Rostovu, téměř na druhé straně města. Toto letiště nebylo na mapě vyznačené a Page, který již snížil výšku, si ho mohl dobře prohlédnout. Ranvej pokrytá štěrkem byla popraskaná a zvlněná, trčely z ní trsy trávy a tu a tam i štíhlé kaktusy, vedle se krčily trosky hangárů. Spousty hangárů, všiml si udiveně. Před mnoha lety tady musela být velká letecká základna.

Co se s ní asi stalo? honilo se mu hlavou.

Jeho pozornosti neunikl neobvyklý topografický jev za zničenou dráhou, který kontrastoval s nahnědlou pastvinou – rozsáhlá plocha pokrytá černými balvany připomínajícími kusy škváry, svědectví vulkanické aktivity, která před dávnými věky vyvrhla žhavý odpad z útrob země na povrch. Škvára vytvořila lem sopečného kráteru, který v průběhu času zničila eroze, až zůstala viditelná pouze polovina, sotva vystupující nad úroveň okolního terénu.

Sopečná erupce vychrlila do všech směrů větší i menší kameny. Page již podobné úkazy viděl, když letěl nad Arizonou. Obecně se jim říká badlands, zlá země, což je příhodné jméno pro něco tak pustého a odpudivého. Danovi se zdálo, že krajina věrně zrcadlí jeho pocity.

S rostoucí nedočkavostí setkat se s manželkou přeletěl ruiny základny nevyznačené na mapě a zamířil k letišti, které mapa zachycovala. Přinutil mozek, aby se soustředil výhradně na precizní provedení úkonu, který jej očekával. Ohlásil, že nalétává na přistání, zkontroloval směr a náklon větrného rukávu, snížil tah motoru a klouzal k zemi. Když jej od středové čáry ranveje dělilo jen rozpětí křídel, vyrovnal letoun a cítil, jak se pomalu propadá. Přitáhl řídicí páku k sobě, zlehka dosedl na dvojici hlavních podvozkových kol a nechal nos letadla klesnout vlastní váhou, aby zbytečně nenamáhal vzpěru předního kola.

Zaroloval na odstavnou plochu vedle budovy, která vypadala jako stará benzinová pumpa, až na to, že před ní nestály žádné čerpací stojany. Palivo se čerpalo z malé cisterny na náklaďáku a Page musel silou vůle potlačit vzpomínku na výbuch mnohem větší cisterny v Santa Fe před několika dny. Poněkud stranou byl otevřenými vraty hangáru vidět vrtulník a soukromý tryskáč značky Lear. Jejich přítomnost na polním letišti vedle malého městečka mohla člověka zprvu překvapit, dokud si neuvědomil, že tohle je dobytkářský kraj. Na stojánkách parkovaly čtyři vrtulové letouny, každý větší a dražší než Danova cessna. Další indikátor bohatství.

Vysoukal se z kokpitu, zajistil letadlo a ze zadního sedadla vytáhl cestovní vaky. Tím jeho povinnosti k letounu skončily a mohl se věnovat osobním věcem, ovšem v té chvíli zjistil, že se nedokáže pohnout. Jako by mu ochrnuly všechny svaly. Důsledek zmatku, který byl dočasně odsunut a uvězněn v hlubinách duše a v tomto okamžiku náhle uvolněn. Dan teď už nebyl nad všechno povznesený, neměl na starosti ovládání letounu. Znovu jej pohltilo napětí nashromážděné za poslední dva dny.

Proč Tori odejela, aniž mi cokoliv řekla?

Co tady dělá?

Co se k čertu děje?

Potlačil obavy, donutil nohy k poslušnosti a se zavazadly v rukou zamířil přes rozpálený beton. Na budově připomínající starou čerpací stanici zapracoval zub času. Z nepálených cihel za dlouhá léta opadala ve velkých kusech omítka, vlnitý plech střechy pokryla rez.

Otevřel vrzající síťové dveře a vstoupil do malé recepce, vybavené dřevěným stolem, popraskanou koženou pohovkou, chladičem pitné vody a automatem na cukrovinky. Další dveře vpravo vedly do kanceláře, z níž právě vyšel tělnatý šedovlasý šedesátník ve vybledlé a potrhané pracovní kombinéze a utíral si hadrem prsty umaštěné od motorového oleje. Page odložil cestovní vaky a bez ohledu na mastnotu potřásl muži rukou, čímž si zřejmě získal jistý respekt.

„Dnes ráno jsem volal ze Santa Fe ohledně půjčení auta.“

„Dan Page?“

„Jo, to jsem já. Nevím, jak dlouho se zdržím, takže vám dám číslo kreditky, abyste mi mohl zaúčtovat poplatek za parkování letadla. Kromě toho potřebuju naplnit nádrže stovkou LL.“ Tento typ paliva používá většina vrtulových letadel. Zkratka LL znamená low lead, nízký obsah olova, jeden z mála olovnatých benzinů dosud prodávaných ve Spojených státech.

„V pořádku. Váš auťák stojí za barákem,“ řekl mechanik. „Připravil jsem vám papíry, stačí je podepsat.“

Page pečlivě maskoval rozhárané emoce a podal muži řidičský průkaz a kreditní kartu.

„Moc cizinců k nám nelétá,“ poznamenal mechanik a se zdvořilostí obvyklou v Texasu se tak zeptal, proč cizí člověk přibyl do města.

Page svou odpovědí překvapil sám sebe.

„Musím vyřešit nějaké manželské problémy.“

11

Za budovou parkovala červená Toyota Celica. Když Page otevřel dveře na straně řidiče, vyrazila mu v ústrety žhavá stěna. Nechal auto otevřené, zatímco skládal zavazadla do kufru, ale když se posadil za volant, málem ho neudržel, jak byl vřelý, a sedadlo ho pálilo do zad. Nastartoval a zapnul klimatizaci. Zhluboka se nadechl studeného vzduchu, aby se uklidnil, a vyrazil od letiště po nezpevněné cestě, která vedla jediným směrem a po několika stovkách metrů se napojila na asfaltku k Rostovu.

Vpředu se nad nízkými budovami tyčila vodárenská věž. Vpravo se podél železniční trati táhly ohrady pro dobytek. Na předměstí se silnice podstatně rozšířila, s největší pravděpodobností pozůstatek z doby, kdy honáci hnali skot středem města.

Page míjel senážní sila a sklad obilí, obchod se sedlářskými potřebami a autosalon značky Ford, který se zjevně specializoval na pickupy a malé nákladní automobily. Následovaly obytné domy ve škále barev od pískově žluté přes okrovou po hnědou. Červené, zelené nebo modré přední dveře vytvářely veselý kontrast. Kolem přízemních domků bujely záhony pestře zbarvených květin.

Za křižovatkou blíže k centru již příbytky vyklidily místo podnikání. Ulici lemovaly budovy restaurace, banky, hotelu, realitní kanceláře (ta Danovi připomněla Tori) a obchodu s oděvy. I zde budovy hýřily barvami. Červená střídala fialovou, žlutá zelenou, žádný odstín se v celém bloku neopakoval. Navzdory barevnosti dospěl Page k názoru, že většinou jde o staré stavby, které před nedávnem málem hrozily zřícením. Kromě toho měl pocit, že tyto budovy už kdysi viděl, ovšem ne v jejich barevné podobě, ale v původním stavu – podobně jako při pohledu na pasoucí se dobytek, když se blížil k oblasti, kterou nikdy dříve nenavštívil.

Provoz v klidných ulicích byl zanedbatelný. Žena neurčitého věku tlačila dětský kočárek. Mladík usazený na lavičce hrál na foukací harmoniku tak tiše, že jej přes zavřená okna automobilu bylo sotva slyšet. Na konci ulice odbočující doprava Page spatřil starobylou železniční stanici. Vlevo viděl dětské hřiště a kostel. Kopulovitá střecha vpředu napovídala, že jde o soudní budovu.

12

Vstoupil hlavním vchodem do haly s podlahou z vyšlapaného tmavého mramoru. Černá písmena na matovaném skle dveří na pravé straně hlásala POLICEJNÍ ODDĚLENÍ.

Za nimi seděla u pultu postarší žena v kožené vestě. Vzhlédla k návštěvníkovi a usmála se.

„Přejete si, pane?“

„Jmenuju se Dan Page. Šerif Costigan mě očekává. Slíbil jsem, že přijedu v pět.“

„A stihl jste to právě včas,“ konstatoval chraplavý hlas.

Stejný slyšel Page ráno v telefonu. Otočil se ke dveřím do kanceláře. Na prahu stál štíhlý muž a pozoroval ho. Hubený obličej mu brázdily vrásky, jeho pleť získala šedavý nádech typický pro silné kuřáky. Nosil knír a na bradě měl malou jizvu. Vlasy barvy pepře a soli si stříhal hodně nakrátko. Na sobě měl hnědou uniformu, a ačkoliv mu z pouzdra u opasku vykukovala rukojeť moderního glocku, Dana nepřekvapily šerifovy vysoké kovbojské boty.

„Tím povídáním o letišti jste vzbudil mou zvědavost, a tak jsem požádal Harryho, to je ten mechanik, aby vás vyhlížel. Před půlhodinkou volal a oznámil mi váš přílet. Máte vlastní letadlo?“

„Ano. Cessnu sto sedmdesát dva.“

„Já bývám ve vzduchu nervózní.“ Costigan ukázal gestem ke své kanceláři. „Pojďte dál.“

Ve dveřích si potřásli rukou a Page vstoupil.

„Neznám žádného policistu, který by si mohl dovolit letadlo.“ Šerif se posadil za starobylý dřevěný stůl. Otáčecí židle pod ním hlasitě zaprotestovala.

„Zdědil jsem ho po otci. Sloužil ve vojenském letectvu jako mechanik. Poslyšte, doufám, že vám nebude vadit, když vynecháme společenskou konverzaci. Potřebuju zjistit, co je s mou ženou. Řekl jste mi, že jeden z vašich zástupců našel ráno její auto.“ Page měl co dělat, aby udržel emoce na uzdě.

„Ano, pane. Na krajnici. Přesněji řečeno vedle vyhlídkové plošiny.“

„Jaké vyhlídkové plošiny?“

„To je jedna z věcí, kterou podle mě pochopíte lépe, když vám ji ukážu, než kdybych vám to měl vysvětlovat po telefonu.“

Page čekal, že šerif svou myšlenku rozvede, ale Costigan to zjevně neměl v úmyslu.

„Podívejte se, zatím nechápu vůbec nic,“ opáčil ostře. „Víte určitě, že se mojí ženě nic nestalo?“

„Stoprocentně.“

„A je tady sama?“

„Nikdo s ní není. Bydlí v místním motelu Trails End. Odvezu vás tam, jen co skončíme.“ Costigan se předklonil a zadíval se na Dana. „Jak dlouho pracujete u policie?“

„Patnáct let.“

Šerif se zadíval na návštěvníkův pravý bok. Světlejší místo na opasku označovalo místo, kde obvykle viselo pouzdro. „Vždycky, když u sebe nemám zbraň, se mi zdá, že se převažuju na druhou stranu. Máte tu svou u sebe?“

„Znáte nějakého policistu, který nechává zbraň doma? Předpokládám, že i vy vždycky chodíte ozbrojený, i když nejste ve službě.“

Costigan se na něj upřeně díval.

„Není to služební zbraň, nýbrž moje vlastní,“ vysvětlil Page. „Mám na ni povolení. Mezi státy Texas a Nové Mexiko platí reciproční dohoda.“

„Já znám zákony, pane Page. Ale neodpověděl jste mi.“

„Zbraň mám uloženou v kufru, který je bezpečně uzamčen v zavazadlovém prostoru vypůjčeného automobilu. Proč se ptáte?“

„Za daných okolností se domnívám, že by bylo vhodné, kdybyste ji tam ponechal.“

„Za jakých okolností?“ Danovi chvíli trvalo, než mu došlo, na co Costigan naráží. „Kristepane, snad si nemyslíte, že chci napadnout vlastní ženu!“

„Manželské hádky a zbraně, to není šťastná kombinace.“

„Jenže tohle není žádná manželská hádka.“ Page se snažil nezvýšit hlas.

„Skutečně? Tak proč jste se ptal, jestli je sama? Proč vaše žena oznámila své matce, že ji jede navštívit do San Antonia, ale vám se o tom před odjezdem neobtěžovala zmínit?“

Page chvíli mlčel, protože nevěděl, co odpovědět. Pak bezmocně rozpřáhl ruce a nasadil smířlivý tón.

„No dobře. Pravda je taková, že ani v nejmenším netuším, jak její chování vysvětlit. Nevím, proč odjela a proč mi o tom nic neřekla. A už vůbec nemám ponětí, co sakra dělá tady v Rostovu.“

„Proč sem přijela, to pochopíte ještě dnes večer. Pokud se týká toho, co se mezi vámi dvěma stalo…“

„Slíbil jste mi, že mě k ní zavedete.“ Page vstal. „Ztrácíme čas. Jdeme.“

„Ještě jsme spolu nedomluvili. Posaďte se. Povím vám jeden příběh.“

„Příběh?“ Page stál a hleděl na muže za stolem. „Co je tohle za pitomý…“

„Ano, příběh. Udělejte mi radost a poslechněte si ho. Týká se mého otce. Taky býval šerifem, přímo tady v Rostovu.“

„Co to má společného s…“

„Ještě jste se neposadil, pane Page.“

Dan si všiml naléhavosti v šerifových očích a zaváhal.

„Potom vás odvezu za vaší ženou.“

Page se netrpělivě posadil. „Tak povídejte.“

„Můj otec jednou pozdě večer seděl na stanici, když zazvonil telefon. Vyděšený chlapec oznámil, že jeho táta bije maminku. Když hoch udal své příjmení, můj otec zprvu nevěděl, o koho jde. Ta rodina se sem přistěhovala teprve před pár měsíci z Fort Worthu. Manžela propustili ze zaměstnání a jeden jeho příbuzný, který náhodou bydlel v Rostovu, mu sehnal práci v dobytčích ohradách.

Manžel měl ve zvyku zajít po směně do místního baru, opít se a vyhledávat rvačky. Stalo se to v září a bylo to nejteplejší září, jaké místní lidé pamatují. Jeho žena přesto stále nosila halenky s dlouhými rukávy a vysokým límečkem, který si zapínala až ke krku. Později jsme zjistili, že se tak snažila zakrýt modřiny. Chlapce označili učitelé za tiché, ale nervózní dítě, které se pořád neklidně vrtí, jako kdyby mělo strach, že udělá něco špatně a přijde trest.

Osudného večera, kdy hoch volal v obavě, že taťka zabije mamku, nasedl můj otec do hlídkového vozu a spěchal na udanou adresu. Chatrný domek z nepálených cihel s opadanou omítkou stál nedaleko ohrad. Uvnitř se svítilo. Otec vystoupil, a když zaslechl mužský křik a ženský vzlykot, zabouchal na dveře a představil se jako policista. Tak si to alespoň představuju. V duchu jsem si tu scénu přehrával tolikrát, že to ani nechci počítat.

Řev ustal a otec znovu zaklepal. Vtom zevnitř zahřměla rána a náboj z brokovnice přerazil dveře napůl. A mého otce v podstatě taky. Domnívám se, že nežil ani tak dlouho, aby cítil, jak dopadl na zem.“

Page se na židli naklonil dopředu.

„Když se otec do půl hodiny neohlásil na stanici, vyrazil k domku jeho zástupce. Našel mého tátu zhrouceného na zemi. Když se vyzvracel, ovládl se natolik, že dokázal vysílačkou přivolat sanitku. V té době sloužili ve městě pouze dva policisté. Zástupci nezbylo, než požádat o pomoc dálniční policii. Ti mu však řekli, že to nestihnou dřív než za třicet minut. Sebral tedy odvahu, odjistil zbraň a vešel do domu.

Manželka ležela uprostřed moře krve v obývacím pokoji s ustřelenou hlavou. Zástupce zamířil do kuchyně, ale nikoho tam nenašel. V ložnici taky nikdo. V chlapcově pokoji uviděl otevřené okno. Otec určitě slyšel, jak z něj hoch vyskakuje. Druhý den ráno prohledali pátrači státní policie okolí a získali celkem přesný obraz událostí. Otec chlapce pronásledoval přes silnici do polí. Proč se podle vás tak choval?“

Page se pomalu nadechl k odpovědi. „Podobní chlapi mají ve zvyku svádět svou smůlu na rodinu. Všechno je to jejich chyba a zaslouží si trest.“

„Navštěvoval jste kurzy psychologie?“

„Ano, kvůli zvýšení platu.“

Costigan hleděl na protější stěnu, jako kdyby vzpomínal na osudnou noc, kdy vrah zastřelil jeho otce. Chvíli trvalo, než se mu do pohledu vrátilo soustředění.

„To, co říkáte, dává smysl. Existuje však jiné vysvětlení. Někteří lidé jsou prostě od přírody vadní. Dělá jim dobře, když můžou způsobovat bolest. Jejich nitro je tak temné, že jediné slovo, kterým je lze popsat, je zlo.“

„Ano, sám jsem se takovými lidmi setkal,“ souhlasil Page. „Až příliš často.“

„Chlapcovo tělo se našlo druhý den ráno necelý kilometr od domu. Otec ležel vedle něho. Zabil syna, potom si strčil hlaveň brokovnice do úst a stiskl spoušť. Kojoti objevili mrtvoly dříve než policejní hlídky.“

Page cítil v ústech důvěrně známou hořkou pachuť. V duchu znovu viděl automobil, do něhož narazil opilý řidič, a pět dětí a ženu, kteří na místě zemřeli. Vzpomínal na drogového dealera, který před pouhými dvěma dny zastřelil Bobbyho, jeho přítele.

„Vašeho otce je mi upřímně líto.“

„Nemine den, abych si na něj nevzpomněl. Nikdy ze mě nebude takový člověk jako on. Ale samozřejmě nebyl dokonalý a události oné noci to dokazují. Neměl to připustit. Jaká je nejnebezpečnější situace, do které se může policista dostat?“

„Rodinná rozepře.“

„Přesně tak. Protože jsou velmi emocionální a nepředvídatelné. Když otec zaklepal, měl ustoupit stranou od dveří a oken. Anebo měl zůstat u auta a megafonem přikázat manželovi, aby vyšel ven. Kdyby ten chlap vylezl z baráku s brokovnicí v ruce, otec by měl přinejmenším šanci se bránit. Nemuselo se to stát. Ale můj otec měl své slabé místo. Nesnášel rváče.“ Costigan se podíval Danovi do očí. „Zejména když se naváželi do žen.“

„No dobře,“ souhlasil Page. „Pochopil jsem. Ale už jsem vám řekl, že se ženou jsme se nepohádali. Toto není domácí rozmíška.“

„To říkáte vy. Ale dokud se nepřesvědčím, že pro ni nepředstavujete žádnou hrozbu, setkáte se s ní pouze v mé přítomnosti.“

13

Ačkoliv slunce již klesalo k obzoru, jeho paprsky zářily nepřirozeně jasně. Page usazený v hlídkovém voze na místě spolujezdce si nasadil sluneční brýle. Vytáhl mobilní telefon a zavolal tchyni, aby ji ujistil, že její dcera je v pořádku a že jede za ní. Slíbil, že přiměje Tori, aby matce zavolala, nebyl si však jistý, zda svému slibu dostojí.

Jak projížděli Rostovem, míjeli autoservis a grilovací restauraci pojmenovanou Rib Palace, Palác žebírek. Na okraji města spatřil ukazatel k motelu Trails End. Tvořily jej přízemní bungalovy uspořádané do tvaru písmene U s recepcí uprostřed a opravdu vypadal jako na „konci stezky“.

„Vaše žena bydlí v jedenáctce,“ informoval ho Costigan, když se skřípotem projížděl přes parkoviště vysypané štěrkem a zvedal za sebou sloup prachu.

Parkovací stání před číslem jedenáct však zelo prázdnotou.

Page vystoupil z policejního vozu a cítil v srdci prázdnotu. Přes zatažené závěsy neviděl dovnitř a nemohl se přesvědčit, zda tam Tori nechala zavazadla.

Přešli po štěrku, s hlasitým zavrzáním otevřeli síťové dveře a vstoupili do kanceláře vybavené nápojovým automatem a malým televizorem na stolku v rohu. Na obrazovce právě reportér ohlašoval výsledky sportovních zápasů.

„Johne,“ oslovil šerif vytáhlého úředníka za pultem. „Dáma z jedenáctky se už odhlásila?“

„Ne. Zaplatila do konce týdne. Před dvaceti minutama jsem zahlíd její auťák.“

Costigan přikývl a bodl palcem k Danovi. „Měl bys rezervovat pokoj pro tohoto pána.“

„Není třeba,“ namítl Page. „Budu bydlet se svou ženou.“

„Pokud s tím bude souhlasit, klidně. Ale kdyby ne… Blokni ten pokoj, Johne.“

Síťové dveře znovu ohavně zaskřípaly, když do nich Costigan strčil. Vyšel ven, otočil se zády k zapadajícímu slunci a na chvíli se zamyslel. „Vaše žena má před sebou dlouhou noc.“

Kdybych tak věděl, co to znamená, pomyslel si Page. „Říkal jste, že ji váš zástupce našel časně ráno. Co dělala do té doby?“

„To musíte vidět na vlastní oči.“

„Už mě to neustálé uhýbání unavuje, šerife.“

Costigan jako by ho neslyšel. „Třeba si zašla koupit něco k jídlu. Zkusíme Rib Palace.“

Vrátili se k restauraci, ale Toriino auto před ní nestálo. Page si všiml, že většina zákazníků přijela malými náklaďáky. Na šerifovo naléhání vešel dovnitř, ale svou ženu mezi hosty neviděl.

„Frede,“ obrátil se Costigan na muže v zástěře za barovým pultem, „nestavila se tu asi před dvaceti minutami docela pohledná rusovláska a nevzala si nějaké jídlo na cestu?“

„Jasná věc. Sendvič s krocanem a sýrem a ledový čaj. S tím krocanem měla štěstí. Moc lidí si ho tady nedává a já ho tak často neobjednávám.“

„No, nejspíš by sis měl doplnit zásoby, protože mám takové tušení, že se sem ta rusovláska vrátí. Zabal nám dva hamburgery a hranolky.“ Costigan se ohlédl k Danovi. „Doufám, že nejste vegetarián.“

Page ho sjel pohledem. „Hamburgery mi vyhovují,“ utrousil. „Zaplatím je.“

Po plném papírovém sáčku se pomalu šířila mastná skvrna, jak ho Page nesl k hlídkovému vozu. Oba muži nasedli a šerif zamířil na východ. Všude kolem se do dáli táhly pastviny porostlé zahnědlou trávou, na nichž se v ubývajícím světle pásl dobytek.

Za pravou krajnicí se za plotem z ostnatého drátu objevily rezavé trosky zhroucených kovových budov. Na plotu visely v pravidelných rozestupech výstražné cedule.

MAJETEK ARMÁDY USA

VSTUP ZAKÁZÁN

NEBEZPEČNÉ CHEMIKÁLIE

NEVYBUCHLÁ MUNICE

„Tady bývalo cvičné vojenské letiště,“ vysvětlil Costigan. „Ve čtyřicátých letech,“ upřesnil.

„Viděl jsem ho, když jsem nad ním letěl. Uvažoval jsem, co se tu asi stalo.“

„V pětačtyřicátém ho zavřeli. Prostě odešli. Od té doby chátrá a rozpadá se.“

Nedaleko vpředu spatřil Page za sloupkem, jakým se vyznačují lokální pamětihodnosti, nízkou dřevěnou stavbu. Měla plochou střechu a připomínala stánek, v jakých se vedle silnic prodává zelenina. V tomto případě však byla stěna obrácená k vozovce plná a výhled se otevíral na opačnou stranu, k plotu a pastvinám za ním. Page si marně lámal hlavu, jakému účelu může takový domeček asi sloužit.

Vedle parkoval Toriin modrý saturn.

„No jo, přijela brzo,“ poznamenal Costigan.

Sjeli ze silnice a zastavili za saturnem. Dřevěná stěna bránila Danovi zjistit, zda je Tori uvnitř, ovšem současně jeho žena nemohla spatřit policejní automobil.

„Počítám, že se raději rozhodla počkat tady než v motelovém pokoji,“ usoudil šerif.

„Tohle je ta vyhlídková plošina, o které jste mluvil?“

„Jo. Právě tady ji můj zástupce našel.“

Page se natáhl ke klice dveří.

„Moment,“ zadržel ho Costigan. „Už to nepotrvá dlouho. Slunce skoro zapadlo. Jen co se setmí, pochopíte.“

Page na něj nechápavě zíral. „Proč bych měl…“

„Měl jste se mnou až doteď trpělivost. Hádám, že deset minut vás už nezabije.“

„Proč je tak zatraceně důležité, aby zapadlo slunce?“

„Snězte si ten hamburger, než vám vychladne. Ujišťuju vás, že to bude dlouhá noc.“

14

Earl Halloway seděl v klimatizované kontrolní místnosti a na početných monitorech sledoval záběry kamer uzavřeného televizního okruhu, rozmístěných kolem observatoře. Vedle něj si hověl Taggard a žvýkal čokoládovou tyčinku. Zapadající slunce zalilo obrovské antény oranžovým nádechem. Jen co se setmí, obrazovky zezelenají, protože kamery se automaticky přepnou do režimu nočního vidění a začnou snímat teplotu okolních předmětů. Lidé nebo zvířata by zářili jako jasné skvrny, ačkoliv právě teď se neukázala jediná kráva, dokonce ani králík.

Halloway zvedl sportovní magazín, který Taggard před chvílí odložil, a začetl se do něj, ale každou minutu zkontroloval monitory. Venku se nedělo vůbec nic. Venku se nikdy nic nedělo, což bylo pochopitelně dobře, zejména ve srovnání s nastraženými bombami a dalšími léčkami, jimž musel čelit v Iráku. Ale pro smilování boží, taková nuda!

Na konci chodby bouchly dveře.

„Hned se vrátím,“ řekl Halloway svému partnerovi.

Taggard přikývl a ukousl si další sousto.

Halloway vyšel z kontrolního stanoviště a zamířil chodbou ke dveřím, které se před okamžikem zabouchly. Věděl, které to jsou, protože práskly každý večer. Visela na nich tabulka ANALÝZA DAT.

Gordon je nechával přes den otevřené, ale večer je vždycky zavírá, táhlo mu hlavou. Proč? Co skrývá?

Nesnesitelná nuda přiměla Hallowaye sáhnout na kliku a otevřít. Místností se rozléhal tichý šum elektronických přístrojů a zařízení rozmístěných podél stěn – a ještě jemnější vibrace, které vnímal v celém areálu a které mu narušovaly spánek, takže ho neustále pobolívala hlava.

Gordon měl přes holé temeno nasazená sluchátka, seděl za stolem zády ke dveřím a studoval řady čísel, které ubíhaly po počítačové obrazovce.

Když se Halloway přiblížil, Gordon vycítil pohyb a ohlédl se. Překvapeně si sundal sluchátka a posunul si brýle na nose výš.

„Copak jsem nezamkl dveře? Určitě jsem to chtěl udělat.“

„Jenom kontroluju, jestli je všechno v pořádku.“

„Samozřejmě že je. Proč by nemělo být?“ zeptal se Gordon nejistě.

„Platí mě, abych to zjistil.“

Ze sluchátek, která Gordon položil na stůl, slyšel Halloway nějaké zvuky. Ve srovnání s tím, co se odpoledne ozývalo z reproduktorů, zněly mnohem slaběji, ale i tak rozeznal jistý rozdíl. Už to nebyl vtíravý praskot, nýbrž série rozechvělých tónů, stoupajících a klesajících, vysokých a nízkých, mnohdy současně.

Vyzařovaly jakési něžné, smyslné chvění a jejich malátný, a přitom vzrušující rytmus přinutil strážného přistoupit blíže.

„Zní to jako hudba,“ poznamenal.

„Nechci být nezdvořilý, ale měl bys vypadnout,“ opáčil Gordon. „Mám práci.“

Halloway zvedl ruce. „Jasně. Promiň, že jsem tě vyrušil, Gordone. Jak říkám, jenom kontroluju, že je všechno, jak má být.“

Ustoupil – a vtom se zvuky ze sluchátek změnily a skutečně zněly jako hudba. Ovšem taková, jakou Halloway nikdy v životě neslyšel.

V mládí snil o tom, že se stane rockovou hvězdou. S kamarády z ulice založil kapelu, a ačkoliv se nikdy nevypracovali dál než ke zkouškám v garáži, dosud to s elektrickou kytarou uměl parádně rozpálit. Znal durové i molové akordy a tříčtvrťové i čtyřčtvrťové rytmy, jenže tato hudba se ani vzdáleně nepodobala žádné jemu známé stupnici a rytmus by nedokázal ani určit, natož napodobit. Tichounká melodie plula a klesala, klouzala a potápěla se. Noty splývaly a rozdělovaly se v rytmu, který ze všeho nejvíc připomínal jeho vlastní spokojené oddechování, když v rámci ozdravného pobytu ležel na pláži v Mexiku, nasával voňavý slaný vzduch a absorboval teplo slunečních paprsků.

„Netuším, co to je, ale nic krásnějšího jsem ještě neslyšel.“

Gordon si sundal brýle a k Hallowayovu překvapení už neprotestoval. Když promluvil, zdálo se, jako by se mu ulevilo. Zjevně měl radost, že se může o svůj objev s někým podělit.

„Ono to je krásné,“ řekl tiše.

„Proč to neslyšíme i odpoledne?“ zeptal se Halloway.

„Nemám ponětí. Ať už je to cokoliv, přichází to vždycky až po západu slunce.“

„A je to slyšet každou noc?“

„Ne. Alespoň ne takto. Ještě před třemi dny jsem vnímal jen nezřetelné vlnění, sotva slyšitelné na pozadí statického šumu. Hodně jsem se nadřel, než se mi podařilo elektronicky odfiltrovat nežádoucí ruchy a upravit signál do přijatelné podoby.“

„Co se před třemi dny stalo?“

„Tvůj odhad je stejně dobrý jako můj. Prostě jsem to zničehonic slyšel.“

„No, já to moc dobře neslyším,“ povzdechl si Halloway. „Proč tu hudbu nepustíš z reproduktorů?“

Gordon váhal, očividně znepokojený možným porušením příkazů. Ale pak pokrčil rameny, jako kdyby si řekl: Ale co, k čertu, navěky to sám pro sebe držet nemůžu. Cvakl rozhodně spínačem.

Místnost okamžitě naplnila plovoucí, klouzající, vznášející se hudba a Halloway se náhle cítil, jako by stál na vzduchovém polštáři. Neznámé nástroje zněly čistě jako syntezátor, ale identifikovat je přesahovalo jeho možnosti. Možná si s ním pouze zahrávala představivost, ale vlnící se tóny mu vplouvaly do uší jako vášnivý šepot ženy, která se k němu tiskne v milostném objetí.

„Bože můj, taková nádhera,“ zašeptal. „Co tu hudbu vytváří?“

„Snažíme se to zjistit od chvíle, kdy byla tato základna postavena.“ Gordon se odmlčel a pak dodal: „A nejspíš ještě mnohem déle.“

Než mohl Halloway zareagovat na poněkud tajemnou poslední poznámku, objevil se na prahu Taggard.

„Co to posloucháte za stanici? Něco takového jsem v životě neslyšel. Není to někde na internetu? Jak si můžu tu hudbu stáhnout?“

„Kdyby ses ji pokusil zaznamenat, někdo by tě musel zastřelit,“ odsekl Gordon.

Taggard překvapením zamrkal.

„Já nežertuju,“ ujistil ho Gordon.

Halloway jejich rozhovor téměř nevnímal. Cítil, jak se hudba kolem něho vznáší a proniká do něj, stává se jeho součástí. Vzduchový polštář, na kterém plul prostorem, ještě více změkl. A spolu s tím bolest hlavy, s níž v posledních dnech bojoval, konečně vyklouzla z klece, do které se mu podařilo ji uvěznit – jako hnisající rána, která se náhle protrhne.

Bolest byla nádherná.

15

Zpravodajské a bezpečnostní velitelství armády Spojených států, známé pod zkratkou INSCOM, představuje ve struktuře ozbrojených sil jistou výjimku, neboť spadá současně pod vojenskou i civilní pravomoc. Z civilních organizací spolupracuje zejména s NSA, Národní bezpečnostní agenturou, která je největší odposlechovou službou na světě. INSCOM působí na více základnách, ale jeho složka zaměřená na součinnost s NSA sídlí ve Fort Meade ve státě Maryland, kde má Národní bezpečnostní agentura svůj hlavní stan.

Plukovník Warren Raleigh snadno dohlédl z okna své kanceláře na sídlo NSA vzdálené asi půldruhého kilometru, komplex vysokých budov, jejichž střechy se ježily stacionárními a pohyblivými anténami všech tvarů a velikostí. Skupině dominovaly dvě masivní stavby. Přes den se v jejich lesklých tmavých oknech odráželo pět tisíc automobilů odstavených na obrovském parkovišti.

Raleigh pokládal použití reflexních skel za správné. Pracovníci NSA viděli ven, ale dovnitř na ně neviděl nikdo. A tajnou povahu činnosti agentury dokládala i jiná skutečnost. Ačkoliv byly budovy vskutku mohutné, mnohem větší prostory se skrývaly pod zemí.

Jeho vlastní kancelář se nacházela v trojpodlažním domě navrženém a postaveném tak, aby působil pokud možno nenápadně a nevinně. Kovová tabule vedle hlavního vchodu informovala příchozí, že zde působí VĚDECKOVÝZKUMNÝ ÚSTAV PRO ENVIRONMENTÁLNÍ VYUŽITÍ SLUNCE A VĚTRU. Cílem bylo vyvolat dojem, že se za těmito zdmi pracuje na hledání levného zdroje obnovitelné energie pro vládu a ozbrojené síly. Ve skutečnosti patřila tabule ke kanadským žertíkům, v nichž si Raleigh liboval. Představa, že by vládě či armádě leželo na srdci snížení nákladů či ochrana životního prostředí, byla vskutku směšná. Pro něj znamenala písmena EVSV ze zkratky instituce něco jiného: Experimentální výzkum strategické výzbroje.

Spousta projektů, na nichž se v této budově pracovalo, souvisela s hlavní náplní práce NSA – získávání informací elektronickými prostředky – jen okrajově, zato jiné představovaly logické zdokonalení nástrojů používaných Národní bezpečnostní agenturou. Šlo například o snahu vytvořit smrtící paprsky na bázi mikrovln, které přenášejí signály mobilních telefonů, nebo experimenty zaměřené na konstrukci telekomunikačních satelitů schopných zasáhnout laserem nepřátelské pozice.

Pokud se týká Raleighových osobních preferencí, nic se nevyrovnalo pocitu, který vyvolává klasická palná zbraň sevřená v rukou. Ve druhém z pěti podzemních pater se nacházela rozlehlá střelnice, jejíž součástí byl takzvaný „dům přestřelek“, bludiště navržené tak, aby co nejvíce připomínalo chodby a místnosti běžného obytného domu nebo kancelářské budovy. A v každé chodbě, v každém pokoji číhalo neviditelné nebezpečí. Před střelcem vyskakovaly cíle v životní velikosti a jeho povinností bylo je správně identifikovat a odstranit nepřátele, a to v co nejkratším čase, zatímco nevinní nesměli utrpět zranění. Limit obvykle nepřesáhl dvě minuty.

Tento čtvrtek na počátku června, přesně v devět večer, byl Raleigh připraven překonat vlastní rekord.

„Dovolíte, pane plukovníku?“

„Konejte svou práci, seržante Lockharte.“

„Rozkaz, pane.“

Mohutný urostlý seržant svým nadřízeným prudce zatřásl a otočil ho.

„Dokážete snad něco lepšího, seržante!“

„Ano, pane!“

Tentokrát s ním zatřepal tak, že Raleighovi zacvakaly zuby, a roztočil ho tak divoce, až se plukovníkovi zdálo, že se najednou ocitl v centrifuze. Napadlo ho, jestli seržant neplní rozkaz až příliš nadšeně.

Lockhart ho náhle pustil, vrazil mu do ruky karabinu M4 a postrčil ho do domu přestřelek.

Seržant splnil rozkaz opravdu dobře. Raleigh zcela ztratil orientaci. Zdálo se mu, že se mu podlaha houpá pod nohama a stěny se naklánějí. Srdce mu bušilo jako o závod a před očima viděl mžitky.

Pro každou novou střeleckou zkoušku seržant rozestavil plukovníkovi přepážky a dveře jinak a terče umístil do nečekaných pozic. Raleigh si mohl být jistý pouze známou zbraní, kterou svíral v dlaních. Její předchůdkyni, legendární samočinnou pušku M16, použil za pětadvacet let své kariéry v nesčetných konfliktech po celém světě a dokázal ji rozebrat a zase složit v naprosté tmě, navíc neuvěřitelně rychle. Důvěrně se seznámil s jejími konturami a povrchem a poznal všechna její tajná zákoutí, jako kdyby byla jeho milenka. A uměl z ní střílet s úžasnou přesností i v plně automatickém módu.

Přesto měla M16 jisté slabiny, zejména její dlouhá hlaveň se příliš nehodila do pouličních bojů městských válek. To vedlo k vývoji kratší a lehčí M4. Jako důstojník pozemní armády měl Raleigh samozřejmě výhrady k námořní pěchotě, ale vřele souhlasil, když se moudře rozhodla přezbrojit všechny své důstojníky právě touto karabinou.

Srdcem jsme všichni ostrostřelci, pomyslel si.

Ostražitě vyrazil matně osvětlenou chodbou a přesvědčil se, že má selektor palby nastavený na střelbu krátkými dávkami. Silou vůle přinutil hlavu, aby se přestala točit, a nohy stát pevně na zemi. Dlouhodobě trénovanou technikou biologické zpětné vazby snížil dechovou i tepovou frekvenci.

Ze dveří vpředu vyskočil terč.

Raleigh zamířil, ale prst na spoušti zůstal nehybný. Cílem byl stařec se zvednutýma rukama.

Plukovník nahlédl do místnosti, a když viděl, že je prázdná, pokračoval chodbou. Vtom ho náhlý hluk za zády přinutil prudce se otočit. Z pokoje se vynořil nový cíl, který při zběžné prohlídce unikl díky maskování jeho pozornosti – muž ozbrojený puškou. Terč se ještě nezastavil, když mu Raleigh vpálil do hlavy tři kulky. Dalšími třemi zkosil starce.

Vycházel z předpokladu, že spolupracoval s útočníkem a že při skutečné bojové operaci by vzal mrtvému zbraň a použil ji, jen co by se k němu Raleigh otočil zády.

Rychlým pohledem zkontroloval chodbu a připraven k palbě postupoval houstnoucím šerem. Věděl, že v této situaci je nejdůležitější udržovat dokonalou rovnováhu, což znamená neklást jednu nohu příliš daleko před druhou. Podrážkami téměř klouzal po podlaze a zbraň držel tak, aby byl v každém okamžiku připraven absorbovat zpětný ráz po výstřelu.

Z nejbližších dveří vyskočil další terč. Raleigh málem vypálil, než si všiml, že je to žena s miminkem v náručí. Vzápětí si však uvědomil, že v peřince neleží dítě, ale panenka, a že zpod ní vyčuhuje rukojeť pistole. Stiskl spoušť a poslal figuríně do mozku tři kulky.

To už se v chodbě vznášel těžký pach spáleného střelného prachu. Plukovník by přísahal, že ačkoliv měl na uších chrániče sluchu, vnímal své okolí tak dokonale, že slyšel dopady nábojnic na betonovou podlahu.

Kolik času uplynulo? Jak dlouho už tady je?

Nemysli na to! Dělej svou práci!

Chodba zahýbala doprava. Raleigh nahlédl za roh a spatřil nevelkou halu s recepčním pultem a několika dřevěnými židlemi. Zpoza pultu se bez varování vynořil terč. Muž s pistolí!

Plukovník vypálil – a v tom okamžiku se hala zaplnila figurínami. Z kanceláře vyběhla žena v bílém lékařském plášti a zvedla ruce. Z vedlejších dveří vyskočil muž s granátem v ruce a rozmáchl se.

Raleigh ho zlikvidoval a hned nato skolil jiný cíl, ženu s puškou, která vyskočila ze vzdálenějších dveří. Následovali dva střelci, kteří se vyřítili z chodby na protější straně recepce.

Bleskurychle se otáčel, rozhlížel se a očekával další útok.

Vyschlo mu v ústech, dlaně pevně svírající karabinu zvlhly potem.

Srdce mu pracovalo tak usilovně, že v cévách na krku cítil přetlak krve. Dýchal zhluboka, ale ne rychle, a klouzal očima po scéně v recepci. Zlikvidoval všechny hrozby?

Ne. Ještě ne.

Pořád před ním stála žena v bílém lékařském plášti, zřejmě neozbrojená, ruce nad hlavou.

Nezkouší to na mě ten zatracený seržant? uvažoval Raleigh. Co když je ta vyboulenina v kapse pláště zbraň?

Přehodil páčku selektoru na plně automatickou střelbu a vyprázdnil do figuríny zásobník. Prostorem létaly třísky z překližky rozcupované kulkami.

Přes chrániče sluchu zaslechl ostré zabzučení elektrické houkačky, signál, že cvičení skončilo. Sundal si sluchátka a otočil se seržantu Lockhartovi, který přicházel chodbou.

„Skončil jsem před devadesátisekundovým limitem,“ řekl mu Raleigh. „Překonal jsem vlastní rekord, že?“

„Ano, pane,“ odpověděl Lockhart, avšak v jeho hlase zazněly pochyby. Raleigh věděl, že myslí na díry po kulkách ve figuríně znázorňující starce. Seržantův pohled se stočil k rozstřílenému terči v bílém plášti.

„Spolupachatelé,“ vysvětlil plukovník. „Jakmile bych jim dal šanci, napadli by mě.“

„Samozřejmě, pane.“ Lockhart stále nedokázal zakrýt pochyby.

„Vám se vaše služební zařazení nelíbí, seržante?“

„Kdepak, pane. Jsem šťastný, že mohu sloužit pod vaším velením.“

„Mohl bych totiž snadno zařídit vaše převelení někam, kde byste si užil víc vzrušení. Třeba do Iráku.“

„Byl bych raději, pane, kdybyste to nedělal.“

„Jak jistě víte, boj zoceluje charakter.“

„Pane, já už jsem bojem prošel. Při vší úctě si nemyslím, že můj charakter potřebuje posílit.“

„V tom případě vás ušetřím opakování toho zážitku. Ovšem vzhledem k tomu, že jste prošel bojovým křtem, bych očekával, že jste pochopil jednu důležitou věc.“

„Ano, pane. Kterou věc máte na mysli, pane?“

Plukovník máchl rukou k roztříštěné figuríně ženy v bílém lékařském plášti.

„Pokud si budete lámat hlavu s nevinnými náhodnými kolemjdoucími, zejména při přestřelce, nezůstanete dlouho naživu. Jistě, nějaký podělaný reportér vás může obvinit z válečného zločinu a armáda se třeba skloní pod nátlakem bandy politiků a postaví vás před vojenský soud. Jenže budete naživu a deset let nucených prací je pořád lepší než kulka do hlavy od údajně nevinného náhodného diváka, který se vám v duchu vysmívá, jaký jste blázen, že jste ho nezastřelil. Nebo ji. Ta ženská klidně mohla mít pod tím pláštěm bombu. Ještě jste nikdy neslyšel o sebevražedných atentátnicích?“

„Slyšel, pane. Máte pravdu, pane.“

„Můj nový rekord těžko kdy někdo překoná.“

„Ano, pane,“ ujistil seržant nadřízeného důstojníka rychle a nadšeně.

Plukovníkovi zazvonil mobilní telefon. Vylovil ho z pouzdra na opasku a ohlásil se autoritativním tónem. „Raleigh.“

To, co slyšel, jej donutilo pevně sevřít čelisti.

„Hned jsem tam.“

16

Zavřenými dveřmi velitelského stanoviště jedno patro pod podzemní střelnicí pronikaly podivné zvuky. Raleigh je zaslechl v momentě, kdy vyběhl z kabiny výtahu. Protáhl se kolem ozbrojeného strážného, na bezpečnostním panelu vedle rámu vyťukal příslušný kód a rozrazil dveře.

Zesílené zvukové vlny se přes něj přehnaly jako příboj. Deset nebo dvanáct civilních vědeckých pracovníků se sklánělo nad nejrůznějšími elektronickými displeji. Vyhodnocovali, měřili, počítali. Plukovník ještě nikdy neviděl svůj výzkumný tým tak napjatý. Spěšně za sebou zabouchl a s pohledem upřeným mezi řady zářících přístrojů a pulzujících obrazovek se snažil identifikovat, co vlastně slyší. Připomínalo to hudbu, avšak složenou ze zcela neznámých tónů. Jistě, zachycené signály byly zpracovány počítačovým programem, což jim dodávalo umělý syntezátorový nádech. Jenže plukovník syntezátorovou hudbu znal a rozhodně v něm nevyvolávala takové pocity jako to, co právě slyšel.

Nejprve do něj pronikl rytmus, plovoucí a tak hypnotický, až jako by vytvářel kontrapunkt k jeho zrychlujícímu se srdečnímu tepu. Pak přišly tóny, které vibrovaly tak podivně, že projasňovaly a zintenzivňovaly všechny barvy v místnosti. Vytvářely melodii, jež postrádala jakékoliv známé téma, a co bylo ze všeho nejpodivnější, vyvolávala v ústech pocit, jako by se právě napil…

„Cítíte chuť pomerančového džusu, viďte, plukovníku?“

Šokovaně stočil pohled k výzkumníkovi, který si všiml, jak si přejíždí jazykem po rtech.

„Máte pravdu. Jak jste to uhodl?“

„Všichni ji cítíme. A taky vám připadají barvy jasnější?“ Muži zablesklo v očích zvědavostí.

Raleigh přikývl a přimhouřil oči, aby zaclonil zesílený jas monitorů.

„Tu hudbu nejen slyšíte, vnímáte ji všemi smysly,“ pokračoval vědec. „Ano. Cítím na kůži teplo.“

„Říká se tomu synestézie.“

Příroda požehnala Raleigha encyklopedickou pamětí, takže si význam slova rychle domyslel. „Vnímání jistého smyslového vjemu jiným smyslem.“

„Správně,“ potvrdil vědec. „V našem případě ty zvuky nejen slyšíme, ale také je vidíme, cítíme a chutnáme.“

Raleigh těkal pohledem z jednoho člena výzkumného týmu na druhého a myslel na projekty, na kterých pracují. Mezi jeho oblíbené patřila metoda vysílání ultranízkých zvukových frekvencí, jež ovlivňovaly tělesnou a duševní pohodu nepřítele. Lidské ucho tyto hluboké tóny nevnímá a člověk si tedy neuvědomí, že na něj někdo útočí. Účinek je ovšem velmi silný. V devadesátých letech dvacátého století se v izolované osadě Taos ve státě Nové Mexiko zkoušela první verze této zbraně. Po několik měsíců bylo údolí nasycováno zvukovými vlnami o kmitočtech pod hranicí vnímání živých organismů (ukázalo se ovšem, že je sluchové orgány dokázaly v mnohých případech detekovat). Jev dostal název „taoský šum“ a udělal z místních obyvatel živoucí trosky. Psi a kočky projevovali viditelné známky bolesti a škrábali si uši, až jim z nich crčela krev. Nedostatek byl napraven snížením intenzity a pak už lidé ani zvířata nízké vibrace neslyšeli – a Raleigh si vychutnával moc, která mu pouhým cvaknutím vypínače umožňovala podráždit lidi natolik, že neudrželi nervy na uzdě a často se vzájemně napadli.

Žádný projekt však nenabízel tak záhadné a matoucí výsledky jako právě tento. Pracovalo se na něm již několik desítek let a první kroky byly učiněny dlouho předtím, než Raleigh zaměřil svou kariéru směrem, který jej nakonec v roce 1995 vynesl do jeho velení. Předcházely založení INSCOM roku 1977 a dokonce i založení Národní bezpečnostní agentury v roce 1952. Nyní dospěl těsně pod vrchol cesty, po níž se hnán posedlostí vydal již jako chlapec. Konečně před sebou viděl hmatatelnou šanci naplnit celoživotní ambice.

Teď je řada na mně.

Naklonil se k pracovní stanici a s pohledem upřeným na blikající světla položil otázku celému týmu.

„Obvykle zachycujeme pouze statický šum. Proč se najednou stalo tohle?“

„Není to pouze Rostov,“ zašeptala jedna z žen a potřásla hlavou, aby se vymanila z hypnotického vlivu tajemné hudby.

Raleigh se obrátil k velké počítačové obrazovce, která zachycovala mapu světa se čtyřmi červenými body ve vzájemně značně vzdálených oblastech zeměkoule. Všechny čtyři žárovky blikaly.

„V Rostovu to začalo,“ doplnil muž se silnými brýlemi na nose. „Ale jev se rychle objevil i na ostatních místech. Šum se vytratil,“ bezradně pokrčil rameny, „a pak jsme uslyšeli tohle.“

„Co ostatní místa?“ otázal se plukovník a přistoupil k mapě na obrazovce. V ústech stále cítil chuť pomerančového džusu. Jedna z blikajících teček se nacházela v západním Texasu a právě k ní automaticky pohlédl jako k první, protože tam se výzkum primárně zaměřoval. Nyní však přenesl zrak k dalším oblastem. Norsko, Austrálie a Thajsko. Všechno místa, kde docházelo k podobným jevům jako v západním Texasu.

„Posloucháme hudbu z Austrálie,“ vysvětlila žena.

„Vždyť ty oblasti jsou ještě odlehlejší než Rostov,“ namítl Raleigh. „K čertu, thajská lokalita leží na břehu řeky uprostřed džungle a australská několik set mil hluboko v poušti a dosud se nám nepodařilo umístit do jejich blízkosti záznamová čidla, natož tam postavit radioastronomickou observatoř jako v západním Texasu.“

„Zdá se, že to nebude nutné,“ poznamenal vědec se silnými brýlemi. „Signály jsou tak silné, že pronikají do atmosféry. Zachycujeme je na speciálních frekvencích našimi satelity.“

„Říkáte, že v Rostovu se tento jev objevil jako první?“

„Ano, teprve pak se aktivovala ostatní místa.“

Raleigh vytáhl od opasku mobilní telefon a rychle mačkal klávesy.

„Seržante, svolejte jednotku. Civilní identity, zbraně pouze skryté. Za svítání odjíždíme do západního Texasu.“

17

„Už se dostatečně setmělo,“ usoudil Costigan usazený v přítmí hlídkového vozu. Oba muži nepromluvili tak dlouho, že šerifův hlas zazněl nepřirozeně silně.

„Konečně,“ opáčil Page. „Nejvyšší čas na odpovědi, které jste mi slíbil.“

„Neslíbil jsem odpovědi,“ ohradil se šerif. „Slíbil jsem, že pochopíte.“

Page podrážděně zavrtěl hlavou, otevřel dveře na straně spolujezdce a vystoupil na štěrk parkoviště. Protáhl se, aby uvolnil ztuhlé svalstvo nohou a ramen. Jeho průvodce obešel automobil, otevřel kufr a něco z něj vytáhl.

„Tu máte, vezměte si ji.“ Costigan podal Danovi větrovku. „Za pár hodin ji budete potřebovat. Bývá tu docela chladno.“

„Za pár hodin?“ nechápal Page. Vzal si větrovku, ale neoblékl si ji. Soumrak zahalil krajinu temným šerem. Na boční stěnu přístřešku umístil nějaký snaživec malou svítilnu, avšak její účinek byl minimální. Poslední paprsky slunce zmizely za obzorem.

Když cestou k vyhlídkové plošině míjel manželčin saturn, zaslechl za sebou hukot motoru. Ohlédl se a přimhouřil oči před čelními reflektory dodávky Volkswagen, která sjela ze silnice a zastavila za policejním vozem. Zvědavost jej donutila počkat a zjistit, kdo sem přijel. Reflektory zhasly a místo nich se s otevřením dveří rozsvítilo světlo v kabině. Page spatřil siluety muže a ženy středních let, kteří vystoupili z auta a začali kroutit rameny a protřepávat končetiny, aby setřásli únavu očividně dlouhé cesty.

„Doufám, že budou stát za to,“ řekl muž nakvašeně. „Zajeli jsme si dobrých dvě stě padesát kiláků.“

„Říkal jsi přece, že jsi šel do předčasného důchodu proto, abys mohl cestovat a poznávat svou vlast.“

Muž se rozhlédl po temné krajině.

„No, ocitli jsme v pořádné pustině,“ utrousil. „Ten hlídkový vůz je tu určitě proto, aby chránil pitomce jako my před zloději. No nic, pojďme, ať to máme za sebou.“

Dvojice přibouchla dveře a osvětlení kabiny zhaslo. Na štěrku zaskřípaly kroky mířící k vyhlídce.

Page následoval jejich příklad a vydal se stejným směrem. Costigan si zašel několik metrů, vyhodil do odpadkového koše umaštěný pytlík s nedojedenými zbytky hranolků a hamburgerů a rychle se k němu připojil. Sotva ušel tři metry, uslyšel Page další blížící se motorové vozidlo a hned nato ještě jedno. Obě odbočila na parkoviště a jejich reflektory ozářily krytou vyhlídku, ale tentokrát se po nich neohlédl.

Obešel boční stěnu a ocitl se v asi deset metrů širokém a tři metry hlubokém krytém altánku s prkennou podlahou, do níž byla podél celé zadní stěny zabudovaná lavice. Každý, kdo na ni usedl, hleděl na pastviny táhnoucí se za plotem.

Uprostřed lavice seděla osamělá postava a upřeně se dívala k temnému horizontu.

Žena. Na sobě měla svetr, džínsy a tenisky a nevšímala si stínů dvojice ve středních letech, která došla k plotu a vydala se podél něho do noci.

Page se na ně zahleděl a snažil se pochopit.

„Vůbec nic nevidím,“ stěžoval si muž.

„Vždyť jsme sotva přijeli. Měj chvilku strpení.“

Zpoza stěny se vynořila čtyřčlenná rodina – rodiče s malým hochem a ještě menší holčičkou, kteří se jich drželi za ruce – a zastavila se před vyhlídkou.

„Než se dostaneme do motelu, bude hrozně pozdě,“ brblala matka. „Měly dávno ležet v posteli.“

„Hele, když už jedem kolem, proč se nezastavit?“ hájil se otec. „Zajeli jsme si jenom kousek.“

„Ale ochlazuje se. Děti se nejspíš nachladí.“

Ani této rodiny si žena na lavici nevšímala, stejně jako Dana. Prostě seděla a zírala do tmy.

Page ucítil tabákový kouř a ohlédl se k vysokému a štíhlému Costiganovi, který se opíral o nosný trám střechy. Šerif si nasadil kovbojský klobouk a zvedl k ústům zapálenou cigaretu. Žena mu nevěnovala sebemenší pozornost.

Page zmateně obrátil zrak stejným směrem, kterým tak soustředěně hleděla. Nad obzorem spatřil úžasné množství hvězd, kterých po zmizení posledních slunečních paprsků neustále přibývalo. Prohlížel si potemnělé rozlehlé pastviny. Vpravo se v dálce houpaly kužely světel automobilů, přijíždějících k Rostovu od mexických hranic, vzdálených asi osmdesát kilometrů.

Tak co mám k čertu pochopit? lámal si hlavu. Začínal si připadat jako oběť zvráceného žertu, ale nedokázal si představit, jaký k němu mohl mít kdo důvod.

Muž středního věku u plotu znovu promluvil a nevědomky vyslovil Danovy myšlenky. „Jak jsem říkal. Není tady vůbec nic. Místní podnikavci si vymysleli past na turisty. Žasnu, že se nám zatím nikdo nesnaží něco prodat.“

„Já opravdu nevím, kam tak spěcháš,“ ohradila se žena. „Chce to jen trochu trpělivosti.“

U jiné části plotu zatím obě děti tahaly své rodiče za ruce.

„Tati, já nic nevidím,“ kňourala holčička.

„Ukaž, zvednu tě,“ tišil ji otec.

„Mě taky,“ naléhal chlapec.

„Ty budeš muset počkat. Oba vás neunesu.“

„Já to udělám.“ Matka zvedla syna do náruče.

„Pořád nic nevidím.“ Děvčátku se zlomil hlas. „Tati, já se ve tmě bojím.“

„Mami, já mám hlad,“ přidal se hoch.

„No dobře,“ povzdechl si otec na znamení kapitulace. „Počítám, že pojedeme dál. Dnes večer tu asi nic nebude. Ale zítra ráno si zajedeme na ranč, kde se točil slavný film s Jamesem Deaconem. Má to být někde tady v okolí a slyšel jsem, že tam pořád stojí ten velký dům.“

Zatímco rodiče odnášeli ukňourané děti k autu, přijela další dvě vozidla. Jedno byl pickup, z něhož vystoupili tři dospívající mladíci, druhé – k Danovu podráždění – výletní autobus s velkou cedulí TEXAS TOURS. Vyplivl asi třicet turistů, kteří si hlasitě sdělovali své dojmy.

Co je to za lidi, uvažoval Page. Přišel sem v naději, že si promluví se svou ženou a zjistí, co ji přimělo k odchodu, a zatím s každým novým příchozím se naděje na klidné shledání vytrácela.

Žena na lavici však nevnímala ani pouhou existenci těch lidí. Dál hleděla na horizont a ani jednou neotočila hlavu k sílícímu ruchu.

Page si uvědomil, že váhá. Přes veškeré úsilí dostat se sem a netrpělivé vyjednávání s Costiganem kvůli zbytečnému čekání se odpovědí na své otázky vlastně bojí.

Posbíral odvahu a temnotou vyhlídky vykročil k manželce.

18

Lehce zakloněnou hlavou se opírala o dřevěnou zadní stěnu altánu a hleděla přímo před sebe.

Page se zastavil několik metrů od ní a díval se na ni.

„Tori.“

Neodpověděla.

V pozadí plnilo noc brebentění turistů z autobusu.

Třeba mě neslyšela, utěšoval se Dan v duchu.

„Tori?“ zopakoval.

Nehnutě zírala k obzoru.

Přistoupil blíže. V odraženém světle dalších automobilových reflektorů viděl, že Tori má doširoka otevřené oči a dokonce snad ani nemrká. Jako kdyby ji uhranulo jakési kouzlo.

Page se znovu otočil směrem, kterým se dívala, ale neviděl nic než temné pastviny, jasné mihotavé hvězdy a další dvojici reflektorů na silnici z Mexika.

„Tori, na co se díváš?“

Žádná odpověď.

Přiblížil se k manželce na půldruhého metru a periferním viděním zachytil, že Costigan zaujal vhodnější pozici, odkud by mohl Tori chránit, a opřel se o bližší trám. Ve vzduchu se vznášel dým z jeho cigarety.

Náhle Page zaslechl její hlas.

„Nejsou krásné?“ zeptala se Tori.

„Kdo?“ Dan se obrátil k pastvinám a napínal oči. „Co kde vidíš?“

„Ty je nevidíš?“

„Ne.“

V rušivém hluku konverzace turistů Page další slova své ženy sotva slyšel.

„V tom případě jsi sem neměl jezdit.“

Ohromený a nechápající se posadil vedle ní.

Costigan se přisunul blíže.

Tori se na něj stále nepodívala.

„Co jsi ode mě čekala?“ zeptal se a musel se nutit ke klidu. „Ztratila ses bez jediného slova vysvětlení. Dva dny jsi byla nezvěstná. Bál jsem se, že se ti něco stalo. Snad sis nemyslela, že když jsem konečně zjistil, kde jsi, zůstanu sedět doma.“

Na vyhlídkovou plošinu vstoupilo pět nebo šest lidí. Podlaha duněla pod jejich podrážkami a jejich hlasy zněly v polozavřeném prostoru silněji.

„Co je to za hovadinu?“ vztekal se jeden z nich. „Vůbec nic nevidím.“

„Moment!“ vyhrkl hlas u plotu. „Podívejte! Tam!“

„Kde?“

„Tamhle! Dívejte se! Jsou čtyři!“

„Ano!“ zvolal ženský hlas.

„Já vidím velký kulový,“ ušklíbl se jakýsi puberťák.

„Tam!“ přidal se někdo jiný. Dav se s každým výkřikem otáčel naznačeným směrem a hluk hovoru na chvíli utichal, ale znovu se zase zvedl, protože někteří – Page mezi nimi – pořád nic neviděli.

„Vy si ze mě určitě děláte prdel. Nic tam není,“ stěžoval si další dospívající mladík.

Vzduchem létaly nejrůznější komentáře. Někteří diváci si uchváceně sdělovali své dojmy, jiní zklamaně nadávali a dalších se pomalu zmocňoval vztek.

Page vedle sebe zaslechl manželčin hlas.

„Přerušování trvá několik hodin,“ řekla.

Zmateně se na ni zadíval. Chvíli seděli mlčky. Někteří diváci začali odjíždět a světla automobilů ozařovala její oči, jež zaujatě hleděly do tmy. Zrzavé vlasy si sčesala za uši a účes zdůrazňoval atraktivní linie obličeje. Nejraději by ji pohladil po tváři.

„Potom se ustálí a můžeš si je plně vychutnat.“

„Víš co? Zůstanu tady sedět vedle tebe a počkáme, až ostatní odejdou. Potom mi je můžeš ukázat.“

„Ano,“ souhlasila.

Page ucítil bodavé svírání v hrudi. Myslí mu vířily otázky, které nikam nevedly.

Costigan opřený o nejbližší trám zahodil cigaretu a rozdrtil ji podpatkem, ale ani na vteřinu z něj nespustil oči.

„Když mi bylo deset, rodiče mě sem vzali na výlet,“ zašeptala Tori, vytrvale zahleděná k obzoru, a zase se odmlčela.

Page nechápal, proč mu to říká. Po minutě se Tori rozpomněla, o čem mluvila, a pokračovala: „Tehdy jsme žili v Austinu, a než jsme dojeli do této části Texasu, setmělo se.“ Naklonila hlavu k neznámému objektu kdesi v dálce. „Otec chtěl navštívit svého bratrance, který sehnal práci na jednom místním ranči. Bydlel tady jen několik měsíců.“ Tori se opět odmlčela a pokračovala až za chvíli. „Jak víš, všichni příbuzní mého otce byli tuláci.“

Včetně něho, pomyslel si Page, ale dával si pozor, aby manželku nepřerušil. Když bylo Tori šestnáct, její otec rodinu opustil a už se neukázal.

„No nic, přijeli jsme prostě na toto místo a zastavili tady.“

Potěšené výkřiky davu kontrastovaly se stížnostmi na vzrůstající chlad a netrpělivými poznámkami těch, kteří neviděli, nad čím se ostatní tak rozplývají. Page musel v tom hluku napínat uši, aby slyšel, co Tori říká, ale neodvážil se ji požádat, ať mluví hlasitěji, protože se bál opačného účinku.

„Potřebovala jsem na záchod,“ pokračovala. „V té době zde město nechalo postavit několik venkovních toalet, a když jsem je ve světle reflektorů uviděla, požádala jsem otce, ať mi zastaví. Jenže on spěchal za bratrancem a nebyl by zastavil, kdyby na něj matka nenaléhala. Odběhla jsem do jedné z budek, a když jsem z ní vyšla, otec netrpělivě čekal u auta. Něco mě přimělo ohlédnout se k pastvinám – a uviděla jsem je.“

„Co jsi uviděla?“

Tori jako by otázku neslyšela.

„Jakási neznámá síla mě donutila zamířit k plotu a zahledět se na ně. Matka mě každou neděli vodila do kostela a já jsem si pomyslela, že právě tohle je nebe, o kterém kněz tak pěkně mluvíval.

Otec volal, abych se vrátila k autu, jenže mně jako by vrostly nohy do země. Nedokázala jsem od té podívané odtrhnout oči. Volal na mě, co tam sakra dělám. Pokusila jsem se mu to vysvětlit, ale okřikl mě, že je to jenom pitomá dětská fantazie. Vzpomínám, jak jsem ho odstrkovala, když pro mě přišel. Nakonec mě zvedl a odnesl k autu. Křičela jsem a bušila do něj pěstmi. Na zadní sedadlo mě doslova hodil.“

„To je mi líto,“ řekl Page. „Možná bylo dobře, že vás nakonec opustil.“

Tori mlčela a Dan hned své poznámky litoval, ale pak si všiml, že zmlkla jen proto, že se s novým soustředěním zahleděla do tmy.

„Tam!“ vykřikla žena u plotu.

„Ano!“ přidal se muž.

Jiná žena: „Je jich pět!“

„Já vůbec nic nevidím!“

Znechucení mladíci nastoupili do pickupu a odjeli. Pět nebo šest zklamaných turistů se vracelo k autobusu, ale překvapující počet jich zůstával u plotu a hleděl do noci.

„Tamhle je jedno vlevo!“ zvolal kdosi.

„Po čem se mám vlastně dívat?“ ptal se někdo jiný.

Dana zajímalo totéž.

Tori opět promluvila, ale ani tentokrát se na něj nepodívala. „Vzpomněla jsem si na tohle místo až před dvěma dny.“

„V den, kdy ses rozjela za matkou,“ poznamenal Page. Slova, která se mu drala na jazyk, by zněla jinak: V den, kdys mě opustila.

„Kolem šesté večer jsem se zastavila u motorestu za El Pasem. Dala jsem si kávu a podívala se do mapy. Do San Antonia mi zbýval ještě pořádný kus cesty. Řekla jsem si, že by bylo lepší zastavit se někde na noc. Mezistátní silnice číslo deset vede na jihovýchod podél mexických hranic až k městu Esperanza, odkud odbočuje dálnice přímo do San Antonia. Napadlo mě, že Esperanza by jako zastávka nemusela být špatná.“ Na chvíli se odmlčela. „Zajímavé jméno pro město.“

„Esperanza?“ Page žil na jihozápadě Spojených států dost dlouho, aby věděl, že to slovo znamená ve španělštině „naděje“.

Tori se usmála na něco ve tmě. Page čekal a začínal se ho zmocňovat strach. O něco později se jeho manželka opět rozmluvila. Hlas měla klidný, jako by četla dítěti před spaním pohádku.

„Podívala jsem se na spodní okraj mapy a hledala měřítko, abych zjistila, kolik ještě musím ujet. Ale jak moje oči klouzaly po názvech měst, jeden z nich upoutal moji pozornost. Rostov. Úžasné, jak dlouho to jméno leželo zasunuté hluboko v mé paměti.

V tu chvíli se ke mně zážitek z oné noci vrátil s tak živoucí přesností, jako kdyby se to stalo včera. Vzpomněla jsem si, že na dveřích toalety vedle silnice visela cedulka Majetek města Rostov. Pamatovala jsem si, jak jsem vyšla ze záchodu a podívala se do temnoty za plotem. Vybavila jsem si, jak se otec zlobil, když nechápal, o čem mluvím, a hodil mě do auta. Znovu jsem cítila slzy v očích a vzpomínala, jak jsem si je utírala a hleděla zadním sklem do noci, až jsem nic neviděla, protože jsme byli už příliš daleko. Jeli jsme dlouho a nakonec jsem usnula. Ale i ve snu se mi o nich zdálo.“

„Tam!“ vykřikl kdosi u plotu a ukázal rukou.

„A tak jsem dopila kafe, složila mapu a nasedla do auta,“ pokračovala Tori. „Dojela jsem do Esperanzy, ale nezastavila jsem tam na noc. Jela jsem dál. Neodbočila jsem však na mezistátní číslo deset na San Antonio, zajela jsem na okresní silnici a ujížděla podél hranice. Slunce zapadlo, ale já se zastavila až tady. Ta pozorovatelna tady tenkrát nestála, jenom toalety. Bála jsem se, abych na místě nezjistila, že mě oklamala paměť, že jsem tehdy v noci viděla jen výtvor zatracené dětské představivosti, jak říkal můj otec.“

„Tamhle je další,“ zněl nový výkřik.

Tori se usmála k místu, kde postarší muž ukazoval do tmy, a znovu na několik minut umlkla. „Bylo pozdě a skoro nikdo tady nestál. Nedokážu popsat úlevu, jakou jsem cítila, když jsem vystoupila z auta, podívala se za plot a uviděla, že to, co jsem si pamatovala – a o čem jsem, jak si dnes uvědomuju, celé ty roky snila – bylo skutečné. Vešla jsem do altánku a posadila se na tuto lavičku, na stejné místo, na kterém sedím teď a na kterém jsem seděla včera v noci, a nechtěla jsem dělat nic jiného než zůstat tu až do rána a dívat se na to, co jsem viděla, když mi bylo deset.

Můj život se mohl odvíjet úplně jinak, kdyby mi otec dovolil dívat se jen o trochu déle.“

„Jinak?“ nechápal Page. „Jak?“

Tori neodpověděla a Dan ucítil mrazení, které nemělo nic společného s nočním chladem.

„Dívej se, jak dlouho chceš,“ řekl manželce.

„Budu.“

„Nepřišel jsem ti v tom bránit,“ ujišťoval ji.

„Já vím. Kromě toho bys ani nemohl.“

Page se ohlédl po Costiganovi, který se jako věrný ochránce stále opíral o nejbližší trám a rozpřáhl ruce, jako kdyby chtěl říct: Už vám to dochází?

Ale Danovi nic nedocházelo, vůbec nic. Pořád tápal v mlze.

A také se bál. Dělal si starosti, že se Tori psychicky zhroutila.

Jestli je to tak, napadlo ho, když se rozhlédl kolem sebe, pak se zhroutila i spousta jiných lidí.

„Tori…“

Seděla bez jediného hnutí a toužebně se usmívala do tmy.

„Miluju tě,“ řekl. Slova mu vyšla z úst, než si je uvědomil. Nevzpomínal si, kdy je použil naposled. A nevyvolala žádnou reakci.

„Tori, řekni mi, co vidíš. Pomoz mi, abych to taky spatřil.“

„Nemyslím, že by se ti to podařilo.“

„Jak to můžeš vědět?“ naléhal.

„Ze stejného důvodu, proč jsem odjela.“

Náhlé poznání toho, čeho se hrozil, na Dana zapůsobilo jako rána pěstí do žaludku. Dlouho mlčel a snažil se nabýt ztracenou duševní rovnováhu. Snažil se vymyslet, co by mohl, co by měl říct, aby se věci změnily k lepšímu.

„Jestli mi pomůžeš, mohu se něco naučit,“ zašeptal. „Nevím, co jsem udělal špatně, ale můžu to napravit.“

„Neudělal jsi nic špatného. Nemůžeš za to, jaký jsi. Stejně jako já nemůžu za to, jaká jsem.“

Page se otočil do tmy a zoufale se pokoušel pochopit, o čem Tori mluví. Přestože hodně lidí u plotu ukazovalo na pastviny, neviděl nic než noc, zvadlou trávu, zářivé hvězdy na obloze a kužely reflektorů na cestě z Mexika.

Kdo z nás se zbláznil? uvažoval.

Napínal oči ve snaze proniknout zrakem temnotu a rozšifrovat, co ukrývá. Vzpomněl si, co mu otec ukázal, když mu bylo patnáct. Otce ve vojenském letectvu uznávali jako zručného a šikovného mechanika a rodina se často stěhovala na různé základny, včetně těch rozmístěných v Západním Německu, Jižní Koreji a na Filipínách. Kromě jiného krátce bydleli na MacDillově letecké základně na Floridě.

Jedné srpnové neděle si otec vzácně udělal čas a strávil den s rodinou – vzal manželku a syna do slavného akvária v Tampě. Procházeli od jedné nádrže k druhé a hleděli přes silné skleněné stěny na nejrůznější exempláře mořského života: žraloky, rejnoky, murény – otec se rád díval na cokoliv nebezpečného – i na hejna nádherně zbarvených exotických rybek. V jedné nádrži však kromě vody, písku, kamenů, akvarijních rostlin a repliky trosek potopeného korábu nebylo nic vidět.

„Myslím, že sem teprve dají nové ryby,“ poznamenal tehdy Dan a znuděně se odvrátil. „Kdepak, už je obsazené,“ opravil ho otec.

„Čím? Nic se tam nehýbe. Je prázdné.“

„Mýlíš se, je v něm spousta života.“

„Myslíš rostliny?“

„Ne, myslím sépie.“

„Sépie?“

„Vlastně to nejsou ryby. Patří do čeledi olihní.“

„Sépie?“ zopakoval Dan nevěřícně.

„Ano, jsou to hlavonožci. Mají deset chapadel, z toho dvě delší než ostatní. Některé nejsou větší než tvůj prst, jiné dorůstají na délku paže nebo ještě víc.“

„Jenže já tam žádnou rybu dlouhou jako moje paže nevidím,“ ušklíbl se Dan.

„Sépii,“ opravil ho otec.

„No dobře, nevidím žádnou sépii dlouhou jako moje paže.“

„Ve skutečnosti je jich tam deset nebo dvanáct.“

„Děláš si srandu, ne?“

Otec ukázal na skleněnou stěnu. „Podívej se. Ale pořádně.“

Dan už jako malý pochopil, že otec je hrdý na své rozsáhlé znalosti všeho neobvyklého a že když promluví tak autoritativním tónem, může rozhovor skončit jen jedním způsobem. Soustředil se tedy na vodu v obrovském akváriu.

„Někdy vidíme pouze to, co očekáváme,“ poučoval ho otec. „Občas se musíme podívat jinýma očima.“

Slova dávala ještě menší smysl něž imaginární ryby. „Nevím, co jsi…“

Jeden z kamenů se nečekaně pohnul. Téměř neznatelně, o milimetr či o dva, ale Dan si byl jistý, že zahlédl pohyb. Přistoupil blíže ke sklu.

„Aha.“ Otec okamžitě poznal synovu náhle zbystřenou pozornost. „Myslím, že začínáš chápat.“

„Ten kámen se…“

„Jenže to není kámen,“ zdůraznil otec.

Předmět se pohnul o další milimetry a Dan si uvědomil, že otec měl pravdu – nebyl to kámen.

Už rozeznal hlavu, pak chapadlo, po něm další. Ne že by se ten předmět náhle hýbal rychleji. Změnilo se jeho vidění, přesněji řečeno jeho mysl se přeorientovala na jiné vnímání skutečnosti.

„Někdy vidíme pouze to, co očekáváme,“ zopakoval otec.

Dan pochopil. Pokud v nádrži rozeznal pouze vodu, písek, kamení, akvarijní rostliny a repliku trosek potopeného korábu, mozek považoval tyto tvary za dané a nenamáhal se zpracovat to, co vnímalo oko.

K Danovu úžasu se pohnul další kámen a nadzvedla se hromádka písku. Část potopeného korábu se odsunula stranou a jedna z rostlin začala kráčet po dně nádrže. Zelené výhonky byla ve skutečnosti chapadla. Když Dan o řadu let později studoval na policejní akademii v Novém Mexiku, vzpomněl si na ono odpoledne, kdy si uvědomil, jak velký rozdíl může být mezi tím, co oko vidí, a tím, co před ním opravdu leží, a kdy pochopil, že svět není vždycky takový, jaký se jeví. Ještě později bohužel zjistil, že před ním většinou leží lidská ohavnost a zloba.

Ale tehdy v nedělní srpnové odpoledne ne. Vzrušeně počítal stvoření, která tak nečekaně v akváriu objevil. Sépie byly snad úplně všude.

„Jedna, dvě, tři…“

„Čtyři, pět, šest,“ navázal otec.

„Sedm, osm, devět,“ se smíchem se připojila matka. Na podzim jí diagnostikovali rakovinu prsu, které zanedlouho podlehla.

Otec odhadoval, že v nádrži žije dvanáct sépií, ale nakonec jich Dan napočítal osmnáct. Osmnáct podivných, nepěkně vyhlížejících ryb – vlastně ne, olihní, které se naučily maskovat svou škaredost, až po chvíli vypadaly krásně. Během několika minut už Dan neviděl vodu, písek, kameny, akvarijní rostliny a repliku trosek potopeného korábu, protože mu výhled zacláněly početné sépie.

„Jak je možné, že se umí tak skrývat?“ zeptal se otce, oči pořád rozšířené úžasem.

„To nikdo neví. Jistě znáš chameleóny, kteří dokážou měnit barvu podle okolního prostředí. Podobnou schopnost mají i někteří pavouci. Ale žádný tvor to neumí tak dokonale – a tak rychle – jako sépie.“

„Kouzlo,“ vydechl Dan.

„Příroda,“ opravil ho znovu otec.

19

Vzpomínal na dávné odpoledne a upíral zrak do tmy za plotem, zatímco dav cizích lidí žasl nad věcmi, které neviděl. Někteří si stěžovali, že nevědí, nad čím se ostatní tak vzrušují, a Page jejich frustraci plně chápal. Je snad svědkem masové halucinace? Nějaké skupinové iluze, při níž se lidé navzájem přesvědčují, že vidí něco, co ve skutečnosti neexistuje?

Ale Tori nebyla v žádné skupině, když to poprvé spatřila, a před dvěma dny, kdy se sem po dlouhých letech vzpomínání a snů vrátila, byla také sama. Pokud šlo o iluzi, přinesla si ji s sebou.

Anebo jsem to já, kdo se stal obětí klamu, uvažoval Page. Sakra, tolik roků a já jsem nedokázal přimět svou ženu k tomu, aby se se mnou podělila o něco tak důležitého, že ji to přivedlo sem doprostřed pustiny.

Musel však zachovat klid.

Vzpomeň si na sépie, nabádal se v duchu. Vzpomeň si, co ti řekl otec. „Někdy vidíme pouze to, co očekáváme. Občas se musíme podívat jinýma očima.“

Bůh mi je svědkem, že se opravdu musím naučit dívat se jinak.

Realita v té podobě, jak ji znal, se převrátila naruby. Jeho manželství, život, jehož si tak cenil – nic nebylo takové, jak se zdálo.

Proč? vykřikl do hlubin své duše. Jak jsem si toho mohl nevšimnout?

Vstal z lavice a přistoupil k okraji vyhlídkové plošiny. Nejasně si uvědomoval Costigana, který se vedle něho vytrvale opíral o trám, hleděl přes hlavy vzrušeného davu a soustředil se na tmu.

Znovu spatřil vzdálené kužely světel automobilů, které se blížily po cestě z Mexika. Ale nad těmi se snad ti lidé nerozplývají! Ukazují úplně jiným směrem.

Zahleděl se na blyštivé hvězdy, mnohem jasnější a početnější, než na jaké byl zvyklý v Santa Fe. Možná právě proto zde vláda nechala postavit ty radioteleskopy. Ale lidé u plotu neukazovali na hvězdy, jejich uchvácenou pozornost zaujímal výhradně obzor.

Co tam vidí? chtěl vědět Page. Nebo co si myslí, že vidí?

Vzpomeň si na sépie, napomenul se.

Soustředil se na temnotu nad pastvinami.

A spatřil pohyb, téměř nepostřehnutelný…

Až na to, že si byl jistý, že ho skutečně postřehl. Buď se změnilo vnímání jeho očí, nebo jeho mozku. A nebyl to jen pohyb, i temnota se změnila.

Bez nejmenšího varování náhle viděl drobná světélka. Některé zářící body, které pokládal za hvězdy, nesvítily z oblohy, ale vznášely se nad pastvinami. Zprvu se domníval, že vidí svatojánské mušky, deset nebo dvanáct, jenže zářily jasněji než světlušky, a jakmile jednou věděl, na co se dívat, neuniklo mu, že se zvětšují.

Mohly být na míle daleko, ale přitom se zdály bližší, jako by stačilo jenom natáhnout ruku a dotknout se jich – což také udělal. V té chvíli si uvědomil, že lidé u plotu nejen ukazují. I oni se snažili těch světélek dotknout.

Jak na ně zíral, vzdálená světla získávala barvu. Červená, zelená, modrá, žlutá a další odstíny – stejně jako dveře a domy ve městě. Dvojice se spojovaly. Světélka se zvětšovala a projasňovala. Klesala a stoupala. A současně se pohybovala dopředu a dozadu přes horizont, jako by je unášel slabý proud. Poskakovala a hypnoticky se otáčela.

Co to vidím?

Zmateně se ohlédl ke Costiganovi a hledal u něj potvrzení, že ho nešálí zrak, ale šerif jen zopakoval své gesto a rozpřáhl ruce.

Page se znovu otočil k pastvinám a k tomu, co viděl – nebo se domníval, že vidí – na obzoru. Některé spojené dvojice se rozdělily, další se spojovaly. Světla blikala, jemně a něžně, jako by mu kynula, aby přišel blíž.

Nic podobného jsem v životě nespatřil, blesklo Danovi hlavou. Co to je? Náhle se jej zmocnily pochybnosti. Proč jsem je ještě před minutou neviděl? Musí to být optický klam.

Nebo tak dychtím něco zahlédnout, že jsem napínal zrak, až se mi dělají před očima mžitky. Soustředil jsem se tak dlouho, že si teď něco představuju. Jak vím, že vidím totéž, co Tori? Nebo co si myslí, že vidí?

A co vidí ostatní?

Nejen vidí, uvědomil si. Světélka v sobě měla i něco jiného, co však nedokázal určit. Nacházelo se to na samém okraji jeho vnímání, zvuk, který se vznášel na hranici slyšitelnosti.

Sestoupil z plošiny a zamířil k dospívající dívce, která potěšeně ukazovala k pastvinám. Chtěl se jí zeptat, co vidí, ale vtom si všiml, že kdesi v zástupu vznikl neklid.

Jeden hlas přehlušil ostatní. „Copak nevidíte, jak jsou zlé?“

Page se zastavil a snažil se určit směr, odkud naléhavá otázka zazněla. Z hlubokého, silného, bezpochyby mužského hlasu zněl vztek.

„Copak nechápete, co s vámi dělají?“

Page postřehl pohyb, vpravo od něj se lidé rozestupovali – ne, vysoký tělnatý muž je odstrkoval stranou.

„Netlačte se!“ okřikl ho kdosi.

„Sundej ze mě ty špinavý pracky!“ zařval jiný podrážděný divák.

Hlas však zněl ještě rozzlobeněji. „Copak vám není jasné, že všichni skončíte v pekle?“

„Zbraň!“ zaječela jedna z žen „Bože, ten chlap má zbraň!“

Zatímco davem proběhla vlna děsu, Page bleskurychle zareagoval a přikrčil se. Sáhl pro pistoli, kterou u sebe stále nosil, když vtom si s hlubokým úlekem uvědomil, že podlehl šerifovu naléhání a nechal zbraň zamčenou v kufru vypůjčeného auta, které zaparkoval před soudní budovou.

Zpotily se mu dlaně.

Přikrčil se ještě níže a s bušícím srdcem se rozhlédl po zpanikařeném davu. Vzápětí sebou škubl, protože zaslechl hlasitý, nezaměnitelný zvuk – výstřel z dlouhé zbraně – a spatřil, jak se mezi prchající muže a ženy natáhl dlouhý záblesk a odhalil hlaveň útočné pušky.

Prásk. Šílenec znovu vypálil. Mířil za plot a záblesk z hlavně směřoval k horizontu, k tomu, co tam snad bylo, k tomu, co si Page myslel, že vidí.

„Vraťte se do pekla, odkud jste přišli!“ řval střelec do tmy a pokračoval v palbě.

Page zahlédl ze zbraně dost, aby podle zakřiveného zásobníku poznal profil automatu Kalašnikov AK-47.

Naléhavě se ohlédl po šerifovi a s úlevou zaznamenal, že Costigan vytasil pistoli a krčí se stejně napjatě jako on.

Chaotický dav jim zaclonil šílence s puškou a na okamžik jej ztratili z očí.

Prásk. Do tmy vyletěl další záblesk z hlavně.

„Všechny vás proklínám!“ Jenže to už střelec nehulákal do tmy na zdroj úžasu některých diváků. Otočil se a křičel rovnou na ně. Danovi se zvedl žaludek, protože uhodl, co bude následovat.

Ne!

Muž vystřelil přímo do davu. Lidé ječeli a vráželi do sebe v zoufalé snaze uniknout.

Jeden muž zakopl.

Jakási žena zanaříkala.

Pak si Page uvědomil, že ten člověk nezakopl. Srazila ho kulka.

Střelec znovu vypálil.

Jen zřídkakdy se Page cítil tak bezmocný. I kdyby měl u sebe pistoli, ve tmě a nastalém zmatku by jen těžko hledal příležitost k výstřelu na muže s puškou.

Prásk. Neznámá žena se skácela k zemi.

Prásk. Dospívající mladík zavrávoral a spadl. Vyděšené výkřiky zněly tak hlasitě, že Page pušku téměř neslyšel. Vtom spatřil, jak se hlaveň stočila k němu.

Tori! pomyslel si zoufale. Otočil se a sprintoval k vyhlídkové plošině. Costigana nikde neviděl, ale neměl čas pátrat, co šerif provádí.

Tori!

Stála jako solný sloup v hlubokém šoku, který jí bránil reagovat. Page ji naučil zacházet se střelnými zbraněmi a naléhal, aby nosila v kabelce malou pistoli. Bál se o ni, věděl, že občas vodí klienty k odlehlým stavením a je tam s nimi úplně sama, ale Tori si zbraň, kterou jí daroval, nikdy s sebou nebrala. Ačkoliv se provdala za policistu, uvažovala a jednala jako civilista.

Pevně ji objal a pospíchal s ní mimo altán. Za ním se do dřevěné stěny zavrtala kulka. Tori polekaně vykřikla. Page jí stlačil hlavu a strhl ji do předklonu. Oběhli roh vyhlídky a vynořili se na protější straně od místa, kde Costigan odstavil hlídkový vůz. Danovi se ulevilo, když uviděl další zaparkovaná auta. Strhl manželku za tmavý pickup.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí a ve slabém svitu hvězd zkoumal, zda neutrpěla nějaké poranění.

Byla příliš zmatená, aby dokázala odpovědět.

„Mluv, Tori! Jsi zraněná?“

Naléhavý tón ji částečně probral.

Trhla sebou a vykoktala: „Já… Ne, jsem… v pohodě. Netrefil mě.“

„Díky bohu! Zůstaň tady. Kryj se za motorem. Kulky proletí dveřmi, ale motor je spolehlivě zadrží. Kdyby se ti zdálo, že se k tobě střelec přibližuje, padni na zem a dělej, že jsi mrtvá.“

Hleděla na něj nechápavýma očima.

„Tori, řekni, že chápeš, co po tobě chci.“

Za vyhlídkovou plošinou zazněly dva výstřely a výkřik.

Rychle zamrkala. „Držet se za motorem.“ Nasucho polkla. „Kdyby šel sem, mám si lehnout na zem a dělat mrtvou.“

Prásk. Střelec znovu vypálil.

„Nemůžu tu s tebou zůstat,“ řekl Page. „Musím ho nějak zastavit.“

„Proč to dělá?“

„Nevím, proč lidi takové věci dělají.“

Další výstřel, který Page zaslechl, zněl jinak, ne tak hlasitě. Pistole. Costigan opětuje palbu, blesklo mu hlavou.

Stiskl Tori rameno a vyběhl z úkrytu za náklaďákem. Zaburácela další rána z pušky, pak z pistole.

Chraplavé zasténání, které následovalo, ponechalo jen malý prostor k pochybám. Costigan byl zasažen.

20

Prudký tlukot srdce kontrastoval s pomalými pohyby, k nimž se silou vůle donutil, když dosáhl rohu altánu. Marně se pokoušel uklidnit třesoucí se ruce.

Prkna vyhlídky by ho před vysokorychlostními střelami z kalašnikovu neochránila, ale aspoň jej kryla před zrakem šílence. Sklonil se a vyhlédl za roh.

Slabé světlo z protější strany vyhlídkové plošiny ozařovalo otřesnou scénu. Všude ležela těla. Některá sebou škubala, většina se nehýbala.

A střelec se kradl mezi nimi.

„Přišli jste z pekla!“ Vypálil do hlavy nejblíže ležící postavy a záblesk z hlavně jej ozářil jako groteskní siluetu. „A teď se do pekla vrátíte!“

Kde je Costigan? uvažoval Page horečně.

Ostře se nadechl, když spatřil šerifa ležet na zemi mezi vyhlídkou a plotem. Vedle natažené pravé ruky uviděl pistoli.

Šílenec střelil do svíjejícího se těla a plamen osvětlil gejzír krve. Spoušť cvakla naprázdno. Muž odhodil prázdný zásobník a nasadil nový tak rychle, že Page neměl čas ani pomyslet na to, že by přeběhl přes parkoviště a vrhl se na něj, natož to provést.

Střelec namířil na další těžce zraněnou oběť a chystal se ji dorazit, ale pak se zarazil, sklonil zbraň a otočil se, jako by něco upoutalo jeho pozornost. Page sledoval směr jeho pohledu.

Střelec hleděl na předmět, který byl nápadný i ve tmě, bíle natřený a tak velký, že jej prostě nešlo přehlédnout. Uvnitř křičeli a naříkali lidé.

Turistický autobus.

Bože můj, uvědomil si Page, někteří cestující se předtím, než začal střílet, vrátili na svá sedadla.

Střelec zády k Danovi vykročil k autobusu a zahleděl se ke ztemnělým oknům. Napřímil se, jako by získal novou energii, dlouhými kroky překračoval těla a blížil se k novému terči. Zepředu obešel vozidlo, zamířil ke dveřím a zmizel Danovi z očí. Page potlačil zoufalou touhu vyřítit se z úkrytu za altánem a rozběhnout se pro šerifovu pistoli. Uvědomoval si však, že zvuk kroků na štěrku by ho téměř určitě prozradil. Šance, že by se dostal ke zbrani dříve, než ho střelec uslyší, vyběhne zpoza autobusu a začne na něj střílet, byla mizivá.

Do protějšího boku autobusu udeřila zaťatá pěst.

„Otevřete dveře!“ dožadoval se šílenec.

Page postupoval podél stěny vyhlídkové plošiny k silnici zahalené tmou.

„Otevřete ty zatracené dveře!“

Page se dostal na silnici a opatrně se rozběhl po asfaltu.

Kulky trhaly kov, jak šílenec zahájil palbu do plechové karoserie autobusu, která pro střely z kalašnikovu nepředstavovala žádnou překážku. Proletěly vozidlem a měly dost energie, aby proděravěly i protější bok. Lidské tělo je jen trochu zpomalilo.

Po dalším výstřelu do kabiny kdosi zaječel.

Page se přiblížil k zádi autobusu a zpomalil.

Po novém výstřelu následoval výkřik bolesti. Kulky tříštily okna. Vyděšený nářek zesílil.

Dana znepokojil jiný zvuk – kapalina vytékající na štěrk.

„Přišli jste z pekla!“ řval šílenec.

Page ucítil naftu.

„Teď se do pekla vracíte!“

Dan díky výcviku a praxi věděl, že zásah nádrže způsobí požár nebo výbuch pouze ve filmu. Ten chlap do ní může střílet celou noc, ale pokud nemá v zásobníku zápalnou munici, jediným výsledkem bude spousta děr.

A další rozlité palivo. Zápach výparů z nafty zesílil.

Page opatrně postupoval a jenom doufal, že jej temnota za ním dostatečně kryje. Nahlédl zpoza autobusu a uviděl střelce, který se tak soustředil na palbu do nádrže, že si ničeho jiného nevšímal. Pak přestal střílet a ustoupil od kaluže nafty, která se rozlévala na štěrku.

Pro smilování boží, snad nechce…

Muž odložil pušku a z kapsičky košile vylovil krabičku zápalek.

Page vyrazil.

Šílenec vydoloval zápalku a škrtl jí o bok krabičky. Sirka vzplála.

Vtom uslyšel pádící kroky a otočil se. Světlo zápalky vykreslovalo na ostře řezaném obličeji zlovolné stíny. Plamen odrážející se v očích zesiloval jejich žár.

Přidržel sirku u krabičky a v okamžiku všechny zápalky vzplály.

Page se vybičoval k maximálnímu tempu a řval hlasité nadávky ve snaze šílence vyrušit, rozptýlit jeho pozornost, odvrátit jej od děsivého úmyslu.

Střelec odhodil hořící krabičku zlomek vteřiny předtím, než do něj Page narazil. Jak společně padali k zemi, Dan jenom doufal, že sirky dopadly mimo kaluž. Náhlé zahučení mu napovědělo, že si dělal marné naděje. Plameny rozptýlily tmu a Page ucítil na zádech vlnu vedra.

Běsnící vztekem popadl šílence za hlavu a udeřil jí o štěrk. Jenže ten chlap jenom zařval a ohnal se paží tak prudce, že Dana odhodil. I při svém mohutném vzrůstu vládl neuvěřitelnou silou, která vyvolávala podezření na užívání psychotických drog.

Plameny s hukotem stoupaly k nebi a obklopily zadní část autobusu. Page se plazil z jejich dosahu.

Plesk. Plesk. Plesk.

Okna začala žárem praskat, lidé v kabině hystericky ječeli. Střelec se natáhl pro pušku. Page se vymrštil a znovu po něm skočil. Setrvačnost nárazu odhodila oba muže dál od autobusu.

Dopadli na štěrk a sklouzli se po něm. Page skončil nahoře a pokusil se zabořit střelci pěst do hrtanu, ale on se mrštně přetočil a rána jej zasáhla pouze ze strany do krku. Znovu se ohnal paží a nabral Dana do ramene tak silně, že ho ze sebe srazil a téměř jej ochromil. Page zasténal, ale podařilo se mu vykopnout a podrazit šílenci nohy, když se hnal pro zbraň. Muž ztěžka dopadl a zachrčel.

Plameny už olizovaly polovinu autobusu, jejich žár pálil Dana do obličeje.

„Otevřete dveře!“ zařval na pasažéry uvězněné v kabině. „Vylezte ven!“

Zezadu se vrhl na střelce, zaklínil mu levé předloktí pod bradu a začal ho škrtit. Současně mu bušil pravou pěstí do ledviny.

Muž uskočil dozadu a narazil Dana na zaparkovaný automobil, pak se otočil a v obrátce ho strhl s sebou k zemi, takže dopadl na něj. Page bolestně zasténal pod tíhou, která jej drtila.

Nemohl dýchat.

Sevření levé paže, která tlačila na šílencův krk, povolilo.

Střelec vyskočil, kopl Dana do pravého boku a vrhl se pro pušku. Celou dobu plameny rychle postupovaly od zadní části autobusu ke dveřím vpředu. Page cítil jejich žár i přes košili.

Adrenalin ho donutil vstát.

Muž zvedl zbraň.

Page se odrazil, proletěl vzduchem, nabral protivníka zezadu a srazil jej do plamenů. Byly tak husté, že přes ně Page neviděl zadek autobusu, ale zaslechl žuchnutí, jak do něj střelec narazil.

Šílenci vzplály vlasy jako pochodeň, hned nato mu chytil oděv.

Otočil se a zdálo se, že se směje – nebo se mu jen žárem stáhly obličejové svaly. Puška mu vypadla z hořících rukou.

Zvedl paže a vykročil.

Page klopýtal dozadu z jeho dosahu, ale šílený zabiják, přestože už doslova stál v jednom plameni, neustále postupoval k němu, hořící paže rozpřažené, ústa zkřivená v groteskním úsměvu.

Page se zastavil o zaparkovaný automobil. Protáhl se kolem kapoty a ustupoval před planoucí noční můrou, která jej neúnavně pronásledovala. Úsměv na vrahově tváři se změnil v škleb, jak se kůže na čelistech smrskávala žárem a odhalovala zuby. Přiblížil se na dosah a Danovi se ze zápachu spáleného masa zvedl žaludek.

V okamžiku, kdy se chystal sevřít protivníka v ohnivém objetí, se šílenec náhle otočil stranou. Burácení požáru málem přehlušilo zvuk výstřelu. Po druhém zásahu zabiják zavrávoral a na tváři obrácené vzhůru se poprvé objevil bolestný výraz.

Třetí a čtvrtá kulka jej srazily na kolena.

Pátá mu provrtala lebku.

Muž padl obličejem k zemi a roztažené paže objaly štěrk, po němž se rozléval škvířící se tuk.

Page se belhal pryč a ohlédl se doleva, odkud zněly rány. Střílela Tori. Držela Costiganovu pistoli oběma rukama, pevně, jak ji to naučil, paže mírně pokrčené v loktech. Tvář měla zkřivenou vztekem. Mačkala spoušť a pálila do plamenů, které halily zabijáka.

„Ty svině!“ křičela. „Svině!“

Dveře autobusu se rozletěly a z kouře se vypotácelo pět nebo šest lidí. Se vzlykotem a kašlem se rozběhli do chladivé tmy co nejdál od autobusu, z kterého se zatím stala planoucí rakev.

Page oběhl automobil a zezadu se přiblížil k manželce. Ve vlně horka, jež je zalévala, stále střílela do plamenů, které stravovaly šílencovo tělo.

„Teď jsi to ty, kdo jde do pekla!“ křičela.

„Tori,“ oslovil ji Page, když k ní přistoupil a natáhl ruku pro zbraň. „Už je to dobré. Ten už nikomu neublíží. Dej mi tu pistoli.“

Znovu vystřelila do zad hořící mrtvoly.

„Ty hajzle!“

„Je mrtvý,“ tišil ji manžel. „Tu zbraň už nepotřebuješ.“

Položil pravou ruku na pistoli, zatlačil a donutil ji tak sklonit paži.

„Dej mi ji.“

Napětí ve svalech postupně povolilo a Tori pomalu pustila zbraň.

Žár pálil Dana do tváří. Odvedl ženu širokým obloukem kolem autobusu dál od ohně. S rostoucí temnotou vzduch příjemně chladil.

Lidé, kterým se podařilo uniknout z plamenné pasti, se ve vzlycích zhroutili u plotu. Všude ležela těla. Page jich napočítal dvacet, věděl však, že obětí bude víc. Několik se jich hýbalo, ale většina ležela bez života.

„Nedívej se tam, Tori.“ Odvedl manželku k saturnu, ale když chtěl otevřít dveře, aby ji posadil dovnitř, zjistil, že jsou zamčené. Prohmatal jí přední kapsy, ale klíče nenašel. Určitě je má v kabelce, napadlo ho.

Odvedl ji k lavici na vyhlídkové plošině a rozhlédl se, ale ve tmě nikde kabelku neviděl. Pomohl své ženě posadit se a slíbil jí: „Hned se vrátím.“

Rozběhl se k šerifovi. Vedle těla ležel kovbojský klobouk. Levou stranu hlavy pokrývala krev. Page uchopil Costigana za zápěstí a nahmatal pulz.

„Vydržte,“ řekl šerifovi.

V kapse Costiganových kalhot našel klíče od auta a rozběhl se k hlídkovému vozu. Stiskl tlačítko na přívěsku, otevřel a popadl mikrofon napojený na palubní vysílačku.

„Zraněný policista! Zraněný policista!“

„Kdo je tam?“ dožadoval se rozzlobený mužský hlas. „Jak jste se dostal k tomu rádiu?“

„Zraněný policista!“ zopakoval Page. Jen s největším úsilím potlačil třesavku. Představil se a trhaně popsal, co se stalo. „Byl jsem s šerifem, když se to stalo. Utrpěl střelné zranění.“

„Cože?“

„Zabiják postřílel nejméně dvacet lidí. Na vyhlídkové plošině za městem. Hoří tady autobus a…“ Popisoval další detaily a teprve tehdy pochopil celkovou hrůzu tragédie. „Útočník je mrtvý, ale potřebujeme veškerou pomoc, kterou nám můžete poslat.“

„Jestli je to nějaký pitomý žert…“

„Tak se sakra podívejte na obzor východně od města! Měl byste vidět zář požáru.“

„Moment…“ Krátkou pauzu přerušilo vyjeknutí a zaklení. „Do prdele… Posílám okamžitě pomoc.“

Page seděl otupěle v policejním automobilu a hleděl přes čelní sklo na obraz zkázy. Po mrtvolách poskakovaly odlesky plamenů. Vystoupil z auta, vyhekl, jak ho zabolelo v nakopnutém boku, a mezi kalužemi krve kráčel k turistům, kteří unikli z hořícího autobusu.

„Pomoc už je na cestě,“ uklidňoval je.

„Díky,“ zamumlala jedna z žen a utřela si slzy. „Děkujeme vám, že jste nás zachránil.“

„Myslel jsem, že určitě umřu,“ pronesl muž vedle ní roztřeseným hlasem. „V životě jsem nebyl tak vyděšený.“

„Proč to udělal?“ ptal se jiný. „Proč?“

V hukotu plamenů Page postřehl, že z nejrůznějších úkrytů vylézají další přeživší. Někteří zalezli pod vozidla. Jiní přeběhli silnici a schovali se v temnotě sousedního pole.

Mezi těly vrávoral šedovlasý stařec. Nad hlavou se mu vznášel kouř.

„Kde jsi, Beth? Kde jsi…?“ Náhle se sklonil a zanaříkal. Žal jej srazil na kolena a začal hladit čelo jedné z obětí.

Deprimovaný Page se vrátil na vyhlídkovou plošinu.

Tori už nehleděla na pastviny. Se shrbenými zády zabořila obličej do dlaní jako ztělesnění zoufalství.

Celá se chvěla.

Page si všiml větrovky, která ležela na lavici. Zvedl ji a přehodil ji manželce přes ramena. Teprve pak uviděl kabelku na podlaze, kam ji Tori upustila, když začala střelba. Položil ji vedle ní a otupěle se posadil. Objal ženu kolem pasu a poslouchal kvílení blížících se sirén.

ČÁST DRUHÁ:

POTEMNĚLÁ

PLANINA

21

Brent Loft nasadil svůj nejpobavenější a současně nejmilejší výraz, podíval se do kamery a spustil: „Nedaleko parku Arroyo zastavila uplakaná desetiletá holčička policejní vůz a ukázala na stožár vysokého napětí, kam se vyšplhala její kočička. Za chvíli přijeli zaměstnanci firmy El Paso Electric s jeřábem a velmi opatrně zachránili neopatrnou šelmu, která, jak sami vidíte, se více bála záchrany než možnosti, že uvízne vysoko nad zemí. Silné izolované rukavice nechránily dělníka jenom před úrazem elektrickým proudem.“

Jeho kolegyně, spolumoderátorka zpráv Sharon Riverová, se zasmála a přečetla z nápovědného zařízení další odstavec. „Dívenka a její mazlíček jsou po krátkém odloučení zase spolu. Zdá se však, že tento případ není první, kdy musela být kočička zachráněna. Minulý měsíc ji dva pracovníci údržby města museli vyprostit z ucpaného kanálu.“

„Takže jí zbývá ještě sedm životů,“ doplnil Brent a měl co dělat, aby při posledním řádku nevyprskl. Pak se otočil k muži, který seděl vlevo vedle něj. „Jaká je nejnovější předpověď počasí, Franku?“

„Zítra nás čeká další horký letní den, pozdě večer však očekáváme přeháňky, které mohou přerůst i v bouřky.“

„Déšť by nebyl k zahození,“ poznamenala Sharon.

„Určitě ne,“ souhlasil Brent. „Tak to by bylo z nočních zpráv stanice First-on-the-Screen z El Pasa všechno. Nezapomeňte si nás naladit zítra ráno mezi šestou a sedmou. Uvidíme se zase večer v sedmnáct, osmnáct a ve dvaadvacet hodin. Děkujeme za pozornost, kterou jste nám věnovali.“

S širokými úsměvy poslouchali rytmickou znělku svého pořadu, než zhaslo červené světlo na kameře a pronikavý svit zářivek se ztlumil.

Stejně jako všichni moderátoři zpráv v této fázi programu si i Brent odepnul mikrofon z klopy a vytáhl z ucha miniaturní sluchátko, jehož prostřednictvím mu režisér vydával pokyny, kdy který úsek zkrátit či doplnit nejnovější zprávu nebo zažertovat.

Sharon se zachytilo sluchátko v bujné hřívě vlasů.

„Nesnáším zprávy o zachráněných domácích mazlíčcích,“ ulevil si Brent.

„Jenže lidi je mají rádi. Líbí se jim usínat s příjemným pocitem, který z nich mají,“ poznamenal sportovní reportér Tom Montoya a vstal od komentátorského stolku. Pro kameru si oblékl sako a kravatu, ale diváci již neviděli, že pod stolkem má na sobě jen šortky, bílé froté ponožky a tenisky. Mezi zprávami v osmnáct a ve dvaadvacet hodin hrál basketbal a sotva to ze stadionu stihl, aby jej maskérka stačila nalíčit.

Sharon řešila oděv podobně. Nahoře elegantní tmavomodrý blejzr a světle modrá halenka zdůrazňující poprsí, dole odřené džínsy, které ovšem vyšly na světlo světa, až když se zvedla ze židle. Protože trpěla chronickou bolestí chodidel, nenosila ve studiu boty, jen ponožky z hrubé vlny, aby se jí nemocné nohy nenachladily o studenou betonovou podlahu.

Zato Brent přišel jako vždy v kompletním obleku s drahým opaskem z teletiny a v ručně šitých botách, které si před začátkem vysílání pokaždé pečlivě naleštil. Pokládal je totiž za nejdůležitější součást svého vzhledu – domníval se, že vyzařují jas, který dodává jeho sdělení na důležitosti. Od hlavy k patě, všechno se počítá. V zaprášených botách by se za moderátorský stolek prostě neposadil, stejně jako by nevešel do studia bez vyfoukaných a načesaných vlasů.

Ale měl zatraceně co dělat, aby zachoval vážnou tvář, když četl poslední zprávu o té zatracené kočce. Zapřísahal se, že až bude režisér zase chtít nějakou příjemnou historku před spaním, přiměje Sharon, aby ji celou přečetla sama.

„Neskočíme si na drink?“ zeptal se jí.

„Brente, kolikrát ti musím opakovat, že někoho mám?“

„Zeptat se snad můžu, ne? Hele, jestli to s tím chlápkem myslíš vážně, proč ho někdy nepřivedeš, ať se podíváme, jak vypadá?“

„Proč by to měl být zrovna chlápek?“ popíchla ho s potutelným výrazem.

„Moc vtipné,“ utrousil Brent.

„Pracuješ u nás tři měsíce a ještě ti nikdo neřekl, že jsem lesba?“

„Jo, jasně. Přestaň si ze mě utahovat.“

„Jak víš, že si z tebe utahuju?“

„No dobře, dobře. Naštěstí mám smysl pro humor.“ V tom okamžiku strčil do dveří hlavu producent a zachránil tak Lofta před Sharoniným absurdním špičkováním.

„Potřebuju s tebou mluvit, Brente.“

Jeho tón se Loftovi vůbec nelíbil. Něco spadne do větráku, předpověděl v duchu.

V televizní branži začal od píky a rychle se vypracoval z malé stanice v Oklahomě přes středně významnou v Kansasu až do docela velké v El Pasu. Cílem každého reportéra je pracovat pro špičkové kabelové sítě, například pro CNN, Fox News nebo pro velké televize v Los Angeles, Chicagu, Washingtonu a New Yorku. Vrcholem jsou pak večerní zprávy na celonárodních okruzích ABC, NBC nebo CBS.

Nižšími úrovněmi sice Brent proletěl jako meteor, ale musel sám sobě přiznat, že nezískal dostatečnou rychlost, která by mu do roka umožnila rozloučit se s El Pasem, jak si naplánoval. Jedním z důvodů bylo to, že se nedokázal sžít s týmem připravujícím zpravodajství. Kolegové nejspíš vycítili jeho odhodlání nezdržet se na tomto místě déle, než bude nezbytně nutné. V důsledku toho mu ovšem nedávali žádná témata, která by jej pošoupla v kariéře. Dokonce měl pocit, že ředitel zpravodajské redakce lituje, že ho vůbec zaměstnal. S největší pravděpodobností usoudil, že se Brent pro tuto profesi nehodí.

Sakra, určitě mě pěkně sjede za to, jak jsem četl tu poslední věc o té zatracené kočce.

„A s tebou taky, Sharon,“ dodal producent a s netečným výrazem v obličeji se zahleděl na svoje tenisky, jako by se chtěl vyhnout přímému pohledu do očí.

„Poslyš, ohledně té kočky…“ začal Brent.

Producent vzhlédl. „O čem to mluvíš?“ zeptal se nechápavě.

Sharon přiťapkala v tlustých ponožkách po betonu. „Stalo se něco?“

„Masová střílečka.“ Netečný výraz producentova obličeje vystřídala vážná rozhodnost.

„Cože?“

„U města zvaného Rostov. Asi tři sta kilometrů na jihovýchod. Náš kontakt u dálniční policie ohlásil, že bylo postřeleno nejméně dvacet lidí, většina z nich smrtelně. Stalo se to vedle silnice u jakési turistické atrakce, kterou tam dole mají.“

Brent přistoupil blíž. I v dnešním zvráceném světě představovala střelba s pěti šesti mrtvými událost dne. Ale dvacet?

„Kdo to má na svědomí?“ zajímala se Sharon.

„Vraha zatím neidentifikovali. Podle všeho jej zlikvidovala jakási žena přímo na místě činu. Zastřelila ho.“

„Žena?“ Vypadá to čím dál líp, pomyslel si Brent.

„Detaily teprve přicházejí. Ale já nechci, aby naši diváci dostávali všechny informace od CNN nebo od Foxů. K události došlo v západním Texasu. Říkáme si First-on-the-Screen a já přísahám, že dostojíme svému názvu a opravdu budeme první na obrazovce. Sharon, vrať se na stanoviště. Ohlásíš mimořádnou zprávu. Náš kontakt u dálniční policie souhlasil s živě vysílaným telefonickým rozhovorem. Na tebe čeká helikoptéra, Brente. Okamžitě odlétáš do Rostovu. Zjistíš, co se děje, a doufám, že pro nás budeš mít kupu novinek, až tam zítra ráno Sharon a já dorazíme s přenosovým vozem.“

Sharon spěchala ke komentátorskému stolku a producent za ní volal: „V Rostovu budeš celý den vysílat aktuální živé vstupy a zítra večer budeš moderovat přímý přenos z místa činu. Ohlásíme to jako speciální pořad a uděláme kolem něho velký humbuk. A snaž se co nejvíc odpočívat. Nechci, abys vypadala unaveně.“

„Takže tam se Sharon budeme jako spolumoderátoři?“ zeptal se Brent a už se těšil, jak působivě se bude tato položka vyjímat v jeho profesním životopisu.

„Ne, moderovat bude pouze Sharon. Ty dodáš potřebné informace. Jestli věnuješ celou noc a celý zítřejší den průzkumu, budeš v době začátku večerního přenosu vypadat jako hadrová panenka, co si s ní hrála kočka.“ Brentovi připadalo, že producent zdůraznil slovo „kočka“, a tiše doufal, že se mu to jen zdálo. „A teď sebou hoď, ať sedíš ve vrtulníku.“

„Ale já se přece potřebuju zastavit doma a sbalit si nějaké čisté šaty,“ namítl Brent. „Zítra bude tenhle oblek vypadat, jako když ho vytáhne krávě z tlamy.“

„Na to není čas. Chci, abys byl na místě dříve, než se tam ukážou ti zatracení reportéři ze CNN.“ S těmito slovy se producent otočil ke třem lidem obsluhujícím kamery. „Kdo z vás si chce přivydělat balík na přesčasech?“

„Já,“ ohlásil se ženský hlas. „Musím si nechat vyměnit brzdy v autě.“

Když vyklouzla zpoza kamery, Brent poznal pohlednou hispánku, která nastoupila teprve nedávno. Jmenovala se Anita, příjmení neznal. Bylo jí něco přes dvacet, měla drobnou štíhlou postavu a zářivě tmavé vlasy stažené do ohonu. Na nohou nosila pohorky a její kalhoty měly dvojnásobný počet kapes. Oplývala jimi i její košile.

„Sbal kameru a vem si dodávku,“ řekl jí producent. „Na nic nečekej a ujížděj do Rostovu. Takhle pozdě v noci to klidně stihneš za dvě a půl hodiny.“

„Za míň,“ prohlásila Anita sebevědomě.

„Jak myslíš. Je mi jedno, kolik pokutových lístků za překročení povolené rychlosti nasbíráš, ale snaž se nerozbít auto. Musíš být připravená, až bude Brent komentovat letecké záběry z místa činu.“

„Moment,“ přerušil ho Brent. „To jako mám obsluhovat i kameru ve vrtulníku?“

Producent si ho nevšímal a dál mluvil s Anitou.

„Existuje reálná naděje, že těla nebyla ještě odvezena. Až helikoptéra vysadí Brenta, připojíš se k němu a začnete zpovídat všechny policisty a svědky, které se vám podaří vypátrat. Řekl jsem ti, že sebou máš hodit, Brente. Nabídneme-li divákům dost úhlů pohledu, CNN se třeba nebude obtěžovat s posíláním svých lidí. Třeba zaplatí Sharoniny živé vstupy. Co do sledovanosti nebude mít konkurence šanci.“

22

Tajemná hudba stoupala a klesala, vznášela se a odplouvala. Unylá, smyslná melodie se ustálila v mollových tónech a vyluzovaly ji nástroje, které Halloway pořád nedokázal identifikovat. Ve své fantazii si přestavoval, že tančí s nejkrásnější ženou, jakou kdy potkal. V jejích vlasech cítil vůni skořice a v ústech pomerančový džus s vodkou.

V té chvíli se už v místnosti shromáždilo více lidí. Halloway a jeho partner Taggard, další dva strážní, kteří opustili sledovací centrálu a přišli si poslechnout nadpozemský koncert, a dva vědci, kteří se připojili ke Gordonovi.

Všichni mlčeli, uneseni hudbou. Halloway si představoval, jak se k němu žena, s níž tančí, tiskne celým tělem a zlehka mu dýchá do ucha.

Hudba náhle umlkla. Žena zmizela.

„Hej! Co se stalo?“ zvolal Halloway.

Z reproduktorů zněl jen šum a praskot statické elektřiny, hlasitý, ostrý, nepříjemný.

„Cos to provedl, Gordone? Kam ta hudba zmizela?“

Jenže Gordon vypadal stejně překvapeně – a zklamaně – jako všichni ostatní.

„Vůbec nevím,“ protestoval a bezmocně zvedl ruce.

„Tak co se sakra stalo? Proč ta hudba přestala?“

Jeden z výzkumníků mačkal tlačítka a kroutil knoflíky na několika přístrojích. „Třeba nastaly problémy s fázováním,“ nabídl svou domněnku.

Praskot se odrážel od stěn místnosti.

„Fázování, to mě poser.“ Halloway si zakryl uši dlaněmi. „Zatraceně, ten kravál přímo bolí. Udělejte s ním něco.“

Druhý vědec cvakl přepínačem a vypnul reproduktory. Hluk utichl a vycházel jen ze sluchátek na pracovním stole. Když si je Gordon nasadil, Halloway už praskot neslyšel.

Zato však slyšel hukot spousty elektronických zařízení, jimiž sál doslova přetékal, a hluboké vibrace na hranici slyšitelnosti, které do zdí vysílal buď dieselový generátor, nebo obrovské satelitní antény nad zemí.

Hudba mu dovolila zapomenout na bolest hlavy, nyní mu však bušilo v lebce o to silněji.

„Odkud to vlastně znělo?“

Tři vědci si vyměnili ostražité pohledy, jako kdyby měli co skrývat.

„Vraťte ji!“

„Především nevíme, jak se nám podařilo ji zachytit,“ vysvětlil Gordon až příliš spěšně. „Natož abychom ji uměli znovu najít.“

„Prostě ji vraťte!“ vyštěkl Halloway.

„Ty tady nemáš co dělat,“ uvědomil si Gordon, když už veškerou jeho pozornost neokupovala záhadná hudba. „Do této části komplexu je nepovolaným vstup přísně zakázán. Ty patříš na strážnici.“

„Tak hovno. Mým úkolem je střežit a chránit toto místo. Můžu si tu chodit, kam se mi zachce.“

„Tak co kdybys nás začal chránit tím, že zkontroluješ záběry bezpečnostních kamer? Zatímco se tady poflakuješ, venku nás třeba obklíčila skupina teroristů.“

Kamaráde, jestli tu hudbu ještě zachytíš a neřekneš mi o tom, přísahal Halloway v duchu, teroristé budou to nejmenší, s čím si budeš dělat starosti.

23

V temnotě blikaly desítky výstražných majáčků a světel. Modročervený, oranžový a bílý chaos ostře kontrastoval s mihotáním barevných světélek, která Page viděl před několika hodinami. Vzadu hučel motor, jak hasiči chrlili pěnu na dohořívající trosky autobusu. Osm služebních automobilů dálniční policie parkovalo vedle tří hlídkových vozů z úřadu rostovského šerifa. Prostranství se hemžilo policisty a zdravotníky. Page slyšel kvílení sirény odjíždějící sanitky a hukot rotoru záchranářské helikoptéry, která se s bolestivě intenzivními přistávacími světly vznesla z vedlejšího pole.

Ze své pozorovatelny kousek dál po silnici sledoval strážníka, který vyslýchal Tori ve vozidle hned vedle vyhlídkové plošiny. On sám již mluvil s několika policejními důstojníky a téměř s jistotou očekával, že bude muset odpovídat na mnohé doplňující otázky. Právě teď byl vděčný za možnost vzdálit se od zmatku a pokusit se nějak srovnat s traumatem předchozích událostí.

Stál vedle kovového sloupku, na němž byl připevněný velký kovový obdélník s vystupujícími písmeny. Odraz majáčků a reflektorů z místa činu poskytoval dost světla, aby je mohl přečíst.

VÍTEJTE U ROSTOVSKÝCH SVĚTEL.

MNOZÍ LIDÉ TVRDÍ,

ŽE JE VIDĚLI,

ALE NIKDO JE DOSUD NEDOKÁZAL VYSVĚTLIT.

BUDETE-LI MÍT TO ŠTĚSTÍ A ZAŽIJETE JE,

POSUĎTE SAMI,

CO PRO VÁS ZNAMENAJÍ.

Page se otočil od tabule k blížícím se krokům a spatřil siluetu muže v kovbojském klobouku. Jak se postava přiblížila, poznal kapitána dálniční policie, s nímž před chvílí hovořil. Světlo odhalilo modrou kravatu a hnědou uniformu. Jmenoval se Medrano.

„Ukončili jsme výslech vaší ženy,“ oznámil. „Můžete ji odvézt tam, kde jste se ubytovali.“

Page se nechtěl zmiňovat o tom, jak by bylo složité toto prohlášení komentovat.

„Se mnou jste také skončili?“

„Prozatím. Všichni, kdo přežili, se ve svých svědectvích shodují. Ten chlap se zbláznil. Nebýt vás a vaší ženy, zemřela by spousta dalších lidí. Pořád nemáte tušení, proč to udělal?“ Zdálo se, že Medrano zoufale touží po nějakém vysvětlení toho, co se stalo.

„Tvrdil, že ta světla jsou zlo. Nic jiného nevím.“

„Světla? Mluvíte o nich, jako kdybyste… Taky jste je viděl?“

„Stálo mě to hodně úsilí, ale ano. Přinejmenším jsem něco viděl.“

Kapitána jeho slova zarazila. „Víte, já bydlím v Harringtonu, asi sto padesát kilometrů odtud. Je to velké město, protože tam postavili ropnou rafinerii, ale jinak tam není moc co dělat. Kdykoliv k nám přijeli na návštěvu rodiče mé ženy nebo bratr s rodinou, jezdívali jsme sem a snažili se ta světla zahlédnout. Počítám, že jsem tu byl nejmíň desetkrát, možná víckrát. Nikdy jsem nic nespatřil, stejně jako rodiče mé ženy a bratr s rodinou, přestože někteří cizí lidé, kteří stáli vedle nás, tvrdili, že je vidí. Nakonec jsme to vzdali a přestali sem jezdit. Jak ta světla vypadala?“

„Zdálo se mi, že jsou na míle daleko, a přesto jsem si myslel, že jsou tak blízko, až se jich mohu dotknout. Poskakovala a houpala se, splývala a rozpojovala se, odplouvala a zase se vracela. Neustále měnila barvy. Jakmile jsem je jednou spatřil, jen s obtížemi jsem od nich odtrhával pohled.“

Medrano přikývl. „Tak je lidé obvykle popisují.“

„Problém spočívá v tom, že začínám uvažovat, jestli jsem si je jenom nevsugeroval. U té vyhlídky to vypadalo úplně jako masová hysterie. Možná jsem jí prostě podlehl.“

„Jo, to je taky jedno z vysvětlení. Lidé se vzájemně přesvědčí, že něco vidí.“

„Jedno z vysvětlení? Copak jich je víc?“

„Fosforeskující plyn, který stoupá trhlinami v zemské kůře. Jiná teorie hlásá, že místní podloží se skládá z hornin bohatých na krystaly křemíku, které se přes den ohřejí a v noci rychle zchladnou. Krystaly se přitom smršťují a uvolňují statickou elektřinu.“

Page se zadíval kapitánovi přes rameno k sanitkám a policejní vozům, ke kouři stoupajícímu z vraku autobusu – a k mrtvolám.

„Že by všichni ti lidé zemřeli kvůli statické elektřině?“ Zavrtěl hlavou. „Jestli ano, pak je to ještě větší nesmysl.“

„Podle vaší ženy křičel vrah na diváky: Copak nechápete, co s vámi dělají?“

„Myslel tím ta světla. Potom začal střílet na horizont. Řval: Vraťte se do pekla, odkud jste přišli! A potom: Všechny vás proklínám! Myslel jsem, že to platí světlům, jenže se ukázalo, že kletba platila divákům, protože hned nato do nich začal střílet.“

„Nějaký šílený náboženský fanatik,“ usoudil Medrano.

„Rozhodně byl fixovaný na peklo. Přišli jste z pekla. Teď se do pekla vrátíte. Jeho slova. Několikrát je opakoval, když střílel do lidí.“

„No, oheň, v kterém shořel, mu dal ochutnat, co ho čeká,“ poznamenal kapitán.

„Taky mě to napadlo. Už víte, kdo to byl?“

„Zatím ne. Pokud měl u sebe nějaké doklady, zničily je plameny. Eliminačním procesem zjistíme, které auto mu patřilo, a vysledujeme registrační značku.“

„Pokud nepřijel autobusem.“

„S kalašnikovem, kterého si nikdo nevšiml?“

„Mohl si ho přinést třeba v kytarovém pouzdru,“ připomněl Page.

„Jo, to mohl. Víte, vy opravdu přemýšlíte jako policajt. No, jestli ten střelec přijel autobusem, požár s největší pravděpodobností spálil všechny důkazy. Tím pádem bude náš úkol mnohem těžší.“

Page se zachvěl; možná chladem nočního vzduchu, možná při pohledu na mrtvá těla.

„Hodila by se vám větrovka,“ poznamenal Medrano.

„To samé mi řekl šerif Costigan. Nevíte, jak na tom je?“

„Řidič sanitky mi volal po příjezdu do rostovské nemocnice. Hned ho odvezli na sál. A co vy? Jak se s tím vyrovnáváte?“

Page si pohladil pravý bok v místě, kde ho zasáhla vrahova bota. „Vůbec se netěším, až uvidím tu modřinu.“

„To jsem zrovna nemyslel.“

„Já vím. Bylo toho na mě trochu moc. Musím si utřídit myšlenky. V dané chvíli jsem rád, že vůbec žiju.“

„Už jste se někdy zapletl do přestřelky?“

„Jednou. Ale nikdo nezemřel. A určitě vím, že moje žena se nikdy k žádnému střílení ani nepřiblížila. Nebýt jí, ten chlap by mě dostal.“

„Zvládla to. Našli jsme šest nábojnic vystřelených z pistole.“

„Ve skutečnosti vypálila osmkrát,“ upřesnil Page.

„Přesto si pamatuje, že stiskla spoušť jenom čtyřikrát. Kdybyste vy a vaše žena pracovali pod mým velením, hned zítra bych vás poslal k psychologovi, ale pro lidi mimo sbor toho nemůžu moc udělat.“

„Chápu. I tak díky za váš zájem.“

Světla sanitky vyhmátla Toriinu siluetu na předním sedadle saturnu. Page k ní vykročil a vtom nad hlavou zaslechl sílící hluk helikoptéry.

Náhle z oblohy zazářila její světla, ale místo aby přistála na nejbližším poli, vznášela se nad místem činu – ne moc blízko u země, aby nevířila prach a ostatní předměty a nezasahovala do vyšetřování. Pilot pečlivě udržoval zákonem stanovenou minimální výšku.

„Co se to sakra děje?“ uvažoval Medrano.

Page už uhodl, protože rozeznal čtyři velká písmena na boku kabiny.

Kapitán zahrozil pěstí k noční obloze. „Helikoptéra zatraceného televizního zpravodajství.“

24

Brent pod sebou na několik vteřin zahlédl světla městečka, ale vrtulník je rychle přeletěl a znovu se ponořil do tmy. A pak se pod nimi náhle objevil shluk blikajících majáčků.

Spousta blikajících majáčků.

Ve sluchátkách zaslechl pilota: „Tady to je.“

Z kostry spáleného autobusu stoupal dým. Všude, kam se podíval, se hemžili hasiči, policisté, zdravotníci a záchranáři.

„Vidíš na zemi nějaká těla?“ zeptal se Brent pilota.

„Ano! Tam!“

Na štěrku parkoviště ležely plastové vaky s mrtvolami. Brent jich napočítal dvanáct. Další nakládali záchranáři do sanitek.

Producent čekal ve studiu u vysílačky. Brent cvakl spínačem a promluvil do mikrofonu: „Stihl jsem to včas. Právě začali odvážet mrtvé.“

„Jiné televizní helikoptéry?“

„Žádné nevidím.“

„Dobře. Víš, co máš dělat.“

„Sehnal jsi mi ty informace, o které jsem žádal?“ zajímal se reportér. „Vůbec jsi mi nedal možnost se připravit. Potřebuju o tom městě něco vědět.“

„Moc toho není,“ oznámil producentův hlas z vysílačky.

„Pořád lepší než nic.“

„Krátký odstavec ve Wikipedii. Zdá se, že největší pamětihodnost tam představuje fakt, že se nedaleko natáčel film s Jamesem Deaconem. Právo rodu.“

„Viděl jsem ho,“ vyhrkl Brent. „Minulý měsíc vyšel na DVD.“

„No, nevím, jak ti zrovna tohle pomůže.“

„Rostov. Co je to za jméno? Zní cize.“

„Ruské,“ odpověděl producent. „Železnici, která byla v okolí dokončena roku osmnáct set osmdesát devět, vlastnil manželský pár, který se na tom místě zastavil v době, kdy tam stála jenom vodní pumpa. Žena tehdy náhodou četla Tolstého Vojnu a mír. Jedna z postav je hrabě Rostov, takže tím jménem pokřtila stanici. Jestli chceš diváky uspat, tak jim to klidně řekni. Nedaleko je opuštěná letecká základna, kde kdysi cvičily posádky bombardérů. Dnes je z ní ruina, ale zůstala tam hromada nevybuchlých bomb, takže to tam oplotili a vyvěsili výstražné tabule. Zdá se, že tam už řadu let nedošlo k žádné nehodě.“

„Ještě něco?“

„Nic. Snad jenom…“

„Co?“ vyštěkl Brent. „Potřebuju všechno, co máš.“

„Něco o jakýchsi světlech.“

„O světlech?“

„Říká se jim, a tady cituji, tajemná rostovská světla.“

„Co to sakra je?“

„Píše se tu o barevných koulích nad pastvinami. Vedle kulis k Právu rodu druhá místní atrakce. Vsadil bych se, že dobří občané Rostovu chodí v noci do polí a mávají baterkami se skly přelepenými barevným celofánem, aby nalákali důvěřivé turisty. Ale jak chceš tyto informace použít, to mi skutečně uniká.“

„Nech se překvapit. A připrav se.“

Pilot Brenta instruoval, jak pracovat s kamerou namontovanou v nose vrtulníku. Teď reportér pohyboval ovládacími prvky tak, aby mohl namířit objektiv libovolným směrem a zaostřit každý detail.

„Vysílání za pět, čtyři, tři, dva, jedna, teď,“ odpočítal. Na monitoru v kabině viděl obrázky, které posílá do studia. Blikající majáčky, sanitky, hlídkové vozy, hasiči, policisté, záchranáři a mrtvoly.

Jestli si ten blbec myslí, že ho poslechnu a přenechám Sharon většinu vysílacího času, tak se zbláznil. Nabídnu mu stokrát lepší materiál, než na jaký se zmůže ona. Mám takové tušení, že tento příběh je dost velký, aby mě dostal do Atlanty (V Atlantě sídlí televizní stanice CNN. (Pozn. překl.) )

Nechal scény působit a horečně doloval smysluplný komentář z kusých údajů, které mu producent poskytl.

„Tady Brent Loft z paluby zpravodajské helikoptéry stanice First-on-the-Screen. Masakr pode mnou byste si snadno mohli splést s následky útoku na frontě, jenže tohle není Afghánistán ani Irák. Je to mírumilovný dobytkářský kraj v západním Texasu nedaleko ospalého městečka Rostov, které vděčí za své jméno jedné z postav z Tolstého románu Vojna a mír – ovšem mír je zrovna to, co dnes v noci Rostovu chybí. Nesmyslná střelba, která se před necelými třemi hodinami rozpoutala u této scénické vyhlídky, si vyžádala životy nejméně dvaceti obětí. Na mysl se neodbytně dere otázka: Je nějaké místo opravdu bezpečné?“

Dole couvalo jakési vozidlo z řady sanitek a policejních a hasičských aut. Brent na ně namířil kameru v naději, že cestou do města zapne majáčky na střeše. Rychle si však uvědomil, že je to civilní SUV, a tak přesměroval objektiv na hasiče, kteří stříkali pěnu na doutnající vrak autobusu.

„Před půl stoletím se nedaleko odtud natáčel klasický velkofilm Právo rodu s Jamesem Deaconem v hlavní roli, velkolepý epos o soupeření tradičních texaských pozemkových vlastníků a dobytkářů s dravými naftovými magnáty, který názorně ukazuje, jak se ze starého Západu stal nový Západ. Ale ani v době starého Divokého západu, kdy neplatily žádné zákony, si nikdo nedokázal představit masakr tak obludných rozměrů, k jakému zde dnes došlo. Ukazuje se, že nový Západ je mnohem násilnější a divočejší než ten starý. Podle předběžných informací zatím neznámého zabijáka zlikvidoval někdo z nevinných turistů, které se snažil povraždit. Je-li tomu tak, potom motivy tohoto odporného zločinu zůstávají stejně záhadnými a nepochopitelnými jako tajemná Rostovská světla, která sem přitahují turisty.“

25

V rachotu helikoptéry nad hlavou odvážel Page manželku v jejím saturnu od chaosu na místě činu. Když nechal blikající majáčky a světla za sebou, ohlédl se na Tori a znepokojilo ho, jak hledí čelním sklem do tmy prořezávané kužely reflektorů. Měla stažené rysy tváře a vypadala jako omámená.

„Neměla jsi na vybranou,“ řekl jí. Pořád myslel na její horečné výkřiky, s nimiž opakovaně mačkala spoušť, i když se střelec už nehýbal. „Udělala jsi správnou věc. To musíš mít neustále na paměti.“

Zdálo se, že zlehka přikývla, ale mohl to způsobit jen pohyb auta.

„Jen si představ druhou možnost,“ naléhal. „Kdyby mě popadl, asi bych uhořel. Stejně tak by uhořeli ti lidé v autobusu.“

„Jednou jsem ho možná střelila proto, abych tě zachránila,“ zamumlala Tori sevřenými rty a dál hleděla před sebe. Page se snažil rozluštit, co tím chtěla říct.

„A podruhé snad proto, abych zachránila ty lidi v autobusu.“ Nadechla se a její rysy ještě více ztvrdly. „Ale střelila jsem ho tolikrát…“

Page čekal.

„Protože zahnal světla. Ten hajzl mi zničil noc.“

V kabině se rozhostilo napjaté ticho.

Dojeli k motelu. Neonový nápis hlásal OBSAZENO. Page zaparkoval před číslem 11 a poznal jeden z automobilů stojících opodál. Audi patřilo rodičům, kteří dovezli své děti k vyhlídce, ale pak ztratili trpělivost a odjeli. Přinejmenším ji ztratila matka a obě děti. Page si pamatoval, jak zklamaně se otec rodiny tvářil.

Manželka a děti ti zachránily život, řekl mu v duchu.

Na ostře nasvětleném parkovišti pomohl Tori z auta, vylovil z její kabelky klíč od pokoje a odemkl dveře. V místnosti to páchlo plísní a zatuchlinou.

Rozsvítil a viděl, že pokoj je vybaven dvěma oddělenými lůžky. Ještě že tak, pomyslel si.

Když zamykal dveře a zastrkoval bezpečnostní řetízek, Tori se ohlédla za hlukem. Page se bál, že mu řekne, že ho tu nechce, ale místo toho jen znaveně oznámila: „Půjdu se osprchovat.“

Otevřela kufr, vytáhla z něj sportovní šortky a tričko – své obvyklé pyžamo – a odešla do koupelny.

Zamkla za sebou.

S prázdnotou v srdci si Page prohlížel postele a všiml si, že u jedné leží na nočním stolku knihy. Vybral si tedy tu druhou, lehl si na tenké prostěradlo a poslouchal zurčení sprchy. Jeho plátěná košile páchla kouřem a z místa na pravém boku, kam ho vrah nakopl, vystřelovala bolest.

Při vzpomínce na hořícího střelce s pažemi roztaženými k smrtelnému objetí se zachvěl děsem.

Tori vyšla z koupelny v šortkách a volném tričku. Vlasy vysušené pouze ručníkem – vlhké vypadaly tmavší – si stáhla dozadu do ohonu. Přistoupila ke dveřím, zhasla a vklouzla pod přikrývku.

Z koupelny se linula vůně mýdla a šamponu.

„Dobrou noc,“ řekl Page.

Ležel ve tmě a čekal na odpověď.

„Dobrou noc,“ utrousila po chvíli tak tiše, že ji téměř neslyšel.

26

Když se Dan naučil pilotovat motorová letadla, často se mu ve snu zdálo, že pluje v mírném vzdušném proudu a vznáší se nad lesy a lukami. Letoun byl tichý jako větroň.

Vznášel se na místě.

Otáčel se.

Plul v hladkém vzduchu.

Nyní se dostavila jiná verze tohoto snu. Nevznášel se nad poli a lesy, nýbrž v absolutní temnotě, zavěšený v prázdnotě, klesal a pak stoupal, odplouval doleva, zastavil se a plul zase vpravo. Jako by jej řídily neviditelné nitky.

Právě tak se hýbala světla, která viděl.

Probudil se a cítil se jako zmlácený. Pomalu otevíral oči a čekal, až jej mysl ukotví v realitě. Kolem laciných závěsů prosvítalo denní světlo. Ohlédl se k druhé posteli a viděl, že je prázdná, přikrývka shrnutá na kraj. Okamžitě se posadil a zjistil, že má na sobě stále košili a džínsy páchnoucí kouřem, které měl na sobě včera. Dokonce si ani nevyzul tenisky.

Bolest v nakopnutém boku zesílila.

„Tori?“

Nahlédl do otevřené koupelny, ale manželka tam nebyla.

Rozběhl se ke dveřím pokoje, otevřel je a vydechl úlevou, když uviděl její auto.

Slunce ho bodalo do očí. Pohled na hodinky mu prozradil, že je skoro čtvrt na čtyři. Vzpomněl si, že kontroloval čas, když vezl Tori do motelu. To bylo krátce po jedné. Proboha, spal jsem déle než dvanáct hodin.

Tori.

Ztuhlý bolestí v boku se odpoledním vedrem rozběhl do kanceláře motelu. Za pultem seděl tentýž vytáhlý mladý recepční.

„Neviděl jste mou ženu?“

„Před půlhodinkou odešla po cestě k restauraci Rib Palace.“ Vrhl na Dana obviňující pohled. „Na přání šerifa Costigana jsem vám včera rezervoval pokoj. Po tom průšvihu jsem ho mohl lehce pronajmout. Do města se sjíždí hromady lidí.“

„Za tu nevyužitou noc vám zaplatím a můžete ho dát někomu jinému.“

„To jsem udělal, odhlásit se musíte do deseti ráno. Teď tam bydlí nějaký reportér.“

„Reportér?“

„Je jich tu spousta.“

Úředník ukázal na televizor v rohu haly vedle nápojového automatu. Na obrazovce držel muž ve zmačkaném obleku mikrofon a díval se upřeně do kamery. Měl rozepnutý horní knoflíček košile, povolenou kravatu, rozcuchané vlasy, tvář se stínem strniště strhanou únavou.

Za ním stál zástup lidí. Policisté směrovali přihlížející za bariéry. Za skupinkou hlídkových vozů se rýsoval altán na vyhlídce.

„Ustupte. Nevstupujte na uzavřené místo činu,“ napomínal čumily policejní důstojník tak vehementně, že mikrofon zachytil jeho hlas.

Televizní reportér promlouval k divákům: „Jak sami vidíte podle aktivity za mnou, události nabírají rychlý spád. Od chvíle, kdy zpravodajská stanice First-on-the-Screen začala dnes časně ráno vysílat záběry z místa masakru, oči celého národa se upírají k tomuto tichému texaskému městečku. Zdá se, že střelcovým motivem byla chorobná fixace na záhadná Rostovská světla, která sem včera večer přilákala všechny oběti. Vrah podle svědků křičel: Přišli jste z pekla! Teď se do pekla vrátíte! než obrátil zbraň proti nešťastníkům.

Bizarní okolnosti vražedného běsnění přiměly mnoho lidí zahájit víkend dříve a přijet sem ukojit svou zvědavost ohledně nevysvětlitelných světel, která podle všeho odstartovala zabijákovo řádění. Zmíněná světla jsou v této oblasti pozorována odnepaměti. Dnes večer v průběhu našeho mimořádného přímého přenosu, který začíná v jedenadvacet hodin, se vám podle svých nejlepších možností a schopností pokusím vysvětlit podstatu tohoto záhadného jevu. Ještě předtím budeme spolu s kolegyní Sharon Riverovou spolukomentovat rozšířené zpravodajské relace v pět a v šest hodin večer. Podařilo se nám zjistit, že oním hrdinou mezi turisty, který vraha zlikvidoval, byla žena. Policie odmítla prozradit její totožnost, já však udělám všechno, co bude v mých silách, abych zjistil, kdo to je, a abych byl první, kdo s ní udělá rozhovor. Brent Loft, First-on-the-Screen. Uvidíme se zase v…“

„Do prdele,“ ulevil si Page.

Vyhlédl oknem. Včera večer silnice před motelem prakticky zela prázdnotou. Nyní po ní projížděl souvislý proud vozidel a mířil k vyhlídkové plošině.

Page si uvědomil, že má Toriiny klíče od auta pořád v kapse džínsů. Vyběhl z kanceláře, nasedl do saturnu a čekal na skulinu v provozu, která by mu umožnila odbočit opačným směrem, do města. Tento jízdní pruh byl opuštěný.

Předchozího večera bylo parkoviště před restaurací Rib Palace zaplněné sotva z poloviny, dnes tam stála auta jedno na druhém. Pickupů bylo málo. Spousta vozidel nesla označení autopůjčoven. Jeden roh si zřejmě vyhradili policisté pro své služební vozy.

Page vběhl do jídelny hlučící hlasitým hovorem. Rychle přeletěl očima hosty u stolů a v boxech a na levé straně zahlédl zrzavé vlasy. Tori seděla u baru a pila kávu. Na pultu před ní ležel prázdný talíř. Všechna místa byla obsazena, ale protože si vybrala krajní židličku, mohl k ní přistoupit.

Podívala se na něj, ale nic neřekla. Nepoznal, jestli za její znepokojený výraz mohou včerejší události nebo skutečnost, že stojí těsně vedle ní.

„Jsi v pořádku?“ Snažil se mluvit tiše.

„Máš moje klíče od auta.“

„Promiň. V noci jsem je omylem strčil do kapsy.“ Vrátil jí klíčky.

„Tvrdě jsi spal. Kdybych ti prohledávala šaty, probudila bych tě, a to jsem nechtěla.“

„Mně by to nevadilo. Klidně jsi mohla. Měli bychom si…“

„Promluvit. Já vím.“ Sáhla do kabelky a položila peníze na účtenku.

Pach hamburgerů a hranolků, který se vznášel ve vzduchu, připomněl Danovi, že naposled jedl včera večer, ale když doprovázel manželku z restaurace, vůbec na jídlo nemyslel.

Rozhlédla se po parkovišti. „Kde mám auto?“

„Tamhle,“ máchl rukou. „V druhé řadě.“

Řeka vozidel směřujících k vyhlídkové plošině ještě zhoustla.

Tori vklouzla za volant a Page se usadil na místě spolujezdce. Předpokládal, že zůstanou na parkovišti, a chtěl z Tori vymámit vysvětlení, proč ho opustila. Ona však nastartovala a zamířila k silnici. Využila mezery a zařadila se do proudu, který plynul k vyhlídce. Neřekla ani slovo.

„Prosím tě, pomoz mi pochopit,“ začal Page.

„Mám rakovinu prsu,“ odpověděla Tori.

Dana zalil ledový pot. „Je to zlé?“ vykoktal po chvíli.

„Příští úterý mě budou operovat. V San Antoniu.“

„Proč v San Antoniu?“

„Zařídil to můj onkolog v Santa Fe. Podle plánu bych si měla před zákrokem odpočinout v matčině domě, ale po telefonu jsem jí to nedokázala říct. Chtěla jsem to udělat osobně.“

Danovi se točila hlava. „Proč jsi to neřekla mně? Jak dlouho o nemoci víš?“

„Výsledky biopsie přišly před týdnem.“

„Dělali ti biopsii?“ nechápal Page. „O tom vůbec nevím.“

„V ordinaci u onkologa. Nemusela jsem do nemocnice. Odebral mi vzorek jehlou. Volal mi hned po tom, co jsi odjel na letiště, a sdělil mi termín operace.“

„Takže ses prostě sbalila a odjela?“ Page se s tím pořád nemohl smířit. „Proč sis napřed se mnou nepromluvila? Víš přece, že bych ti poskytl všemožnou podporu.“

Tori jela pomalu, přizpůsobila rychlost řadě vozidel. Promluvila až po několika minutách. „Můj lékař si myslí, že jsme rakovinu objevili včas. Věří, že operace kombinovaná s ozařováním nádor odstraní.“

„Za daných okolností je to ta nejlepší zpráva.“

„Neřekla jsem ti o tom, protože…“ Zhluboka se nadechla. „Protože už mě unavuje být sama.“

„Sama?“ žasl Page. „Teď ti nerozumím.“

„Bydlíme ve stejném domě, ale nejsem si jistá, jestli spolu žijeme. Když se vrátíš domů z práce, ptám se tě, jak proběhla směna, a ty mi odrecituješ seznam zločinů, které jsi ten den vyšetřoval.“

„Tak obvykle moje směny probíhají.“

„Jde o to, jak mi svou práci líčíš. Chladně, neosobně, jako kdyby se to stalo někomu jinému a ty jsi znechucený celým světem.“

„Když se dnes a denně setkáváš s hroznými věcmi, většinou se to tak projeví.“

„Často se chodíš po práci s kolegy do hospody napít. S nimi se také bavíš o zločinech, které jsi vyšetřoval?“

„Nebereme to jako skupinovou terapii. Prostě si vypijeme pár piv, žertujeme a tak.“

„V poslední době chodíš na pivo každý den. Když se konečně vrátíš domů, něco sníme, většinou to, co jsem připravila v mikrovlnce. Kdybych měla doopravdy vařit, jídlo by bylo syrové nebo studené, protože nikdy nevím, kdy se objevíš ve dveřích. Místo abychom spolu hovořili, díváme se při jídle na televizi. Pak tě u ní nechám a jdu si do postele něco přečíst.“

„Ale vždyť přece ráda čteš,“ protestoval Page. „Baví tě to.“

„Já tě z ničeho neobviňuju. Každý z nás je takový, jaký je. Když máš volno, jezdíš na letiště. Jak jsi mi kdysi řekl, nezasvěcení se domnívají, že na létání je nejhezčí pocit svobody a možnost obdivovat krajinu z ptačí perspektivy. Ty máš létání rád proto, že ovládání letounu je tak náročné, že ti nedovoluje myslet na nic jiného. Při pilotování se nesmíš rozptylovat emocemi nebo myšlenkami na práci. To je tvoje obrana proti světu.

Když jsem se dozvěděla, že mám rakovinu, představila jsem si tvůj zničený výraz, až ti o tom povím, výraz, který nasadíš pokaždé, když se musíš vypořádat s nepříjemnými emocemi. Dospěla jsem k závěru, že takhle už dál nemůžu. Pokud trpím nemocí, která mě může zabít, už se nechci cítit sama. Ty unikáš před světem na letiště a do vzduchu. Když jsem se v úterý dozvěděla o své nemoci, rozhodla jsem se, že taky uteču. Samozřejmě jinak.“

V autě se rozhostilo ticho.

Aby odvedl myšlenky jinam, podíval se Page k obloze, po níž se od východu valily mraky. Ohlédl se doprava na rozpadlé rezavé budovy za ostnatým drátem, vojenské letiště uzavřené na konci druhé světové války. Podél plotu parkovala auta. Vpředu řada pokračovala dál, ale někteří řidiči se otočili do protisměru a odstavili svá vozidla u protější krajnice. Sklonil se, aby viděl do zpětného zrcátka. Za saturnem se táhla dlouhá kolona. Některé automobily z ní vyjížděly a zabíraly poslední volná místa k stání.

Nakonec Tori prolomila mlčení. „Proto jsem se upnula ke vzpomínce na ta světla. Když jsem seděla v motorestu za El Pasem a všimla si na mapě města Rostov, znovu jsem prožívala radostné vzrušení z dětství. Najednou jsem se nemohla dočkat, abych je znovu spatřila. Velmi dlouho jsem podobné emoce nepoznala.“

„Mám pocit, že mě srovnáváš se svým otcem. S tím, jak se k tobě oné noci zachoval.“

„Vůbec ne. Jsi hodný, slušný člověk. Otec byl netrpělivý a neurvalý. Ty takový nejsi. Ale potřebuju vedle sebe někoho, kdo myslí pozitivně.“

Page myslel na řidičku a pět dětí, které zahynuly při srážce. Myslel na řidiče cisterny, který uhořel při pronásledování drogového dealera. Myslel na přítele, jehož zastřelil zločinec, který do cisterny narazil.

A nemohl vymazat z paměti všechny oběti včerejšího masakru.

A teď má Tori rakovinu.

„Myslet pozitivně?“ Potřásl hlavou. „Nejsem si jistý, zda vím, jak se to dělá. Ale ta světla jsem také viděl. To by mělo něco znamenat.“

Tori neodpověděla.

„Podíváme se na ně společně,“ prohlásil s nadějí. „Naučíš mě to.“

Zaslechl rachot helikoptéry. Vpředu se v bezpečných rozestupech vznášely dokonce tři. Všechny měly na břichu trupu velká písmena označující televizní stanice, kterým patřily. Kamery umístěné v nosech snímaly kolonu aut.

Jak se přiblížili k vyhlídkové plošině, uviděl kovové bariéry a policisty, kteří je hlídali. Nějaký podnikavec prodával z obytné dodávky označené nápisem NEJLEPŠÍ SENDVIČE V TEXASU občerstvení. Před kamerami vedle přenosových vozů se satelitními anténami na střechách stáli reportéři s mikrofony v rukou. Page poznal toho, kterého zahlédl v televizi v recepci motelu. Pořád měl ten zmačkaný oblek.

„Nezastavuj, Tori,“ varoval manželku. „Lidi z televize už vědí, že toho šílence zastřelila žena. Dříve nebo později zjistí, žes to byla ty, a už ti nedají pokoj.“

Jako by ho neslyšela. Toužila po jediném – hledět na pastviny, kde viděla světla.

„Oni je zničí,“ povzdechla si.

27

Pod zapadajícím sluncem se rychlostí dvě stě šedesát kilometrů v hodině řítila vojenská helikoptéra Black Hawk s Warrenem Raleighem na palubě. Plukovník si nevšímal tlumeného burácení motorů a hleděl doleva, kde se až k obzoru táhly Davisovy hory. O chvíli později se otočil dopředu a zadíval se na mraky připlouvající od Mexického zálivu.

Dole se na nekonečných pastvinách porostlých řídkou trávou pásl dobytek.

„Velká země,“ ozval se v Raleighových sluchátkách pilotův hlas.

„Některým rančerům patří přes půl milionu akrů,“ poznamenal plukovník do mikrofonu. „Spousta soukromí.“

Raleigh a jeho tým odstartovali v šest ráno z letiště Glena Burnieho nedaleko centrály NSA ve Ford Meade v Marylandu. Letěli Falconem 2000, který sice patřil INSCOM, ale registrován byl na fiktivní civilní firmu. Tryskovým letounem urazili dvě třetiny cesty přes kontinent a přistáli na vojenské základně Fort Bliss v El Pasu v Texasu. Tam si vyzvedli výstroj, kterou nechal plukovník Raleigh připravit, a skupina přibrala dva nové členy, člověka a zvíře – armádního psovoda a německého ovčáka.

Vrtulník, do kterého přesedli, nebyl vyzbrojený. Raleigh se domníval, že v přepravní konfiguraci, tedy bez dramaticky vyhlížejících řízených střel a rotačních kulometů, nepřiláká víc pozornosti než běžná civilní helikoptéra. Zejména v oblasti, kde velká většina očí, které je uvidí, bude patřit skotu a kojotům.

Podíval se na hodinky. „Za chvíli bychom měli být na místě.“

„Přistaneme přesně na čas, pane.“ Pilot ukázal dopředu k bělavým skvrnám.

Deset parabolických antén se rychle zvětšovalo. Od poslední Raleighovy návštěvy observatoře uplynuly tři roky. Osobně dohlížel na instalaci nového zařízení a na jeho příkaz byl jeden satelitní disk sklopen vodorovně a namířen na oblast nedaleko Rostovu. Teď netrpělivě čekal na návrat.

Ve sluchátkách slyšel, jak seržant Lockhart informuje mužstvo: „Přistání za jednu minutu.“

Plukovník pozoroval antény, které mu rostly před očima. Vedle obrovských mís vypadala i bitevní helikoptéra jako vrabčák, a když se člověk díval na jejich sestavu, nenacházel slov, jimiž by popsal dojem, jakým na něj působily. Monumentální, pomyslel si Raleigh, na kterého hned tak něco nezabralo, a zavrtěl hlavou v úžasu nad leskem bílých disků.

Vrtulník přeletěl tři řady plotu a začal klesat v bouři prachu a písku zvířeného rotorem. Podvozek se dotkl země a stroj pevně dosedl. Lopatky rotoru ztrácely rychlost, rachot se změnil ve svist. Lockhart otevřel zadní poklop a pokynul svým mužům, aby popadli vaky s výstrojí a vystoupili.

Raleigh oplatil pilotovi zasalutování, seskočil na zem a v bezpečné vzdálenosti od prašného víru se připojil ke svým lidem. Helikoptéra okamžitě odstartovala na zpáteční cestu na domovskou základnu a na obzoru se vyhoupl nový Black Hawk.

Osmičlennou jednotku tvořili muži kolem pětadvacítky. Vlasy měli ostříhané nakrátko, ale ne tolik, aby na první pohled vypadali jako vojáci, na nohou pevné boty a o číslo větší džínsy, nahoře tričko a volnou zálesáckou košili volně visící přes opasek, aby zakryla pistoli Beretta ráže devět milimetrů. Ta se sice nemohla rovnat Raleighově oblíbené karabině M4, ale dokud někdo nevymyslí praktický způsob, jak nosit pušku skrytě, bude muset postačit. Kromě toho v bednách s výzbrojí, kterou si objednal, si několik M4 přivezli.

Kromě obrovských antén vyčníval nad zemský povrch pouze hranatý betonový objekt o velikosti rodinného domku, z něhož vyšli do slunečního svitu dva strážní v khaki uniformách. Své karabiny drželi zdánlivě ležérně, ale plukovníkovi neušlo, že by během zlomku vteřiny dokázali připravit zbraně k palbě.

Jeden ze strážných – měl strhané rysy, jako kdyby ho něco bolelo – řekl Raleighovi: „Slyším hlas, který ty neslyšíš.“

Plukovník by za jiných okolností nad tímto nesmyslným výrokem přinejmenším nakrčil obočí, teď však okamžitě odpověděl: „Který říká, že musím odejít.“

„Vidím ruku, kterou ty nevidíš,“ pokračoval strážný.

„Která mi kyne, abych odešel,“ dokončil heslo Raleigh.

Strážný mu předpisově zasalutoval. „Vítejte na základně, pane plukovníku.“

„Jmenujete se…?“

„Earl Halloway, pane.“

Raleigh si jméno pamatoval z dokumentů, které si cestou prostudoval. „Bojoval jste v Iráku. Bývalý příslušník rangers. Říkám to správně?“

„Ano, pane.“

„Jako bývalý voják nemusíte salutovat.“

„Je to dobrý zvyk, pane.“

„Zajisté. Kdyby vás to zajímalo, to heslo jsou verše anglického básníka z osmnáctého století. Jmenoval se Thomas Tickell.“

„Obávám se, že jsem o něm nikdy neslyšel, pane.“

„Nikdo o něm neslyšel. Další generace na něj zapomněly.“ Zato mě si zapamatují, dodal plukovník v duchu. „Vypadáte nemocně, Earle. Je vám něco?“

„Trochu mě bolí hlava, pane. To nic není. Vzal jsem si pár aspirinů. Bolest už přechází.“

Avšak sevřené čelisti svědčily o opaku.

Jejich rozhovor přerušil druhý vrtulník, který přeletěl plot a přistál na stejném místě jako ten předchozí. Jakmile se usadil prach, vystoupil z kabiny psovod s německým ovčákem. Skupina se držela od psa dál a začala vykládat dřevěné bedny.

„Earle,“ oslovil plukovník strážného.

„Ano, pane?“

„Když jsem volal, požádal jsem, aby na nás v podzemní garáži čekaly dva Chevrolety Suburban.“

„Jsou připraveny, pane,“ odpověděl Halloway. „Tamhle vzadu.“

„Takže od vás potřebuju už jenom klíče.“

Halloway zaváhal. „Možná byste měl zajít dovnitř, pane.“

„Ale?“ zamračil se Raleigh. „Proč bych to dělal?“

„Je tam něco, o čem byste měl vědět.“ Bolest jako by zesílila. „Jestli se nemýlím, přijel jste kvůli té hudbě, pane.“

„Kvůli hudbě?“ žasl Raleigh. „Jak to, že o ní víte?“ Bezpečnostní opatření tady mají hodně mizerná, pomyslel si vztekle.

„Slyšel jsem ji včera v noci, pane.“

„Vy jste ji slyšel?“

„A krátce nato jste se s námi spojil a ohlásil svůj příjezd. Domyslel jsem si, že je tady spojitost. Ta anténa nakloněná k Rostovu.“

„Vyjádřete se jasně, Hallowayi.“

„Domnívám se, že míří ke zdroji té hudby, ať už je to cokoliv.“

Raleigh oněměl šokem. Jeden z nejtajnějších vojenských projektů a tento bývalý armádní seržant o něm mluví, jako kdyby to byla houska na krámě.

Snažil se nedat najevo znepokojení.

„No dobře, Earle. Ukažte mi, co bych podle vás měl vidět.“

Raleigh ponechal své muže venku, aby připravili vozidla, a následoval strážného do betonové krychle. Prošli dvěma bezpečnostními dveřmi a po točitém kovovém schodišti, na němž se jejich kroky rozléhaly ozvěnou, sestoupili do ostrého světla a studeného filtrovaného vzduchu podzemního zařízení. Vstoupili do kontrolní místnosti a Raleigh uslyšel hlas, o němž se zprvu domníval, že patří jinému strážnému. Pak se však podíval na monitory se záběry okolí satelitních antén a ke svému překvapení spatřil obrazovku televizoru.

„Vy se tu díváte na televizi?“ Ani se nijak nepokoušel zakrýt rozladění.

Dav lidí na obrazovce se shromáždil před policejním zátarasem. V popředí držel reportér v pomačkaném obleku mikrofon a hleděl do kamery.

„Co se to k čertu děje?“ vyštěkl Raleigh.

„Tohle začali vysílat v ranních zprávách. Pravděpodobně jste byl ve vzduchu, takže jste o tom neslyšel. Včera v noci zastřelil jakýsi šílenec dvacet lidí.“

„Takové věci se občas stávají. Proč by mě to mělo zajímat?“

Halloway ukázal na televizního reportéra. „Ten chlápek byl na scéně jako první zpravodaj. Pořád mluví o jakýchsi světlech. Vůbec nevím, co to je.“

„O jakých světlech?“ Plukovník přistoupil blíž k televizoru. „Moment. Chcete říct, že k té masové vraždě došlo v Rostovu?“

„Osm kilometrů odtud. Na místě, kde je nějaká vyhlídková plošina. Ten střelec se zřejmě zbláznil právě z těch světel. Začal řvát, že všichni skončí v pekle, a postřílel ze samopalu hromadu turistů.“

Raleigh strnul. Už zase, pomyslel si.

„Ten reportér dělá z těch světel obrovskou aféru, protože mají na svědomí dvacet mrtvých, a ostatní televize se k němu přidaly,“ pokračoval Halloway. „A teď se sem sjíždějí zvědavci ze všech stran, aby se na ně podívali. Z města se stal zvěřinec. Jestli tam máte namířeno, myslím, že byste to měl vědět.“

Raleigh zíral na chaos na obrazovce a cítil, že se mu zrychluje tep, jako kdyby šel do boje.

Přesně jako v pětačtyřicátém.

Bože můj, opravdu se to opakuje.

28

Rostovská okresní nemocnice sídlí ve skromné dvoupodlažní budově s ostře oranžovou omítkou, jejíž barvu teď zvýraznilo pozdně odpolední slunce. Ze schodů sálalo vedro, přesto na nich Tori zaváhala.

Dan ji starostlivě pozoroval. „Jsi v pořádku?“

„Přemýšlím o příštím úterku. San Antonio. Nemocnice.“

Page samozřejmě nezapomněl, že na rakovinu prsu zemřela jeho matka, a polil jej mrazivý chlad. „Budu tam s tebou.“

„O tom jsem nikdy nepochybovala. Ale co se stane, jestli se život vrátí k normálu a já budu zase sama, i když budeš se mnou?“

„Můžu se změnit.“

„Změnit se je těžké.“

„Pro tebe udělám cokoliv. Můžu dát u policie výpověď.“

Tori zamrkala překvapením.

„Ta práce mě nutí zamykat city,“ vysvětloval Page. „Aby se vztahy mezi námi zlepšily, musím v první řadě začít změnou zaměstnání.“

„Ale co budeš dělat?“

„To, co můj otec. Opravovat letadla.“

Tori se na něj chvíli upřeně dívala, pak se dlouze nadechla a vykročila ke vchodu do nemocnice. Dveře se před ní automaticky otevřely.

V hale prošli kolem řady plastových židlí a zastavili se před recepcí, za níž seděla žena v brýlích.

„Přišli jsme na návštěvu za jedním pacientem. Přijali jste ho v noci se střelným poraněním. Jmenuje se Costigan a je to místní šerif.“

„Pan Costigan zatím nesmí přijímat návštěvy.“

„Aha. Můžete nám aspoň říct, jak se mu daří?“

„Jste rodinní příslušníci?“

„Ne, jsme…“

„To je v pořádku, Edith,“ ozval se čísi hlas. „Tihle nejsou od novin ani od televize.“

Page se otočil a uviděl kapitána Morana. Stál v kabině výtahu, jejíž dveře se pomalu zavíraly. Svůj kovbojský klobouk držel v ruce a nad lokty obou rukávů mu zářily červené nášivky dálniční policie.

„Ve skutečnosti se reportérům vyhýbají.“ Medrano stiskl tlačítko a dveře se okamžitě začaly otevírat. „Pojďte, zavedu vás k němu.“

Jen co se k němu v kabině připojili, kapitán nasadil omluvný tón. „Nakonec jsem musel dát médiím vaše jména. Věřte mi, odolával jsem, jak to jen šlo, ale pak už jsem vypadal, jako že nemám vyšetřování pod kontrolou.“

„Jestli zjistí, že bydlíme v motelu…“ strachovala se Tori.

„Volal jsem tam. Slíbili, že popřou, že u nich bydlíte.“

„Doufám, že dodrží slovo. Už víte, kdo byl ten střelec?“ zeptal se Page.

„Jistý Edward Mullen. Jeden ze svědků si pamatoval, že ho viděl v tom výletním autobusu. Spojili jsme se s cestovní kanceláří, které autobus patří. Sídlí v Austinu. Pohled na světla tvoří jen jednu zastávku na trase. Další je velký ranč, kde se natáčel film Právo rodu s Jamesem Deaconem.“

Page přikývl. „Včera v noci se o tom filmu někdo na vyhlídce zmínil.“

„Celkově ale jde spíš o výlet do přírody, hlavně do Davisových hor. Cestovka nám poskytla seznam účastníků. Všechny oběti u sebe měly doklady. Přidali jsme přeživší a porovnali je s tím seznamem. Zůstal nám Edward Mullen. Mimochodem, měl jste pravdu. Podle jednoho z těch, kteří přežili, cestoval s kytarovým pouzdrem. Ten chlapík si to pamatoval, protože Mullen měl dost problémů, než našel místo, kam to pouzdro uložit. Určitě v něm měl zbraň.“

„Náhodou jsem se trefil.“

„Kdepak. Už v noci jsem vám řekl, že máte instinkt dobrého poldy.“

Page se ohlédl po Tori a zjistil, že se na něj dívá.

Dveře výtahu se otevřely. Vystoupili do chodby a ucítili štiplavý pach dezinfekce.

„Mullen tenhle výlet absolvoval už podeváté,“ pokračoval Medrano.

Page se zastavil a podíval se na kapitána. „Podeváté?“

„Cestovní kancelář nám předala číslo platební karty, kterou používal. Od kreditní společnosti jsme získali adresu a austinská policie se vypravila do Mullenova bytu.“

„Překvapte mě a řekněte, že nežil sám.“

„Manželka mu před rokem zemřela,“ řekl Medrano. „Děti neměl.“

„Teď mi ještě povězte, že měl byt nacpaný náboženskými sochami, obrazy a spoustou knih o prokletí.“

„Potřebovali náklaďák, aby to všechno odvezli,“ přikývl kapitán. „Jsem v pokušení rozvést teorii, kterou jsem si vytvořil už v noci. Že jde totiž o nějaký druh náboženského šílenství. Jenže ta teorie má jeden háček.“

„Jaký?“

„Vrah má bratra. Podle něho nebyl Edward Mullen nikdy věřící – dokonce se ani nepřiblížil ke kostelu – dokud žila jeho žena. Její smrt ho zřejmě těžce zasáhla. Přestal vycházet z domu a celé dny proležel v posteli. Bratr se v něm snažil probudit zájem o různé věci a náhodou narazil v novinách na inzerát nabízející výlet do Davisových hor. Než ovdověl, byl Edward Mullen velký filmový fanoušek, a pokud byl nějaký film natočen v Texasu, znal ho záběr po záběru. Takže když si bratr přečetl, že výlet zahrnuje i návštěvu místa, kde se točilo Právo rodu, jeden z Edwardových nejoblíbenějších filmů, podařilo se mu ho přesvědčit – prý mu musel zkroutit ruku za záda – aby se spolu s ním přihlásil. Výlet zahrnoval i jiné lokality, kde se v Davisových horách natáčelo. Ale jako první byla na řadě ta vyhlídková plošina. Někteří členové výpravy jako obvykle tvrdili, že vidí světla, druzí jako obvykle nechápali, o čem mluví.“

„Viděl vrahův bratr ta světla?“

„Ne, zato Mullen se rozplýval, jak jsou nádherná. A po návratu do Austinu začal sbírat náboženské obrazy a sochy.“

Medrana přerušil telefon zvonící v sesterně naproti výtahům. Page se rozhlédl a podél chodby viděl otevřené dveře. Do některých vcházely ošetřovatelky, z jiných vycházeli lidé v civilních šatech.

Kapitán ukázal na nástěnné hodiny.

„Už je skoro pět. Za chvíli mě čeká tisková konference v soudní budově. Ukážu vám, kde šerif Costigan leží, a hned půjdu.“

Cestou po chodbě se Dan opět podíval na Tori. Nervózně si třela zátylek, očividně zneklidněná nemocničním prostředím. Přikročil k ní a diskrétně jí stiskl ruku. Nezareagovala.

Medrano vstoupil do předposledních dveří vlevo a zmizel Danovi z očí. „Vydržíš další návštěvníky?“ zeptal se neviditelného pacienta.

„Jestli je to hezká ženská,“ odpověděl chraplavý hlas.

„Jeden ano. Ten druhý by potřeboval oholit.“

Kapitán stanul na prahu a pokynul Danovi a Tori, aby vstoupili.

Costigan ležel na posteli se zvednutými zády, aby se mohl dívat na televizor na protější stěně. Z obrazovky opět hovořil reportér, kterého Page viděl v motelu: pomačkaný oblek, rozcuchané blond vlasy, na bradě strniště, drsné, ale pohledné rysy.

„Všechno je lepší než se dívat, jak ten zatracený blázen plaší lidi,“ zavrčel Costigan a dálkovým ovladačem vypnul televizi.

Hlavu měl omotanou obvazy, na jedné straně podloženými gázou. V obličeji vypadal ještě hubenější a tváře mu zbledly. Dokonce i jeho knír jako by zbělel.

„Poznáváš tyhle lidičky?“ zeptal se ho Medrano.

„Jasně.“ Šerif měl v levém předloktí zabodnutou jehlu intravenózní soupravy a od hrudníku zakrytého nemocničním pyžamem mu vedly kabely k monitorům krevního tlaku a srdeční činnosti.

„To rád slyším,“ řekl Medrano. „Byla to část zkoušky paměti. Teď musím běžet na tiskovku, ale požádám tyhle dva, aby zavolali sestru, kdybys začal zapomínat na některé věci. Jako na těch padesát dolarů, co jsem ti minulý týden půjčil.“

„Žádných padesát babek jsem si od tebe nepůjčil!“

„Máš pravdu. Když tak o tom uvažuju, půjčil sis vlastně sto dolarů.“

„Vypadni,“ utrousil Costigan.

Medrano se zasmál a odešel. Šerif oběma pokynul, aby přistoupili blíž.

„Přinesli jsme vám vaši větrovku,“ řekl Page. „Přišla opravdu vhod. Díky.“

„Zatím si ji nechte. Nějakou dobu ji nebudu potřebovat.“ Costigan na ně zamyšleně hleděl. „Mluvil o vás jako o dvojici. Znamená to, že se vztahy mezi vámi zlepšily?“

„Je to složité,“ opáčil Page.

„Co není? Aspoň jste přišli spolu.“

Tori změnila téma. „Je vaše zranění vážné?“

„Zřejmě mám hodně tvrdou hlavu. Kulka mě škrábla na lebce. Kost odolala, ale utrpěl jsem těžký otřes mozku.“ Costigan sebou škubl. „Pekelně mě bolí hlava. Jestli začnu slintat, zavolejte sestru.“

Page se navzdory chmurným pocitům téměř usmál.

„Měl jste hlavu zalitou spoustou krve,“ podotkla Tori. „Myslela jsem, že jste mrtvý.“

„Rány do skalpu strašně krvácí, paní Pageová. Slyšel jsem, že jste vzala mou bouchačku a zatraceně dobře ji použila. Zachránila jste spoustě lidí život. Jste pozoruhodná žena.“

Tori se odvrátila.

„Promiňte, nechtěl jsem vás rozrušit.“ Costigan změnil téma. „Nepředpokládám, že by někdo z vás měl cigarety.“

„Bohužel ne,“ odpověděla a opět se na něj podívala.

„Nevadí. Stejně by mi tu nedovolili kouřit.“

„Dobrá příležitost přestat,“ poznamenala Tori.

„Jo, tahle rána ve mně vzbudila motivaci poflakovat se po světě tak dlouho, jak jen to bude možné.“ Šerif se upřeně podíval na Dana. „Zdálo se mi, že jste viděl světla, než začalo to střílení.“

Page si byl vědom, že Tori napjatě čeká na jeho odpověď.

„Viděl.“

„To jsou mi věci,“ podivil se Costigan. „Ne každému se to podaří. Vaše žena je určitě viděla.“

„Ano,“ odvětila Tori tak zasněně a něžně, jako kdyby mluvila o milenci.

„Ale já si pořád nejsem jistý, co jsem vlastně viděl,“ přiznal Page. „Co se tady děje, šerife? Co jsou ta světla zač?“

Costigan stiskl tlačítko. Pod postelí zavrčel motor a zvedl šerifovi hlavu.

„Slyšel jsem snad všechna vysvětlení, jaká si jen umíte představit. Od kulového blesku ke srandistům. Prostě všechno. Ale jestli je mají na svědomí srandisté, pak všechna čest, protože jsou zatraceně dobří. Když jsem přišel do města, abych převzal úřad šerifa po smrti svého otce…“

Costigan se při smutné vzpomínce odmlčel a postupně sbíral myšlenky.

„No, strávil jsem venku spoustu nocí a hledal lidi s baterkami nebo s lucernami. Na kanadský žertík mi to připadá strašně pracné. Nikdy jsem neviděl žádné auto zaparkované na polní cestě v okolí a nikdy jsem neslyšel žádné zvuky, které bych nedokázal identifikovat. Zařídit takový jev by vyžadovalo nejmíň pět nebo šest lidí a neumím si představit, jak by to dokázali udělat tiše. Navíc takovou věc neudržíte dlouho utajenou. Po tolika letech by se někdo ve městě určitě prořekl nebo naznačil, co dělá. A kolik fanoušků kanadských žertíků má tolik vytrvalosti, aby opakovali své představení noc za nocí a zase znovu?“

„To, co jsem viděla, určitě nebyly baterky nebo lucerny ani nějací srandisté,“ poznamenala Tori.

„Jistě, ale nějaké vysvětlení existovat musí. A nevím, jestli se vám bude líbit, paní Pageová.“

„Říkejte mi prosím Tori. Co se mi nebude líbit?“

„Nemyslím, že ta světla způsobuje nějaké kouzlo. Při několika příležitostech je zkoumali vědci, přiletěli dokonce až z Japonska. Rozestavěli všemožné vědecké přístroje, stroje, které analyzovaly světlo a měřily vzdálenosti a… Nebudu předstírat, že tomu rozumím. Nejlepší vysvětlení, s jakým přišli, je teplotní inverze.“

„Co?“

„Říkal jsem, že se vám to nebude líbit. Teplotní inverze. Pochopil jsem to tak, že Rostov leží zhruba patnáct set metrů nad mořem. Když v této výšce zapadne slunce, může za horkého dne rozdíl teploty ve dne a v noci dosáhnout až pětadvaceti stupňů. To způsobuje inverzi, kdy se teplý vzduch dostane nad studený. Za jistých podmínek se můžou světla – například automobilových nebo vlakových reflektorů – odrážet od rozhraní mezi vzdušnými vrstvami. Zvětšovat se a zmenšovat. A také se pohybovat nahoru a dolů nebo do stran.“

„Ale proč mění barvy?“

„To vědci nevysvětlili.“

„Objevují se světla i v zimě?“ nedala se Tori. „Jestli ano, tak v zimě není rozdíl mezi denní a noční teplotou tak velký. Jak může za chladného počasí dojít k teplotní inverzi?“

„To vědci také nevysvětlili.“ Costigan se opatrně dotkl obvazu na hlavě. „Ta bolest hlavy je… Harriet Wardová.“

„Co prosím?“ Poslední slova přišla zcela nečekaně a Page se bál, že šerif začíná blouznit.

„Harriet Wardová. S tou si promluvte o světlech. Je na ně expert. Má obchod se starožitnostmi jeden blok na jih od soudní budovy. Bydlí v zadních dvou místnostech. Když uvážíme, co se stalo, pochybuju, že by si místní lidé vyšli za zábavou, i když je pátek. Nejspíš ji najdete doma.“

29

Nad vchodem visel štít se staromódními písmeny, která hlásala WEST TEXAS ANTIQUES.

Tori zaparkovala před krámkem a Page si ve výloze všiml houpacího křesla, psí boudy a dřevěného umyvadla. Průčelí natřené pastelově modrou barvou kontrastovalo se žlutou uměleckou galerií vlevo a zelenou kavárnou vpravo.

„Připomíná mi to ta světla,“ podotkla Tori.

Zadívali se ulicí k soudní budově, před níž parkovala spousta automobilů včetně několika televizních přenosových vozů. Page odhadoval, že se pod schody shromáždily nejméně dvě stovky lidí a s největší pravděpodobností poslouchají tiskovou konferenci kapitána Medrana.

„Moje auto z půjčovny tam pořád stojí, ale dokud ostatní neodjedou, tak se k němu nedostanu,“ vysvětlil Page manželce.

Zapadající slunce zalévalo ulici karmínovým nádechem.

Před obchodem zastavil pickup a z okénka spolujezdce se vyklonil sotva dvacetiletý mladík.

„Někde tady prej mají bejt jakýsi záhadný světla. Přijeli jsme až z Lubbocku, abysme se na ně podívali. Nevíte, kde to je?“

„Jsme tady cizí,“ odpověděl Page. „Přijeli jsme navštívit přátele.“

Mladík, který seděl na prostředním sedadle, houkl na řidiče: „Jeď dál, Ede. Zeptáme se někoho jinýho. Zkus tamhle tu hromadu lidí.“

Malý náklaďák odjel. Page zaklepal na dřevěné dveře a nahlédl prosklenou částí do obchodu ponořeného do stínů.

„Šerif se možná mýlil a majitelka není doma,“ poznamenal.

Ale když znovu zaklepal, v zadní části obchodu se otevřely dveře a mezi staré stolky a skříně vešla postava s bílými vlasy zastřiženými do krátkého pánského účesu. Přiblížila se a Page uviděl štíhlou, asi pětašedesátiletou ženu v kovbojských botách, džínsách, pracovní košili a kožené vestě. Pleť měla hnědou a vrásčitou sluncem.

Když odemkla vchod a vyhlédla, Page spatřil snubní prsten.

„Dobrý den, paní Wardová, jsem…“

„Dan Page. A vaše žena se jmenuje Tori.“ Potřásla si s nimi rukou. „Volal šerif Costigan a řekl mi, že se zastavíte. Pojďte dál. A říkejte mi prosím Harriet.“

Dan, jehož si paní Wardová svým přátelským přivítáním okamžitě získala, pokynul Tori, ať jde první, a následoval obě ženy k zadní části krámku. Na řadě kolíků zabudovaných do stěny visely staré pušky. Pod nohama jim vrzala prkna podlahy. Vzduch voněl minulostí.

„Právě jsem si chtěla dát drink, ale nerada piju sama,“ řekla Harriet. „Doufám, že se ke mně připojíte.“

Pustila hosty do skromně zařízeného obývacího pokoje a zavřela dveře. Dřevěnou podlahu kryl sluncem vypálený koberec. Page nezaznamenal žádné známky mužské přítomnosti a vzhledem ke snubnímu prstenu, který Harriet nosila, usoudil, že je vdova.

„Mám vodku, bourbon a tequilu,“ oznámila.

„Co si dáte vy?“ zajímala se Tori.

„Tequilu s ledem.“

„Tak já to samé.“

Page se podivil, Tori pila tvrdý alkohol jen vzácně.

„Vám taky tequilu?“ zeptala se ho Harriet.

„Jen trochu. Dlouho jsem nic nejedl.“

Harriet zamířila do kuchyně a na podlaze zaklepaly její podpatky. Ozval se cinkot kostek ledu o sklo a šplouchání nalévané tekutiny.

„Šerif mi řekl, že se zajímáte o naše světla,“ řekla Harriet, když se vrátila se dvěma skleničkami.

„Označil vás za místního experta,“ upřesnil Page.

„Hodně jsem se o ně zajímala, jestli to myslel takto.“ Vrátila se pro třetí sklenku a přinesla pytlík kukuřičných lupínků. Podala ho Danovi. „Ponořila jsem se do historie a našla stovky zpráv a hlášení, spoustu ze starých časů. Ale na Rostovská světla žádný odborník neexistuje. Nikdo jim ve skutečnosti nerozumí.“

„Proč se o nich nějak víc nemluví?“ chtěla vědět Tori.

„Občas ano. V televizi jim věnovali jeden díl Nevyřešených záhad a History Channel tady před pěti lety natočil několik rozhovorů. Čas od času se o nich píše v populárních magazínech. To sem vždycky dorazí vlna zvědavců. Proto nechalo město vybudovat tu vyhlídkovou plošinu a přenosné toalety. Lidi tam po sobě nechávali hrozný nepořádek a radnice si řekla, že se turistům raději přizpůsobí, než by si jich nevšímala. Ukázalo se, že to taky prospívá obchodům. Ale nakonec zájem pokaždé opadne. Důvodů je víc. Světla se špatně fotí nebo filmují, na snímcích jsou většinou jenom nejasné skvrny. Kromě toho spousta návštěvníků ta světla nevidí. Proto tam radnice nechala postavit tu tabuli s varováním, aby se lidi necítili zklamaní, když nic nespatří.“

Harriet si s hosty přiťukla a posadila se.

Page zvedl sklenku ke rtům, ale jenom si lízl a rozhodně neměl v úmyslu tequilu dopít. Použil ji jako pobídku pro Harriet, aby se uvolnila a mluvila.

„Šerif Costigan se domnívá, že jde o odrazy reflektorů na rozhraní mezi vzdušnými vrstvami při teplotní inverzi, ale já tomu nevěřím,“ řekla Tori pevně.

„Uslyšíte hromadu teorií. Od létajících talířů po kulové blesky.“

„Proč je někteří lidé vidí a jiní ne?“ zajímal se Page.

„Jak říkám, teorií je spousta. V Nevyřešených záhadách tvrdil jeden psychiatr, že jde o jistou formu masové iluze. Někteří lidé prostě touží, aby se jejich očekávání naplnilo, zatímco jiní jsou odhodlaní nenechat sebou manipulovat.“

„Tomu taky nevěřím,“ nenechala se zviklat Tori a podívala se na Dana. „Když jsem je v deseti letech poprvé viděla, vůbec nic jsem neočekávala. Nechtěla jsem nic jiného, než aby mi otec zastavil, protože se mi chtělo čurat. Když jsem vyšla ze záchodu, nějaká světla byla to poslední, co by mě napadlo.“

„Fred Nolan taky nic neočekával, když je roku osmnáct set osmdesát devět poprvé spatřil.“

„Kdo byl Fred Nolan?“ chtěla vědět Tori.

30

5. dubna 1889

Nolan pozoroval železničáře, kteří nasměrovali přítokovou trubku k nádrži na lokomotivě a pustili vodu, a pak se zahleděl k několika menším budovám, jež sloužily jako přístřešek dělníkům, kteří stahovali z Davisových hor palivové dřevo pro parní stroje a tady je skládali do hranic. V dobytčích vagonech bučely krávy.

„Otevřete bočnice a spusťte je,“ přikázal Nolan svým mužům.

Na dřevěných rampách zaduněla kopyta skotu, který vystupoval ze stísněného šera vagonů do otevřeného prostoru a jasného slunce.

„Držte je pohromadě!“ houkl Nolan.

V Coloradu nakoupil velmi levně pět set kusů dobytka, na kost vyhublého po kruté zimě, kdy na pastvinách napadlo tolik sněhu, že se zvířata nedokázala prohrabat závějemi k trávě a mnohá pošla hladem. Krávy, které přežily, vypadaly hrozně.

Ale přežily, zopakoval si Nolan v duchu. Jsou silné a budou dobré pro chov.

V Denveru se sešel s řediteli železniční společnosti a snažil se je přesvědčit, že tato plnicí stanice v západním Texasu je ideální pro výstavbu nádraží, města a velkých ohrad pro dobytek.

„Jistě, tráva je tam řídká, ale zato je k dispozici mnohem větší rozloha půdy, na které se dobytek může pást. A když vychází na jedno zvíře jeden akr, přímo vzkvétají.“

„Akr na zvíře?“ vysmíval se tlustý muž s doutníkem. „V tom případě budete potřebovat obrovský kus země, abyste ospravedlnil náklady, jejichž uhrazení po nás chcete.“

„Inu, přiznávám, že zatím mám jen malý ranč. Pouhých čtvrt milionu akrů. Ale mám v plánu ho rozšířit.“

„Čtvrt milionu akrů?“ Ředitel s doutníkem poposedl. „Bože můj, to nám chcete říct, že si troufáte přes tu plnicí stanici dovézt čtvrt milionu krav?“

„Pro začátek. Jestli vy vybudujete město a ohrady, já dodám dobytek.“

Teď se Nolan díval na pláně, kde měly zanedlouho stát ohrady, koryta na vodu a píci, pevné rampy, které povedou k dobytčím vagonům. Představoval si město s širokými ulicemi, kudy jednou požene tisícihlavá stáda skotu do ohrad. Sklady a obchody, v nichž bude nakupovat zásoby pro svůj ranč. Domy pro lidi, kteří budou v těch obchodech a skladech pracovat. Lékařskou ordinaci a kostel. Možná i saloon, pečlivě kontrolovaný. Nolan se sice jako oddaně věřící presbyterián nikdy nedotkl ani kapky alkoholu, ale chápal potřeby mužů, které zaměstnával, a usoudil, že mu občasné a přísně hlídané povyražení ulehčí najímání nových pracovníků i to, aby si je udržel.

Přiznával sám sobě, že jeho ambice překračují jeho možnosti. Vlastnil čtvrt milionu akrů, které jeho děd a otec s puškou v ruce ubránili před indiány a Mexičany. Nyní však potřeboval peníze, aby mohl levně nakoupit další vyhublý, ale obdivuhodně silný dobytek. Jeho stádo zatím čítalo padesát tisíc hlav, takže bude potřebovat mnohem víc, aby je rozmnožil na slíbených čtvrt milionu kusů.

No, je to začátek, běželo mu hlavou. Příští týden se vypravím do Oklahomy. Tam měli úplně jinou zimu než v Coloradu: tak suchou, že jarní tráva nevyrašila. Rančeři budou nuceni redukovat početní stavy a ty nejhůř vypadající kusy ochotně prodají za zlomkovou cenu. Pomyslí si o mně, že jsem blázen, jenže já vím, že všechny kusy, které přežily zimu, jsou velmi silné.

„Začněte je hnát,“ přikázal svým lidem.

Úhel slunce ho upozornil, že se za pět hodin setmí a že do té doby musí honáci dopravit stádo k dvanáct kilometrů vzdálené nádrži, která vznikla přehrazením potoka, kde se krávy budou moci napít. Více než dva kilometry za hodinu. Po dlouhé cestě v dobytčácích hrozilo, že než se k vodě některé kusy dostanou, zkolabují. Ale potom už budou moci odpočívat a nedělat nic jiného, než pít, žrát a tloustnout.

Ty krávy jsou silné, pomyslel si Nolan. Poznaly už horší podmínky. K tomu potoku se dostanou.

Nakonec zemřely dva kusy a ostatní došly k nádrži až po setmění, kdy už se stádo dirigovalo mnohem obtížněji a štěkot kojotů je snadno plašil. Konečně se dobytek shromáždil kolem přehrazeného toku a Nolan řekl předákovi: „Polovina mužů bude hlídat stádo a druhé polovině přikažte, ať zbudují tábor.“

Ve světle hvězd a vycházejícího srpku měsíce sesedl Nolan z koně a odsedlal ho. Pak mu uvázal kolem krku kus provazu a odvedl ho k vodě. Dával pozor, aby toho moc nevypil. Stále ještě na ztuhlých nohou ho zavedl na travnatý pruh. Svázal kobyle nohy, aby mohla dělat jen krátké kroky, a nechal ji se pást. Řídké trávy se nepřežere a nedostane koliku, protože nevypila tolik vody.

Cestou k železniční trati nabrali muži na Nolanově ranči palivové dříví, které teď složili nedaleko přehrady. V noční tmě pak rozdělali tři táborové ohně.

„Pane Nolane, co to podle vás je?“ zeptal se po chvíli předák ustaraně.

„Kde?“

„Tam na jihovýchodě.“

Nolan odstoupil od zvířat a zahleděl se k nejasnému obzoru.

„Nic nevidím. Po čem se mám dívat?“

„Tamhle jsou, pane Nolane! Světla!“

„Světla?“ Nolan napínal zrak do tmy. „Jaká světla? Nic nevidím… Počkejte.“

Zprvu si myslel, že se dívá na hvězdy, které blikají těsně nad horizontem, ale náhle si uvědomil, že vidí něco pod horizontem. Na pastvině. Mihotající se světlené koule. Nejméně deset.

„Řekněte mužům, ať přiloží do ohně,“ přikázal tlumeným, naléhavým tónem. „A dohlédněte, ať nedělají hluk.“

Předák poslušně odběhl a Nolan se vydal k jednomu z honáků, kteří na koních hlídali stádo.

„Seskočte a držte se u země, ať vás není vidět. A vzkažte ostatním, že mají udělat totéž.“

„Nějaké potíže, pane Nolane?“

„Neptejte se a splňte příkaz.“

S rozbušeným srdcem se Nolan rozběhl k dalšímu jezdci a dal mu stejné rozkazy. Pak v předklonu doběhl ke svému koni a z pouzdra u sedla vytáhl Winchesterovu opakovačku. Vždy dbal na to, aby měl náboj zasunutý do komory, takže teď nemusel cvakat pákou závěru, stačilo natáhnout kohoutek.

Přikrčil se a pozoroval světla. Zdálo se mu, že jsou nějakých osm či deset kilometrů daleko. Některá se vznášela na místě, jiná plula ze strany na stranu. Barvy se různily – modrá, zelená, žlutá, červená. Světla se spojovala a zase od sebe vzdalovala.

Muži se shromáždili opodál a předák přistoupil k němu. „Myslíte, že to jsou táboráky, pane Nolane?“

„V životě jsem neslyšel o táborácích, které se pohybují sem a tam,“ opáčil Nolan tiše, napjatě.

„Možná mají pochodně a pohybují se a něco dělají.“

„Co třeba?“

„Co když tančí válečný tanec? Myslíte, že to jsou indiáni?“

„Ta světla jsou dost blízko, takže válečný tanec bychom slyšeli,“ zamumlal Nolan a potěžkal v rukou pušku. „Kromě toho jsou indiáni v okolí většinou mírumilovní.“

„Řekl jste to sám, pane Nolane. Většinou.“

„Jistě, mohli by to být odpadlíci od kmene. Ale ta světla blikají ze směru, kde leží Mexiko. Spíš se bojím mexických banditů. Jestli začnou střílet, vyplaší stádo a mohlo by se jim podařit zahnat spoustu kusů přes hranici dříve, než se rozední a my je budeme moci pronásledovat.“

Nolan od světel nedokázal odtrhnout oči. Cítil z nich hrozbu, ale současně jako očarovaný podléhal jejich hypnotickému vlivu.

A neuměl si vysvětlit, proč cítí v ústech limonádu.

Zamrazilo ho.

Za ním bučely krávy ukládající se na noc.

Způsobili jsme hodně hluku, než jsme se sem dostali, litoval trpce. Ať je tam s těmi světly kdokoliv, určitě o nás ví.

„Řekněte chlapům, ať si připraví pušky. Rozdělte je do dvojic, aby se navzájem udržovali vzhůru. Každý, koho přistihnu spát, bude ráno bez práce.“

„Mám dojem, pane Nolane, že ztráta zaměstnání jim zrovna teď nedělá ty největší starosti.“

„Tak jim vyřiďte, že když udrží stádo pohromadě, vyplatím každému zvláštní prémii.“

„Spolehněte se, pane Nolane.“ Předák v předklonu spěchal vydat rozkazy svým podřízeným.

Nolan usilovně hleděl k mihotavým světlům. Potápěla se a plavala. Vznášela se a vlnila. Barvy se neustále měnily.

Vzpomínal na oslavy 14. července v El Pasu, jichž se před několika lety zúčastnil. Čínští stánkaři tam prodávali ohňostroje a rachejtle, ale také tiché prskavky – kovové dráty namočené v chemikálii, kterou bylo možné zapálit sirkou. Z hořící hmoty vylétaly s téměř neslyšným sykotem různobarevné jiskry. Po setmění pak viděl, jak děti psaly prskavkami do vzduchu svá jména.

Jsou tam venku lidé s prskavkami? uvažoval. Ale jestli to jsou bandité, proč by tímhle způsobem o sobě dávali vědět?

Odpověď si snadno domyslel.

Aby nás vyděsili.

No, uvidí, že se tak lehce vystrašit nenecháme.

Nolan ovšem musel přiznat, že nejdelší noc jeho života, kdy se světla pohybovala na obzoru a měnila barvy, představovala náročnou zkoušku jeho statečnosti a mravní síly.

Znepokojilo ho, když zaslechl velmi tichou hudbu, neznámou melodii vyluzovanou nástroji, které nedokázal určit. Za jiných okolností by se domníval, že přichází z města kousek za hranicemi, když tam Mexičané něco slaví. Kdyby tam pouliční kapela hrála velmi hlasitě, zvuk se mohl donést až sem, pochopitelně mírně zkreslený.

Ale nevěřil tomu. Jak se soustředil na sotva slyšitelné tóny, světla jako by se projasnila, barvy nabyly na ostrosti a vždy dvě světla jako by se spojila.

Mezi dobytkem se šířil neklid. Krávy rozrývaly kopyty hlínu, v jejich bučení zaznívala nervozita. Nolan se modlil, aby se stádo nesplašilo, a myslel na zemi, za niž jeho děd a otec tak tvrdě bojovali, aby si ji udrželi, a na pozemky, které hodlal nakoupit. Myslel na čtvrt milionu krav slíbených železniční společnosti za postavení města a ohrad.

Ležel na tvrdé zemi s puškou opřenou o sedlo, přes hlaveň hleděl ke světlům a tiše odříkával verše z bible, z evangelia svatého Jana: „A to světlo svítí ve tmě, ale tma ho nepohltila.“

První citát, který ho napadl, nenabízel potvrzení toho, co hledal, a tak pátral v paměti po dalším. Vybral si proroka Izaiáše: „Neb lid tento chodě v temnostech, uzří světlo veliké, a bydlícím v zemi stínu smrti světlo zaskví se.“

Stín smrti.

Ani tento citát nepřinesl ujištění, které Nolan hledal. A pokud si bandité opravdu přišli pro jeho dobytek, stín smrti by dopadl spíš na ně. Samozřejmě nevěděl, jestli za těmi světly a tou hudbou jsou skutečně bandité.

Kéž by se stádo nesplašilo.

Tak Nolan pokračoval celou dlouhou noc a snažil se sám sebe uklidnit slovem božím. Oči ho bolely námahou, ale neustále hleděl na světla, dokud s příchodem svítání nevybledla a neztratila se. Když konečně vyšlo slunce, úplně ztuhlý vstal a uvolnil kohoutek na opakovačce.

Bolely ho uši.

„Odveďte stádo až k domu,“ přikázal předákovi.

„Spolehněte se, pane Nolane. Jen co si chlapi uvaří něco k jídlu.“

„Ne. Udělejte to hned. Chlapi se můžou po cestě najíst sucharů. Chci dostat dobytek co nejrychleji do bezpečí.“

„Vy jste tu šéf, pane Nolane.“ Předák vypadal znepokojeně. „Co si o těch světlech myslíte? Jestli to nebyli mexičtí banditi…“

„Pošlete mi tři jezdce a já to zjistím.“

Nolan si osedlal koně a jako první s třemi kovboji vyrazil na jihovýchod. V noci odhadl vzdálenost světel maximálně na deset až dvanáct kilometrů, ale když dojel tak daleko, nenašel žádné stopy po ohništích, koňských kopytech ani uválené trávě, které by naznačovaly, že tam někdo tábořil.

Byl si jistý, že se světla nacházela tímto směrem, ale ve tmě bývá každý odhad ošidný, a tak řekl svým mužům, aby se roztáhli do padesátimetrových rozestupů. Ujeli tak dalších pět kilometrů, ale pořád nenarazili na žádné stopy.

Pak museli objet hromady tmavých balvanů a všelijak pokroucené a na pohled odpuzující bloky ztuhlé lávy. Jeden kazatel, s nímž kdysi cestoval vlakem přes Arizonu, mu vysvětlil, že taková místa jsou zbytky ohňostroje, při němž bůh stvořil vesmír. Ovšem jestli tato oblast měla reprezentovat boží všemohoucnost, Nolan nechápal, proč ji Mexikáni nazývají malpais.

Badlands. Zlá země.

Donutil muže ujet dalších osm kilometrů, ale na koňské otisky pořád nenarazili.

Byl jsem si naprosto jistý, že se ta světla pohybovala na jihovýchod od stáda, uvažoval. Jak jsem se mohl v odhadu směru tak zmýlit?

„Pane Nolane?“ zavolal jeden z kovbojů za ním.

Nolan si opožděně uvědomil, že jezdec na něj volá už nějakou dobu.

Ohlédl se.

„Pane, jestli pojedeme takhle dál, skončíme v Mexiku.“

Nolan si náhle uvědomil, jak vysoko už slunce na obloze vystoupilo a jak daleko dojeli. Cítil se, jako kdyby se právě probral z tranzu, a rozhlédl se po nekonečných pastvinách porostlých řídkou trávou. Na obzoru se něco chvělo. Možná prašný vír, možná zvlněná vrstva vzduchu rozpáleného sluncem.

Mohl bych ten pohyb následovat celou věčnost a nikdy bych ho nedostihl, pomyslel si.

„Vracíme se!“ křikl na své muže. „Pojedeme jinudy, stranou od vlastních stop. Udržujte rozestupy a mějte oči otevřené. Kdybyste narazili na pozůstatky tábořiště, zavolejte!“

31

„Našel Nolan odpověď?“ zeptal se Page.

„Na svém ranči zaměstnával několik indiánů. Usoudil, že je rozumnější držet si je u sebe než proti nim bojovat,“ řekla Harriet. „Tehdy byl v té oblasti po setmění poprvé, ale celkem oprávněně předpokládal, že kdyby se tam kdysi nějaká zvláštní světla objevila, indiáni by o nich měli vědět. K jeho nemalému překvapení mu sdělili, že ta světla tam jsou od nepaměti a že o nich mluvili jejich otcové i dědové. Věřili, že tam svítí duchové předků.“

„Předsudky jsou ještě méně přesvědčivé než teplotní inverze,“ poznamenala Tori. „Já ostatně nechci, aby mi ta světla někdo vysvětlil. Nechci přijít o ten zvláštní, výjimečný pocit, který ve mně vyvolávají, jen proto, že mi někdo vysvětlí, že to jsou kulové blesky nebo duchové.“

„Podobně se k tomu staví většina místních obyvatel,“ odvětila Harriet. „S nebožtíkem manželem jsme se sem dostali v sedmdesátém roce. Přijeli jsme do města jako hipíci ve starém rozhrkaném stejšnu, který byl v podstatě naším domovem. Náhodou jsme zaslechli, jak se lidé o světlech baví, a tak jsme odjeli na místo, kde dnes stojí vyhlídková plošina. Otevřeli jsme zadní dveře, rozložili spacáky, zapálili si trávu a otevřeli kukuřičné lupínky. Dodnes nevím, jestli jsme tehdy světla opravdu viděli, nebo jestli za to mohla tráva.

Ale druhý den jsme je pozorovali a nebyli jsme zhulení, další den zase, no a už jsme tu zůstali. Rostov tehdy za moc nestál, ale sehnali jsme tu práci a moc peněz jsme k životu nepotřebovali. V podstatě nám stačilo, že se můžeme na světla podívat, kdykoliv se nám zachce. Po nějakém čase už jsme k pastvinám ani nemuseli jezdit. Nějak se nám podařilo vycítit, že tam ta světla jsou, aniž jsme je ve skutečnosti viděli.

Ale každých pár měsíců jsme se na ně chtěli podívat znovu, podobně jako lidé potřebují zajít do kostela. Spousta obyvatel Rostovu je jako můj manžel a já. Jenom projížděli, ale světla je tu udržela.“

„Nebo je sem přivolala zpátky,“ doplnila Tori tlumeně.

„Většina lidí samozřejmě světla vůbec nevidí, natož aby reagovali tak, jak jsem popsala,“ pokračovala Harriet. „Ale na druhé straně většina těch, kteří zde žijí, měli to štěstí, že to prožili jako my, a už dávno jsme přestali hledat nějaké vysvětlení. Jediné, na čem záleží, je to, že v nás ta světla vyvolávají pocit… Myslím, že správný výraz je požehnání.“

„Včerejší noc tak požehnaná nebyla,“ namítl Page.

32

Vyšli z obchodu se starožitnostmi a vydali se k soudní budově. Tisková konference skončila. Slunce kleslo k obzoru a vrhalo na pusté ulice tmavě oranžový přísvit.

Page se podíval na Tori.

„Musím odvézt to vypůjčené auto. Pojedeš za mnou zpátky do motelu?“

Tori si dala s odpovědí načas. „Jistě.“

Ale když se Page cestou do motelu podíval do zpětného zrcátka, manželčin modrý saturn mezi ostatními vozidly, která směřovala z města k vyhlídkové plošině, neviděl. Dojel k motelu, zaparkoval před jedenáctkou, vystoupil a čekal. Poprvé od příjezdu do Rostovu viděl na obloze kupící se mračna.

Když se Tori neukázala ani po patnácti minutách, vytáhl ze zavazadlového prostoru kufr a zamířil ke dveřím pokoje.

Vytáhlý motelový úředník vyběhl z kanceláře a spěchal k němu. Dan si pamatoval jeho jméno.

„Stalo se něco, Johne?“

„Hledali vás tady reportéři.“

„Doufám, že jste jim neprozradil, že tu bydlíme.“

„Ne, kapitán Medrano to zakázal. Ale nějak se jim podařilo zjistit, že ta žena, která střílela, měla zrzavé vlasy, a vaše manželka je jediná rusovláska v motelu. Říkal jsem si, že bych vás měl varovat.“

„Díky.“

„Bylo to divné.“

„V poslední době bylo divné všechno“ opáčil Page. „Měl jste na mysli konkrétní událost?“

„Reportér, který vás hledá nejusilovněji, je ten chlápek z El Pasa, kterého jste viděl v televizi v recepci, když jsme spolu naposled mluvili.“

Page vzpomínal. „Obličej jako filmová hvězda. Pomačkaný oblek. Vypadal, jako kdyby pár dní nespal.“

„Jo, to je on. Byl první televizák, který přijel do města. A vymyslel tolik různých úhlů pohledu na příběh, že ostatní reportéři ho už jenom kopírují. Seděl jsem v kanceláři a sledoval ho v televizi a pak se najednou otevřely dveře a on šel ke mně. Některé takzvané živé vstupy vysílají asi z pásku. Vidět ho na dvou různých místech současně působilo dost neskutečně. Dejte si na něho pozor a chraňte své soukromí. Pohled jeho očí mi prozradil, že udělá všechno, aby dostal vaši ženu před kameru a přinutil ji popsat, jak zastřelila toho vraha.“

„To se nestane,“ prohlásil rozhodně Page. Než mohl cokoliv dodat, v kanceláři zazvonil telefon.

„Musím se vrátit do práce.“ Štíhlý úředník se rozběhl k recepci a zabouchl za sebou dveře.

Page se znovu ohlédl k silnici v naději, že zatím mohla Tori přijet, ale modrý saturn nikde. Mraky zhoustly a už pokryly celou oblohu. S rozbolavělým bokem odnesl kufr do pokoje.

Za jiné situace by se teď s chutí oholil a vysprchoval, aby ze sebe smyl pach kouře a násilí, avšak teď mohl myslet na jediné: vydržel by všechno, i to, co se stalo v noci, jen kdyby za ním Tori jela do motelu, jak slíbila. Kdyby ho znovu neopustila.

Kdyby neměla rakovinu.

V místě, kde ho vrah nakopl, se udělala větší modřina, než očekával, tmavě fialový ovál lemovaný oranžovou svatozáří. Snažil se ignorovat bolest a oblékl si čistou plátěnou košili a džínsy. Jsi dost předvídatelný, kamaráde. Z kufru vytáhl devítimilimetrovou pistoli a ověřil si, jestli má plný zásobník a náboj v komoře. Kontrolovals ji včera před odjezdem z domu, napomenul se v duchu, dobře si vědom toho, že v chování lidí, od nichž povolání vyžaduje nosit zbraň, se často objevuje chorobná nutkavost.

Nebo jenom potřeboval přijít na jiné myšlenky.

Jako soukromou pistoli používal Sig Sauer 225 s osmi náboji v zásobníku a jedním v komoře. Žádná velká palebná síla ve srovnání s pistolemi s dvouřadovým zásobníkem, ale velká přednost v její kompaktnosti. Pokládal ji za ideální zbraň pro skryté nošení. Pistole patřívala jeho otci. Dnes už je švýcarská firma nevyráběla. Uložil ji do pouzdra u opasku, oblékl si větrovku, aby ji zakryl, z kufru si vzal baseballovou čepici a otevřel dveře, připraven zahájit pátrání po Tori, ačkoliv tušil, kde ji najde: na vyhlídkové plošině.

Zamířil k autu, ale zvuk pneumatik skřípajících po štěrku ho donutil ohlédnout se k příjezdové cestě. Překvapením zamrkal, když spatřil modrý saturn blížící se přes parkoviště. Nad volantem rozeznal manželčiny zrzavé vlasy. Když zabrzdila před jedenáctkou, podlomila se mu kolena.

„Myslel jsem, žes mě zase opustila,“ řekl do otevřeného okénka.

Zvedla papírový pytlík. „Něco jsem ti přivezla.“

Page nechápal, dokud neucítil jídlo.

„Říkals, že jsi od včerejška nic nejedl. Snad nepohrdneš hamburgerem s hranolky. Všechno ostatní by trvalo moc dlouho.“

„Perfektní.“ Kolena mu přívalem emocí ještě více zeslábla. „Díky.“

„Potřebuješ doplnit energii. Čeká nás další dlouhá noc.“

„Opravdu děkuju. Myslím to vážně.“

„Nastup si,“ vyzvala ho netrpělivě.

Poslechl a sundal si baseballovou čapku.

„Měla by sis ji vzít. Reportéři hledají ženu s rusými vlasy.“

Přikývla a nasadila si čepici.

Page se hladově zakousl do hamburgeru a s nepříjemným pocitem si uvědomil, že tentýž pokrm jedli včera večer s šerifem Costiganem.

„Jak se cítíš?“ zeptal se.

„Až zase uvidím světla, všechno bude v pořádku. Umožní mi zapomenout na události předchozí noci.“

„Ano, technika spočívá v tom, že odvedeš svou mysl od nepříjemných úvah tím, že se soustředíš na drobné detaily. Ale já jsem se neptal na minulou noc. Jak se cítíš?“

Tori zaváhala. „Netušila jsem, že mi něco je, dokud mi doktorka nezatelefonovala výsledky mamografického vyšetření. Teď si sama sebe uvědomuju tak silně, až se mi zdá, že cítím, jak ta věc ve mně roste.“

„V úterý bude pryč.“

„Nejraději bych si tam hrábla a vyrvala to rukama.“

„Miluju tě.“

Tori se na něj podívala. „V noci jsi mi řekl to samé.“

Vpředu se proti tmavé zamračené obloze rýsovaly siluety televizních helikoptér. Po obou stranách silnice parkovala auta. Page se řídil vlastní radou, která zněla „soustředit se na detaily“, a pozoroval trosky letecké základny z druhé světové války.

Všiml si, že někdo odemyká bránu. Muž měl na sobě pevné boty, volně padnoucí kalhoty, tričko a košili, která mu visela přes opasek. Věkem něco přes čtyřicet, holohlavý a šlachovitý pořízek s širokými rameny, z něhož vyzařovala autorita. Když mávl na dva tmavé suburbany, ať vjedou do areálu, choval se jako člověk zvyklý dávat rozkazy.

Na bráně přibyla další tabule.

„Tori, prosím tě, zastav na moment. Chci si něco ověřit.“

Váhavě se na něj podívala, ale šlápla na brzdu, právě když přijížděli k bráně. Page stáhl okénko a vystrčil hlavu, aby v nastávajícím soumraku lépe viděl.

Starší tabule varovala:

MAJETEK ARMÁDY USA

VSTUP ZAKÁZÁN

NEBEZPEČNÉ CHEMIKÁLIE

NEVYBUCHLÁ MUNICE

Nová hlásala:

VÝSTAVBA REKULTIVAČNÍHO KOMPLEXU

ÚŘAD PRO OCHRANU ŽIVOTNÍHO PROSTŘEDÍ

Autoritativní muž prošel bránou, zamkl ji za sebou a všiml si Dana.

„Tady nesmíte parkovat.“ Ukázal na tabule. „Zakázané pásmo.“

Page zamával na znamení, že rozuměl.

Z jedné z dodávek vystoupil další muž. Na vodítku držel německého ovčáka. Jeho nadřízený jenom stál a beze slova se díval na saturn, dokud Tori nezařadila rychlost a neodjela.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se.

„Těžko říct.“ Page se ohlédl. Oba suburbany se rozjely ke zříceným hangárům zarostlým plevelem.

Když projeli zatáčkou, ztratil leteckou základnu z očí. Otočil se dopředu. Jak se Tori blížila k shromážděným zvědavcům, Page si všiml, že radnice nechala přistavit šest nových mobilních toalet. Dav zaplnil celé parkoviště až k plotu a diváci stáli na místech, kde v noci ležely mrtvoly. Lidé se pohybovali i po silnici a donutili Tori vjet do protisměru. Medrano se svými podřízenými z dálniční policie měl co dělat, aby udržel pořádek.

Tori zaparkovala na konci řady automobilů, a když vystoupila z auta, vzala si ze zadního sedadla Costiganovu větrovku. Vykročila ke shromáždění vzdálenému asi sto metrů, ale po několika krocích se zastavila.

„Stalo se něco?“ staral se Dan.

„Moc lidí. Raději zůstanu tady.“

„Fajn. Nebudeme dělat nic, co nechceš.“

„Odtud snad ta světla uvidím stejně dobře,“ řekla Tori nejistě. „Místo pro vyhlídku nejspíš vybrali kvůli snadné dostupnosti, ne proto, že by odjinud nebylo na světla vidět.“

„Můžeme zůstat tady a zjistit to,“ navrhl manžel.

„Ano.“ Zachvěla se a oblékla si větrovku. „Po včerejšku se chci držet od davu co nejdál.“

33

Raleigh čekal u plotu, dokud modrý saturn neodjel.

Na muži, který se vykláněl z okna a četl novou tabuli vysvětlující přítomnost jeho týmu na dávno zrušené základně, jej něco znepokojovalo. Hlídal si výraz obličeje, aby neprozradil, na co myslí. Vlasy měl krátké – ne jako voják, ale přece jen kratší, než bývá u civilistů obvyklé. A jeho oči pozorně sledovaly okolní svět, jako kdyby neustále analyzoval vše, co vidí.

Rozhodně to není obyčejný turista, blesklo mu hlavou.

Čekal, dokud saturn nezmizel za dlouhou řadou automobilů zaparkovaných na krajnici, a potom se otočil k psovodovi, který držel německého ovčáka na krátkém vodítku.

„Spustíte hněv boží na každého, kdo se pokusí přelézt plot.“

Psovod rozsvítil baterku a plukovník kráčel před oběma tmavými dodávkami Suburban, které měly rozsvícená pouze parkovací světla. Mávl na řidiče, ať ho následují, a vedl je po rozbité cestě s vyjetými kolejemi zarostlými plevelem.

Po stovce metrů odhalily poslední paprsky zapadajícího slunce širokou řadu zřícených leteckých hangárů, jejichž stěny z vlnitého plechu dávno zrezivěly a nakupily se u nich závěje prachu a smetí. Za značnou část mohla příroda, ale zbytek byl záměrně naaranžován, aby ruina vypadala zanedbaněji a zchátraleji než ve skutečnosti.

Raleigh zvednutím ruky signalizoval řidičům, aby zastavili, a prohlížel si starou ranvej. Beton jen tu a tam prosvítal mezi trsy trávy, které vyrůstaly z prasklin způsobených sluncem a mezi nánosy špíny.

Na tomto místě stál kdysi jeho dědeček a plukovníka naplňovalo obrovskou pýchou vědomí, že se kruh brzy uzavře, že mise, kterou jeho děd před mnoha lety zahájil, bude konečně úspěšně dokončena.

Za druhé světové války, v době, kdy ranvej a hangáry zářily novotou, toto místo kypělo životem a hlasitou aktivitou, z níž by se člověku rozbušilo srdce. Každý měsíc zde cvičily stovky příslušníků leteckých posádek. Trénovali bombardovací nálety a vzdušné souboje na místě tak odlehlém, že jejich činnost rušila jen dobytek, kojoty a stepní králíky. Ale výcvik letců sloužil pouze jako zástěrka.

Vítr hnal prach mezi troskami. Když se natolik setmělo, že je tma ukryla před nepovolanými zraky, Raleigh ukázal na hangár, který očividně zůstal v zachovalejším stavu než ostatní, a odtáhl jeden díl vlnitého plechu. Suburbany projely vzniklou mezerou do útrob hangáru.

Jen co se ocitly uvnitř, plukovník rozsvítil silnou baterku a namířil kužel světla na deset metrů vysokou hromadu trosek a odpadu, která vypadala jako výsledek dávného generálního úklidu. Odtáhl několik větších kusů a odkryl okraj maskované parabolické antény namířené k podobné míse v observatoři. Po kontrole, že neutrpěla žádnou újmu, Raleigh natáhl ruku a stiskl tlačítko ukryté mezi smetím.

Část betonové podlahy začala s rachotem klesat a vytvořila rampu. Z podzemí zazářila světla, rozsvícená stejným pohybem tlačítka. Plukovník sestupoval po rampě do závanu chladivého vzduchu a pod podrážkami mu křupal písek. Dodávky ho pomalu následovaly, a jen co sjely na vodorovnou podlahu, ustoupil ke zdi a zmáčkl jiný knoflík. Rampa se vrátila do původní polohy a stala se součástí stropu.

Z vozidel vyskakovali vojáci a plukovník přikázal Lockhartovi: „Seržante, nechte nastoupit jednotku.“

O několik vteřin později před ním stáli v pozoru.

„Pánové,“ odrazil se jeho hlas od betonových stěn, „nacházíte se pod hangárem číslo osm na letišti, které za druhé světové války sloužilo ozbrojeným silám Spojených států jako letecká výcviková základna. Hangár a podzemní prostory pod ním však neměly s výcvikem posádek nic společného. Přístup do hangáru měli pouze lidé s nejvyšším stupněm bezpečnostní prověrky a sem dolů se dostala jen hrstka speciálně vybraných jedinců. Toto opatření bylo vysvětlováno nutností utajit vývoj nového typu bombardéru, který zde byl montován a připravován ke zkušebním letům. Frekventanti výcviku se rychle střídali, takže se nikdy nezdrželi tak dlouho, aby se divili, proč není bombardér ještě hotový a netestuje se.

Jistě jste slyšeli o závodu, který probíhal za druhé světové války o to, kdo dříve sestrojí atomovou bombu. Hlavní výzkumný a konstrukční komplex tohoto projektu, Los Alamos, leží na vzdálené a obtížně přístupné náhorní planině v Novém Mexiku. Toto podzemní zařízení disponuje podobnými výhodami a slouží podobnému účelu. Pokud vám připadá toto místo odlehlé, představte si, jak nepřístupné bylo v roce devatenáct set čtyřicet tři, kdy byl projekt zahájen. Jeho cílem byl vývoj zbraně zcela odlišné od atomové bomby. Dalo by se říci, že Los Alamos a hangár číslo osm závodily nejen s nepřítelem, ale i mezi sebou. Ten závod samozřejmě vyhrálo Los Alamos. První jaderná nálož byla odpálena na místě, kde se dnes nachází raketová střelnice White Sands, která leží necelých čtyři sta kilometrů na sever. Je celkem pochopitelné, že poté, co dvě atomové bomby ukončily válku v Pacifiku, nutnost vyvinout paralelní zbraň ztratila na naléhavosti.“

Další slova volil Raleigh velmi pečlivě. „Kromě jiného se místní výzkumný program setkával s jistými obtížemi.“

Obtíže, no jistě.

Plukovník se rozhlédl po komoře. I po tolika letech zůstaly na zdech viditelné rezavé šmouhy. Nezpůsobila je ovšem rez.

„S koncem války pominula potřeba cvičit velké množství členů leteckých posádek a kamufláž pozbyla účinnost. Letiště tedy bylo z řady důvodů uzavřeno a s výjimkou těchto podzemních prostor byla základna ponechána svému osudu a zubu času. Tato část však nebyla vystavena zhoubnému účinku živlů, a až na drobné promáčení se překvapivě dobře přizpůsobila režimu zimního spánku. Čas od času zde pochopitelně proběhly kontroly a nezbytné údržbářské práce pro případ, že by byl projekt někdy obnoven. Před patnácti lety se to na můj rozkaz stalo.“

Plukovník se nadechl k závěrečné větě krátkého proslovu.

„Reaktivoval jsem výzkumný program.“

34

„Anito, víš určitě, že záběr z tohoto úhlu vyjde?“

Brent zvýšil hlas, aby ho bylo přes hlučný dav slyšet. Stál s kameramankou na střeše obytného automobilu značky Winnebago, který jim jeho majitel, místní obchodník s auty, poskytl výměnou za bezplatnou publicitu.

Stejně jako Brent i Anita spala od příjezdu do Rostovu jen několik hodin. Museli vyzpovídat spoustu lidí a prozkoumat mnoho míst. Oči pod štítkem baseballové čepice jí podmalovávaly temné kruhy únavy a její tábornické oblečení oplývající kapsami vypadalo ještě pytlovitěji než na začátku akce.

Můj oblek vypadá hůř, pomyslel si Brent. Tato skutečnost by v něm ještě včera vyvolala deprese, ale dnes se při pohledu na zaprášené boty téměř pousmál – vytváří si nový image.

„Ty budeš na pravé straně obrazovky,“ vysvětlila Anita. „Horizont budeš mít vlevo.“ Vypadala tak vyčerpaně, že se Brent divil, jak dokáže udržet těžkou kameru na rameni. „Je to čistý záběr. Kdybychom to zkusili na zemi, lidi by se nám pletli do cesty, ale takhle shora se do záběru nedostanou, dokud mi neřekneš, abych naklonila kameru dolů.“

„Perfektní. Zaměř objektiv na mě, dokud ti nenaznačím změnu. Řekni Jackovi a tomu chlápkovi v helikoptéře, ať celou dobu přejíždí kamerami po davu pro případ, že by se něco semlelo.“

„Co by se mělo semlít?“

„Neptej se a zajisti, ať jsou připravení. A rozhodně chci záběr tamhletoho chlapa.“ Brent ukázal na vysokého šedovlasého muže v biblickém rouchu a s berlou v ruce, který vypadal jako Charlton Heston v roli Mojžíše ve filmu Desatero přikázání.

Podezřívavě se zadíval k východu, kde houstla temná mračna. Snad se déšť nespustí dříve, než dokončím vysílání, zadoufal.

„Fajn. Nejvyšší čas připravit hosta.“

„Zapni si košili a srovnej kravatu,“ radila Anita.

„Kdepak.“ Brent si promnul strniště. „Chci, aby v CNN viděli, jak tvrdě pracuju.“

„Jak tvrdě pracujeme. Všichni.“

„No jo.“

Za svítání po noci strávené honbou za rozhovory zažil Brent okamžik mocné inspirace, když spatřil svůj odraz v okně automobilu. Zatrnulo mu, jak otřesně vypadá. V té chvíli si vzpomněl na starý černobílý film o reportérovi, který závodí s časem, aby dokázal nevinu vězně, který čekal v Uličce smrti na popravu elektrickým křeslem. Filmový reportér měl sotva čas něco v běhu zhltnout, natož aby se holil a převlékal. Když na konci filmu vtrhl do guvernérovy kanceláře s rozhodujícím důkazem v ruce, vypadal, jako kdyby prošel peklem, jen aby ulovil sólokapra.

V tom okamžiku ho napadla přelomová myšlenka: Diváci nebo ředitelé CNN přece nemohou poznat, jak tvrdě pracuju, když jsem pořád upravený jako ze škatulky. Pak to vypadá, že je moje práce snadná. Dělal jsem chybu. Divákům houby záleží na tom, jestli mám dokonale nažehlený oblek. Kolik z nich vůbec vlastní sportovní sako? Pro většinu jsou svátečním oděvem džínsy. Musím je přesvědčit, že jsem jeden z nich, že jsem ochoten vypustit duši, jen abych jim naservíroval zajímavý příběh.

Bylo to jako zjevení a Brent udělal čelem vzad.

Vedle vyčerpání se na něm podepsala nadměrná konzumace kávy a nedostatek pořádné stravy. Kromě několika koblih a sendvičů za celou dobu nic nesnědl, protože byl pořád v pohybu. Sedl si pouze ve chvílích, když jel s Anitou někam autem, a ani tehdy neodpočíval. Spěšně si psal poznámky nebo držel u ucha mobilní telefon a vztekal se, protože tady byl slabý signál.

Nemohl povolit. Musel se ujistit, že mu neproklouzl nikdo, kdo mohl přispět sebemenším kouskem informace, a že se k němu dostal dříve než ostatní reportéři. Chtěl, aby všichni pochopili, že jsou pozadu, a že ať udělají cokoliv, bude to vypadat, že od něj opisují a pouze imitují jeho výsledky.

Platil však vysokou cenu. Žaludek ho svíravě pálil, třásly se mu ruce a hlava se mu točila únavou a nedostatkem spánku.

Se ztuhlýma nohama sešplhal po žebříku mezi lidi dole. Z hukotu stovek netrpělivých rozhovorů ho rozbolela hlava. Slunce už zapadlo a na ztemnělé obloze neblikala jediná hvězdička, ale o tmě se rozhodně mluvit nedalo. Světla nespočetných automobilů, reflektory rozestavěné policií a televizními štáby, baterky v rukou zvědavců. Jasně nasvícené postavy vrhaly ostré stíny, které dodávaly scéně surrealistický nádech.

Pod žebříkem čekala jeho spolukomentátorka Sharon, husté vlasy dokonale vyčesané. Vztekem ještě zkrásněla.

„No, jedno ti musím uznat,“ obořila se na něj. „Konečně jsi získal, po čem jsi toužil – dneska jsi mě opravdu vyjebal.“

„Líbilo se ti to stejně jako mně?“

Naráželi do nich zvědavci prodírající se davem.

„Jdi dál,“ naléhala nějaká žena na svého partnera. „Odtud nic neuvidíme. Musíme se dostat blíž k plotu.“

„Vstupy pro CNN jsem měla vysílat já,“ zuřila Sharon. „A dnešní přenos jsem měla taky komentovat já. A sama.“

„Jenže zatímco ty sis foukala na svoje bolavé nožičky, já jsem dělal rozhovory.“

Další náraz nedočkavců je málem srazil k zemi.

„Jestli chceš něco vědět, ta světla nejsou nic než hromada keců,“ stěžoval si jakýsi muž svému kamarádovi. „Nechápu, že já blbec jsem se od tebe nechal ukecat, abych jel s tebou. Pro smilování boží, plahočili jsme se sem šest hodin. Kdybych věděl, že tu bude tolika lidí.“

Brent se znovu otočil k Sharon. „Třeba bys mohla pro změnu zkusit, co obnáší práce skutečného reportéra. Pokus se vypátrat další zachráněné kočky a jejich milující majitelky.“

Postarší muž tlačil ženu na invalidním vozíku a narazil neurvale do Brenta. „Z cesty!“ hulákal. „Uvolněte místo! Nechte nás projet! Moje žena musí ta světla vidět! Uzdraví jí nohy! Z cesty…“

Brent využil přerušení a zamířil k přenosovému vozu, zaparkovanému hned vedle obytného automobilu.

„Pane Hamiltone,“ zavolal do kabiny. „Jsme připraveni na rozhovor s vámi.“

Vystoupil neklidně vyhlížející, asi pětačtyřicetiletý otylý muž v kovbojských botách a džínsách s nažehlenými puky. Na modré kostkované košili měl místo knoflíků kovové háčky.

„V první válce v Zálivu jsem bojoval na Dálnici smrti, ale ještě nikdy mě nic tak neznervóznilo jako tohle.“ Pan Hamilton měl naducané tvářičky úplně zarudlé a zasmál se vlastní upřímnosti.

„Z toho, že budete v televizi? Domníval jsem se, že obchodníci s automobily jsou na to zvyklí, protože často vystupují v televizních reklamách na vlastní autosalony,“ řekl Brent a upevnil Hamiltonovi ke košili miniaturní mikrofon.

„V Rostovu není žádná stanice. Kruci, vždyť já ani nevím, jak to v televizním studiu vypadá.“

„S tím si nedělejte starosti. Položím vám pár jednoduchých otázek o tom, co jste mi odpoledne vylíčil. V životě jsem neslyšel nic tak fascinujícího. Stačí, když zapomenete na kameru a budete se mnou mluvit stejně, jako kdybyste mluvil se zákazníkem.“

„No, to bych jistě mohl.“ Hamilton nejistě vzhlédl. „Ale ještě jsem neprodával auto na střeše obytňáku. A když je navíc tma jako v pytli.“

Brent se naklonil do přenosového vozu. „Harry, přidej, prosím tě, nahoře světla, ano? Tak jdeme na věc, pane Hamiltone. Až po vás. Myslím, že se vám ta vyhlídka bude líbit.“

Vykročili k obytnému automobilu.

„Doufám, že ve mě nevkládáte velké naděje.“ Hamilton začal šplhat po žebříku.

Jenom na lístek do Atlanty, odpověděl Brent v duchu.

Na střeše postavil Hamiltona na dva kroky od sebe. Pozadí záběru budou tvořit ztemnělé pastviny, hlučící dav dodá zvukovou kulisu.

„Ještě si musím na moment s někým promluvit a pak hned spustíme ten rozhovor.“

Brent si upravil miniaturní sluchátko, aby bylo co nejméně nápadné. S jeho pomocí udržoval trvalé spojení s producentem v přenosovém voze.

„Připraveni za deset,“ říkal právě producentův hlas.

Na monitoru vedle Anitiny kamery se objevil obličej s drsnými rysy. Byla to jedna z nejznámějších osobností televizní obrazovky.

Hamilton na něj ukázal prstem. „Není to…?“

Brent mu pokynul, ať je zticha. Držel při tom pravou ruku u boku – znepokojilo ho, že se mu třese.

Producentův hlas dokončil odpočítávání.

„Jedem!“

Na monitoru se pohnuly tenké rty hlasatele CNN, ale neozval se žádný zvuk. Pouze Brent ho slyšel ve sluchátku.

„Pro příští hodinu zařazujeme speciální program o události, která vzrušila celý národ. Včera v noci zastřelil šílený zabiják nedaleko odlehlého města Rostov v západním Texasu dvacet účastníků turistického zájezdu. Jeho šílenství zřejmě vyvolala tajuplná světla, která se v tamní oblasti objevují prakticky každou noc. Teď se nám z místa tragédie přihlásí Brent Loft, reportér televizní stanice z El Pasa…“ Slavný hlasatel, jehož moc a vliv Brent doufal jednoho dne získat, přečetl volací znaky stanice.

„Zdá se, Brente, že události si na vás vybírají svou daň.“

„Ano, situace je zde opravdu velmi emocionální.“ Brentova slova zachycoval miniaturní mikrofon upevněný pod zaprášenou klopou saka. „Věřte mi, informací je tolik, že se o všechny možná ani nedokážu podělit.“

„Pokud vím, chcete nám říct něco o záhadě těch světel a o tom, proč dohnala střelce k vražednému šílenství.“

„Přesně tak. V případě světel jde o místní jev, který je známý, kam až paměť sahá. Po většinu nocí se objevují nad pastvinami, jež vidíte za mnou, ovšem ne každému. Někteří lidé je vidí a jiní zase ne. Je to stejná záhada jako původ těch světel. Za chvíli namíříme tím směrem kamery a uvidíme, jestli bude mít národ štěstí.

Ale nejprve byste měli pochopit, na co se dav pode mnou tak dychtivě těší. Abych vás trochu uvedl do obrazu, představím vám pana Luthera Hamiltona, obchodníka s automobily tady v Rostovu, který pravděpodobně ví o tajemných světlech víc než většina smrtelníků. Přesněji řečeno, za setkání s nimi málem zaplatil životem.

Pane Hamiltone.“ Brent přistoupil k oslovenému a Anita dostala oba muže do jednoho záběru. Pod nimi se netrpělivě vlnil dav. „V létě roku devatenáct set osmdesát jste se stal svědkem velmi neobvyklé události.“

„No, obvyklá jistě nebyla, to vám teda povím,“ potvrdil Luther.

„Došlo k ní někde v této oblasti?“

„Přesně v této oblasti, přímo tam dole, kde stojí ti lidé. Tehdy tam žádná vyhlídková plošina nebyla, jenom štěrkové parkoviště vedle silnice. Na oslavu čtvrtého července uspořádala rostovská radnice ohňostroj. Když skončil, rozjeli jsme se sem.“

„Kolik zde bylo celkem lidí?“

„Zhruba tolik co dneska. Nejmíň čtyři sta.“

„Co jste měli v plánu? Jak jste tu akci pojmenovali?“

„Nazvali jsme ji Hon na rostovské bludičky.“

35

Toho dne Luther Hamilton podruhé líčil, co se onoho dávného léta stalo. Nyní již chápal, že nervozita, o níž mluvil, neměla moc společného s obavou, že zapomene, co má do kamery říct. Byl nervózní ze svých vzpomínek. Když o honu odpoledne vyprávěl reportérovi, prohrabával se nánosem několika desetiletí, ale nyní se mu paměť osvěžila. Jasně si vzpomínal na detaily a obával se návratu v čase.

Kéž bych na ten rozhovor nikdy nepřistoupil, naříkal v duchu. Doufal, že mu publicita pomůže prodávat auta, ale najednou mu na tom nezáleželo.

Rostovský ohňostroj 4. července 1980 jako obvykle za moc nestál. Na školním fotbalovém hřišti se asi deset minut odpalovaly světlice a rachejtle, které často místo pořádného bouchnutí jenom luply. Několik jich úplně selhalo a ředitel střední školy na ně okázale lil vodu. Uznávaný klaun maturitního ročníku Jeb Rutherford se popálil prskavkou. K nebi stoupaly kousky spáleného papíru a dívku Cala Baileyho trefil žhavý uhlík do oka. Cal ji musel odvézt do nemocnice. Představení vyvrcholilo rachejtlí, která se rozprskla do podoby obrovské americké vlajky vznášející se nad hlavami diváků. Do okolí se šířil kouř a zápach střelného prachu. O jedenáct let později si Luther na tento pach vzpomene, když ucítí kouř dělostřelby během první války v Zálivu.

Tím podívaná skončila. Rick Chambers, prezident studentské rady, zamumlal k Lutherovi, že ohňostroj trval asi tak dlouho jako milování s holkou. Všichni zamířili ke svým autům, ale mnozí věděli, že oslavy teprve začínají. Nebyli to jen školáci, kdo vyrazil z města na štěrkové parkoviště – přijela i spousta rodičů a příbuzných z okolních městeček.

Akci vymyslel Johnny Whitlock, kapitán fotbalového družstva, kterého pořád napadaly nějaké bláznivé kousky, například že ples při slavnosti homecoming by se měl nést v havajském duchu, protože nikdo nikdy z Rostovu neodjel, tak jaký návrat domů, že? (Homecoming = angl. „návrat domů“; velká podzimní slavnost na amerických středních školách, při níž se vítají bývalí absolventi. (Pozn. překl.) ) Úvodní tanec by se třeba mohl jmenovat Kéž bych odtud jednou vypadl. Nápad dostal jediný hlas – Johnnyho. Jindy se uprostřed noci přikradl ke škole a dostal se k vlajkovému stožáru, aniž ho spatřil školník nebo hlídkující policista. Když šli druhý den ráno studenti do školy, nad budovou vlál prapor s Mickey Mousem a ředitel se vztekal jako čert. Na bleskově svolaném shromáždění celé školy vykřikoval, že neznámý pachatel urazil nejen školu, ale i státní vlajku, a dožadoval se přiznání viníka. Pouze Luther a několik dalších kluků z party věděli, kdo má zneuctění symbolu na svědomí, a nikdo z nich pochopitelně nic neřekl – alespoň do osudného čtvrtého července, kdy už na tom nezáleželo.

„Letos bychom měli udělat něco fakt velkého,“ řekl Johnny Lutherovi a šesti spolužákům poslední den školního roku.

Pojídali hamburgery v restauraci Rib Palace a Luther opáčil: „Jo, co třeba? Sám víš, že tady chcípl pes.“

Johnny zamyšleně žvýkal a culil se. „Jediné, co tu máme, jsou ta světla, nemám pravdu?“

„A starej ranč, kde natáčeli ten film s Jamesem Deaconem,“ doplnil Cal Bailey.

„Na tu zříceninu každej kašle. Vždyť se rozpadá. Ne, světla nabízejí jedinou akci, kterou máme. Kolikrát jste se pokoušeli zjistit, co jsou zač?“

Všichni pokrčili rameny. Tradiční rituál vyžadoval, aby se o dvanáctých narozeninách každý hoch, jakmile se rodiče uloží ke spánku, vykradl z domu a odjel na kole na parkoviště, kde už čekali kamarádi, aby si ověřili, jestli má oslavenec dost odvahy přelézt plot a vydat se na pastviny zjistit, co světla způsobuje. Byla to tvrdší zkouška, než by se na první pohled mohlo zdát, protože pastviny se táhly až do Mexika a člověk se ve tmě snadno ztratil. Navíc jen málo chlapců světla opravdu vidělo, takže většina vůbec nevěděla, co má vlastně hledat. Starší kluci ještě přilévali olej do ohně strachu, když světlům říkali „bludičky“ a mluvili o duších zemřelých.

Než oslavenec dorazil, ostatní se ukryli v terénu. Když zkoušený vyšplhal na plot a vykročil do tmy, zvedali lucerny a mávali jimi, ale jen co zamířil jejich směrem, zakryli skla. Zmatený adept se bezmocně rozhlížel kolem sebe a spatřil další zdroje světla – jiné lucerny – a vyrazil k nim. I ony zmizely. Zkouška skončila, když se kluci s lucernami neudrželi a vybuchli smíchy.

Ale někteří chlapci viděli i jiná světla a bylo jasné, že to nemohly být lucerny, protože se vznášela vysoko nad zemí. Pohybovala se sem a tam, splývala a rozpojovala se, měnila barvy, zvětšovala se a přibližovala. Tehdy končila žertovná zkouška jinak – náhle to přestala být sranda a kluci s lucernami usoudili, že by se měli vrátit domů. Tento rituál skončil dnem 4. července 1980. Pak už nikdo nechtěl odejít do polí, a když do města přišel šerif Costigan a vystřídal svého tragicky zesnulého otce, na pastviny se ani chodit nedalo, protože strážce zákona tam v noci často jezdil, aby odhalil tajemství světel.

„Jasná věc, že jsme se kolem těch světel něco namotali,“ řekl Johnny Whitlock tehdy v červenci a položil hamburger na tácek. „Ale pravda je taková, že nikdo neví, co jsou vlastně zač.“

„Nejsou nic!“ vyjel Jasper Conklin. „Vsadím se, že jsem byl na pastvinách aspoň stokrát, a ani jednou jsem je neviděl. Ti, co tvrdí, že je viděli, akorát kecají.“

„No, já je viděl,“ opáčil Johnny.

„Já taky,“ přidal se vzápětí Luther. „A můj táta s mámou jakbysmet.“

„Tak udělejme pro změnu něco, co si město na dlouho zapamatuje,“ navrhl Johnny. „Zjistíme, co světla vyvolává. Uspořádáme Hon na bludičky.“

Typický Johnnyho nápad, ale název akce v sobě skrýval strašidelný podtón a naznačoval, že po nudném ohňostroji by mohla propuknout pořádná oslava.

„Proč ne?“ souhlasil Jasper. „Stejně nemáme nic lepšího na práci.“

Nijak se svým záměrem netajili a nápad se rychle roznesl po městě. Dozvěděli se o něm rodiče a někteří z nich – zejména redaktor a vydavatel místního týdeníku – jej pokládali za zajímavý. Otiskl v novinách článek a hned nato se ve školní tělocvičně konalo velké shromáždění. Řada občanů nechtěla mít s honem nic společného – byli spokojení se stávajícím stavem a domnívali se, že některé věci by měly zůstat nevysvětleny. Avšak většinu již unavovalo nevědomí o tom, co se děje za humny, a hrstka měla své soukromé důvody pro to, aby se hon uskutečnil.

„Sakra, můj děda mi před smrtí řekl, že ta světla viděl už za první světový války,“ vzpomněl si Josh McKinney, majitel jediného kina v Rostovu. „V té době se lidi báli německých špionů, kteří se mohli přikrást přes mexické hranice. Přišla sem armáda, ale ani vojáci nedokázali určit, o co jde, a tak tady pro jistotu postavili tu výcvikovou základnu, co ji potom za druhé války znovu uvedli do provozu, když světla zase armádu znervóznila. A celou dobu se místní lidé snažili přijít tomu jevu na kloub a nikomu se to nepovedlo. Osobně se domnívám, že se to nepodaří ani teď, ale jsem všemi deseti pro to, abychom to zkusili, protože když selžeme, světla budou ještě záhadnější a přilákají víc turistů.“

„A víc diváků do tvého kina, co, Joshi?“ zažertoval někdo z posluchačů.

„Nikdy neodmítnu možnost prodat víc popcornu,“ ušklíbl se Josh a vyvolal svou grimasou salvu smíchu. Všichni začali mluvit jeden přes druhého, ale starosta se nenamáhal volat občany k pořádku, jelikož bylo jasné, že Hon na bludičky se uskuteční. Nadšenci ať si domyslí detaily sami.

Takže onoho čtvrtého července se na štěrkovém parkovišti za městem shromáždily stovky lidí. Už samotné zářící reflektory automobilů nabízely dostatečně působivou podívanou, myslel si Luther a zacpával si uši před rachotem motorů rozhrkaných malých náklaďáků, které tvořily podstatnou část místního vozového parku. Johnny přijel na svém motocyklu. Luther měl vojenský džíp z šedesátých let, který koupil za babku na vrakovišti v El Pasu. Jako šikovný mechanik si ho opravil a pak natřel křiklavě žlutou barvou. Několik kovbojů dorazilo na koních.

Všichni tolik mluvili, že Waylan Craig, majitel železářství, musel použít megafon, aby si získal pozornost.

„Vypněte motory!“ Zesílený hlas bojoval s hlukem vozidel.

„A zhasněte ty reflektory! Nepočítal jsem, že v tuhle hodinu budu potřebovat sluneční brýle!“

Několik občanů se zasmálo a brzy svítilo jen tolik světel, aby lidi ve tmě nezakopávali. Luther se zadíval na bezmračnou oblohu, kde se Mléčná dráha táhla od obzoru k obzoru.

„Přinesl jsem ze svého obchodu osm párů vysílaček,“ oznámil Waylan. „Rozdám je, jen co se rozdělíte do skupin. Pochopitelně bych ocenil, kdybyste mi je po skončení akce vrátili – pokud se ovšem nerozhodnete si je koupit.“

Další smích.

„Měli byste mít vlastní baterky,“ pokračoval Waylan a jeho slova se nesla ozvěnou přes temné pastviny. „Ale pro ty z vás, kteří zapomněli, jsem je ze svého obchodu taky přinesl.“

„A chceš je vrátit, pokud se ovšem nerozhodneme si je koupit,“ zaznělo z davu.

„Tento týden jsou ve slevě.“

Ještě hlasitější smích.

Ne že by byl Waylan bůhvíjak vtipný, ale řada lidí se na výpravu vybavila zásobami piva a dost mužů usrkávalo z plechových placatek. Někteří se pravidelně vraceli ke svým autům a pili z láhví zabalených do papírových sáčků. Lutherovi neuniklo, že i pár puberťáků si přineslo plechovky s pivem; drželi je těsně u těla a mysleli si, jak jsou nenápadní. Vánek unášel do volného prostoru vůni alkoholu.

V důsledku toho trvalo rozdělování do skupin dobrou hodinu. Pak kdosi přinesl z auta štípací kleště a vystřihl v plotu z ostnatého drátu širokou mezeru.

„Po skončení akce to tu musíme opravit,“ nabádal Waylan.

„Máš nějaké nástroje, které bys nám k tomu prodal?“ křikl někdo.

Na strategická místa podél plotu byli v rozestupech zhruba pětasedmdesáti metrů umístěny čtyři dvoučlenné pozorovací hlídky, každá měla dalekohled, kompas a vysílačku. Ostatní prošli otvorem v plotu a vytvořili asi třicet metrů širokou rojnici.

Megafonu se ujal starosta Ackerman.

„Až začneme, postupujte rovně kupředu a podávejte vysílačkami hlášení, jestli uvidíte světla. Jakmile zaneseme příslušné údaje do mapy, vyšleme tím směrem nákladní automobily. Dojedou na místo rychle, a ať už ta světla způsobuje cokoliv, nebude to mít šanci uklouznout.“

„Na motorce tam dojedu ještě rychleji,“ nabídl se Johnny.

Luther málem dodal: „A já se svým džípem taky.“

„A můj kůň dojede všude ze všech nejrychleji,“ kasal se jeden z kovbojů.

„Každá pomoc je vítaná,“ ujistil je starosta megafonem. „Vy, kteří jdete v rojnici, nerozsvěcujte baterky, jedině v případě největší nouze. Narušily by vám schopnost nočního vidění. Kromě toho…“ Dramatická odmlka naznačovala, že se starosta pokusí o žert. „Nechceme poplašit původce těch světel. Zatraceně, možná na ně působíme stejně záhadně jako oni na nás.“

Vtip však nezabral a Luther si pomyslel, že řada občanů je přesvědčena, že starosta má pravdu.

Půl hodiny před půlnocí se konečně všichni dali do pohybu. Tedy úplně všichni ne. Některé zmohla únava nebo jim byla zima, a tak se vrátili domů. Jiní vypili přes míru a usnuli v autech. Měli štěstí. Většina se však rozvinula do rojnice a vyrazila na ztemnělé pastviny.

„Veselý čtvrtý červenec!“ zvolal kdosi.

Luther se držel spolu s Johnnym vzadu, oba připraveni sednout za volant nebo za řídítka a vyjet do polí, kdyby někdo něco zahlédl. Nějakou dobu před sebou viděli záda postupujících pátračů osvětlená reflektory automobilů, ale navzdory bezmračné obloze vládla na pastvinách černá tma a za chvíli jim ostatní jako kouzlem zmizeli z očí.

Luther napínal zrak ve snaze zjistit jakýkoliv pohyb. Do tváře se mu opíral chladný větřík.

„Jedno vidím!“ křikl pozorovatel u plotu.

„Kde?“ chtěl vědět jeho partner.

„Ne! Mýlil jsem se! Promiňte, lidičky. To jenom někdo z vás blikl baterkou.“

Objevil se další záblesk a zase zmizel. Luther poznal, že i v tomto případě si někdo hrál s baterkou. Pak se jich rozsvítilo víc. Pokušení podívat se, co je pod nohama, bylo zřejmě nakažlivé. Blikající světla vypadala jako obrovské svatojánské mušky, poskakovala a houpala se ve tmě.

„Zhasněte ty baterky!“ volala jedna z hlídek do vysílačky. „Nevidíme, co je za vámi.“

„Vypnout baterky!“ houkl další pozorovatel.

Světla postupně zhasínala a Luther viděl pouze tmu. Obloha však zářila. Když zaklonil hlavu, spatřil mezi hvězdami pohybující se blikající poziční světla letadla, které spěchalo ke vzdálenému cíli. Delší světlo v pohybu neblikalo – s největší pravděpodobností satelit.

„Sakra práce,“ ulevil si Johnny a objal si pažemi tělo. „Kdybych věděl, jaká to bude nuda, nikdy bych ten výlet do polí nenavrhl. Mrzne mi zadek. Horší zábava než ten pitomý ohňostroj.“

Luther se nadechl k souhlasné odpovědi, když vtom náhodou zabloudil pohledem na pastviny. Zdálo se mu, jako by jedno místo v temnotě zesvětlalo.

Nejspíš další baterka, usoudil.

Světlejší místo se však objevilo mnohem dál, než kam podle jeho odhadu mohli pátrači zatím postoupit, a vypadalo úplně jinak než kužel světla z baterky.

Ukázal do tmy. „Johnny, taky jsi…“

„Něco vidím!“ ohlásila hlídka.

„Já taky!“ přidal se jiný hlas.

I Luther. Teď už si byl jistý. V dálce nad pastvinami uviděl kouli žlutého světla. Pak se k ní připojila zelená koule. Pohupovaly se, jako kdyby plavaly na vodě, a pak se spojily do jediné koule, červené. O vteřinu později se zase rozpojily a najednou byly tři, modrá, oranžová a zelená, ale jiného odstínu.

Luther si náhle uvědomil, že drží ruku u ucha. Bubínek mu dráždil vysoký, téměř nezachytitelný zvuk. Připomínal mu vibrace, které slyšel, když sledoval, jak starý ladič opravuje piano, které odnepaměti stálo v rohu školní tělocvičny. Stařík vytáhl z brašny na nářadí podivně vyhlížející nástroj, který připomínal dvouzubou vidličku na stopce. Ťukl jím do boku piana a nástroj se bzučivě rozechvěl, což muži umožňovalo naladit strunu, až zněla stejně jako ladička.

Teď slyšel podobný bzukot, tón neobvykle znějícího piana, až na to, že sotva slyšitelné vibrace působily nepříjemně dráždivě. Připadal si, jako kdyby ho do ušních bubínků bodaly žhavé jehly.

„Vidím další!“ hlásil pozorovatel.

Jeho společník studoval kompas a určil azimut: „Dvě stě stupňů!“

„Sto osmdesát!“ volala hlídka umístěná o kus dál podél plotu.

I ostatní pozorovatelé hlásili údaje o směru.

„Sto sedmdesát!“

„Sto šedesát pět!“

Starosta a dva členové městské rady se rychle naklonili nad kapotu náklaďáku. Jeden radní rozložil mapu, druhý na ni posvítil baterkou a starosta začal podle hlášení kreslit linie náměrů.

„Protínají se na jedna sedm pět!“ křikl starosta. Pomocí pravítka změřil vzdálenost na mapě a porovnal ji s měřítkem na spodním okraji. „Zdá se, že jsou asi deset až dvanáct kilometrů odtud!“ zavolal do vysílačky.

Opodál stojící Luther zaslechl praskavou odpověď. „Deset až dvanáct kilometrů? Po tmě? To nám zabere celou noc.“

„Hlavně udržujte rojnici a postupujte ke světlům! Dávejte pozor, ať kolem vás nic neproklouzne! Vyšleme auta! Za chvíli tam budou!“

Luther zaslechl zaburácení motoru, jak Johnny našlápl motorku. Vyrazily i dva pickupy, ale Johnny projel mezerou v plotu jako první. Jel s tlumenými světly a automobily, které ho následovaly, pouze s parkovacími. I tak Luther viděl oblaka zvířeného prachu a červená koncová světla odhalila dva jezdce na koních, cválající těsně za nimi.

Podle zvuku vzdalujících se motorů Luther poznal, že nejedou moc rychle, ale ve tmě a prakticky bez světel je vysoká rychlost relativní pojem. Pětatřicet kilometrů v hodině je za daných okolností hodně.

Vtom mu došlo, že zůstal pozadu.

Jeho džíp postrádal střechu. Proto přeskočil dveře, přistál na sedadle řidiče a otočil klíčkem v zapalování. Motor zaburácel a světla odhalila díru v plotu. Stočil k ní volant a nadskakoval na nerovném terénu. Džíp nevynikal měkkým pérováním a Lutherovi poskakovala hlava.

Sákryš, doufám, že mě kluci viděli, jak jsem skočil za volant. Vzpomněl si na svůj oblíbený film Bullittův případ. Lepší automobilovou honičku ještě neviděl a Steve McQueen je nejlepší filmový řidič všech dob, ale ani on by takový skok nezvládl lépe.

Přední kola překonávala balvany. Noční větřík čechral Lutherovi dlouhé vlasy a přes cestu mu přeběhl králík. Z kapsy košile vylovil kompas se svítícím ciferníkem, krátce na něj pohlédl a určil azimut sto sedmdesát pět stupňů.

Po obou stranách vytvářela tma neproniknutelnou stěnu a navzdory omezené rychlosti měl Luther pocit, že se řítí prostorem. S tlumenými světly viděl na necelých třicet metrů před sebe a při neustálých otřesech a nadskakování jen s obtížemi udržoval v zorném poli oblast, kam mířil. Bludičky se mu občas ztrácely z očí, i když stál bez hnutí na parkovišti, ale teď si uvědomoval, že za těchto podmínek je uvidí, až bude těsně u nich.

Náhle před sebou postřehl pohyb. Lidi v rojnici! blesklo mu hlavou. Siluety získaly hmotný tvar. Pátrači se rozptýlili do stran, aby uvolnili cestu Johnnyho motocyklu, náklaďákům a jezdcům na koních. Dva průzkumníci se v bolestech svíjeli na zemi, někdo křičel do vysílačky. Pak Luther uviděl koně, který ležel mezi balvany, mlátil sebou, žalostně ržál a jednu nohu měl ohnutou v nepřirozeném úhlu. Vedle něj ležel kovboj. Nehýbal se.

V příští vteřině už zase viděl jen kamení, trsy trávy a neuchopitelnou tmu za omezenými kužely parkovacích světel.

Uvědomil si, že když si nedá pozor, může do někoho najet.

Z opatrnosti rozsvítil potkávací reflektory a zalapal po dechu. Těsně před ním se ze tmy vynořily mohutné černé lávové balvany, které se táhly doprava, kam až dohlédl. Strhl volant, aby se skaliskům vyhnul. Kdyby jel jen trochu rychleji, džíp by se při tom manévru převrhl. Prach zvířený koly ve smyku mu zaclonil výhled.

Otáčej! Otáčej!

Zatracená zlá země. Šťastně se překážce vyhnul a vykašlával prach. Vpředu spatřil záři.

Dostal jsem se k těm světlům blíž, než jsem si myslel.

Zvětšovala se, až ho z jejich jasu rozbolely oči, a nabývala na intenzitě. Zprvu se domníval, že se k nim tak rychle blíží, ale pak mu došlo, že se také pohybují.

Jedou proti mně!

Luther nevěděl, proč jej to tak vyděsilo. Podstata lovu přece spočívala ve snaze dostat se k tajemným světlům co nejblíže a vysvětlit jejich příčinu, ale teď se mu stáhl žaludek obavami.

První dvě světla byla bezbarvá a rychle se přibližovala těsně nad zemí. Luther se zachvěl děsem, když pochopil, že jsou to světla malého nákladního automobilu.

Narazí do mě!

Strhl volant doprava a pickup kolem něj prosvištěl tak blízko, že ucítil mohutný závan větru. Vzápětí zavřel oči před sprškou zvířeného písku a prachu. Dupl na brzdu a klouzal po kamení a trávě. Při prudkém poskočení džípu mu pořádně cvakly zuby. Horečně si protíral oči, aby vůbec něco viděl. Znovu se rozkašlal, jak mu prach pronikl do plic.

Proti němu se v šílené panice hnal kůň bez jezdce. Luther si zakryl hlavu rukama v obavě, že zvíře, jemuž od tlamy stříkaly chuchvalce pěny, narazí do džípu. Představil si bolest, až ho zalehne půl tuny masa, šlach a kostí a rozdrtí ho. Kopyta však naštěstí procválala neškodně kolem.

Ohlédl se za sebe. Vzdálené výkřiky zněly do poskakujících světel baterek, která se vyrojila jako včely z úlu. Lidé v rojnici zaslechli rychle se blížící hukot motoru a dusot kopyt a rozprchli se, aby se vyhnuli srážce.

Ženský výkřik. Koňské zaržání… Nebo ten zvířecí skřek vydalo lidské hrdlo?

Luther v nastalém chaosu jako by ochrnul. Vtom ho burácení jiného motoru přimělo podívat se zase dopředu. Viděl, jak barevné koule pronásledují pickup, který se v posledním zlomku vteřiny vyhnul jeho džípu ostrým obratem doprava. Hned za ním se řítil jediný reflektor – Johnnyho motorka. Náklaďák pokračoval v zatáčce, prorazil plot z ostnatého drátu a strhl výstražnou tabuli, která se několikrát otočila ve vzduchu, těsně minula Johnnyho motocykl a dopadla mezi skaliska.

Luther přesně věděl, co na ceduli stojí. Podobné visely v pravidelných rozestupech po celém plotu kolem bývalé vojenské základny.

MAJETEK ARMÁDY USA

VSTUP ZAKÁZÁN

NEBEZPEČNÉ CHEMIKÁLIE

NEVYBUCHLÁ MUNICE

Koncová světla vybledla a barevné koule, které vozidlo pronásledovaly, také. Za okamžik Luther opět viděl jen temnotu nad pastvinami.

Vzdálený rachot zazněl jako burácení hromu. Na horizontu vzplálo několik blesků – nebo možná ohňostroj v sousední městě. Luther však v nejmenším nepochyboval, co ten rachot a blýskání způsobilo. I na tu dálku se mu zdálo, že slyšel Johnnyho vykřiknout.

36

„Takže výstražná tabule nepřeháněla?“ zeptal se Brent na jasně nasvětlené střeše obytného automobilu. Pod nimi se na parkovišti ponořeném do stínů netrpělivě hemžili lidé, avšak Anita vytrvale mířila objektivem kamery na něj a na Luthera Hamiltona.

„Za druhé světové války zde armáda zřídila leteckou základnu.“ Hamilton mluvil hlasem člověka trpícího silnou bolestí. „Tato oblast je velmi odlehlá, ideální místo pro výcvik náletů. Cvičné bomby pochopitelně neměly nálože ani rozbušky, ale čas od času letouny shazovaly i opravdové, aby si posádky zvykaly na tlakovou vlnu. No a ne všechny bomby po dopadu na zem vybuchly. Po tolika letech detonátory zoxidovaly a byly velmi nestabilní.“

„Co se vašemu příteli stalo? Přežil?“

„Johnny?“ Hamilton potlačil vzlyk; vzpomínka byla tak živá, jako kdyby se to stalo včera. „Jeho i dva chlapy v tom náklaďáku roztrhaly bomby, na které najeli.“

„To je mi líto.“ Brent to samozřejmě věděl z předchozího rozhovoru s Hamiltonem, ale rád využil příležitost předvést soucitný výraz.

„Ve tmě se je nikdo neodvážil hledat,“ pokračoval Hamilton. „Za svítání vzlétla místní pilotka, přeletěla nad pastvinami, objevila vraky a ohlásila jejich polohu. Záchranné čety však postupovaly pomalu v obavě z nevybuchlých náloží a dorazily na místo až odpoledne.“ Potřásl hlavou a zdálo se, že se mu udělá špatně. „Přišly ale pozdě. Kojoti našli těla dřív a…“

Brent usoudil, že je nejvyšší čas změnit předmět rozhovoru. I bez líčení zvířat požírajících mrtvoly přenos nebezpečně sklouzával k bulváru.

„A ta světla? Co se s nimi stalo?“

„Prostě zmizela. Příští noc se neobjevila. Tu další taky ne. Trvalo několik měsíců, než se vrátila.“

„Řekl jste, že světla pronásledovala motocykl vašeho přítele a nákladní automobil.“

„A ještě jeden náklaďák a ty dva kovboje. Mně to tak aspoň připadalo, ale samozřejmě to mohl být i optický klam. Psychiatr, který se podílel na vyšetřování, tvrdil, že jsme se nechali unést, že jsme ta světla viděli proto, že jsme je chtěli vidět, a že když jeden člověk zpanikařil, zpanikařili všichni. Tehdy v noci nám světla připadala zatraceně skutečná a rozhodně to vypadalo, že mají vlastní vůli. Jednoho koně vyděsila tak, že si zlomil nohu, a druhý shodil jezdce. To byl ten, který cválal proti mně. Kovboj si zlomil předloktí a klíční kost.“

„A co vy? Podle toho, co jste říkal, vás světla nechala na pokoji.“

„Dlouho jsem seděl ve tmě a snažil se srovnat si v hlavě, co se vlastně stalo. Přesvědčoval jsem sám sebe, že mě ošálil zrak. Ale jestli to byla halucinace, pak Johnny a ti chlapi v náklaďáku museli mít stejnou halucinaci. Proč by jinak jeli tak rychle, kdyby před nimi neprchali? Když jsem konečně našel sílu otočit džíp a vrátit se na tohle parkoviště, uvědomil jsem si, že mám mokrý límec košile.“

„Mokrý límec?“

„Od krve.“

„Cože?“ Tuto podrobnost Hamilton Brentovi předtím nesdělil.

„Slyšel jsem ten zvuk.“

„Jaký zvuk?“

„Vysoký. Skoro nepostřehnutelný. Cítil jsem píchání v uších, jako kdyby mi žhavé jehly probodávaly bubínky. Praskly mi.“

„Praskly vám ušní bubínky?“

„Tři měsíce jsem neslyšel a doktor se bál, že ohluchnutí je trvalé. Úžasné, kolik z té noci jsem vytěsnil z paměti. Když o tom dnes znovu mluvím…“

Hamilton měl slzy na krajíčku.

Nejvyšší čas to zabalit, usoudil Brent a ukázal do tmy.

„A teď, po tolika letech, způsobila světla další tragédii. Uděláme si krátkou přestávku. Až se vám znovu ozveme, namíříme kamery na plochu, která leží za mými zády, a pokusíme se zjistit…“

„Vidím světlo!“ křikl kdosi v davu.

„Kde?“

„Tam! Napravo!“

„Taky ho vidím!“

Dav se vrhl udaným směrem a Brent cítil, jak se mu obytný automobil pod nárazy lidských těl rozhoupal pod nohama.

„Podívejte se! Už je jich nejmíň deset!“

„Kde?“ zaječel mužský hlas. „Já nic nevidím!“

„Vpravo!“ odpověděl mu jiný muž.

Brent napínal zrak do míst, kam lidé ukazovali, ale neviděl nic než tmu. Doufal, že kameramani na zemi a ve vrtulníku poslechli jeho instrukce a snímají dychtivý dav. Právě lidé tvoří hlavní část příběhu. Jejich reakce začínaly přerůstat v hysterii.

„Ach ano! Bože můj, jsou nádherná!“ rozplývala se neznámá žena.

Brent najednou rovněž něco spatřil. V dálce jako by plulo šest světel. Dvojice se spojovaly a opět rozpojovaly.

„Vidím je!“ oznámil reportér divákům u obrazovek. „Úžasné. Budete první, kdo spatří tajemná Rostovská světla živě, v přímém přenosu.“

V té chvíli už stála Anita vedle něj a mířila objektivem kamery ke světlům. Náruživý výraz jejího obličeje Brentovi prozradil, že snímá fantastické záběry.

„Možná nám to pomůže pochopit, co je způsobuje,“ sdělil televizním divákům.

„To nejsou ona,“ přerušil ho Hamilton.

Brent pokračoval: „Třeba dokážeme…“

„Říkám vám, že to nejsou Rostovská světla,“ naléhal Hamilton.

„Já je přece vidím. Vy snad ne? Jsou tam jako na dlani.“

„Reflektory.“

„Cože?“

„Díváte se na dálnici z Mexika. Jsou to světla aut, co po ní jedou. Silnice se zvedá a klesá, proto se zdá, že reflektory plavou. Takhle se už spletla spousta lidí.“

„Ale…“

„Doopravdická světla vypadají úplně jinak. A kromě toho se díváte špatným směrem, na jihozápad místo na jihovýchod.“

„Tamhle jsou!“ přidal se další muž.

Dav se jako jeden muž otočil k jihovýchodu a obytný vůz se znovu otřásl. Několik diváků nadšeně ukazovalo ke světlům.

„Tam!“

Brent se otočil novým směrem a v šoku se zarazil. Nejprve zaregistroval barvy. Dětství prožil v Michiganu a jedné vzrušené letní noci, když mu bylo deset, se zdržel po setmění venku a spatřil nespočetné barevné pruhy brázdící oblohu. Tryskaly ze severu a plnily nebe, záhadně třpytivé a vířící jako živé.

S křikem se rozběhl domů za mámou. „Zemřeme! Všichni zemřeme!“ plakal.

„Cože?“

„Nebe hoří! Bude konec světa!“ O půl roku dříve mu zemřel otec na infarkt, možná proto hned pomyslel na smrt.

Když ho matka konečně uklidnila a zjistila, o co jde, vzala ho za ruku a odvedla před dům.

Nechtěl a vzpouzel se. „Ne! Zabije nás to!“

„Nemáš žádný důvod ke strachu. To, co vidíš, je severní světlo.“

„Co to je?“

„Polární záře. Kdysi jsem slyšela vysvětlení, proč nastává. Prý jsou to elektromagnetické paprsky, které se odrážejí od ledovcového pokryvu na pólu.“

Brent nyní v dálce pozoroval jev, který vypadal, jako kdyby nějaká obří ruka zmáčkla polární záři do několika mihotavých koulí hrajících všemi barvami, jež se neustále měnily a vycházely zevnitř jako ze žhavého jádra. Proměny působily hypnoticky: koule se zvedaly a klesaly, odplouvaly a vracely se, vznášely se na místě. Přestože byly daleko, Brent natáhl ruku a chtěl se jich dotknout.

Mnozí diváci podlehli stejným pocitům a natahovali ruce do tmy.

„Kliďte se mi z cesty!“ vztekal se jakýsi muž.

„Zacláníte mi!“ durdil se jiný.

„Uhněte!“ naléhala žena na invalidním vozíku. „Musím blíž! Potřebuju se vyléčit!“

„Přestaňte do mě strkat!“

„Ne, neod-“

Dav se mačkal k plotu.

„Nemůžu dýchat!“

Lidé naráželi do obytného automobilu. Houpal se tak, že Brent jen s největšími obtížemi udržel rovnováhu. Další náraz a vůz se otřásl mnohem silněji. Reportér zamával rukama, aby se něčeho zachytil, ale nebylo čeho. Když se automobil zatřásl podruhé, Brentovi se podlomila kolena a najednou letěl vzduchem a padal do rozvášněného davu. Proletěl mezi těly, dopadl na štěrk a zasténal, jak se přes něj hnala masa lidí.

37

Earl Halloway seděl v ostře nasvětlené sledovací místnosti pod anténami observatoře. Právě polkl šest aspirinů. Za dnešek už měl v sobě půl lahvičky, ale bolest hlavy nepolevovala a v žaludku ho nesnesitelně pálilo. Hukot generátoru nebo antén – nebo co ho sakra způsobovalo – zněl stále hlasitěji a nutil ho zatínat zuby, aby ulevil tlaku v uších.

Neměl sice směnu, ale nedokázal se přinutit sledovat film nebo se posadit k počítači ve svém pokoji. Zkusil zhasnout a lehnout si do postele se studeným obkladem přes zavřené oči, jenže bolest hlavy byla tak mučivá, že mu nedovolila klidně ležet. Vrátil se tedy na stanoviště ochranky v naději, že když bude dělat něco užitečného, zapomene na trápení.

V prudkém světle tlak v hlavě ještě zesílil.

„Není ti něco?“ zeptal se ho jeden z kolegů.

„Proč by mělo?“

„Vypadáš hrozně.“

Halloway se vzdal pokusů vysvětlit ostatním, proč ho to neustálé hučení tak trápí. Zdálo se, že kromě něj ho nikdo neslyší.

„Každý den je stejný. Pořád čumíme na ty podělané monitory a nikdy se nic neděje.“

„Mně se to tak líbí,“ opáčil druhý strážný. „Byl bys raději, kdyby na nás někdo zaútočil, jen aby bylo trochu vzrušení? Asi ti to v Iráku nestačilo.“

„Jako kdyby teroristům záleželo na nějaké observatoři,“ přidal se kolega. „Netuším, co se tady vlastně děje, ale plat je slušný.“

„To máš pravdu. Plat je víc než slušný. Takže sklapni, Earle, a přestaň si stěžovat.“

Před několika hodinami se setmělo a bezpečnostní kamery automaticky přešly na noční vidění. Antény, ploty, tráva, hlína, kilometry a kilometry bohem zapomenuté pustiny, vše získalo zelený nádech. Na jednom z monitorů běželi tři kojoti, jejich těla, teplejší než okolí, se zobrazovala jako jasně zelené skvrny. Na jiné obrazovce škubl králík v panice hlavou, když ucítil nepřítele, a dlouhými skoky pelášil do bezpečí. I on nepřirozeně zářil.

O několik vteřin později se na třetím monitoru objevili tři kojoti pronásledující kořist.

„Kdo tvrdí, že se tu nikdy nic neděje?“ položil řečnickou otázku strážný. „Vsadíme se, kdo vyhraje?“

„Dal bych své prachy na králíka,“ tipnul si jeho kolega.

„Kolik? Aj aj, pozdě. Buď rád, žes to nestihl.“

Halloway mžoural na obrazovku. „Člověče, vždyť i krev vypadá na těch nočních záběrech zeleně.“ Vstal a s lehkým kulháním se šoural ke dveřím.

„Měl by ses vyspat,“ zavolal za ním kolega.

„To mi povídej.“ Halloway vyšel z místnosti a vydal se pustou chodbou. Ozvěna vlastních kroků ho bolela v uších.

Dveře označené ANALÝZA DAT byly zavřené. Sténaje bolestí k nim přiložil levé ucho.

Ty tady nemáš co dělat, řekl mu vědec Gordon, přestože se s ním docela spřátelil. Do této části komplexu je nepovolaným vstup přísně zakázán. Ty patříš na strážnici, dodal potom.

Buď k lidem slušný, a oni s tebou jednají jako s kusem hovna, láteřil v duchu Halloway.

Přitiskl ucho těsněji na dveře, ale slyšel jen hučení. Odpoledne se znovu pokusil zjistit, co je způsobuje. Prohledal v observatoři každou místnost, toalety, ložnice, kuchyni, společnou jídelnu, generátorovnu, tělocvičnu, sledovací místnost, avšak výsledek veškerý žádný.

Nemohl jsem však prověřit prostory vyhrazené vědcům, pomyslel si. Ten parchant Gordon dospěl k názoru, že nejsem dost dobrý, aby mě tam pustil.

Hukot trýznil Hallowayovi hlavu k prasknutí. Bolest ustoupila pouze předchozí noci, kdy poslouchal hudbu, nádhernou hudbu, při níž se mu zdálo, že tančí s nejkrásnější dívkou, jakou poznal, cítil skořicovou vůni jejích vlasů a v ústech chuť pomerančového džusu s vodkou.

Popadl kliku a stiskl ji.

Nic se nestalo. Ten zatracený Gordon se zamkl!

Bouchl na dveře pěstí. Žádná odezva.

Zabušil hlasitěji.

Ze sledovací místnosti na konci chodby vyhlédl strážný. „Co tam vyvádíš?“

„Hádej.“

„Řekli nám, že tam nemáme přístup.“

„Zdálo se mi, že jsem slyšel volání o pomoc.“

To už Halloway mlátil do dveří tak silně, že ho bolela ruka, ale ve srovnání s hlavou to bylo jako něžné pohlazení.

Dveře se náhle rozletěly a na prahu stál Gordon. Mžoural za brýlemi s želvovinovými obroučkami, protože vyšel z ostrého světla laboratoře do spoře osvětlené chodby. V obličeji byl rudý vztekem. „Co to s tebou sakra je? Zatraceně, nevíš, co je rozkaz?“

Halloway se podíval přes jeho rameno na ostatní vědce, kteří se sluchátky na hlavě seděli mezi bateriemi elektronických přístrojů. Jedna sluchátka, nejspíš Gordonova, ležela na pracovním stole.

„Posloucháte hudbu, co? Ale mě jste nepozvali.“

„Nemáš tušení, do čeho se pleteš. Jestli nechceš přijít o práci, tak nás nech na pokoji.“

Gordon chtěl zavřít dveře.

Halloway se o ně opřel rukou. „Posloucháte, že jo? Posloucháte hudbu.“

Gordon se opřel o dveře silněji.

Halloway je prudce rozrazil a odhodil Gordona stranou.

„Hej!“ zařval vědec.

Halloway se kolem něho protáhl a zamířil ke stolu. Ostatní výzkumníci se báli, že je chce napadnout, a klidili se stranou. Jenže Earl měl oči jen pro sluchátka, z nichž se tiše linula éterická hudba, nádherná, uklidňující, zmírňující bolest.

„Gordone, tys ji zase zachytil a neřekls mi o tom.“

„Samozřejmě že jsme ti o tom neřekli. Jsi zatracený blázen.“

„Chtěl jsem být tvůj přítel,“ ohradil se Halloway.

„Cože?“

„Jenže pro tebe přátelství nic neznamená.“

„O čem to sakra mluvíš?“

Ve dveřích se objevil strážný s karabinou v ruce.

„Stalo se něco?“

„Strčte ho pod zámek, než přiletí vrtulník a odveze ho,“ přikázal Gordon. „Má padáka.“

Halloway zvedl sluchátka.

Strážný k němu přistoupil. „Slyšel jsi ho, Earle. Chtějí, abys vypadl.“

Halloway si nasadil sluchátka.

Strážný ho popadl za levé předloktí. „Do té hudby nám nic není, Earle. Ulehči nám to a pojď se mnou.“

Halloway odložil sluchátka.

Strážnému se viditelně ulevilo. „Výborně. Necháme tyhle lidičky dělat jejich práci a půjdeme.“

Halloway jej udeřil do krku.

„Aaahhh…“

Strážný pustil karabinu a přitiskl si obě ruce na rozdrcený hrtan.

Halloway zvedl pušku a vypálil krátkou dávku Gordonovi do obličeje. Želvovinové brýle se roztříštily.

Zaslechl za sebou výkřiky a ohlédl se. Vědci zoufale hledali úkryt pod stoly a za skříněmi.

Dávej pozor, ať nepoškodíš elektroniku, upozornil sám sebe v duchu.

Když do místnosti vběhl druhý strážný, Halloway ho srazil třemi kulkami do hrudi.

Vyděšení vědci prchali ke dveřím. S úlevou, že se nemusí obávat o zařízení v místnosti, je všechny střelil do zad.

Zvedl karabinu, která vypadla z rukou druhému strážnému, a zkontroloval zásobník. Byl plný. Když vstoupil do chodby, spatřil svého parťáka Taggarda, který k němu běžel. Ustřelil mu hlavu.

Prohledal celý komplex a zastřelil dva údržbáře krčící se za krabicemi ve skladu. V ložnici našel ženu schovanou pod postelí. I tu bez milosti zabil.

Celou dobu vnímal protivný hukot. Vrátil se do sekce vyhrazené vědcům, s uspokojením konstatoval, že první strážný mezitím zemřel, a nasadil si sluchátka.

Bolest hlavy okamžitě zmizela.

38

V podzemí opuštěné letecké základny odemkl Raleigh kovové dveře a vešel do místnosti, kde byl naposledy před třemi roky. Ve vzduchu visel pach plísně a zatuchliny. Viděl drobná červená a bílá světélka, docela dobře to mohly být zvířecí oči, ale když cvakl vypínačem na stěně, zářivky pod stropem zalily světlem ohromnou sestavu elektronických přístrojů uložených na policích od podlahy ke stropu. Na zářících číselnících pulzovaly ručičky. Podíval se na ně pozorněji – registrovaly neobvykle vysokou úroveň aktivity.

Perfektní, pomyslel si.

V době, kdy osobně dohlížel na jejich instalaci, představovaly přístroje absolutní technickou špičku. Následný pokročilý vývoj si vynutil důkladnou modernizaci a jeho jednotka přivezla vše potřebné. Ale i tak odvádělo stávající zařízení dobrou práci. Zesilovalo energii zdroje a vysílalo ji prostřednictvím parabolické antény ukryté pod hromadou trosek v hangáru nahoře. Maskovaný disk pracoval synchronně s vodorovně natočenou anténou v observatoři.

Zítra v noci bude signál ještě více zesílen a svisle zamířená parabola jej vyšle k satelitu.

Při předchozích experimentech spojení selhávalo, někdy s katastrofálními následky. Ovšem se zdokonalenou elektronikou, kterou jeho tým právě instaloval, a při mimořádně silném signálu zdroje Raleigh věřil, že konečně nastane chvíle, kdy dojde do cíle cesty, na niž se vydal už jako malý chlapec, inspirován svým dědečkem.

Stiskl knoflík a aktivoval sledovací monitory. V režimu nočního vidění zelenkavě zářily a zobrazovaly zničené hangáry a okolí základny. Dokonalé čočky skrytých kamer umožňovaly mnohonásobné zvětšení obrazu. Chvíli pozoroval psovoda, jenž s německým ovčákem hlídkoval podél plotu.

Pak přenesl pozornost k vyhlídkové plošině u silnice, kde se zástupy zvědavců vymykaly kontrole a tlačily se na plot. Nepočítal s tím, že by měl pro testy k dispozici lidský materiál. Nyní se nabízely stovky pokusných králíků. Tím lépe.

Nejvíce však záleželo na testovacích objektech, které si přivezl s sebou. Reakce příslušníků jeho malé jednotky rozhodnou, zda je možno v projektu pokračovat s nadějí na celkový úspěch. Jeho lidé netušili, že instalací zkušebního zařízení se sami stávají rozhodující součástí pokusu.

39

Brenta zasáhla do hlavy čísi bota a na chvíli se mu zatmělo před očima.

„Nevypínej kameru!“ křikl do mikrofonu upevněného na klopě, nedbaje lidského stáda, jež se přes něj hnalo. Bál se, aby režisér ve studiu neukončil vysílání z obavy, že reportér utrpí zranění v přímém přenosu, a tak se všemožně snažil, aby se ovládl a jeho hlas zněl klidně.

Ze žabí perspektivy na štěrku viděl jen míhat se nohavice a sukně. Nakopl ho další nedočkavec, tentokrát ze strany do krku. Zasípal a odkulil se stranou ve snaze uniknout hysterickému davu. Kameny se mu zarývaly do kůže, ale za okamžik narazil do podvozku obytného automobilu. V zoufalém pudu sebezáchovy se vplazil co nejhlouběji pod vozidlo. Z nové pozorovatelny sledoval boty pádící k plotu. V krku mu pulzovala bolest.

Kousek blíž k hrtanu a byl bych mrtvý, blesklo mu hlavou. Ale to už kolem přeběhl poslední opozdilec a Brent se vyplazil zpod auta.

„Jsem v pořádku! Jsem v pořádku!“ volal do mikrofonu.

Jenom proboha doufám, že se kameře ve vrtulníku podařilo mě zachytit, modlil se v duchu. Levý rukáv saka měl roztržený a z čela mu kapala krev.

Od plotu se ozývaly výkřiky a jekot. Brent se chystal, že vyleze zpátky na střechu obytného automobilu, ale v tu chvíli uviděl Anitu a Luthera Hamiltona. Leželi na štěrku, vedle dívky byla pohozená kamera a červená kontrolka na ní stále svítila.

Rozběhl se k ní a zaslechl sténání. „Jsi zraněná? Můžeš vstát?“ ptal se naléhavě. „Musím tě dostat z toho šílenství.“

Objal ji kolem ramen a zvedl na nohy. Vrávorala jako v mrákotách.

„No tak, vzpamatuj se. Odvedu tě do bezpečí.“

Z přenosového vozu vyskočil producent se svými asistenty. Brent jim předal Anitu a spěchal zpátky k Lutherovi. Hamilton kašlal a pokoušel se odplazit. Brent mu pomohl vstát a odvedl ho k zadním dveřím televizní dodávky.

„Potřebujeme sanitku!“

„To vidím.“ Producent máchl rukou k plotu.

Brent se ohlédl a zalapal po dechu. Na štěrku leželo pět nebo šest lidí.

Na konci parkoviště se rozvášněný dav v divokých vlnách tlačil na plot. Nikdo nebral na nikoho ohled.

„Vidím je!“

„Jsou nádherná!“

„Z cesty!“

„Nemůžu dýchat!“

Brent zvedl Anitinu kameru a podal ji producentovi. „Pamatuješ si ještě, jak se s tím zachází?“

„Jasná věc. Dokonce pořád platím odborářské příspěvky.“

„Tak pojď se mnou a vylezeme na ten obyťák.“

Reportér popadl překocený žebřík a opřel jej o zadní stěnu vozidla. Vylekal ho silný třas v pravé ruce. Malátně stoupal po příčlích a musel na to vynaložit všechny síly. Vyšplhal se na střechu a všiml si, že zpravodajská helikoptéra rozsvítila přistávací reflektory a osvětlila dav.

„Lidé vzadu se tlačí na ty před nimi,“ popisoval dění hlasem ochraptělým po kopanci do krku. „Ti uprostřed se ocitli v drtivém sevření,“ pokračoval do mikrofonu na klopě. „A lidé v předních řadách jsou tlačeni na plot z ostnatého drátu.“

Ozval se praskot dřeva.

„Myslím, že plot každým okamžikem…“

Několik sloupů se zlomilo a plot se zřítil. Diváci v předních řadách padli k zemi spolu s ním a křičeli bolestí, jak se jim ostny zarývaly do kůže. Ostatní jim dupali po zádech a hnali se do polí.

V dálce se nerušeně mihotala tajemná světla.

„Něco slyším,“ oznámil Brent do mikrofonu. „Luther Hamilton se zmínil, že světla někdy doprovází zvuk. Uvažuju, jestli tento jev nenastal právě teď. Ale ne, mýlil jsem se. Ten zvuk nemá se světly nic společného. Je to…“

40

Page stál vedle auta na kraji potemnělé silnice a nechápavě zíral k vyhlídkové plošině, kde dav naprosto zešílel. Kdyby tu byl sám, rozběhl by se na pomoc policistům, i když si neuměl představit, že by i desetinásobný počet pořádkových sil dokázal zvládnout to, co se mu odehrávalo před očima.

V tu chvíli mu však záleželo pouze na Tori.

„Mělas pravdu, když ses chtěla držet dál od lidí.“

Žádná odpověď. Page se otočil.

Nestála vedle něho.

Zahleděl se k temné silnici a pak vykročil mezerou mezi auty, ale stále ji neviděl.

„Tori?“

Spěšně se vrátil k saturnu. Uvnitř taky neseděla. Napínal zrak k řadě automobilů zaparkovaných v temnotě na protější straně vozovky. Po manželce ani stopy.

„Tori?“

Pochyboval, že by se vydala k davu zvědavců, který se jako rozvlněná masa valil přes zborcený plot z ostnatého drátu, drtil nešťastníky, kteří se neudrželi na nohou, a rozléval se do noci.

Jestli neodešla tam, zbývala jediná možnost.

Zarachotil hrom.

Page se otočil k pastvině ponořené do stínů a rozběhl se. Tori se nemýlila ve své domněnce, že lokalita pro plošinu určenou k vyhlídce na Rostovská světla byla zvolena náhodně, protože na ně bylo vidět i z jiných míst podél silnice – dnes večer ke svému překvapení zjistil, že je bez problémů rozezná. Když Tori vzrušeně ukázala k temnému obzoru, okamžitě je spatřil.

Určitě jsem se naučil je vidět, pomyslel si. Tak jako jsem se naučil vidět sépie.

Nebo si jenom něco nalhávám?

V dálce se pohupovaly a vznášely barevné svítící koule. Nejen že je Page uviděl dřív než předchozího večera, dnes se mu zdály zřetelnější a jasnější. Jako kdyby mu někdo setřel z očí mlhu. Světla zářila a vířila, vzdálená a přesto blízká. Cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

„Tori!“

Hrom zahřměl hlasitěji; bouřka se rychle blížila.

Page mířil k plotu. Z pilotního výcviku věděl, že v noci se předměty nejlépe rozpoznávají periferním viděním. Hledět ve tmě na něco přímo přináší horší výsledky, než když se člověk snaží zachytit daný předmět koutkem oka. Tyčinky, světločivná tělíska určená pro noční vidění, se totiž nacházejí na obvodu oka.

Nepřímo se podíval za plot. Zprava k němu doléhaly výkřiky od vyhlídkové plošiny. Stíny připomínající přízraky se hrnuly přes pastviny, lákány světly. Tu a tam se ozvalo zasténání.

„Zatraceně, řekl jsem ti, že do mě nemáš strkat!“ ozvalo se vztekle.

Blesk odhalil siluety dvou potýkajících se mužů. Jeden udeřil druhého pěstí do břicha, a když se napadený sklonil, srazil ho k zemi a kopl do hlavy. Podobné rvačky se odehrávaly všude kolem a Page věděl, že nemá šanci je zastavit.

Vrátila se temnota a zdála se ještě hlubší, protože předchozí jas narušil schopnost nočního vidění. Page nemohl čekat, až se jeho oči přizpůsobí tmě. Sevřel kůl a začal stoupat po řadách ostnatého drátu jako po žebříku. Seskočil na druhou stranu a pistole v pouzdru se mu nepříjemně zaryla do boku.

„Tori!“

Náhlý závan větru mu vmetl do tváře prach. Levým předloktím si zaclonil oči a postupoval k tmavému poli. Pod podrážkami tenisek mu šustila suchá tráva a na nos mu dopadla kapka deště.

Málem zakopl o kámen. S obtížemi udržel rovnováhu a už opatrněji postupoval ke vzdáleným světlům. Zvířený prach ho donutil na chvíli přivřít víčka. Na čelo mu padaly dešťové kapky.

Další blesk ozářil blízké okolí. Jakmile lidé překonali plot a pronikli na pastviny, rozprchli se do stran, aby unikli smrtelnému sevření zfanatizovaného davu, který je tlačil přes vyvrácené kůly a ostnatý drát. Vypadali zmateně, jako by si náhle uvědomili, kde se ocitli.

Zaburácení hromu rozechvělo Danovi hrudník a vzápětí jej opět pohltila hluboká tma.

V následujícím okamžiku bouře propukla plnou silou a Page se musel sklonit pod přívalem ledově studeného deště, který ho zasáhl a zakryl vzdálené barevné koule. Bez nich ztratil představu o směru. Neviděl ani světla od vyhlídkové plošiny.

„Tori!“

Liják hnaný poryvy větru mu bičoval obličej, v přívalech ledové vody se rozklepal zimou. Nedaleko uhodil blesk. Page viděl rozeklanou vidlici a slyšel svištivé ohlušující prásknutí. Kratičký záblesk světla odhalil postavu klopýtající kus před ním. Poháněn hromem vyrazil k místu, kde ji naposled spatřil.

Nečekaně do ní narazil a okamžitě poznal, že to je Tori. Po deseti letech manželství se nemohl mýlit ani v naprosté tmě. Poznal by ji i poslepu.

„Díky bohu, že jsem tě našel,“ vydechl. „Pojď, vrátíme se k autu.“

„Ne.“

V burácení hromu se domníval, že se přeslechl. „Cože?“

„Nech mě.“

„Tady nejsi v bezpečí.“

Sevřel manželce zápěstí, ale vysmekla se mu a odběhla.

„Tori!“ křičel za ní. „Musíme se vrátit k autu.“

Ztratil ji z očí a zmocnila se ho panika. Pak blesk ozářil její obrys a Page za ní vyrazil.

„Tori! Stůj! Tady ti hrozí smrt!“

Popadl ji za ramena. Stál za ní a snažil se ji otočit směrem, odkud přišli. Praštila ho loktem do břicha a vyškubla se mu.

Nečekaný úder vyrazil Danovi dech. Chytil se za břicho a uvědomil si, že mu zase zmizela.

Při novém zašlehnutí blesku zjistil, že utekla mnohem dál, než předpokládal. Rozběhl se, jak nejrychleji dovedl, a po chvíli manželku dohonil. Znovu ji chytil zezadu, ale tentokrát jí pažemi přitiskl lokty k tělu, spojil ruce na jejím břiše a zvedl ji, aby ji odnesl do bezpečí.

Kopala jej podpatky do holení. Když ho bolest donutila uvolnit sevření, prudce se k němu otočila.

„Ty parchante. Podruhé mě už od těch světel neodvedeš!“

„Podruhé?“

„Kdybys mě tehdy nechal, kdybys mě nechytil a nehodil do auta…“

Otřesený Page pochopil, že si ho spletla. „Tori, já nejsem tvůj otec.“

„Nechci nic jiného než dívat se na světla! Ty všiváku hnusný! Na mámu pořád jenom křičíš! A v jednom kuse mě osaháváš!“

Nové odhalení Dana šokovalo.

„Tori, tvůj otec je dávno mrtvý! To jsem já! Tvůj manžel! Miluju tě!“

Blesk odhalil její tvář zrůzněnou horečnatým vzrušením. Rozmáchla se a na kost promoklý Page očekával úder.

Pěst ho zasáhla do úst. Hlava mu poskočila dozadu a na jazyku ucítil krev, ale pevně se rozkročil a připravil se na další úder.

Znovu se rozmáchla, ale vzápětí ji pohltila tma. V záři blesku Page spatřil, jak na něj šokovaně třeští oči.

Ramena se jí těžce zvedala a některé kapky, které jí stékaly po tvářích, nebyly dešťové. Z otevřených úst se vydral zmučený výkřik. Přiskočila k němu a objala ho s takovou silou, s jakou ho před okamžikem praštila. Pevně ho svírala pažemi a s obličejem zabořeným do jeho hrudi se otřásala neovladatelnými vzlyky.

„Já se bojím,“ zasténala.

V burácení větru a deště ji téměř neslyšel.

„Já se taky bojím. Ale všechno bude zase dobré,“ ujistil ji a polkl krev vytékající z rozbitého rtu. „Udělám pro tebe cokoliv. Prosím tě, dovol mi, abych ti pomohl.“

„Nevím, co se to se mnou děje.“

„Ani já nevím, co se se mnou děje,“ šeptal jí do ucha. „Ale věř mi, že to zjistíme.“

S paží položenou kolem manželčiných ramen čekal na další blesk. Proťal oblohu tak blízko, že sebou Page škubl, ale v náhlém jasu se aspoň zorientoval. Za sebou krátce zahlédl obrys vyhlídkové plošiny a rozeznal reflektory automobilů a blikající majáčky.

Tori je také viděla. V burácení hromu, který doprovázel návrat temnoty, čvachtala blátem, skloněná před provazci deště. Page ji dohonil a vzal za ruku. Věděl, že pokud se znovu nezablýskne, hrozí jim, že budou bloudit v kruhu.

Tenisky se jim bořily do mazlavého bahna.

„Je mi zima,“ zamumlala.

„Mysli na horkou koupel,“ poradil jí. „Na suché šaty. Kouřící šálek kávy. Na postel a teplou přikrývku.“

„Ztratila jsem se,“ vydechla Tori.

„V tom případě jsme se ztratili oba.“

Vidlice blesku rozsekla oblohu.

„Plot,“ ukázala Tori.

Boty jim ztěžkly blátem. Klouzali a navzájem se podpírali, aby neupadli.

Došli k plotu a Page zařval, aby překřičel bouřku: „Roztáhnu dráty! Zkus prolézt mezerou!“

Jeden drát zvedl oběma rukama a druhý přišlápl zablácenou teniskou. Děsilo ho pomyšlení, že blesk udeří do plotu a oni se usmaží elektrickým proudem.

„Jsem na druhé straně!“ zvolala Tori.

Page vyšplhal na sloup a seskočil na druhou stranu. Nohy mu v blátě podklouzly a on dopadl na koleno. Blesk uhodil tak blízko, že ho ucítil v nose.

„Jsi v pořádku?“ strachovala se Tori.

„Za vteřinku budu.“ Page se postavil.

Na silnici zářily automobilové reflektory a osvětlovaly řadu zaparkovaných vozidel a lidi spěchající v prudkých poryvech lijáku pod střechu. Někteří měli potrhané šaty, jiní se belhali, jako by utrpěli zranění.

„Víš určitě, že se ti nic nestalo?“ naléhala Tori.

„Rozhodně jsem na tom líp než oni,“ máchl rukou k utíkajícím postavám a s manželkou v patách se rozběhl podél řady aut k saturnu.

Tori vklouzla za volant, vsunula klíček do zapalování a nastartovala. Okamžitě pustila topení, ale do kabiny pronikl proud nepříjemně studeného vzduchu, takže hned zase vypnula ventilátor.

Lijavec bičoval přední sklo a Page se chvěl zimou.

Tori cvakaly zuby. Rusé vlasy měla přilepené k hlavě, z promočené halenky jí crčela voda a boty plné bláta se jí lepily k sobě.

Za nimi opisovaly kužely světla široké oblouky, jak další a další automobily vyjížděly z řady a otáčely se zpátky k Rostovu. Sedan ze zakymácel po úderu blesku.

Tori utřela Danovi krev ze rtů.

„Promiň, je mi to moc líto,“ omlouvala se.

Page ji pohladil po ruce. „Ve skutečnosti jsi to nebyla ty, kdo mě praštil.“

„V posledních dnech mám pocit, jako bych vystoupila ze svého života. Už vůbec sama sobě nerozumím. Co se to k čertu děje?“

„Netuším, ale děje se to s námi oběma.“ Page objímal manželku, vděčný, že mu to dovolila. Láska mu stáhla hrdlo, že sotva dokázal promluvit. „Společně to zjistíme.“

ČÁST TŘETÍ:

OKO DIVÁKA

41

Brentovi se lepily promočené šaty na tělo a klepal se zimou. Stál u zadního okénka přenosového vozu a hleděl do temného deště. Za ním se Anita a Luther Hamilton opírali zhrouceně o stěnu a popíjeli vlažnou kávu z plastových kelímků.

Producent zpráv se díval, jak kameraman a technik balí vybavení. „Je načase vrátit se do motelu.“

Ve světle blesku Brent viděl poslední opozdilce, kteří zoufale běželi lijákem k autům. Někteří kulhali nebo si drželi bolestivě zraněná místa na těle.

„Škoda že to nemáme natočené.“

„Do těch blesků lidi s kamerou nepošlu,“ namítl producent. „Podle předpovědi má bouřka trvat několik hodin. Dnes v noci se tu už nic nestane. Musíme se vyspat.“

„Kdo potřebuje spát, když se tu odvíjí takový příběh?“

„A kdo potřebuje reportéra, který padne vyčerpáním?“

„Kde je Sharon?“ zeptal se Brent podezřívavě.

„V motelu. Odpočívá, aby mohla komentovat ranní vysílání.“

„V žádném případě. Nebo aspoň ne sama. Budu spolukomentovat s ní.“

„Jestli si neodpočineš, tak nebudeš. Vím, že chceš divákům ukázat, jak jsi tvrdý, ale začínáš vypadat děsivě.“

Přenosový vůz se rozjel a na nerovném terénu se kabina rozhoupala. Brent se posadil vedle Anity a zapjal si bezpečnostní pás. „Jsi zraněná?“

„Jenom modřiny.“

„Dneska jsi odvedla dobrou práci.“

„Včera taky,“ zdůraznila kameramanka a v tmavých očích se jí zablesklo.

„A včera taky,“ potvrdil Brent. „A co zítra ráno? Jsi připravená na další dřinu?“

„Moje auto stále potřebuje opravit brzdy.“ Anita měla obličej ztrhaný únavou. Vyhlédla zpod štítku baseballové čepice na producenta. „Pořád dostávám přesčasy?“

„Samozřejmě. CNN nám proplácí tvoje náklady.“

Auto poskočilo a řidič odbočil na hlavní silnici.

„Jenže já si neumím dost dobře představit, co by v tom příběhu ještě zůstalo nevyřčeno,“ zamyslel se producent. „Policie prohlásila, že po dnešních událostech nechá oblast kolem vyhlídkové plošiny uzavřít. Zítra večer sem nikoho nepustí a nikdo neví, jak dlouho uzávěra potrvá.“

„Policie to může zkusit, ale po našem dnešním vysílání sem přijedou další haldy zvědavců,“ podotkl Brent. „Zítra je sobota a lidi vyrazí na víkend. Rozhodně se jim nebude zamlouvat, když po bůhvíjak dlouhé cestě nedostanou možnost se na ta světla podívat. Policajti, bariéry a naštvané zástupy – ideální materiál pro televizi.“

„Zítra večer,“ souhlasil producent. „Ale co do té doby?“

„Spousta možností. Musím vystopovat tu ženu, která zlikvidovala šíleného vraha. Taky mi někdo řekl, že nedaleko odtud je radioastronomická observatoř. Vsadil bych se, že ji dokážu nějak spojit s těmi světly. Mimozemské jevy a tak podobně. Kromě toho chci zjistit něco víc o té letecké základně z druhé světové války. Třeba se nám podaří identifikovat a natočit místo, kde ten kluk v osmdesátém roce najel na nevybuchlou bombu a vyletěl do vzduchu.“

„Johnny,“ zamumlal Hamilton.

„Cože?“

„Jmenoval se Johnny.“

„Jo, jasně.“

„Jestli se, Brente, začneš potulovat kolem té základny, můžeš taky vyletět do vzduchu,“ varoval producent a zamyslel se. „A to by byl opravdu úžasný příběh.“

42

Raleigh slyšel vzdálené burácení hromu, ale kromě několika stružek vody stékající po stěnách se bouřka v prostorách pod opuštěnou leteckou základnou nijak neprojevila. V chladném svitu zářivek se plukovník díval, jak jeho muži dokončují vybalování posledních dřevěných beden.

„Seržante Lockharte, nechejte nastoupit jednotku.“

„Rozkaz, pane.“

Během několika vteřin stáli muži v řadě před velitelem.

„Pánové, za těmi dveřmi za vámi najdete latríny a ubikace, v kterých však moc času nestrávíte. Tamhle je kuchyně, bohužel v ní však chybí zásoby. Prozatím tedy musíte vystačit s polními příděly, které jste nafasovali. Příští Black Hawk dopraví na observatoř steaky.

Jedním z důvodů, proč jste byli pro tuto misi vybráni, jsou vaše odborné znalosti a zkušenosti s elektronikou. Za dveřmi vpravo se nachází monitorovací stanice. Před třemi lety se mohla pochlubit nejmodernějším vybavením. Zařízení, které jsme přivezli, jí dovolí dohnat vývoj. Než je však namontujete, chci, abyste do všech místností a chodeb nainstalovali pod strop bezpečnostní kamery, které jste vybalili, a připojili je na uzavřený televizní okruh. Chci mít pod vizuální kontrolou každý čtvereční decimetr podzemí, a to včetně latrín. Záběry kamer budou nahrávány, stejně jako všechny zvuky, které naše mikrofony zachytí. Máme-li tvořit dějiny, mělo by to být zdokumentováno.

Všichni budete u sebe neustále nosit osobní zbraň. Kromě toho budete dbát, abyste v každé vteřině měli na dosah jednu z karabin M4, které jste rovněž vybalili. A jako doplněk výstroje budete používat střelecké chrániče sluchu.“

Raleigh si všiml udiveného pohledu seržanta Lockharta.

„Nějaký dotaz, seržante?“

„Očekáváte, pane, že budeme napadeni?“

„Ne, jsem pouze opatrný a podnikám preventivní opatření, která pokládám vzhledem k nestabilní situaci venku za potřebná. A pokud se týká těch zátek do uší, tento projekt vykazuje jisté charakteristiky, které mají… Nazvěme to škodlivé účinky na lidský sluch.“

Za Raleighem se otevřely dveře. Jeden z příslušníků jednotky přiváděl psovoda a německého ovčáka. Na kost promočení sestoupili všichni tři po schodišti – elektronicky ovládaná sklopná rampa ležela zamaskovaná uprostřed hangáru.

„Nahoře bez problémů?“ zeptal se Raleigh.

„Ano, pane,“ odpověděl psovod. „K oblasti se nikdo nepřiblížil. Lidi měli dost starostí s tím, co se dělo u vyhlídky. Jako by se všichni zbláznili. Pak začala bouřka a nastal masový úprk.“

„Tam za těmi dveřmi najdete suché šaty.“

„Děkuji, pane.“

Když psovod se svým svěřencem odešel, plukovník k sobě pokynem ruky přivolal seržanta Lockharta.

„Kdyby se ten pes začal chovat nějak divně,“ řekl podřízenému tiše, „třeba jenom náznakem…“

„Ano, pane?“

„Zastřelte ho.“

43

Stěrače saturnu sváděly těžký boj se sílícím lijákem, který bušil do střechy a clonil reflektory. Tori rozklepaná zimou málem minula odbočku k motelu. V poslední chvíli strhla volant, projela kalužemi, po jejichž hladině se hnal déšť, a zastavila před jedenáctkou. Společně doběhli ke dveřím. Dan je odemkl a podržel jí je.

„Jdi se vykoupat,“ vyzval manželku, „a potom si obleč něco teplého. Já zajedu do Rib Palace a přivezu v termosce kávu.“

„Je ti přece stejná zima jako mně,“ namítla. „Proč bych měla jít první? To není fér.“

„Poslední, co potřebujeme, je, abys před operací onemocněla. Co bys řekla na horkou polévku? Chtěla bys?“

„Ano,“ odpověděla Tori bez váhání. „Ta by bodla.“

Page proběhl přívalem vody, nasedl do auta a pustil topení.

Vrátil se za čtvrt hodiny a položil na stolek v pokoji kávu a polévku v polystyrénových krabičkách. Za zavřenými dveřmi do koupelny šplouchala voda ve vaně. Rychle si svlékl promočené šaty. Pokoj postrádal skříň, ale na tyči upevněné do zdi se houpalo několik ramínek. Pověsil na ně mokré věci a utřel se do prostěradla, které našel na poličce. Ani s prostěradlem kolem těla se nepřestával třást zimou.

Nepřibalil si dost náhradního oblečení, takže si musel vzít košili a džínsy z předchozího dne. Pořád smrděly kouřem, ale byly alespoň suché.

Když Tori vyšla z koupelny, seděl na posteli pod přikrývkou a snažil se přimět ruce, v nichž držel pohárek s horkou kávou, aby se neklepaly.

Tori měla na sobě obvyklé tričko a šortky, vlasy vytřené ručníkem si sčesala dozadu. „Teď je řada na tobě.“

„Nějak se mi nezamlouvá představa, že bych se měl znovu namočit. Počkám, až se trochu zahřeju.“

„Pořád se cítím taková rozklepaná. Jakou polévku jsi přinesl?“

„V restauraci jako Rib Palace mají jenom jeden druh. Tenhle se nazývá ďábelská hovězí.“

„Přesně to potřebuju.“

Stáhla z postele přikrývku, zamotala se do ní, posadila se ke stolu a otevřela nádobku s polévkou. Page se na ni díval, usrkával kávu a cítil horkou tekutinu na rozbitém rtu. Snědla svou porci rychle a bez jediného slova. Pak otevřela kelímek s kávou a i tu pila mlčky. Konečně se k němu otočila, v obličeji vepsaný zmatek. „Nebýt bouřky, šla bych až na kraj světa, abych se k těm světlům dostala.“

„Kdepak,“ opravil ji Page. „Nebýt mě.“

„Nedokázala jsem odolat. Zdálo se mi, že na mě volají.“

Zamyslel se nad jejími slovy a pak se jí podíval zpříma do očí.

„Sbalíme se a odjedeme. Ne zítra. Hned teď. Do rána můžeme být u tvé matky. Jsi ochotná se mnou odjet?“

Tori sklonila hlavu a mlčela, čímž mu vlastně odpověděla. Dosud měl v živé paměti, co se stalo na pastvině. Po tom, co mu řekla a co mu udělala, neměl v úmyslu ji k odjezdu nutit. Nebyl si ani jistý, jestli by ji dokázal přimět opustit Rostov. Dospěl tedy k rozhodnutí.

„V tom případě musím ještě chvíli zůstat policajtem. Situace zašla příliš daleko a já nemohu připustit, abychom nadále zůstali ve vleku událostí. Zjistím, co se tady děje.“

44

Page se s trhnutím probudil, znovu otřesen manželčiným oznámením, že má rakovinu, a událostmi předchozího večera.

Je toho hodně, čemu se musím přizpůsobit.

Lacinými závěsy prosvítalo slunce, ale Dan se vůbec necítil odpočatý, i když mu pohled na budík na nočním stolku prozradil, že je čtvrt na dvě a že opět prospal dvanáct hodin.

Tentokrát zůstala Tori v posteli.

Celý rozlámaný odešel do koupelny, tiše za sebou zavřel a pustil vodu jen malým pramínkem, aby způsobil co nejméně hluku.

Když se vrátil do pokoje, Tori si oblékala kalhoty.

„Promiň, jestli jsem tě vzbudil,“ omluvil se.

„Moc dobře jsem se nevyspala.“

„Já taky ne.“ Osahal košili a džínsy, které si večer pověsil na ramínka. „Pořád mokré.“ Podíval se na zmačkané šaty, v nichž spal a které už třetí den smrděly kouřem z požáru autobusu.

„Zdá se, že potřebujeme nakoupit,“ vyslovila zřejmý závěr Tori.

Vyšli z pokoje do ostrého slunečního svitu a Dana znepokojil počet vozidel, která ujížděla kolem motelu. Bylo jich mnohem více než předchozího dne a Tori trvalo ještě déle, než se v provozu objevila mezera a mohla vyjet se saturnem na silnici.

Ulice ve městě ucpala auta, všechna parkovací místa byla obsazená. Tori zastavila před obchodem s oděvy a Dan vystoupil. Pro nával turistů čekal patnáct minut, než na něj přišla řada u pokladny, a další čtvrthodinu, než se probojoval do kabinky. Oblékl si nové kalhoty, tričko a košili, kterou si nezastrčil za opasek, aby skryl zbraň u pasu. Když vyšel z kabinky se starými svršky v nákupní tašce, zaslechl, jak se zákazník baví s prodavačkou.

„Opravdu jsou tady v okolí vidět jakási tajemná světla?“

„Ano,“ odpověděla prodavačka. „Ale už jsou to roky, co jsem se na ně byla naposled podívat.“

„Copak na ně nejste zvědavá? Nezajímá vás, co je způsobuje?“ vyptával se zákazník.

„Jako děcko jsem se na ně často chodila dívat, ale už jsem si zvykla.“

Cestou k východu vyslechl další rozhovor.

„Moje žena má cukrovku,“ sděloval jiný zákazník jiné prodavačce. „Doslechli jsme se, že se na tomto místě dějí zázraky. Jako v Lurdech. Až uvidí světla, vyléčí se.“

Page vyšel na chodník, kde na něj čekala Tori se dvěma sendviči a dvěma láhvemi minerálky, které koupila v sousední přeplněné restauraci.

Vyléčená? blesklo mu hlavou. Nebylo by to krásné?

Odjedli do nemocnice vzdálené tři domovní bloky. Na sluncem rozpálených schodech před hlavním vchodem se Tori opět nervózně zastavila.

„O den blíž k novému začátku tvého života,“ snažil se ji uklidnit manžel.

Zhluboka se nadechla a přinutila se vstoupit.

V ostře osvětlené chodbě v nejvyšším patře, po níž kráčeli ke Costiganovu pokoji, jako by dezinfekce páchla ještě intenzivněji.

Zevnitř se ozýval šerifův chraplavý hlas. „Bůh nám pomáhej, jestli se příští nepokoje rozšíří do města,“ říkal komusi. „Kolik bylo zraněných?“

„Třiadvacet,“ odpověděl jiný hlas. „Dvanáct se jich ošklivě potrhalo o ostnatý drát.“

„A ostatní?“

„Šest chudáků dav málem ušlapal. Zbytek utrpěl zranění při rvačkách.“

Page nesnášel poslouchání za dveřmi. Pokynul Tori, ať ho následuje, a vešel do pokoje.

Návštěvník se při zvuku otevíraných dveří otočil. Bylo mu kolem padesátky, měl podsaditou postavu a opálenou pleť a na sobě sportovní sako westernového střihu s klikatým vzorem na prsou. Kalhoty mu držel opasek s masivní přezkou a na hlavě trůnil kovbojský širák.

„Promiňte, že rušíme,“ omlouval se Page. „Chtěli jsme se jenom podívat, jak se daří šerifu Costiganovi.“

„O moc líp, díky.“ Costigan opřený na vyvýšeném lůžku už nebyl v obličeji tak šedý jako posledně. Knír již kontrastoval s pokožkou a monitory srdeční činnosti a krevního tlaku zmizely stejně jako intravenózní souprava. Zůstal jen tlustý obvaz na hlavě. „Říkají, že mě zítra pustí domů, ale že si musím dávat pozor a nebouchat se do hlavy. Tohle je Hank Wagner. Vede lékárnu ve městě. A co je možná důležitější, je to náš starosta. Momentálně toho lituje.“

Page si s Wagnerem potřásl rukou.

„Dan Page. Toto je moje žena Tori.“

„Šerif mi o vás povídal. Jste ti dva, co ve čtvrtek večer zachránili turisty z autobusu. A vy jste žena, která…“ Starosta si všiml, jak neklidně se Tori tváří, a zvolil jiná slova. „No, každopádně jsme vám vděční za to, co jste udělali. Bez vaší pomoci by situace byla mnohem horší.“ Podíval se na hodinky. „Budete mě muset omluvit, za chvíli začíná krizové zasedání městské rady.“

Dívali se za odcházejícím starostou a pak obrátili pozornost ke Costiganovi.

„Opravdu se cítíte lépe?“ zajímala se Tori účastně.

„Bolest hlavy už není tak zlá. A nemám v sobě zastrkané ty proklaté jehly. Doktoři mi konečně zrušili dietu z bujónu a ovesné kaše.“ Šerif ukázal na Danův rozbitý ret. „Vypadá to, že taky patříte ke zraněným ze včerejší noci.“

„Dost se to tam zvrhlo. Můžu vám položit jednu otázku?“

„No, zeptat se můžete,“ odvětil Costigan a ve vzduchu visel dodatek: Ale já možná neodpovím.

„Ten chlap, co zabil vašeho otce…“

Costiganovy ztrápené oči jako by se na okamžik zadívaly do minulosti. „Co je s ním?“

„Řekl jste, že bydlel v Rostovu jenom pár měsíců.“

„Propustili ho ze zaměstnání. Továrnu ve Fort Worthu, kde pracoval, přesunuli do Mexika a jiné místo nesehnal. U nás žil jeden jeho příbuzný a podařilo se mu najít pro něj práci v dobytčích ohradách.“

„Kromě toho jste také řekl, že byl opilec a že vyhledával hospodské rvačky. Jeho žena si i za horkých dnů zapínala knoflíky až ke krku a nosila dlouhé rukávy, aby schovala modřiny.“

„Přesně tak.“

„Kdybych byl na vašem místě, tak vzhledem k tomu, co se stalo vašemu otci, bych šel po všech aspektech případu. Zajel bych do Fort Worthu a promluvil si s lidmi, kteří vraha znali, když tam rodina bydlela. Zjistil jste, jestli se jeho chování po příjezdu do Rostovu změnilo?“

Costigan si Dana chvíli pátravě prohlížel. „Jo, jste fakt dobrý policejní důstojník.“

„Víte stejně dobře jako já, že úspěch spočívá v kladení správných otázek.“

Costigan přikývl. „Trochu jsem pátral. Manželovo chování se po příjezdu sem rozhodně zhoršilo. Vždycky byl prchlivý, zejména když se opil, ale tady se utrhl z řetězu. Lidé, kteří ho ve Fort Worthu znali, se domnívali, že zahořkl, když se musel odstěhovat z velkého města kamsi na kraj světa, kde lišky dávají dobrou noc.“

„Přistoupil jste na tu teorii?“

„Měl jsem jinou.“

„A ta byla taky ten pravý důvod, proč jste chtěl, ať nechám svou zbraň zavřenou v kufru, když jste mě vezl na vyhlídkovou plošinu za Tori. Mám pravdu?“

„Uhodl jste.“

„Co mi uniklo?“ zeptala se Tori.

Costigan se na ni podíval. „Lidem se tady od prvopočátku buď líbí, nebo to tu nenávidí. Sama jste to ve čtvrtek večer viděla. Někteří vysedli z auta a klidně čekali, jestli uvidí světla, zatímco jiní by nejraději okamžitě jeli pryč. Několik se jich pořádně navztekalo, protože neviděli to, co ostatní tvrdili, že vidí. Něco jako magnety. Ty se také mohou přitahovat nebo odpuzovat.“

„Zašel se někdy muž, který zabil vašeho otce, na ta světla podívat?“ zajímal se Page.

„Několikrát to zkusil. Nakonec usoudil, že lidé, kteří mu o nich vyprávěli, si z něj dělali blázny.“

„A vás znepokojovalo, že bych je mohl také nevidět a rozzlobit se – stejně jako se rozzlobil vrah vašeho otce.“

„Správně.“

„Proč jste mi to neřekl?“

„Nepochopil byste, o čem mluvím. Jak bych vám asi dokázal vysvětlit, o co jde? Už do telefonu jsem vám řekl, že to musíte vidět na vlastní oči.“

„Nebo nevidět,“ dodal Page.

Costigan mávl rukou v bezvýchodném gestu. „Nedá se předvídat, kdo světla uvidí a kdo ne, ani jak lidi zareagují. I ti, kdo je nevidí…“ Šerif si promnul ofačované čelo. „Myslíte si, že je možné ta světla cítit, aniž je ve skutečnosti vidíte?“

„Včera jste nás přesvědčoval, že světla jsou jenom odraz způsobený teplotní inverzí,“ připomněla mu Tori.

„To je pravda.“

„Teď se zdá, že je považujete za mnohem víc.“

„Teplotní inverze. Jistě. To je racionální vysvětlení. Dvacet let práce ochránce zákona mě naučilo, že lidské bytosti nejsou racionální.“

45

Starožitnictví Harriet Wardové praskalo ve švech potenciálními zákazníky, kteří okukovali vystavené zboží. Po odpoledním parnu se Page s chutí uchýlil do chladivého stínu obchodu. Všiml si, že jeden muž sundal pušku pověšenou na zdi, zalomcoval pákou závěru starého typu a namířil hlaveň na strop.

„Stejná jako puška, kterou měl James Stewart v tom westernu,“ informoval ženu, která ho doprovázela. „Winchestrovka sedmdesát trojka. Člověk by nevěřil, že se vyráběla krátce po občanské válce. Kolik za ni chtějí? Dva tisíce osm set dolarů? Panebože, to je skoro zadarmo!“

„Nemyslím, že bychom si takové vydání mohli dovolit,“ namítla žena. „Už jsme utratili dost za benzin a jídlo. Příští týden musím zaplatit Bobbyho školku a…“

„Hele, tak výhodná koupě se hned tak nevidí. Zaplatíme kreditkou.“

Page se otočil k protější straně obchodu, kde stála žena v kožené vestě a s krátkými bílými vlasy – Harriet Wardová. Když prošli s Tori vedle ní, rozmlouvala právě s manželskou dvojicí o dřevěné komodě s masivním kovovým kováním.

„Narazila jsem na ni v jedné mexické vesnici. Je vyrobena z mesquitového dřeva, které je skoro stejně tvrdé jako tyhle rukojeti.“

Všimla si Dana a Tori a kývla na ně. O pět minut později se k nim připojila.

„Tolik lidí najednou jsem v obchodě jakživ neměla,“ pochvalovala si.

„No, aspoň mají události z poslední doby svou světlou stránku,“ poznamenala Tori.

„Každý by chtěl dvacet procent slevu a dopravu zdarma. Někteří si chtěli koupit mou starožitnou elektroinstalaci a zlobili se, když jsem jim vysvětlila, že ji potřebuju. Jedna dáma mě seřvala, že tu nemám veřejný záchodek. Vztekala se, že ji nechci pustit k sobě do bytu, aby si mohla odskočit. Jsem ráda, že si něco vydělám, ale už jsem zapomněla, jak protivní někdy lidé dokážou být.“

Přistoupila k nim žena s bujnou hřívou blond vlasů oblečená v ozdobném kostýmu countryové zpěvačky.

„Díky, Janice, žes mi přišla pomoct,“ přivítala ji Harriet.

„Žádný problém.“ Žena se zasmála a roztáhla okraje sukně poseté penízky. „Napadlo mě, že si obleču něco stylového, aby si mě zákazníci z jiných států zapamatovali. Vrátí se domů a budou sousedům vykládat, že tady všichni chodíme oblečení jako ve starých westernech, v nichž herci buď střílí bandity, nebo zpívají.“

„Myslíš, že byste to tady s Viv chvíli beze mě zvládly?“

„Samozřejmě. Víme, co máme dělat.“

„Hlavně mi neprodejte elektroinstalaci.“

Janice se upozornění, které pokládala za žert, bujaře zasmála a ujala se nerozhodného zákazníka.

Harriet odvedla Dana a Tori zadními dveřmi do spartánsky zařízeného obývacího pokoje, zamkla za sebou, zavřela oči a zhluboka se nadechla. Když konečně oči zase otevřela, zeptala se: „Přišli jste si promluvit o tom, co se stalo včera v noci?“

„Jestli máte moc práce, můžeme se vrátit později,“ navrhla Tori.

„Ne. Pojďte se mnou, chci vám něco ukázat.“

46

Harrietin pickup ujížděl po silnici, kterou již důvěrně znali.

„Vezete nás k vyhlídce?“ zeptal se jí Page. Opíral se o pravé přední dveře, Tori seděla uprostřed.

„Za ni,“ prozradila majitelka starožitnictví.

Vpředu parkovaly u obou krajnic dlouhé řady aut. Plošinové náklaďáky přivezly betonové zátarasy. Jeřáb je zvedal a kladl do řady před vjezdem k vyhlídkové plošině, až vznikla vysoká stěna. Na práci dohlíželi dva muži v oblecích. Přilby na jejich hlavách kontrastovaly s kovbojskými klobouky, které měl na hlavě Medrano a další důstojník dálniční policie.

„Vypadá to, že uzavírají celou oblast,“ poznamenala Harriet. „Kdyby měli rozum, tak strhnou celý přístřešek i s tabulí a všechno to i s přenosnými toaletami naloží na náklaďáky a odvezou. Nikdy jsem se nesmířila s tím, co tu město nechalo postavit. Ze světel se neměla stát turistická atrakce. Kašlu na peníze, které nám sem cizinci přinesou. Ať světla zůstanou zahalená tajemstvím. A jestli na to budou mít někteří lidi nárok, ať se na ně klidně podívají.“

„Jak to myslíte, nárok?“ nechápala Tori.

„Myslíte, že tihle lidi zaslouží světla spatřit? Drtivá většina je neuvidí a ostatní nedokážou ocenit, jaké mají štěstí, že je vidí.“ V jejím hlase zazněl tón, jaký v něm Page dosud neslyšel.

Zvědavci se motali po vozovce a nadávali na barikádu. Harriet musela zastavit.

„Přestaňte blokovat provoz!“ křičel Medrano.

Dav se neochotně rozestoupil.

Harriet se pomalu rozjela kolem zaparkovaných aut. Na obou stranách silnice se za plotem z ostnatého drátu táhly řídké pastviny. Asi po osmi kilometrech odbočila doleva k brance. Page vystoupil, otevřel branku, počkal, až auto projede, a zase branku zavřel.

Jeli po vyjeté polní cestě. Denní horko vysušilo kaluže, které zůstaly po noční bouřce. Cestu vyznačovala oblaka zvířeného prachu. Drsná travnatá krajina sahala až ke vzdáleným horám, obrovská plocha bez jediného stromu, jejíž jednotvárnost tu a tam narušoval pasoucí se dobytek.

Moment, vyhrkl Page v duchu a zahleděl se čelním sklem. Tam vpředu něco je.

Na konci silnice spatřil tmavou skvrnu. Předklonil se ke sklu a snažil se zjistit, co to je. Jak se k němu blížili, objekt se zvětšoval.

„Je to budova,“ podivila se Tori.

„Proč se mi zdá, že už jsem tu kdysi byl?“ Page se zamračil při vzpomínce na pocit déjà vu, který se ho zmocnil, když cestou do Rostovu letěl nad stády skotu a větrným mlýnem. Totéž zažil, když poprvé projížděl hlavní ulicí města.

Na budově začali rozeznávat detaily, ale tím jejich zvědavost ještě vzrostla. Impozantní trojpodlažní ranč s krytou verandou podél celého průčelí. Z linie střechy stoupalo několik komínů. V pravém rohu se tyčila hranatá věž zakončená kopulí, která dodávala budově vzhled středověkého hradu. Ovšem přestože působil dům majestátně, jako by vyzařoval skličující, pochmurnou atmosféru gotického románu.

„Ten dům jsem už kdysi viděla,“ zamyslela se Tori a náhle se jí rozsvítilo. „Právo rodu.“

„No jasně!“ plácl se Page do čela. „Proto mi všechno připadalo povědomé, když jsem sem letěl. Tohle je dům, o kterém mluvil kapitán Medrano. Sem jezdil Mullen na výlety.“

Film Právo rodu, přesněji řečeno jeho digitalizovaná verze, se před několika lety promítal v kinech na oslavu výročí padesáti let od jeho natočení. S Tori o tomto klasickém díle světové kinematografie slyšeli tolik, že vystáli frontu na lístky, aby se na ně podívali. V televizi ho totiž nedávali.

„Ten film oba milujeme,“ podotkla Tori.

„Jo, je opravdu působivý,“ souhlasila Harriet. Přiblížili se k domu, teď už byl zřetelně viditelný. „Lidé tady v Texasu ho skutečně obdivují. Román, který sloužil jako předloha, moc rádi nemají. Zdá se jim, že je autor zesměšňuje. Film prý vystihuje jejich sílu a odhodlání a také obrovskou rozlehlost krajiny. Žádné falešné počítačové efekty, jaké známe dneska. Když vidíte stotisícové stádo krav, každá z nich je opravdová. Míle a míle pastvin. Nekonečná obloha. Pochybuju, že by kdy nějaký film působil tak velkolepě. Je stejný jako stát, ve kterém se odehrává. A i herci odpovídají velikosti filmu. James Deacon, Veronica Pageantová, Buck Rivers. Legendy.“

Page hleděl na dům, který se před ním tyčil. Tmavé dřevo průčelí ošlehaného větrem a spáleného sluncem ještě umocňovalo pochmurný, stísněný dojem, kterým budova působila. Zakrátko se přiblížili natolik, že si všiml uvolněných a opadaných prken, po nichž zůstaly ve stěně díry. Veranda hrozila zřícením.

„Copak to tady nikdo neudržuje?“ podivila se Tori.

„Když filmaři odešli, starala se o dům rodina, které pozemky patří, ale pak ztratili zájem,“ vysvětlila Harriet. „A stejně, pro koho by to udržovali? Nechtěli, aby jim tady dupali turisti po trávě a nechávali otevřená vrata, takže by jim krávy utekly na silnici a mohlo by do nich narazit auto. Pak rodiče zemřeli a děti zapomněly. Když si konečně vzpomněly, bylo pozdě. Teď je to tady v tak mizerném stavu, že oprava by si v podstatě vyžádala kompletní přestavbu.“

Zastavila u zborcených schodů, které vedly k popraskané a ztrouchnivělé podlaze verandy. Ozdobné hlavní dveře vypadaly, jako kdyby měly každým okamžikem vypadnout z prorezivělých pantů.

Page vystoupil z auta a jeho tenisky zakřupaly na oblázcích. Pomohl Tori seskočit a počkal, až si Harriet nasadí kovbojský klobouk, obejde kapotu a připojí se k nim. Slunce žhavě pálilo a Dan litoval, že si nevzal baseballovou čepici. Tori si svou ponechala, protože maskovala její rusé vlasy.

„Ve filmu tady byl trávník,“ poznamenal Page.

„A oblouková příjezdová cesta lemovaná květinovými záhony,“ doplnila Tori. „Splašené stádo to všechno zadupalo do země. Veronica Pageantová a Buck Rivers se hodně nadřeli, než napravili způsobené škody. A pak znovu, když přišlo tornádo. Po něm následovalo kruté sucho, ale nějak se jim stále dařilo rozšiřovat své impérium.“

„Texaská odhodlanost,“ poznamenala Harriet.

„A James Deacon hraje bílého chuďase, kterého ponižují, dokud nenarazí na ropu. Vydělané peníze a nabytou moc pak využije k vyrovnání starých účtů. V jedné scéně jede v rezavém rozhrkaném náklaďáku přes trávník, celý zalitý ropou z prvního vrtu. Vyskočí z auta a udeří Riverse.“ Page se rozhlédl. „Ale žádné ropné vrty tu nevidím.“

„Ty byste našel šedesát kilometrů odtud,“ vysvětlila Harriet. „Jeden z důvodů, proč se film natáčel právě tady, bylo právě to, že tu nejsou vrtné věže, které by narušovaly obraz idylické krajiny Texasu před ropným boomem před sto lety.“ Odmlčela se. „Říkala jsem, že filmaři nepoužili počítačové efekty. To však neznamená, že ve filmu nejsou triky. Obejděte dům a uvidíte, co tím myslím.“

Dan a Tori ze zvědavosti poslechli. Page zašel za roh a zalapal po dechu. Hleděl na nekonečné pastviny.

„Žádný dům tady není,“ vyhrkla v úžasu Tori.

„Postavili pouze průčelí.“ Page nedokázal překonat překvapení. „Ve filmu má člověk pocit, že může vstoupit rovnou do paláce.“

„Vidět znamená věřit,“ usmála se Harriet. „Ale to, co vidíte, nemusí být vždycky skutečné.“

Jako sépie, pomyslel si Page. „Narážíte na světla?“

„Oko diváka,“ odvětila Harriet. „Někdy vidíme, co chceme vidět, někdy to, co bychom vidět měli, a občas i to, co bychom vidět neměli.“

„Nechápu.“

„Spousta obyvatel města vystupovala v tom filmu jako komparz. Tehdy byli samozřejmě ještě děti. Poptejte se kolem a uslyšíte hromadu historek, jaké to bylo, když se ulicemi Rostovu procházely filmové hvězdy.“

„Co to má společného se světly?“ divila se Tori.

„Asi tři měsíce žily hvězdy přímo ve městě. Rostov byl tehdy mnohem menší než dnes a všechno, co herci dělali, se záhy stalo veřejným tajemstvím. Ne že by šlo o něco šokujícího, to ne. Nebylo co dělat a filmový štáb včetně herců hrál každou neděli odpoledne baseball proti výběru města. Lidé zvali herce na pikniky. Každý večer nechal režisér natáhnout na náměstí plátno a promítal záběry, které před pár dny natočil. Věděli jste, že všem třem představitelům hlavních rolí bylo třiadvacet let?“

„Třiadvacet?“ zopakovala Tori jako ozvěna. „Ve filmu vypadají, jako kdyby jim bylo přes čtyřicet, dokonce přes padesát.“

„Režisér měl dvě možnosti. Angažovat čtyřicetileté herce a namaskovat je tak, aby vypadali stejně mladě jako postavy, které ztvárňovali. Anebo angažovat mladé herce a pomocí líčení jim přidat roky. Pageantová a Rivers byli už v té době slavní a charismatického Deacona čekala skvělá budoucnost, takže se producenti rozhodli oslovit mladší obecenstvo. Dokonalé herecké umění a líčení vás přesvědčilo, že obrázky na plátně odpovídají realitě.“

„Další iluze,“ poznamenal Page. „Fajn, pochopil jsem.“

„Ale mně šlo o něco jiného,“ pokračovala Harriet. „Deacon zazářil pouze ve třech filmech. V prvním hrál mladšího bratra v chudé rybářské rodině, která žije v severní Kalifornii.“

„Marnotratný syn,“ řekla Tori.

Harriet přikývla. „Pak to byl film o pouličním gangu Vzpoura na Dvaatřicáté ulici. A nakonec Právo rodu. Natočil je v rychlém sledu jeden za druhým a zabil se při autonehodě dřív, než se kterýkoliv z nich dostal do kin. Nikdy se nedozvěděl, jaká hvězda se z něj stala.“

„Věděl jsem, že zemřel mladý, ale netušil jsem, že se nedožil ani uvedení svých filmů,“ podotkl Page.

„Taková ztráta,“ zalitovala Tori podivným tónem a Dana napadlo, že myslí na svou nemoc. „Jak nádherné filmy mohl natočit.“

„Jeho fanoušci dodnes věří, že ve skutečnosti při té nehodě nezahynul,“ pokračovala Harriet. „Domnívají se, že se jenom zmrzačil a utrpěl znetvořující zranění a že se skrývá před veřejností, aby ji nešokoval a nezničil svůj odkaz.“

Odmlčela se, jako by sbírala sílu k dalším slovům.

„Deacon pocházel z farmářské rodiny v Oklahomě a neprožil šťastné dětství. Matka utekla s pomocným dělníkem, který na farmě pracoval, a jeho otec byl stejně přísný a drsný jako otec v Marnotratném synovi. V dospívání se začal bouřit, až jej nakonec obvinili z krádeže auta a moc nechybělo, aby ho poslali do polepšovny. Na střední škole jej učitel přivedl k zájmu o divadlo. Herectví si zamiloval do té míry, že si našel několik zaměstnání, našetřil sto dolarů a odjel stopem do New Yorku, kde přemluvil Leeho Strasberga, aby mu dovolil zúčastnit se konkurzu a navštěvovat jeho hereckou školu Actors Studio.

Lidé často zapomínají, že v počátcích své kariéry hrál Deacon drobné role v několika filmech, ale nikdy neprorazil. Dostával vedlejší role v televizních seriálech, ale ani v nich nikoho nezaujal. Dlužno dodat, že zaslouženě. Byl prostě hrozný, ačkoliv studoval u Strasberga. Neohrabaný, nudný, jako bez života. Kdyby nebyl tak hezký, o roli by ani nezavadil.

Jeho sebevědomí postupně uvadalo, až nakonec v létě šestapadesátého roku vzdal marnou snahu, sedl na motorku a vyrazil na cesty. Na podzim se vrátil do New Yorku a přesvědčil režiséra, aby mu dal malou roli v jednom divadle na Broadwayi. A nečekaně předvedl vynikající herecký výkon. Byl natolik dobrý, že ho jeden hollywoodský lovec talentů pozval na kamerové zkoušky pro jednu z drobnějších rolí v Marnotratném synovi. Jeho vystoupení před kamerou oslnilo všechny přítomné. Režisér si ho vyzkoušel ještě jednou a dal mu hlavní roli. Ten film vyšel nedávno na DVD a na obálce se píše, že Deaconův vzestup patří mezi největší individuální úspěchy v historii Hollywoodu. Co podle vás zapříčinilo tu náhlou proměnu z bezvýznamného ochotníka v hvězdu první velikosti?“

Page pokrčil rameny. „Počítám, že mu ten výlet na motorce poskytl možnost zamyslet se nad sebou a změnit pohled na život.“

„Anebo mu něco pomohlo,“ prohlásila poněkud tajemně Harriet.

„A co?“

„Deacon vyrazil tehdy v létě na západ a jednoho dne jel z El Pasa do Národního parku Big Bend, tedy kousek na jihovýchod odtud. A náhodou projížděl Rostovem.“

Tori zbystřila. „Viděl světla?“

„Strávil zde polovinu srpna a celé září. Každý večer odjížděl na pozorovatelnu. Tehdy tam nebylo ani parkoviště. A každou noc zůstal až do svítání. Pak se vrátil do města a spal ve stanu, který si postavil v parku. Pozdě odpoledne vyrazil do ulic a přátelil se s lidmi. Při jeho vzhledu to nemohlo být obtížné. Pak jednoho dne zmizel. Brzy nato se objevil v New Yorku a zazářil.“

Page se zachmuřil. „Chcete říct, že jeho úspěch způsobila světla?“

„Byly to jediné, co se v jeho životě změnilo,“ odvětila Harriet. „Dokážu si ho představit, jak na ně dlouhé týdny hledí. Noc co noc. Očarovaný. V dřívějších rolích míval v očích takový prázdný výraz. V posledních třech filmech mu doslova září. Když ho angažovali do hlavní role v Právu rodu, vyprávěl režisérovi o Rostovu a přesvědčil ho, že okolí města nabízí dokonalou kulisu pro natáčení. Vylíčil zdejší krajinu tak sugestivně, že se sem režisér zajel podívat a okamžitě se rozhodl postavit zde ranč.“ Ukázala na zborcenou kulisu. „Připadá mi jako příliš nápadná shoda okolností, že patnáct kilometrů odtud se nachází úsek cesty, kde Deacon spatřil poprvé světla.“

„Režisér ta světla také viděl?“ zajímal se Page.

„Ne. Místní lidé, kteří spolupracovali při natáčení, si pamatují, že Deacon jezdil každý večer k pozorovatelně a několikrát s sebou přitáhl i Pageantovou, Riverse a režiséra, ale ti pořád nevěděli, o čem básní. Ani štáb nechápal, nad čím se rozplývá, a tak tam nakonec Deacon jezdil sám.“

Harriet se nadechla.

„Nepotřeboval líčení, aby vypadal staře,“ dodala po chvíli.

Navzdory horku Dana zamrazilo. „Jak to myslíte, že nepotřeboval líčení?“

„Film se natáčel po částech, které odpovídaly chronologii děje. Na záběrech, kde měl vypadat starší, herec skutečně byl starý. Povídalo se, že po nocích nejezdí pozorovat světla, jak tvrdil, ale že místo toho pije a užívá drogy. Ke konci už vypadal tak zbědované, až ho režisér prosil, aby se vzchopil. Uvažovali o tom, že přeruší natáčení a pošlou Deacona do nemocnice na odvykací kúru. Ale když se každý večer obyvatelé města shromáždili, aby se podívali na natočené záběry, Deacon vypadal ve své roli tak dokonale a přesvědčivě, že režisér pokračoval ve filmování. Maskérky musely vynaložit veškerý svůj um, aby Pageantová a Rivers, kteří ve svých rolích také stárli, působili stejně důvěryhodně jako Deacon.“

Tori se uchýlila do stínu zříceniny. „Co podle vás tu změnu způsobilo?“

„Mohu vám říct pouze jedno. Když Deacon natočil poslední záběr a odjel na motorce z města, lidé tvrdili, že vypadal na šedesát,“ odpověděla Harriet. „O pět dní později se zabil, když jel ve svém sportovním voze na závody v severní Kalifornii nedaleko místa, kde se natáčel Marnotratný syn. Údajně se řítil sto šedesátkou po silnici, na kterou právě odbočil nákladní automobil. Náhodný svědek popsal, že se od čelního skla náklaďáku odráželo slunce. Policie dospěla k závěru, že odraz Deacona oslnil a on se pak nedokázal náklaďáku vyhnout.“

Page hleděl na rozlámaná prkna, která se válela na zemi. „Proč se o tom nemluvilo?“

„Deaconova smrt se všech, kdo na tom filmu pracovali, hluboce dotkla. Nesnažili se mu porozumět, ale oceňovali a obdivovali jeho dokonalé herectví. A také nechtěli pošpinit jeho odkaz tvrzením, že se zničil alkoholem a drogami. No a rozhodně z něj nechtěli dělat blázna tím, že by mluvili o světlech, kterým stejně nikdo nevěřil.“

Harriet upadla do zádumčivého mlčení. V horkém slunečním svitu k nim doléhalo jen vzdálené bučení dobytka a šumění větru v trávě.

„Takže Deacona světla inspirovala a nakonec byl jimi tak posedlý, že sám sebe zničil?“ chtěla se ujistit Tori.

„Záleží na tom, co myslíte termínem zničil. Jeho poslední herecké výkony hraničily s genialitou,“ opáčila Harriet.

„Ale nakonec zemřel,“ zdůraznila Tori.

„Třeba právě to Deacon chtěl. Možná prožil předchozí rok tak intenzivně, že už nemohl pokračovat.“

„Chcete naznačit…“

„Záblesk od skla náklaďáku, do kterého narazil. Co když byl tak vyhořelý, že se rozhodl vjet do světla?“

Vítr utichl a krajinu zahalil nehybný klid.

„Včera jste nám řekla, že lidé z města, kteří světla viděli, se cítí požehnaní,“ připomněl Page.

„Tak jsem je prožila já.“

„Ale ne každý je prožil jako vy,“ namítl Page. „Je možné zažít příliš dobra? Ve městě jsem slyšel prodavačku, která tvrdila, že v mládí se na světla jezdila často dívat, ale teď už to nedělá. I vy jste nám včera řekla, že jste za nimi přestala jezdit.“

Harriet se významně zadívala na Tori. „Když mi včera zavolal šerif Costigan, že se mě chystáte navštívit, řekl mi, že jste se na světla silně zafixovala. Přivedla jsem vás sem, abyste pochopila, že je opravdu možné zažít příliš dobra.“

47

Probudil ho praskot statické elektřiny.

A bolest hlavy.

A zápach.

Halloway zvedl hlavu ze stolu. Tvář mu po několika hodinách, kdy spočívala na tvrdém dřevu, ztuhla a ztratil v ní cit. Sluchátka mu zůstala na uších. Cítil se jako po opici. Jako kdyby vypil všechny ty vodky s pomerančovým džusem, které mu ta svůdná hudba vykouzlila v jeho představách.

V nose stále cítil vůni skořice a na kůži doteky smyslné ženy, s níž ve své fantazii protančil noc.

Tančil a tančil…

Dokud neodpadl.

Ležel zhroucený přes pracovní stůl. Napřímil se a ucítil vlhkost na přední straně kalhot. Zvedl hlavu k bodavým zářivkám a sundal si sluchátka ulepená potem. Uši, náhle vystavené vzduchu, ho začaly brnět. Doufal, že když odstraní protivný praskot, přestane ho bolet hlava, avšak bolest se zavrtala ještě hlouběji do lebky, protože praskot mu dosud bránil vnímat hukot, který prostupoval podzemí observatoře.

Kdybych jenom dokázal zjistit, co ho způsobuje.

Ale bolest hlavy nebyla to jediné, co zesílilo. Z pronikavého smradu se mu zvedal žaludek.

Sklopil zrak k tělům. Tolik mrtvol! Vědci. Kolegové strážní. Jejich krev pokrývala podlahu a zápach mu připomínal irácké řeznictví, kde s ostatními příslušníky jednotky rangers hledali povstalce. Dodávka elektřiny byla do té části Falúdži přerušena a v extrémním vedru se maso rychle zkazilo.

Krev nebyla tady v observatoři to nejhorší. Z několika mrtvol vytekly smrduté tělní tekutiny. Obličeje už jevily první známky hniloby.

Nemělo to nastat tak brzo, pomyslel si. Podíval se na hodinky. Podle ručiček bylo za sedm minut čtyři. Amok ho posedl kolem půl desáté. Popletené mysli chvíli trvalo, než zvládla jednoduchý výpočet. Necelých sedm hodin.

Náhlé podezření ho přinutilo vstát. Na nejistých nohou překračoval těla a snažil se vyhýbat kalužím zaschlé krve. Vyšel do chodby a spatřil dalšího mrtvého strážného. Kulky mu tak znetvořily obličej, že ho nepoznal.

Vydal se doprava. Jeho kroky se odrážely hlasitou ozvěnou, ale ani ta nepřehlušila všudypřítomný hukot. Vešel do sledovací místnosti a poklesla mu brada, když spatřil záběry na monitorech – záběry bez zeleného odstínu nočních kamer. Disky antén, tři řady plotu, kilometry a kilometry pastvin, vzdálené hory – vše zalité zářivými slunečními paprsky.

Žádných sedm hodin, uvědomil si otřeseně. Devatenáct!

Bože všemohoucí, tak dlouho jsem v životě nespal.

Zazvonil telefon, jeden z pouhých čtyř v celé observatoři. Všechny byly vybaveny utajovačem hovorů. Hleděl na přístroj a při druhém zazvonění zvedl sluchátko.

„Stanice Zulu,“ ohlásil se.

„Tady kontrola Alfa,“ řekl mužský hlas netrpělivě. „Identifikujte se.“

„Earl Halloway. Jsem jeden ze strážných.“

„Halloway,“ zopakoval hlas. „Bývalý seržant u rangers. Bojoval jste v Iráku.“

Halloway ten ocelový autoritativní tón poznal. Patřil veliteli jednotky, která včera odpoledne přiletěla helikoptérou. Plukovník Raleigh. „Ano, pane.“

„Nuže, bývalý seržante Hallowayi, pokouším se dovolat na vaši stanici už šest hodin.“ Z plukovníkova hlasu ukapával jed. „Proč mi sakra nikdo nezvedá telefon?“

Příval adrenalinu pročistil Hallowayovi obluzený mozek. „Pane, včera v noci jsme tu měli bouřku.“ Nejasně si pamatoval údery hromu v době, kdy popíjel vodku s pomerančovým džusem, čichal skořici a tancoval.

„Já o té zatracené bouřce samozřejmě vím. Jsem třicet kilometrů od vás. Taky nás chytla.“

„Jenže do nás udeřil blesk, pane.“ Mozek už Hallowayovi běžel na plné obrátky. „Došlo k poruše telekomunikačního zařízení.“

„Chcete mi říct, že nejlepší vědci pracující pro vládu nedokážou společnými silami opravit škody způsobené bleskem? Observatoř je uzemněná až do pekla. Neumím si představit, že by se tam úder blesku vůbec nějak projevil.“

„Při vší úctě, pane, já nejsem odborník na komunikace. Jenom opakuju, co mi řekli technici. Doteďka to spravovali.“

„A celou dobu jste nepřijali žádná data ani je neodeslali do Fort Meade?“ Podle hlasu už plukovník soptil vztekem.

„Pokud vím, tak ne, pane.“

„Zatraceně, až tahle akce skončí, zjistím si, kdo neodvedl svou práci. Teď mě přepojte na kontrolní stanoviště.“

Hallowaye se zmocnila panika. „Obávám se, pane, že to nebude možné.“

„Cože? Co to sakra plácáte, že to nebude možné?“

„Mluvím s vámi telefonem ve sledovací místnosti a ten je zatím jediný, který se podařilo zprovoznit.“

Linka oněměla. Hallowayovi se zdálo, že přímo cítí plukovníkův bublající vztek. Byl rád, že je dělí bezpečná vzdálenost.

„Bývalý seržante Hallowayi, chci, abyste osobně zašel na kontrolní stanoviště a přivedl mi k telefonu Gordona.“

„Pane? Jste tam, pane? Neslyším vás.“

„Jak to, že mě neslyšíte?“

„Pane?“

„Zatraceně, já vás slyším naprosto dokonale,“ zařval Raleigh.

„Pane? Jestli jste pořád na lince, mluvte hlasitěji. Neslyším vás. Možná se systém zase zhroutil.“

„Přiveďte mi k telefonu Gordona, seržante!“

„Pane? Pane?“

Halloway položil sluchátko do vidlice a přerušil spojení.

Zahleděl se na podlahu a soustředil se. Pak se vrátil do chodby a vydal se zpátky na kontrolní stanoviště. Ačkoliv ho zocelily dva bojové turnusy v nejkritičtější oblasti Iráku, z toho zápachu se mu chtělo zvracet.

Musím to tady vyčistit, rozhodl se. Nemůžu si vychutnávat hudbu, když se mi zvedá žaludek.

Hned nato ho napadla další věc.

A taky nemůžu bránit pevnost, když se mi dělá zle.

Znovu se podíval na hodinky a se zamrazením konstatoval, že už je skoro pět. Uběhlo padesát minut, ani nevěděl jak. Jako kdyby znovu omdlel. Čas se nechoval, jak měl.

Hoď sebou, vybídl se v duchu.

Sklonil se ke Gordonově mrtvole, popadl ji za ztuhlé paže a táhl tělo po podlaze. Vycouval do chodby a pokračoval kolem sledovací místnosti ke schodišti. Pokusil se po něm Gordona vytáhnout, ale opasek mrtvého se zachytil o hranu kovového schodu. O pár stupínků výš se zachytila bota.

Takhle mi to potrvá moc dlouho.

Táhl tuhé paže nahoru, až se tělo o několik schodů níže napřímilo. Objal tělo kolem zad, druhou paží je uchopil pod koleny – která se nepokrčila – a zvedl ho.

Až pod tou tíhou hekl.

Jak je sakra možné, zlobil se v duchu, že devadesát kilo mrtvé váhy je mnohem těžší než devadesát kilo živé váhy? Mělo by to být naopak, protože mrtvole něco chybí.

Ztěžka oddechuje vlekl tělo po schodech vzhůru. Ozvěnu jeho kroků zesílila větší váha.

Nahoře zavrávoral a málem se zřítil. S obtížemi našel ztracenou rovnováhu, opřel Gordona o kovové zábradlí a otevřel první bezpečnostní dveře.

Snažil jsem se být tvůj přítel, Gordone, ale tys mi to neumožnil. Stačilo, kdyby ses ke mně choval slušně a dovolil mi poslouchat hudbu. Ale ne, ty sis ji chrtil sám pro sebe. Vidíš, co se stane, když se člověk chová jako sobec?

Táhl Gordona k druhým pancéřovaným dveřím. Pohyb připomínal tanec. Přitiskl tělo ke stěně, otevřel a zamžoural do ostrého jasu.

Po zápachu mnohonásobné smrti vzduch venku nádherně voněl.

Za anténami je volné místo, kam nikdo nevidí, uvažoval Halloway.

Položil mrtvolu na zem a táhl ji k satelitním diskům. Po několika krocích si uvědomil, jaký je hlupák.

Proč si sakra nevezmeš náklaďák?

Vedle vodorovně nasměrované antény stál připravený nákladní automobil s otevřenou ložnou plochou a s klíčkem v zapalování. Nebezpečí krádeže nehrozilo, protože vozidlo chránily tři řady plotu, z nichž jeden byl z ostnatého drátu a druhý pod napětím.

Halloway se v odpoledním parnu rozběhl k náklaďáku. Ztěžka oddechoval a potil se.

Nad ním se tyčila sestava obrovských antén, jejichž kovové podpěry připomínaly nohy. Každý zářivě bílý disk byl patnáct metrů vysoký a jejich řada se táhla na kilometr daleko. Když Halloway kolem nich běžel, připadal si jako trpaslík.

Bezvýznamný.

Ohrožený…

Než doběhl k nákladnímu automobilu, měl košili promočenou potem. Vyškrábal se do kabiny a s úlevou si vydechl, když opravdu spatřil klíček v zapalování. Otočil jím a motor se ztěžka a neochotně protočil.

Baterie je skoro vybitá!

Uvolnil klíček a znovu zkusil nastartovat. Motor se točil ještě pomaleji.

No tak! Dělej!

Motor se náhle probudil k životu. Halloway s potlačeným triumfálním výkřikem zařadil rychlost a otočil se do protisměru. Zanechávaje za sebou hustý oblak kouře poskakoval po nerovném terénu k betonové krychli. Zabrzdil, seskočil, zvedl Gordona a se srdcem bušícím námahou naložil tělo na korbu.

Teď mám systém. S ostatními už nebude taková práce. Ale musím sebou hodit, abych byl hotový dřív, než začne hudba.

Pak ho něco napadlo a zamračil se.

Nebo dřív, než se plukovník rozhodne k překvapivé inspekci.

Znovu mrkl na hodinky a zalapal po dechu. Skoro tři čtvrtě na šest. Uběhlo čtyřicet minut, zatímco on by přísahal, že nanejvýš dvacet. Vyťukal kód na zabezpečovacím panelu, otevřel těžké kovové vnější dveře a sáhl po klice dveří vnitřních.

Musím posbírat karabiny a veškeré náboje, které najdu. A potřebuju munici do granátometů. Tohle místo kdysi navrhli a postavili tak, aby odolalo masivnímu útoku. Jestli se tu plukovník ukáže a pokusí se proniknout dovnitř, bude zatraceně litovat, že mě nenechal na pokoji.

Vždyť nechci nic než poslouchat hudbu.

Když běžel ke schodišti a držel si nos kvůli odpornému zápachu, uvědomil si, že nemůže mrtvoly jen tak pohodit za antény. Bude je muset pohřbít, protože jinak by se na ně slétli supi a přitáhli nežádoucí pozornost. Je třeba uspořádat všechno tak, aby plukovník nepojal podezření, že se tu něco stalo.

Bagr, vzpomněl si Halloway. Nechali ho tady, když vykopali základy pro nový plot. Vybagruju velkou jámu a do ní mrtvoly naházím. Perfektní. Tohle určitě vyjde.

48

„Pane? Jestli jste pořád na lince, mluvte hlasitěji. Neslyším vás. Možná se systém zase zhroutil.“

„Přiveďte mi k telefonu Gordona, seržante!“

„Pane? Pane?“

Linka oněměla.

Raleigh zamračeně položil sluchátko. Během hovoru slyšel Hallowaye tak tlumeně, že si musel navzdory riziku vytáhnou z pravého ucha střelecký chránič sluchu a přitisknout k němu sluchátko silněji.

Teď ucpávku spěšně vrátil na místo.

V monitorovací stanici v podzemí opuštěné letecké základny pozoroval, jak členové jeho týmu zaujímají pozice před novým zařízením, které nainstalovali. Sady elektronických přístrojů blikaly a zářily, jak se staré komponenty připojovaly k novým. Na několika počítačových obrazovkách viděl chaotickou vizuální podobu statického šumu, na nějž byly naladěné některé audiopřijímače.

Kamery ukryté mezi troskami hangárů na povrchu předávaly zvětšené obrázky dění v okolí. Na místě, kde stála vyhlídková plošina, viděl plukovník jeřáb, který právě usazoval poslední betonový panel na vrchol bariéry. Nespokojený dav se rozrůstal a příslušníci dálniční policie se nervózně rozhlíželi v očekávání potíží.

Připomíná mi to Irák, kde mnohdy jenom zdi bránili sunnitům a šíitům ve vzájemném vyvraždění, pomyslel si Raleigh.

Na jiném monitoru viděl psovoda s německým ovčákem. Hlídkovali za plotem poblíž vyhlídky, kdyby někdo ze zvědavců chtěl obejít barikádu a proniknout na pozemek základny, aby se odtamtud podíval na světla. Několik civilistů skutečně prošlo kolem plotu, ale pohled na hrozivě vrčícího psa je od podobných nápadů spolehlivě odradil.

Raleigh si vzpomněl na rozkazy, které dal Lockhartovi předchozího večera, když se psovod s německým ovčákem vrátili z bouřky. Kdyby se ten pes začal chovat nějak divně, třeba jenom náznakem… Zastřelte ho.

Bouřka.

Snad si Halloway opravdu nemyslí, že mu uvěřím, že úder blesku mohl vyřadit komunikační systémy observatoře. Sakra, to zařízení patří přece NSA, ne nějaké podělané telefonní společnosti.

„Pane? Jste tam, pane? Neslyším vás. Možná se systém zase zhroutil.“

Blbost, pomyslel si Raleigh znechuceně.

Narůstalo v něm podezření. Třeba to začalo tam a ne tady, jak jsem očekával.

„Seržante?“ zvolal řízně.

„Ano, pane.“ Lockhartův hlas ztlumily chrániče sluchu.

„Pojďte se mnou.“

Zanechali jednotku u monitorovacích přístrojů a prošli do podzemní komory, kde parkovaly dva suburbany. Ačkoliv venku bylo teprve pozdní odpoledne, pronikavé zářivky pod stropem vyvolávaly dojem, že jsou pořád tři hodiny ráno.

Raleigh krátce pohlédl na kamery instalované pod stropem na protějších stěnách. Podobné byly umístěny v monitorovací místnosti a všude jinde po celé základně. Elektronické systémy zaznamenávaly vše, co se tady odehrávalo.

Tentokrát nezůstanou žádné nezodpovězené otázky, liboval si plukovník v duchu. Bůh je mi svědkem, minule jich zbylo požehnaně.

„Seržante, uložte si do ruksaku složenou karabinu a spoustu nábojů.“

„Očekáváte problémy, pane?“

„Pokud si dobře vzpomínám, jezdíte rád na motorce.“

„To je pravda, pane. V mládí jsem dokonce na motocyklech závodil.“

„Možná jste si při příjezdu všiml toho Harleye-Davidsona v rohu areálu.“

„Všiml, pane.“

„Máme ho tu pro případ nouzového transportu. Je v dokonalém technickém stavu a odstavený na stojanech, aby pneumatiky neležely na betonu a nezdeformovaly se. Zkontrolujte v nich tlak a přesvědčte se, že je baterie plně nabitá. Vzadu je kanystr s benzinem. Lidi za plotem by si všimli, kdybyste odjížděl dodávkou, ale když odtlačíte motorku k bráně a nastartujete až na silnici, pravděpodobně odjedete, aniž byste vzbudil pozornost.“

„Kam mě posíláte, pane?“

Raleigh mu to řekl.

Lockhart se zakabonil.

„Nejspíš o nic nejde,“ uklidňoval ho plukovník. „Ale bude dobré, když zajedete do observatoře a přesvědčíte se. Tady máte klíč od brány. Nezapomeňte vysílačku. Až přijedete k observatoři, budete mi hlásit každý svůj krok.“

„Rozkaz, pane.“

„Podle plánu brzy přiletí Black Hawk s dalším vybavením. Kdybyste narazil na jakékoliv potíže, posádka helikoptéry vám může pomoct.“

„To je dobré vědět, pane.“ Lockhart zasalutoval a zamířil kolem zaparkovaných dodávek k motocyklu.

Raleigh se za ním díval a uložil si do paměti, že musí vybrat jiného příslušníka jednotky, kterého pověří úkolem zastřelit německého ovčáka, kdyby se pes začal byť jen náznakem chovat divně.

Jeho pozornost upoutala bledě načervenalá skvrna na zdi, které si všiml již předtím. Vypadala jako dávno vybledlá rez, avšak zdání klamalo.

49

Dav se znovu neochotně rozestoupil a nechal Harriet projet. Page si všiml, že Medrano je pořád u vyhlídky a pozoruje jeřáb ukládající poslední panel bariéry. Zeď byla dost vysoká, aby přes ni nebylo vidět.

„Harriet, mohla byste na chvíli zastavit?“ požádal.

Vystoupil a zamířil ke kapitánovi, jemuž nad lokty hnědých rukávů svítily červené nášivky dálniční policie.

„Mějte se na pozoru, ten televizní reportér se tady může někde potloukat,“ varoval ho Medrano. „Jen co se situace uklidní, položíme vám a vaší manželce poslední otázky. Nejpozději koncem víkendu budete moci odjet.“

„Dobře, to nám vyhovuje. Moje žena musí být v úterý ráno v San Antoniu. Napadlo mě, jestli byste mi neposkytl jisté informace.“

Medrano se na něj zvědavě zadíval. „Ohledně čeho?“

„Jde mi o toho muže, co tady ve čtvrtek večer postřílel dvě desítky lidí. Zmínil jste se, že austinská policie mluvila s jeho bratrem. Od ní jste se dozvěděl o smrti jeho ženy.“ Page nemohl nepomyslet na Toriinu nemoc a na nesnesitelný žal, kterým by trpěl, kdyby ji ztratil.

„Správně,“ potvrdil Medrano.

„Nemáte náhodou telefonní číslo na vrahova bratra? Nebo byste mě mohl spojit s nějakým policistou v Austinu, který by mi ho mohl dát.“

„Vedete vlastní vyšetřování?“

Page nepoznal, jestli to Medrana těší, nebo naopak štve. „Rád bych se ho na něco zeptal.“

„Doufám, že nehodláte tvrdit, že jste policejní důstojník působící tady v Rostovu.“

Takže se mu to moc nezamlouvá, pomyslel si Page. „Nebojte se, znám pravidla,“ uklidňoval kapitána. „Ale pokud se představím jako zvědavý občan, nemůžu ničemu a nikomu uškodit, nemyslíte?“

„Neumím si představit, že by s vámi chtěl mluvit. S manželem ženy, která mu zastřelila bratra? Vyloučeno.“

„Tolik mu toho zase říct nemusím. Ale i kdyby to věděl, není nic špatného na tom, když mu vyslovím upřímnou soustrast.“

Medrano se pořád tvářil skepticky. „Na co se ho chcete zeptat? Třeba by mu ty otázky mohla položit austinská policie.“

„Nebo třeba vy a šerif Costigan.“

Medrano si ho přeměřil pohledem a povzdechl si. „Proč mám pocit, že jste měl tohle celou dobu za lubem?“

50

„Pane Mullene, tady kapitán Medrano z texaské dálniční policie.“

Telefon se zapnutým hlasitým odposlechem stál na nočním stolku vedle Costiganova nemocničního lůžka.

„A já jsem Roger Costigan, náčelník policie v Rostovu.“ Navzdory zranění zněl šerifův chraplavý hlas dostatečně silně, aby ho mikrofon zachytil. „To je město, u kterého…“

„Já vím, kde je Rostov,“ ozval se ztrápený mužský hlas z reproduktoru.

„Děkujeme vám, že jste si na nás udělal čas,“ pokračoval Medrano. „Hrozně nerad vás ruším.“

„Váš koroner pořád ještě neuvolnil Edovo tělo,“ stěžoval si hlas podrážděně. „Vůbec nevím, na kdy mám naplánovat pohřeb.“

„To je samozřejmě nepřijatelné,“ horlil Medrano. „Ihned zařídím nápravu.“

„To, co Ed udělal, je tak strašné, že tomu pořád nemůžu uvěřit. Ale přesto všechno byl můj bratr. Máma a táta už nežijí. Je na mně, abych mu zajistil důstojný pohřeb. Příbuzní lidí, které zastřelil, by určitě řekli, že si ho nezaslouží, ale byl to můj bratr.“

„Už dávno jsem se naučil nesoudit své bližní,“ poznamenal Costigan.

Page věděl, že šerif nemluví pravdu. Většina policistů očekává od svých bližních to nejhorší.

„O čem jste se mnou chtěli mluvit?“ zeptal se unavený hlas „Všechno, co jsem věděl, jsem už řekl austinské policii.“

„Potřebujeme pouze doplnit několik drobných detailů a pokusíme se být struční. Poté, kdy zemřela manželka vašeho bratra…“

„Měla rakovinu. Bože, svět je tak strašně nespravedlivý! Anna byla světice. Celý život pomáhala druhým. Nepoznal jsem laskavějšího, šlechetnějšího člověka, než byla ona. Lidi si Eda často dobírali a říkali mu, že si ji nezaslouží. Jak je možné, že sérioví vrazi nikdy nemají rakovinu? Proč ji musí vždycky dostat ti hodní a slušní?“

Při zmínce o rakovině bodlo Dana u srdce. Do té chvíle nevěděl, na co Mullenova manželka zemřela. Ohlédl se k Tori, která viditelně zbledla.

„Uvedl jste, že než mu zemřela manželka, nebyl váš bratr věřící,“ navázal Medrano.

„Naposled se ke kostelu přiblížil jako kluk, když nás tam rodiče nutili chodit,“ odpověděl hlas.

„Ale poté, co váš bratr spatřil světla.“

„Těm světlům nevěřím. Jestli chcete slyšet můj názor, lidi si buď dělají z ostatních srandu, nebo trpí halucinacemi. Já jsem je neviděl a můžete mi věřit, že jsem se zatraceně snažil. Ale Ed…“

Page spěšně něco napsal na kus papíru.

Medrano se na vzkaz podíval. „Co když si váš bratr ve svém žalu vsugeroval, že ta světla viděl? Myslíte, že je to možné?“

„Je to stejně pravděpodobné jako každé jiné vysvětlení. Samozřejmě jsem nevěděl, že se Ed tolikrát vrátil na… Jak tomu říkají? Vyhlídková plošina? Mně to jedenkrát stačilo. Měl jsem ho poslat k psychiatrovi, ne ho přemlouvat na ten zatracený výlet.“

„A tehdy začal sbírat náboženské obrazy a sochy?“ zeptal se Costigan.

Hlas už zněl vyčerpaně. „Ed mě nechtěl do svého bytu pustit. Vždycky jsme se scházeli u mě doma nebo v restauraci, v parku a tak podobně. Netušil jsem, že měl byt plný těch krámů, dokud mě nekontaktovala policie.“

„Mluvil někdy o bohu?“

„Pořád. Myslel jsem si, že mu Anna tolik chybí, až se rozhodl uvěřit v nebe, aby sám sebe přesvědčil, že jeho žena je na lepším místě a on se s ní jednoho dne zase setká. A smrděl.“

„Smrděl?“ podivil se Costigan.

„Přestal se mýt. Tvrdil, že je mu v teplé vodě tak dobře, až se cítí provinile. A jedl pouze jídla, která neměl rád. Tuřín, růžičkovou kapustu, vepřová kolena. Spal na podlaze. Budík si nastavoval tak, aby ho budil každé dvě hodiny. Řekl mi, že Anna moc trpěla a on proto nemá právo se z něčeho těšit. Prý kdyby udělal něco, z čeho by měl radost, jako by tím přiznal, že ji nikdy nemiloval tolik, jak vždycky tvrdil. Podle svého názoru mohl prokázat lásku k Anně pouze tak, že bude trpět. Bože, ani nedokážu vyslovit, jak lituju, že jsem ho neposlal k psychiatrovi.“

Medrano se tázavě podíval na Dana, jestli se chce ještě na něco zeptat.

Page, smutný z toho, co slyšel, zavrtěl hlavou.

„Dobře, to je všechno. Děkujeme za vaši pomoc, pane Mullene,“ řekl Medrano. „Promiňte, jestli jsme vás obtěžovali. Promluvím s koronerem ohledně uvolnění ostatků vašeho bratra.“

„Nemáte za co děkovat. Já jenom doufám, že tu smutnou záležitost nějak překonám. Stejně nechápu, jak vám to, co jsem vám řekl, může pomoct. Víme, že ty lidi zastřelil. Žádný detektiv nemusí řešit záhadu, kdo to udělal.“

„Jde o to, že chceme zjistit, proč to udělal.“

„Na tom také není nic záhadného.“

„Jak to myslíte?“

„Zešílel žalem.“

„Asi máte pravdu,“ uznal to Costigan. „Ještě jednou díky za vaši pomoc.“ Přerušil spojení.

Chvíli nikdo nepromluvil a jediné zvuky slyšeli mimo pokoj – kroky, tlumené hlasy, pojízdná nosítka.

„Tak co jste se dozvěděl?“ přerušil nakonec ticho Medrano.

I Tori se otočila k manželovi, zřejmě chtěla vědět totéž.

„Copak nevidíte, jak jsou zlá?“ zeptal se Page.

Všichni tři svraštili obočí překvapením a obavou, že mu přeskočilo.

„To je první věta, kterou Mullen ve čtvrtek večer vykřikl.“

Pochopili, co svou otázkou myslel, a očividně se jim ulevilo.

„A potom hulákal na shromážděné zvědavce: Copak nechápete, co s vámi dělají? Copak vám není jasné, že všichni skončíte v pekle? Když střílel na světla, řval: Vraťte se do pekla, odkud jste přišli! Kdo mohl tušit, že se obrací na ta světla? A než obrátil zbraň proti lidem, vykřikl: Všechny vás proklínám!“

„Nepříčetné projevy muže, z něhož se stal náboženský fanatik,“ soudil Costigan.

„Jenže Mullen se nestal náboženským fanatikem kvůli světlům,“ protiřečil šerifovi Page. „Slyšel jste jeho bratra. Mullen potřeboval uvěřit v boha a v nebe, aby mohl přesvědčit sám sebe, že jeho žena je na lepším místě a že se s ní jednoho dne zase setká. Světla jsou něco jiného. Něco mu udělala a jeho posedl vražedný vztek.“

Tori vypadala stejně nechápavě jako Costigan a Medrano.

„Pokoušela ho,“ vysvětlil Page. „Byla tak svůdná, že se poprvé od smrti své manželky cítil dobře. Lépe než dobře. Světla ho naplňovala potěšením. Proto se k nim pořád vracel. Stala se mu drogou. Snažil se s tím bojovat. Kupoval si náboženské sochy a obrazy. Pokoušel se žít jako mnich a trpěl, aby dokázal, že svou ženu miloval a je hoden opětovného setkání s ní. Jenže pořád myslel na ta světla. Ať se sebevíc snažil o opak, stále toužil po potěšení, které mu poskytovala. Zlobil se na ně, protože mu dokazovala, jak je slabý Nikdy se nedozvíme, jestli si opravdu myslel, že světla zničí tím, že na ně bude střílet. Třeba jenom potřeboval hromosvod pro svůj vztek.“

„A pak se zaměřil na bližší cíle,“ dodal Medrano, který už začal chápat. „Na takové, které mohl zasáhnout.“

Page přikývl. „Přesně tak. Dospěl k závěru, že světla ztělesňují zlo a každý, komu přinášejí požitek, je tím pádem zlý.“

„No, vidím, že jste z těch svých psychologických kurzů opravdu hodně vytěžil,“ podotkl Costigan.

Page zrudl rozpaky. „Přiznávám, že je to pouhá teorie.“

„Kterou není možné dokázat.“

„Můžu nabídnou jinou teorii,“ řekl Page.

Čekali a Tori na něj hleděla, jako kdyby ho viděla poprvé.

„Předpokládejme, že ta světla jsou skutečná.“

„To je tedy hodně divoký předpoklad,“ ušklíbl se Medrano. „Jak říkám, sám jsem je nikdy neviděl, a rozhodně ne proto, že bych se nesnažil.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Jak to?“

„Jestli je moje teorie pravdivá,“ vysvětloval Page, „světla zintenzivňují osobnostní charakteristiky lidí, kteří se je snaží spatřit. Jako policejní důstojník jste profesionální skeptik. Na vyhlídkové plošině se váš skepticismus umocní. Jste příliš ostražitý na to, abyste ta světla viděl.“

Page se otočil k šerifovi. „Muž, který zabil vašeho otce, byl opilec a rváč. Poté, co se sem nastěhoval, u něj tyto projevy zesílily. Podle vaší domněnky se cítil ponížený, že ztratil zaměstnání ve Fort Worthu a musel odejít do malého města, kde se jeho příbuznému podařilo sehnat pro něj práci. Ponížení živilo jeho vztek. Jenže já tomu nevěřím. Čím déle jsem v Rostovu, čím více mluvím s lidmi a slyším, co si mezi sebou povídají, tím víc ve mně sílí přesvědčení, že světla zrcadlí to, co se odehrává v našem nitru. Způsobují, že naše vlastnosti a projevy nabývají extrémních rozměrů. Harriet Wardová tvrdí, že v době, kdy se zde natáčelo Právo rodu, byl James Deacon těmi světly úplně posedlý. Odrážela jeho potřebu stát se velkým hercem do té míry, že když měl podle scénáře zestárnout, opravdu vypadal staře.“

„Ale jak sám říkáte, vycházíte z předpokladu, že světla jsou skutečná,“ připomněl Medrano.

„I kdyby světla nebyla skutečná, moje teorie pořád platí. Za správných okolností lidé, kteří si přejí světla spatřit, je opravdu uvidí. Promítnou svou představivost v to, čemu věří. Výsledek bude stejný.“

„Chlap, který zabil mého otce, světla nikdy neviděl,“ podotkl Costigan.

„A to ho štvalo,“ opáčil Page. „Když jsme vás s Tori minule navštívili, uvažoval jste, zda mohou být lidé světly ovlivněni, i když je nevidí. Třeba nejde o světla. Možná hraje roli fakt, že člověk stojí ve tmě obklopen pustinou. Za těchto podmínek se lidé mění v extrémnější verze svých osobností.“

„Já jsem je viděl,“ přiznal Costigan z nemocničního lůžka.

Překvapeně se na něj podívali.

„V den pohřbu mého otce. Odešel jsem ze hřbitova, sedl do auta a odjel na pozorovatelnu. Potřeboval jsem být sám a přes den tam nikdo nechodí. Seděl jsem v služebním voze svého otce a myslel na to, co se mu stalo. Tehdy jsem sloužil u policie v Dallasu. Rostovská městská rada mě požádala, abych převzal otcovu funkci a stal se novým místním šerifem. Jenže já jsem si vůbec nebyl jistý, jestli chci dál působit jako ochránce zákona, protože mě lidé mockrát zklamali a domníval jsem se, že mnozí vůbec nejsou hodni toho, aby jim někdo pomáhal. Nakonec jsem tam seděl celé odpoledne. To jsem si uvědomil až ve chvíli, kdy zapadalo slunce.

Začala přijíždět auta. Vystupovali z nich lidé a čekali, až se setmí, aby se mohli podívat na světla. Seděl jsem za volantem, až se snesla tma a několik diváků ukázalo k obzoru. Podíval jsem se tím směrem – a bůh je mi svědkem, spatřil jsem světla. Nemohl jsem tomu uvěřit. Když jsem přijel za tátou na návštěvu, občas jsem si tam v noci zajel, jestli je neuvidím, ale nikdy jsem neměl štěstí. A teď tam náhle byla. Tančící, poskakující, zářící, splývající. Barvy doslova hladily duši.

Seděl jsem tam a usmíval se a pak jsem určitě usnul, protože si pamatuju, že mě vzbudila vysílačka v hlídkovém voze. Volal zástupce mého otce, že potřebuje pomoc, protože se v baru strhla rvačka. Omlouval se, že by mi jinak nevolal, protože ví, že pochovávám tátu, ale prostě to sám nezvládne. Podíval jsem se k temnému obzoru, kde jsem předtím viděl světla, ale už zmizela. Řekl jsem zástupci, že hned přijedu. Nevím, co se mnou ta světla, která jsem konečně viděl, udělala, ale té noci jsem se rozhodl, že místo šerifa v Rostovu vezmu. Potom jsem tam nějakou dobu jezdil, jestli nenajdu třeba puberťáky s lucernami, kteří si dělají z lidí blázny, nebo prostě jakékoliv jiné vysvětlení těch světel, ale na nic jsem nenarazil. A už jsem je nikdy neviděl. Dodnes si nejsem jistý, jestli doopravdy existují. Možná jsem je, jak říkáte, prostě jenom potřeboval vidět.“

„Lidské potřeby,“ zašeptal Page. „Někteří lidé potřebují pomáhat druhým. Jiní potřebují nenávidět. A jíní třeba chtějí zaplnit prázdnotu.“

Danovi se při těch slovech podařilo nepodívat se na Tori.

„Další teorie,“ poznamenal zaujatě Medrano. „Ale jak ji chcete dokázat?“

„Dnes v noci se o to pokusím.“

„Jak?“

„Chci se k těm světlům dostat blíž.“ Costiganovi a Medranovi se ten nápad očividně nezamlouval. „Žádný strach, neudělám nic, čím bych vám způsobil další problémy.“

„My,“ prohlásila Tori. „My se o to pokusíme. Nevím, co máš v plánu, ale jdu do toho s tebou.“

51

Vyšli z nemocnice a Medrano řekl Danovi: „Musím se vrátit k vyhlídkové plošině. Doufám, že jste svůj slib nezpůsobit mi další problémy myslel vážně.“

„Nebojte se, k vám nebo k těm zvědavcům se vůbec nepřiblížím. A nemám v úmyslu porušit žádný zákaz vstupu.“

„Rád bych věděl, co vlastně plánujete.“

„Zítra ráno dostanete podrobné hlášení.“

Medrano ho probodl pohledem a seběhl k černobílému hlídkovému vozu.

Dan a Tori zůstali na betonových schodech, z nichž sálalo teplo.

„Víš co?“ oslovila ho manželka. „Začínám ti rozumět.“

Page se k ní otočil a neuniklo mu, jak šarlat zapadajícího slunce zvýrazňuje barvu jejích vlasů.

„Trvalo mi to deset let manželství.“

„Doufám, že nemáš na mysli něco špatného.“

„Ne, naopak. Včera jsi řekl, že si od trápení ulevuješ tím, že se soustředíš na drobné detaily.“

„To je pravda.“

„Vtip je v tom, že celek tě může zahltit, kdežto menší části lze zvládnout – protože nejsou tak velké.“

„Jo, tak nějak to vnímám.“

„No, jestli je tomu skutečně tak, poskytl jsi mi životně důležitou lekci. Včera a dnes jsem se soustředila na maličkosti. Teprve po chvíli jsem přenesla pozornost k většímu celku. K tobě. Ty jsi opravdu chytrý chlap.“

Page se pokusil o žert. „Dřív sis toho nevšimla?“

„Používáš světla, abys nemusel myslet na mou rakovinu. Pojímáš tuto záležitost jako policejní vyšetřování.“

„Což také je,“ přiznal. „I když je v tom mnohem víc. Ale pomáhá mi to přežít den a připravit se na úterý.“

„Odvádí to tvůj mozek od skutečnosti, na kterou ani jeden nechceme myslet. A já využiju tvé vyšetřování stejným způsobem. Věřím, že dokud budeme mít co dělat, nesložím se.“ Pátravě se na manžela zadívala. „Způsob, jakým kladeš otázky. Jak vyhodnotíš lidi a přiměješ je udělat to, co potřebuješ. Ano, opravdu jsi chytrý chlap.“

„Zdá se mi, že využíváš mou taktiku. Snažíš se něco zjistit.“

„Co dnes v noci podnikneme? Jak se chceš dostat blíž ke světlům?“ Vtom se Tori usmála – v poslední době vskutku vzácný jev. „Už to mám. Řekl jsi, že se nepřiblížíme ke zvědavcům a neporušíme zákaz vstupu. Poletíme letadlem.“

52

„Potřebuju další vzbouření nebo střelbu, aby příběh znovu nabral obrátky,“ řekl Brent Anitě, která řídila.

„A proč ne třeba epidemii dýmějového moru?“ nadhodila se špatně skrývaným sarkasmem.

„Hele, já vím, že mě všichni považují za blbce.“ Reportér hleděl na pustou krajinu, která ubíhala za okny. Dobytek rozptýlený po pastvinách uškubával řídkou trávu. „Ale musíš uznat, že jsem naší stanici zajistil fantastickou sledovanost. Hlavní věc je tón, kterým zprávu podáš. Ty pitomosti o světlech musí znít důležitě, jako senzační novinka. Jestli nám má CNN dál platit za naše vstupy, pak musíme působit důvěryhodně, i když mluvíme o největší kravině, na jakou jsem kdy narazil.“

„Tak proč potom jedeme na tu observatoř? Včera večer jsi plácal cosi o mimozemšťanech. Doufám, žes to nemyslel vážně.“

„Jasně, byl to jenom žert. Improvizuju, to přece sama vidíš. Ale poznám, co potřebuju, když mi to trčí před nosem. Kromě toho nechápu, na co si stěžuješ. Máš snad na práci něco lepšího?“

„Ne, když nepočítám snahu vydělat co nejvíc na přesčasech. A nechápu, jaks přišel na to, že si stěžuju.“

Anita zajela ke krajnici a zastavila. Brent hleděl zvířeným prachem na výstražnou tabuli.

VĚDECKÁ OBSERVATOŘ

MAJETEK VLÁDY SPOJENÝCH STÁTŮ

VSTUP PŘÍSNĚ ZAKÁZÁN

NARUŠITELÉ BUDOU POTRESTÁNI PODLE ZÁKONA

„Přátelské přijetí,“ podotkl. „Udělej pár záběrů, jak stojím vedle té výstrahy.“

Vystoupil z dodávky do ostrého slunečního svitu, prošel oblakem prachu a postavil se vedle tabule. Rozhodnutý udržet si drsný vzhled se neobtěžoval s oprašováním obleku. S rozepnutým límečkem a povolenou kravatou zvedl k ústům mikrofon vybavený vysílačem, který posílal zvukový signál přímo do Anitiny kamery. Jenže poprvé po příletu do Rostovu nenašel vhodná slova a vůbec nevěděl, co říct.

Anita s těžkou kamerou na rameně zaostřila na jeho obličej. I na kameře měla shora upevněný mikrofon, nazývaný puškový, který trčel jako hlaveň a zachycoval okolní zvuky, ale ne tak čistě jako ten v reportérově ruce.

Po dlouhém mlčení vyhlédla zpoza okuláru.

„Copak, nemůžeš popadnout dech?“

„Ten sarkasmus si laskavě odpusť.“

„Tví fanouškové čekají.“

„Tak se na to vykašleme. Zajedeme k observatoři a zkusíme, jestli nenarazíme na něco zajímavého. Později se můžeme vrátit a natočit úvod jako poslední.“

„Myslím, že k té observatoři nezajedeme.“ Anita ukázala na kovovou bránu, která přehrazovala příjezdovou cestu. Byla zamčená.

„Počítám, že se budeme muset vrátit do města.“ Otočila se, že uloží kameru na zadní sedadlo.

„Třeba ne.“ Brent prošel k zadnímu sloupu brány.

„Co děláš?“

„Byla jsi někdy na farmě?“

„Jednou jsem si zašla do zoo.“

„Můj děda vlastnil v Ohiu sto akrů. Každé léto jsem za ním na dva týdny jezdil. Vzpomínám, jak jednoho dne vyjel s traktorem na pole, ale brána byla náhodou zamčená a on neměl klíč, aby ji otevřel. Ještě nikdy jsem nikoho neslyšel tak dlouho klít.“ Reportér se při vzpomínce usmál a zkoumal závěsy. Pak přikývl. „Pomoz mi, prosím tě.“

Odložila kameru a došla k němu. „Tvůj děda přišel na způsob, jak projet?“

„Chyť bránu tady na konci a pomoz mi ji zvednout.“

Anita pokrčila rameny a pevně uchopila jeden konec kovových sloupků. Společnými silami se vzepřeli a zvedli křídlo. Závěs tvořily kovové kruhy nasazené na čepech. Nevyžadovalo ani moc úsilí pozvednout bránu a vysadit oka z čepů. Odsunuli křídlo a za minutu již dodávka projela vzniklou mezerou.

„Řekl bych, že vláda najala na stavbu té brány místního řemeslníka a zapomněla mu říct, aby chránil přístup na observatoř, ne na pastvinu.“

„Tys nečetl tu část, kde se mluví o potrestání narušitelů podle zákona?“ zeptala se Anita.

„Řekneme, že jsme našli bránu vysazenou a dostali jsme strach, jestli se nestalo něco hrozného. Pokládali jsme za svou povinnost prozkoumat situaci.“ Odmlčel se a podíval se na ni. „Ale nenechej se ode mě nutit k ničemu, co by ti bylo nepříjemné. Chceš toho nechat?“

„V žádném případě,“ odvětila Anita. „Slyšels někdy o cholle?“

„Co to je?“

„Druh kaktusu. A moje přezdívka na střední škole.“

„Proč zrovna kaktus?“

„Když se do mě začali lidi navážet, cítili se nakonec stejně, jako kdyby si vrazili trny pod kůži a ty jim tam zhnisaly.“

Brent se na ni podíval s nově probuzeným zájmem. Byla sotva metr šedesát vysoká a padesát kilogramů neměla ani oblečená, ale drobně rozhodně nevypadala. Při soustavném vláčení třináctikilové kamery na rameně si člověk vypěstuje pořádné svaly A z jejích tmavých očí vyzařovala zvláštní síla.

„Hele, já se do tebe fakt nenavážím,“ uklidňoval ji. „Prostě jestli nechceš dovnitř, nemusíš. Můžeš tady na mě počkat.“

Anita už mířila k autu a prohodila přes rameno: „Pochopitelně že chci dovnitř.“ Culík protažený pod baseballovou čepicí jí nezbedně poskakoval na krku. Manipulovala s kamerou, jako kdyby nic nevážila, a bez známky námahy ji odložila do kabiny. Pak vklouzla za volant a vytočila motor.

Brent počkal, až projede, a vrátil křídlo na místo, aby brána vypadala jako zavřená. Pak nastoupil do auta a Anita vyrazila po cestě, zanechávajíc za sebou mraky prachu.

„Jestli je tam strážný, prach ho na nás upozorní mnohem dřív, než se k objektu dostaneme,“ varovala.

„Žádný problém. Chci jenom pár záběrů toho místa. Třeba uvidím něco, co by mohlo mít souvislost s těmi světly, ačkoliv si neumím představit, co by to asi mohlo být. Nerad to přiznávám, ale mám pocit, že tenhle příběh už vyšuměl.“ Na okamžik se zamyslel. „Pokud se dnes večer neobjeví nový šílenec s puškou. Naděje umírá poslední.“

Mrkl na levou ruku, kterou svírala volant. „Vidím, že nenosíš snubní prsten, tak soudím, že nejsi vdaná. Máš přítele?“

„Hele, doufám, že mě nechceš sbalit.“

Anita sáhla do jedné z mnoha kapes na khaki kalhotách, do té, z níž trčela kovová karabina. Když ji vytáhla, visel na konci řetízku černý vystřelovací nůž. Stiskla palcem pojistku a ze střenky s cvaknutím vyskočilo ostří.

„Nezapomeň na mou přezdívku ze střední,“ zamávala nožem.

„Proboha, já se jenom snažím udržovat konverzaci,“ bránil se reportér. „Chtěl jsem zjistit, co… Jak jsi to říkala? Cholla… To zní skoro jako motorkářská fanynka.“

„Taky že jo.“

„Prostě mě zajímá, jak se z kaktusu stane kameraman.“

„Kameramanka. Měla jsem kluka. Předváděl se na motorce, havaroval a zabil se. Samozřejmě mu dost uškodilo, že neměl přilbu. Ale stejně mě pár dní před smrtí pustil k vodě kvůli jiné holce. Tehdy jsem pochopila, že motorkářský fanynky nemají budoucnost. Náhodou jsem narazila na inzerát místní přípravky. Zašla jsem se tam podívat a zeptala se, jaké kurzy nabízejí. Přišlo mi, že by mohlo být docela fajn naučit se zacházet s televizní kamerou.“

„Hlavně že si kritikové pořád stěžují, jaký má televize špatný vliv na mládež. Je tvá práce skutečně tak fajn, jak sis myslela?“

„Jenom se podívej na ty úžasné lidi, s kterýma spolupracuju.“

Brent se zasmál.

„A ještě to chvíli potrvá,“ dodala. „Dokud tě nezlanaří CNN. Doufáš v to, viď? Až se to stane a budou potřebovat kameramanku, nezapomeň za mě ztratit slovo.“

„Spolehni se.“

„Nikdy nic neslibuj, pokud to nemyslíš vážně.“

„Ale já to myslím vážně. Opravdu. Jestli mě přijmou, přimluvím se za tebe. A teď schovej ten nůž.“

Nyní se zasmála zase Anita. „Podívej na ty obrovské antény,“ ukázala na gigantické disky, které se vynořovaly nad obzorem, jak se blížili k observatoři. „Připomínají mi roboty z Terminátora.“

„To není špatné,“ pochválil ji reportér. „Tuhle větu určitě použiju.“

„Posluž si. Máš ji gratis, když k CNN nastupujeme společně. Myslíš, že se v Atlantě sežene slušné mexické jídlo? Chorizo? Nebo kuřecí enchiladas se spoustou jalapeños?“

„Těžko říct, ale pochybuju.“

„V tom případě se asi přesuneš do Atlanty sám… Jo, ty disky fakt vypadají jako roboti.“

Přiblížili se k anténám a Brenta ohromily jejich rozměry. Jsou čtyři nebo pět pater vysoké, pomyslel si. A táhnou se na vzdálenost dvou nebo tří městských bloků. No, když nic jiného, aspoň získáme působivé záběry.

O minutu později je už mohl spočítat. Devět. Pak si uvědomil, že se spletl. Za ostatními se skrývala desátá anténa, nakloněná k zemi, jako kdyby byla v opravě.

Za terénní vlnou se vynořil plot korunovaný ostnatým drátem.

Ne jeden, ale hned tři, všiml si reportér udiveně. A ty dvě vnitřní řady jsou celé z ostnatého drátu.

„Tady fakt nestojí o návštěvníky,“ poznamenala Anita.

„Počítám, že se bojí, aby jim dobytek neponičil ty disky.“

Cesta vedla k bráně vysoké dobré tři metry a vypletené tak hustým a pevným pletivem, že by zastavilo rozjetý náklaďák. Tabule na třetím plotu varovaly:

VYSOKÉ NAPĚTÍ

POZOR! NEBEZPEČÍ ÚRAZU

ELEKTRICKÝM PROUDEM

„To vysoké napětí má nejspíš zastavit krávy, kterým se podaří přelézt první dva ploty,“ ušklíbla se Anita.

„No jo, vypadá to trochu přitažené za vlasy,“ souhlasil Brent. „Vojáci tomu říkají přehnaná palebná síla.“

„Možná sem chodili vandalové z města a stříkali antény sprejem,“ napadlo Anitu.

„V tom případě jim plot nabitý elektřinou dokázal, jak silně vláda nesnáší sprejery.“

Vedle budovy, která vypadala jako betonová krychle, stál nákladní automobil s otevřenou ložnou plochou a sklopeným zadním čelem.

„Natočíme si to tady, dokud můžeme,“ navrhl Brent.

„Počkej, nejdřív otočím dodávku.“

„Příprava na neprodlený ústup?“

„Nenavážej se do cholly,“ varovala.

Zvířený prach se pomalu usazoval. Vystoupili z auta a mžourali do pronikavých slunečních paprsků, které se odrážely od bělostných mamutích antén.

„Tohle se bude na obrazovce nádherně vyjímat.“ Anita zvedla kameru ze zadního sedadla a připojila k ní novou baterii. „Postav se k bráně. Zamířím objektiv nahoru na ty disky, potom sjedu na jednu výstražnou tabuli a nakonec na tebe.“

„Mluvíš, jako kdybys byla režisér, ne kameraman.“

„Režisérka a kameramanka. Už sis promyslel, co budeš říkat? Ať to nedopadne jako posledně.“

„Ta nakloněná anténa…“

„Co je s ní?“

„Zdá se, že míří k Rostovu.“

„No a?“

„Co kdybych naznačil, že je nasměrovaná na světla?“

„Jako že od nich přijímá signály? Myslíš, že to CNN koupí?“ Zadívala se však na svisle nastavenou anténu, jako by ji ta myšlenka zaujala.

„Nic lepšího mě momentálně nenapadá.“

„V takovém případě nebudu jediná, kdo neodjede do Atlanty,“ popíchla ho, ale přesto přičinlivě zvedla kameru na rameno.

„Měla bys mi víc věřit. Až se rozjedeme, já už na něco přijdu. Hlavně natoč tu anténu nakloněnou k Rostovu. V případě potřeby můžu později namluvit komentář.“

Náhle za sebou zaslechl nějaký hluk. Spustil ruku s mikrofonem k boku, ohlédl se k plotu a spatřil, jak se otevírají dveře betonové krabice.

Objevil se v nich muž. Vycouval z temné dutiny, předkláněl se a něco táhl. Brent neviděl, co to je. Khaki uniforma nepřipouštěla žádné pochyby o jeho pracovním zařazení – strážný.

Muž se ohlédl, aby se podíval, kam šlape. Zarazil se, když spatřil dodávku, a ihned pustil to, co táhl. Temnota za dveřmi předmět spolehlivě skrývala.

Strážný se napřímil a otočil se k reportérovi. Měl hodně krátké vlasy, tvrdý výraz obličeje, svalnatý hrudník a široká ramena.

Udělal několik kroků a zastavil se před náklaďákem. „Domnívám se, že umíte číst.“

„Co prosím?“ zeptal se Brent. Mikrofon držel schovaný za pravým stehnem.

„Tabule u silnice. Jak jste se dostali přes zamčenou bránu?“

„Byla vysazená z pantů,“ odvětil reportér. „V poslední době se tady dějí hodně divné věci. Báli jsme se, jestli se tu nestalo něco zlého, tak jsme se chtěli přesvědčit.“

„Tady je všechno v naprostém pořádku. Tu bránu nechám spravit. Proč myslíte, že byla vysazená?“

„Možná nějací puberťáci.“

„Puberťáci. No jasně.“

„Já jsem Brent Loft. Televizní reportér.“ Levou rukou – pravá držela ukrytý mikrofon – ukázal na zkratku stanice, vyvedenou velkými písmeny na boku dodávky.

„Jo, viděl jsem vás v telce. Mluvil jste o té střelbě.“

„Díky.“

Kyselý výraz na tváři strážného prozrazoval, že svá slova nemínil jako kompliment. Brent se však nevzdával. „Tohle místo vypadá úplně fantasticky. Říkal jsem si, že když už jsme tady, mohli bychom o vás natočit krátkou reportáž. Je tu někdo, s kým bych si mohl promluvit?“

Doufal, že Anitina kamera běží. Netušil kam jej rozhovor se strážným zavede, domníval se však, že záběry bude moci použít. Muž v uniformě stál moc daleko, aby Brentův mikrofon zachytil jeho hlas, ale reportér mluvil hodně nahlas, takže jeho část konverzace bude zaznamenána.

Očekával zdvořilou vytáčku, něco jako že úředník pro vztahy s veřejností na víkend odjel nebo podobnou výmluvu. Úsečné „ne“ jej překvapilo.

„Ne?“

„Jak stojí na té tabuli, tento komplex patří vládě. Jestli chcete skončit před soudem, chvíli se tady poflakujte, než zavolám policii. Pokud ale máte zájem urovnat tuto záležitost v klidu, sedněte do dodávky a vraťte se na silnici. Hned teď.“

Brent se pozorně zadíval do otevřených dveří betonové budovy. Předmět, který strážný táhl, ležel ve stínu, ale i tak bylo vidět, že je na konci kulatý jako kopací míč.

„No, třeba byste mi mohl poskytnout rozhovor vy, co říkáte?“ zkusil to reportér. „Jak se vám tady na observatoři pracuje? Je vzrušující podílet se na tak velkém projektu, nebo to člověka po čase znudí jako většina profesí?“

Strážný rozzlobeně přimhouřil víčka.

Brent nepolevoval. „Studuje tahle observatoř jenom hvězdy a komety a černé díry, nebo je také součástí projektu SETI?“

Strážný zatínal zuby.

„Znáte projekt SETI, ne?“ naléhal reportér. „Hledání mimozemské inteligence.“ (Anglicky Search for Extraterrestrial Intelligence. (Pozn. překl.) )

Teď se strážný zamračil. „Já vím, co ta zkratka znamená.“

„Netvrdil jsem, že to nevíte.“

„V té souvislosti jsem slyšel vtip, že bychom měli hledat inteligentní život tady na zemi.“

Brent znovu zaostřil pohled na otevřené dveře. Vypadalo to, že kopací míč má vlasy.

A sakra.

Snažil se nedat nic najevo.

„Žijete tady?“ mluvil dál a modlil se, aby měla Anita zapnutou kameru. „Jaké to je bydlet v takové pustině?“

Strážný měl paže volně svěšené podíl boků. Sevřel prsty do pěsti. Uvolnil je. Sevřel. Uvolnil.

„Tak hele, dávám vám přesně minutu na to, abyste vypadli, jestli nechcete skončit za mřížemi. Nasedněte do auta a zmizte.“

Brent nenápadně přenesl pohled na nákladní automobil. Ložná plocha nebyla prázdná, nad bočnicí se rýsovaly obrysy nějakých předmětů… Jeden z nich vypadal jako rukáv košile – ještě navlečený na něčí paži.

„No dobře,“ podvolil se a jen s největším vypětím vůle zachoval klidný tón. „Promiňte, že jsme vás obtěžovali.“ Znepokojilo ho, jak silně se mu náhle rozbušilo srdce. „Jenom mě napadlo, že by se tu dala natočit zajímavá reportáž. Bohužel vidím, že jsem se spletl.“

I strážný byl všímavý muž. Hleděl za Brenta na Anitu – či spíše na její kameru. Pak jako by si uvědomil, že reportér skrývá u stehna mikrofon.

„Nechceme žádné potíže,“ řekl Brent.

„Jistě že ne. Máte pravdu. Tohle místo je opravdu fascinující. Víte co? Chvilku počkejte a já seženu chlapíka, s kterým si můžete promluvit o povolení tady natáčet.“

Kývnutím naznačil, aby zůstali, kde jsou, vešel do betonové budovy a odsunul předmět, který předtím táhl, takže na něj už nebylo vidět. Pak zmizel ve tmě.

„Jedeme, Anito,“ vyhrkl naléhavě reportér a otočil se k ní. Dívka držela kameru nevinně svěšenou u boku.

Jenže červené světélko varovně zářilo a Brent pocítil navzdory strachu, jenž se ho zmocnil, radostné vzrušení – rozhovor se strážným byl zaznamenán.

Dodávka stála zádí k observatoři. Anita se k ní rozběhla a hodila kameru dozadu.

„Na tom náklaďáku leží mrtvoly,“ konstatovala stroze.

„Jo, a další tělo táhl z toho baráku. Co se tu sakra stalo?“ Sprintoval k autu a jeho plíce lapaly po vzduchu jako po vysilujícím závodu.

Anita přibouchla zadní dveře a přiskočila k předním v zoufalé snaze vklouznout co nejrychleji za volant.

Z levé paže nad loktem jí vystříkl proud krve.

Upadla.

Brent zalapal po dechu a náhle si uvědomil, že slyší výstřely, hlasité a rychle za sebou jako při ohňostroji. Něco mu zasvištělo kolem hlavy a zacinkal kov o kov. Ohlédl se přes rameno k observatoři. Strážný stál v otevřených dveřích a střílel z automatické pušky. Tři řady plotu naštěstí posloužily jako clona, dráty a pletivo mnohé kulky odrazily nebo vychýlily. Vzduchem létaly kusy kovu a praskaly elektrické výboje doprovázené roji jisker.

Žhavá střela lízla Brentovi ucho, když přiskočil k Anitě a odtáhl ji před dodávku mimo dohled strážného. Před necelým měsícem odvysílal reportáž o přestřelce mezi třemi bankovními lupiči a osamělým policistou. Ochránce zákona přežil, protože se kryl za svým hlídkovým vozem, přesněji řečeno za motorem, který, jak se reportér dozvěděl, dokáže zastavit každou kulku.

„Anito. Anito.“

Ulevilo se mu, že je dívka při vědomí, ale vylekalo ho, když viděl její vytřeštěné oči a slyšel, jak sípavě oddechuje bolestí. Tmavá pokožka jí zbledla. V místech, kudy ji táhl, zůstala v písku krvavá stopa. Roztřepená rána nad loktem byla tak široká a hluboká, že jí prosvítala bílá kost.

Bože, ona vykrvácí!

Brent se málem pozvracel.

Horečně vzpomínal na kurz první pomoci, který před lety absolvoval. Strhl si vázanku a omotal ji kolem pažní kosti nad průstřelem. Improvizujte, kladl jim na srdce záchranář, který je školil. Celý zpocený uvázal konce kravaty na uzel, vsunul pod ni tužkou a otáčel jí, aby škrtidlo utáhl.

„Po tomhle ti paže částečně znecitliví,“ vzpomněl si na další záchranářovu poučku. „Bolest by se měla zmírnit.“

„Panebože, to doufám,“ zasípala Anita a kousla se do rtu.

Střelba ustala. Horký vzduch k nim donesl zápach střelného prachu. Brent potlačil paniku a opatrně vyhlédl vedle předního nárazníku. Strážný stál ve dveřích, zahodil prázdný zásobník a právě vkládal do zbraně nový. Obličej měl zkroucený do bolestné grimasy. Docvakl zásobník, podíval se k Brentovi a vypálil k zadním pneumatikám dodávky. Do vzduchu znovu vylétly snopy jisker a kusy drátů, jak plot mnohé kulky odklonil, ale proniklo jich dost, aby rozpáraly gumy. Ozvalo se dvojí bouchnutí.

Zadek dodávky poklesl.

Zemřeme, pomyslel si Brent.

Ačkoliv se mu hrudník zvedal jako kovářský měch, plíce zápasily s nedostatkem vzduchu. Představil si, jak strážný hází jejich těla na korbu náklaďáku k ostatním. Horečně vyškubl z pouzdra na opasku mobilní telefon a namačkal číslo, avšak když zvedl přístroj k uchu, zasténal. Nic než mrtvé ticho.

V ústech cítil žluč. Mrtvé ticho.

„Vsadím se, že vím, co děláte!“ křikl strážný. „Pokoušíte se někam zavolat mobilem! Ušetřete si námahu! Nebude fungovat! Civilní signál tak daleko nedosahuje!“

„Náš šéf ví, že jsme sem jeli!“ houkl Brent v odpověď. „Někoho pro nás pošle!“

„Až ten někdo uvidí výstražnou ceduli, bude mít dost rozumu, aby nevstupoval na vládní pozemek! A jak dlouho bude váš šéf čekat, než začne přemýšlet, kde jste? Dvě hodiny? Tři? I kdyby vás sem přišel někdo hledat, věřte mi, že už vás nenajdou!“

Brent sebou trhl, když strážný vypálil další dávku. Tentokrát prošlo dírami v plotu mnohem více kulek a roztříštily zadní okna dodávky.

„Teď už litujete, že jste tu výstrahu neposlechli, co?“ hulákal strážný. „A nemůžete popřít, že jsem vás nevaroval! Říkal jsem, že skončíte před soudem! Hej, pane velký reportére, mám pro tebe otázku!“

„Ptejte se, na co chcete!“ Brent hrál o čas.

„Chodil jsi do nějaké školy pro hlasatele?“

Co tím k čertu…? Brent neměl na vybranou, musel šílenci vyhovět. Všechno je lepší než nechat po sobě střílet.

„Ano, mám bakalářský titul v oboru televizního komentátorství!“

„To jsem si myslel! Musel ses to naučit! Taková hromada sraček se nemůže jen tak narodit!“

Do zadní části dodávky se zavrtaly další střely.

Brent slyšel, jak na zem vytéká nějaká kapalina, a jeho nos zachytil pach benzinu, který crčel z proděravělé palivové nádrže.

Hned nato zaslechl něco jiného – vzdálené bzučení motoru. Někdo sem jede. Pomůže nám. Zahleděl se na prašnou cestu vedoucí k hlavní silnici, ale po očekávaném oblaku prachu ani stopa.

Bzukot se blížil a nabýval na síle, přecházel ve vrčení.

Ve vzduchu. Otočil se ke klesajícímu slunci a spatřil siluetu helikoptéry rychle se blížící k observatoři.

Díky bohu, pomyslel si vděčně.

Strážný si musel vrtulníku také všimnout. „Za chvíli se s tebou vypořádám, pane televizní reportére!“

S ústy vyschlými strachem Brent vyhlédl za dodávkou a viděl, že strážný mizí v temnotě za dveřmi. Betonová budova byla malá, uvnitř se určitě nacházelo schodiště vedoucí do podzemí.

Když tam strážný zmizel naposled, vrátil se s útočnou puškou. Brent se neodvažoval domýšlet, s čím se objeví teď.

Koutkem oka zahlédl pohyb. Anita se zvedla se sténáním do sedu a opřela se o přední nárazník.

„S tou zraněnou paží nemůžu řídit.“ Bolestně sykla a zakryla si ránu dlaní. „Klíček mám v pravé kapse kalhot.“ Po tvářích se jí řinul pot. „Musíme vypadnout, dokud se zabývá něčím jiným.“

Brent jí sáhl do kapsy a vylovil klíč od auta. Kromě toho vytáhl i vystřelovací nůž. Nevěděl sice, co s ním bude dělat, ale přicvakl si karabinu k poutku kalhot.

Anita se vyškrábala na nohy.

Brent k ní přiskočil, aby jí pomohl. Objal zraněnou dívku kolem pasu a odváděl ji k boku dodávky. Prudce a sípavě oddechoval, když ji usazoval na místo spolujezdce. Co nejtišeji zavřel dveře a oběhl kapotu na levou stranu. Kolena se mu klepala hrůzou a měl co dělat, aby se vsoukal za volant. Roztřesené prsty nedokázaly vsunout klíč do zapalování.

No tak! Vlez tam! Klíč konečně zapadl do otvoru.

Otočil klíčem a projel jím triumfální záchvěv, když se motor se zarachocením probudil k životu. Triumf se ovšem okamžitě změnil v paniku, když ve zpětném zrcátku spatřil, že strážný vyběhl ze dveří. Puška, kterou držel šílenec v ruce, měla pod hlavní upevněný tmavý objekt.

Brent dupl na plyn a cítil, jak se prasklá zadní kola pokoušejí zabrat. Hrany disků se zakusovaly do hlíny a vyhazovaly gejzíry kamínků a prachu, který strážného zakryl.

Třeba mu prach nedovolí mířit!

Dodávka nemotorně poskočila dopředu.

Anita našla sílu promluvit: „Uber plyn, ať neprotáčíš kola.“

Brent poslechl. Automobil zrychlil, vzdálenost od observatoře se zvětšila. Reportér ve zpětném zrcátku viděl, jak se prach usazuje, a spatřil strážného, který zvedl pušku k rameni. Přes řev vlastního motoru slyšel burácení helikoptéry nalétávající na přistání.

Dodávka se rozjela po polní cestě, holé disky bojovaly s prašným povrchem.

Hrůzou polomrtvý Brent znovu mrkl do zpětného zrcátka. Strážný najednou změnil směr, kterým mířil, a otočil se k přistávajícímu vrtulníku. Při pohledu z boku vypadal předmět pod hlavní mohutnější.

Reportér se naklonil přes Anitu a vyhlédl pravým bočním okénkem na masivní siluetu helikoptéry. Přiblížila se natolik, že za krycím sklem kokpitu nejasně rozeznával obličej pilota. Při dalším pohledu do zpětného zrcátka spatřil, že sebou puška škubla jako při výstřelu. Z objektu pod hlavní něco vyletělo.

Přední část vrtulníku explodovala. Ve chvíli, kdy tlaková vlna narazila do dodávky, zaburácel druhý výbuch – nejspíš palivové nádrže – který helikoptéru roztrhal na kusy. K zemi se snášel déšť kovových trosek: kusy rotoru, části trupu, fragmenty motorů. K nebi stoupal mrak kouře, palivo začalo hořet. Kostra trupu zachvácená plameny dopadla vedle plotu a převrátila se na něj.

„Madre de Dios,“ vydechla Anita v šoku.

Tachometr ukazoval pětadvacet kilometrů v hodině, maximální rychlost, kterou bylo vozidlo s roztrhanými zadními pneumatikami a ráfky zarývajícími se do země schopno vyvinout.

„Zvládneme to,“ zachrčela.

Brent se opět podíval do zpětného zrcátka a sevřelo se mu srdce, když viděl, že se strážný otáčí k dodávce.

„Opři se, Anito!“

Hlaveň pušky sebou škubla nahoru a z černého ústí odpalovače pod ní něco vyletělo.

Dodávku rozhoupala další tlaková vlna a Brent v zpětném zrcátku viděl, jak po výbuchu vyletěl gejzír hlíny a kamení.

„Už jsme dost daleko!“ vykřikl. „Ano, zvládneme to!“

Slova mu uvízla v krku – za dodávkou vyšlehly plameny.

Prostřílená nádrž, uvědomil si. Necháváme za sebou vyteklý benzin.

Plameny se rozběhly za vozidlem a Brentovi povolil močový měchýř.

„Ne!“

Zadek dodávky se zvedl, když plameny dohonily čůrek paliva vytékajícího z nádrže. Exploze nepřipomínala výbuch granátu. Nedoprovázel ji hlasitý třesk a neroztrhala karoserii. Přesto byla dostatečně silná, aby naplnila zpětné zrcátko šlehajícími plameny a chuchvalci kouře.

Brent dupl na brzdu. Plameny rychle postupovaly dopředu, ale reportérovi se ulevilo, když viděl, že Anitě ještě zbylo dost sil, aby otevřela dveře a vykulila se z auta. Rozrazil dveře na své straně, vyskočil a rozběhl se k ní. Zvedla se na koleno a s námahou se pokoušela vstát.

Brent popadl kameramanku kolem pasu, dovlekl ji k vyjeté brázdě, svalil se na zem a strhl ji k sobě.

Plameny již dosáhly do poloviny kabiny.

„Potřebuju kameru.“

„Neriskuj to. Trefí tě.“

Srdce mu bušilo tak silně, až se bál, že mu vyskočí z hrudi. Vztyčil se, vyrazil k autu a prudce trhl zadními dveřmi. Odvrátil hlavu od šlehajících plamenů a natáhl se pro kameru.

Něco mu hvízdlo kolem ucha. Kulka.

Rozkašlal se, jak se nadechl kouře, a v předklonu se rozběhl s kamerou v obou rukou. Další kulka jej těsně minula. Doběhl k brázdě a padl do ní zády napřed, aby nepoškodil kameru.

„Jsi blázen.“ Anita měla vytřeštěné oči a zdálo se, že ještě více zbledla.

„Matka mi to taky vždycky říkala.“

Stiskl tlačítko snímání a namířil objektiv k hořící dodávce. Přejel jím od zadní části, kterou již požár zcela pohltil, k předním sedadlům, jež v tom okamžiku vzplála. Pak zaostřil detail rozpárané zadní pneumatiky, která se již tavila žárem. Kouř se dramaticky šířil všemi směry.

„Zasáhl tě,“ zasípala Anita.

„Kde?“

„Do pravého ucha.“

Brent si sáhl na boltec a nahmatal trhlinu kluzkou krví.

„Krev ti teče po krku na rameno,“ zamumlala.

„Dobře. Když ti pomůžu nastavit kameru, myslíš, že bys to dokázala zabrat?“

„Ty jsi fakt blázen.“

„Čekáš snad, že budu sedět na zadku se založenýma rukama, zatímco se nás ten chlap pokouší zabít? Kamera je jediná zbraň, kterou mám. Natočím co nejvíc toho, co se tu děje. Jestli vyvázneme živí, bude to reportáž století. Podobná příležitost se mi už v životě nenaskytne.“ Při zmínce o životě se zarazil a v zoufalé snaze nalít si do žil trochu optimismu dodal: „Můžu za ni dostat cenu Emmy.“

„Můžeme.“

„Cože?“

„My za ni můžeme dostat Emmy.“

„Jasně.“ Namířil kameru na Anitu, zaostřil na krvavé skvrny na safari bundě a pak na provizorní škrtidlo ze své kravaty.

Vrtulník, napadlo ho. Musím ho natočit, dokud ještě hoří.

Odplazil se vyjetou kolejí dost daleko od dodávky, aby mohl věřit, že ho vrah soustředěný na plápolající vrak nezahlédne, a opatrně se zvedl. Z havarované helikoptéry stoupaly plameny a dým. Zaostřil na zbytky trupu a na vyvrácenou sekci plotu.

Ano, pomyslel si, za tohle určitě dostanu Emmy.

Vzápětí se opravil: My dva dostaneme Emmy.

Jestli přežijeme.

53

Seržant Lockhart minul tabuli s výstrahou NARUŠITELÉ BUDOU POTRESTÁNI PODLE ZÁKONA a zastavil se u brány, uzavírající cestu k observatoři. Od západu k němu doléhal vzdálený hukot helikoptéry. Klesající slunce mu svítilo do očí a neumožňovalo mu identifikovat zvětšující se tmavou tečku vrtulníku, ale předpokládal, že to bude zásobovací Black Hawk s dalším vybavením, o němž mluvil plukovník Raleigh.

Zatím žádný problém, vše probíhalo podle plánu.

A jako bonus dostal Lockhart možnost projet se na motocyklu. Sám sobě ovšem přiznával, že ještě větší radost mu udělala skutečnost, že se mohl plukovníka alespoň na chvíli zbavit. Ten chlap mu vyhrožoval, že ho pošle do válečné oblasti, a Lockhart začínal uvažovat, jestli by to nebylo příjemnější pověření než to současné. V podstatě jakékoliv místo by bylo lepší než ten zatracený podzemní bunkr pod opuštěnou leteckou základnou, z kterého člověku naskakuje husí kůže.

Zastřelit psa? Co to má k čertu znamenat?

Seržant sáhl do kapsy pro klíč, který dostal od plukovníka, a chystal se odemknout bránu. Pak si všiml, že jedno křídlo visí nějak volně. Ohlédl se ke sloupku a spatřil vysazené panty.

Se zamračením strčil do brány a otevřel ji. Protlačil motorku otvorem a chtěl se rozjet po polní cestě k observatoři, když ho hlasitý zvuk přiměl přikrčit se. V Iráku slyšel ten zvuk víckrát, než mu bylo milé.

Vzdálené zaburácení výbuchu.

Zaznělo od observatoře.

O vteřinku později následovala druhá exploze. Lockhart se zadíval k nebi, ale místo helikoptéry spatřil sloup kouře.

Třetí výbuch vyslal k obloze další dým.

Sáhl do ruksaku na zadním nosiči motocyklu. Batoh obsahoval rozloženou karabinu M4, dva náhradní zásobníky po stovce nábojů a pět krabic munice – znepokojující množství, na němž však plukovník trval.

Kromě toho ruksak skrýval vysílačku s šifrovaným kanálem, kterou teď seržant spěšně vytáhl.

54

Raleigh držel chránič sluchu v ruce a poslouchal znepokojující hlášení z vysílačky. V ústech mu vyschlo, což byl u něj vzácný jev.

„Dřív než po setmění žádné posily poslat nemůžu,“ oznámil do mikrofonu vysílačky. „Nemáme jiný dopravní prostředek než ty dva suburbany. Jsou moc nápadné. Kdybych vyslal jednotku za denního světla, zvědavci namačkaní na silnici by si toho určitě všimli. Nemůžeme narušit bezpečnost a utajení operace. Postupte co nejblíž k observatoři a proveďte průzkum. Každé zjištění ohlaste.“

Raleigh ukončil spojení a vrátil zátku do ucha, čímž zredukoval hluk z místnosti na třetinu. Všiml si, že někteří muži usazení za stoly s přístroji se po něm zvědavě ohlížejí. Přestože právě odbila šestá hodina večerní, zářivky stále navozovaly dojem, že jsou tři ráno.

„Už máte všechno nastavené?“ Náhlý dotaz pronesený ostrým tónem upozornil jednoho z podřízených, že by měl mít na práci naléhavější věci než poslouchat cizí rozhovory.

„Hned to bude, pane,“ odpověděl oslovený spěšně. „Začínáme zesilovat signály.“

Raleigh se mu postavil za záda. Obrazovku počítače pokrývaly náhodně rozmístěné body, vizuální prezentace šumu, který zněl z reproduktorů stojících na stolech vedle blikajících elektronických přístrojů. Police se prohýbaly pod přijímači, analyzátory a dekodéry. Půjde-li vše podle plánu, elektrostatický šum se brzy změní v kouzelnou hudbu, kterou slyšel ve Fort Meade, a na monitoru se objeví ekvivalent klouzajících a vznášejících se světel.

„Proč nemáte v uších ucpávky, vojáku?“

„Promiňte, pane. Měl jsem tolik práce, že jsem na ně zapomněl.“

Plukovník se přesunul doprostřed místnosti a zvýšil hlas.

„Teď mě všichni poslouchejte!“

Osm mužů zvedlo hlavy od elektronických zařízení, která nastavovali a ladili.

„Každý z vás musí nosit v uších chrániče.“ Ukázal na vlastní zátky. „Varoval jsem vás, že tento projekt pracuje se zvuky, které mohou poškodit sluch. Nechci, aby mi něčí matka přišla do kanceláře brečet, protože jste neposlechli rozkaz a ohluchli. Všichni si nasaďte ucpávky! Ihned!“

Spěšně poslechli.

„V případě nutnosti použijte sluchátka tlumící hluk. Přivezli jsme je s sebou.“

Spokojený, že všichni uposlechli rozkaz, zamířil ke kovovým dveřím, které vedly do nejvnitřnějších prostor podzemního komplexu. Po pravdě řečeno si nedělal starosti, že jeho lidé ohluchnou. Pokud se experiment nezdaří, hluchota bude ten nejmenší problém.

Ve skutečnosti doufal, že ucpávky, případně sluchátka, ochrání vojákům sluch do té míry, že nezemřou.

Zavřel za sebou dveře vnitřní komory a zadíval se na monitor uzavřeného televizního okruhu, který nabízel celkový pohled na opuštěnou leteckou základnu nad bunkrem. Za pobořenými a zrezivělými hangáry viděl psovoda, jenž s německým ovčákem hlídkoval podél plotu. Zvědavci postoupili tak daleko od vyhlídkové plošiny, že někteří s psovodem mluvili. Pes na ně divoce štěkal a sápal se na plot. Lidé zvedali ruce v mírumilovném gestu a ustupovali. Nechceme žádné problémy.

Raleigh uvažoval, jestli je německý ovčák normálně tak agresivní.

Brzy to zjistíme. Po setmění nechám psa zavést dovnitř. Uvidíme, jak se bude chovat. Má citlivější sluch než my. Čekají-li nás potíže, projeví se na zvířeti dříve než na člověku. A potom ho budeme muset zastřelit.

Zadíval se na masivní kovové dveře a ujistil sám sebe, že opravdu odolají i výbuchu granátu. Zkontroloval karabinu, která stála opřená v rohu spolu s několika plnými zásobníky na sto nábojů. Otevřel kartotéční skříň a ověřil si, že obsahuje vybavenou lékárničku a nouzové potravinové dávky včetně vody pro případ, že by se musel v místnosti zabarikádovat a delší dobu přežít bez pomoci zvenčí.

Co ještě bych měl naplánovat? Vždycky se něco najde.

Snažil se zohlednit všechny možnosti. Přesto se teď zamyslel nad pohnutými osudy tohoto místa a pátral v paměti, jestli něco neopomněl. Znal nazpaměť vše, co se na tomto kousku země odehrálo. Přečetl veškerá hlášení. Sahala do doby dávno předtím, kdy se tu poprvé objevila armáda. Jednu zprávu však nezískal ani od historika, ani od vysokého důstojníka.

Má ji od své prababičky.

55

22. ledna 1916

Kůň silně zneklidněl. Normálně se choval tak ukázněně, že se jeho jezdkyně, devětadvacetiletá učitelka Dana Marie Brownová, ustaraně rozhlédla kolem sebe, jestli se neblíží kojoti.

Jela po prašné silnici, která vedla z Rostovu do Lodenu, pětadvacet kilometrů vzdáleného městečka, kde vždycky ve čtvrtek, v pátek a v sobotu vyučovala na místní škole. V pondělí, úterý a ve středu učila v Rostovu. Tři dny v týdnu představovaly maximum, na které byli dobytkáři ochotni uvolnit své děti z práce na ranči.

Občas se Dana zdržela ve škole od svítání do soumraku. Žáci dávno odešli a ona si připravovala výuku na druhý den nebo opravovala písemky. Byla to dlouhá a únavná pracovní doba, ale narodila se a vyrostla v Rostovu a v hlučném a přelidněném El Pasu, kde roky studovala, se jí vůbec nelíbilo. Před chaosem neznámého vnějšího světa dávala přednost dlouhým tichým hodinám v bezpečí domova.

V zimě, navlečená v ovčím kožichu, nasedla na koně kvůli časnému soumraku až po setmění. Nevadilo jí to. Hvězdy a třebas i jenom srpek měsíce poskytovaly dost světla, aby viděla na cestu. Když bylo někdy v noci zamračeno, svítila si lucernou.

Jako zkušená jezdkyně se nikdy nebála, že by nedokázala ovládnout kaštanového hnědáka, kterého jí koupili rodiče. Teď se však zvíře plašilo. Dana mu přitáhla uzdu a zapřela se nohama do třmenů, zatímco pečlivě propátrávala zrakem krajinu ponořenou do stínů. V letních vedrech nebyli kojoti jediní tvorové, které mohl kůň zvětřit a bát se jich – existovalo nebezpečí, že se na cestu vyplazil chřestýš, aby se zahřál od prohřáté země. Avšak této noci, kdy zamrzla voda ve vědru, to nepřipadalo v úvahu.

Přesto se Dana zachvěla obavami.

Donedávna se v tomto odlehlém koutu Texasu cítila naprosto šťastná, ale pak si její otec objednal z katalogu žhavou technickou novinku, rádiový přijímač. A právě dnes za jízdy myslela na eskalaci války v Evropě, která dosahovala nových vrcholů ukrutnosti a hrozila, že do bojů mezi Německem a Spojenci vtáhne i Spojené státy.

Než vyjela do Lodenu, zastavila se na krátkou návštěvu u rodičů a poslouchala zprávy, v nichž se mluvilo o použití otravných plynů chloru a fosgenu, které ničily postiženým plíce. A vyskytly se pověsti o vývoji ještě strašnějšího bojového prostředku, zpuchýřujícího hořčičného plynu, který rozkládá kůži zvenčí i zevnitř a zůstává nebezpečný i dlouho poté, co vsákne do země. V důsledku toho jím mohou být zasaženi i vojáci, kteří při pochodu zvíří prach – jako kdyby je nepřítel znovu napadl.

Tím zdaleka nebyly vyčerpány všechny hrůzy. Dana uvažovala o bolesti a utrpení, které působí nově vyvinuté zbraně, tanky a plamenomety. Během jinak poklidné cesty jí myšlenky vířily v mnohem větším zmatku, než by čekala.

Náhle její pozornost upoutal podivný jev. Vpravo na jižním horizontu se objevilo slabé světlo. Přimhouřila oči a uviděla světla, která se pohupovala a kývala do stran. Okamžitě se jí zmocnilo podezření, že se dívá na pochodně v rukou jezdců na koních. Ti ovšem mohli přijet pouze z jednoho směru. Z Mexika.

Tato myšlenka ji naplnila hrůzou, protože i z Mexika se stalo nebezpečné místo. Nedávná revoluce změnila zemi v kolbiště znepřátelených frakcí, kam Němci posílali vojáky, zbraně a peníze v naději, že Spojené státy budou tak zaujaty násilím jižně od svých hranic, že do války v Evropě nevstoupí.

Pro boha svatého, pomyslela si, snad to nejsou Němci!

Její kůň se stále vzpínal a odmítal poslušnost.

Uklidni se, nabádala se v duchu. Zvíře cítí můj strach. Proto tak vyvádí.

Nakonec usoudila, že to nebudou Němci, kteří zahájili invazi z Mexika. Když se totiž podívala pozorněji, světla vůbec nevypadala jako pochodně v rukou jezdců.

Ale pokud to nejsou pochodně, co tedy?

Postupně Daně docházelo, že by to mohla být světla, o kterých jako malá tolik slýchala. Ty historky jí nepřipadaly reálné a nevěnovala jim příliš pozornosti. A i když znala v městečku dost lidí, kteří tvrdili, že je spatřili, ona sama je nikdy nezahlédla.

Světla na vzdáleném obzoru nabyla podoby svítících míčků. Jejich barvy připomínaly duhu. Někdy se spojila a z modré a červené se stala fialová, ze zelené a červené žlutá. Pohybovala se ze strany na stranu nebo se zvedala a klesala jako unášená vlnami.

Zvětšovala se a jejich záře sílila.

Dana si uvědomila, že slyší vysoký tón, který nabýval na intenzitě, a než se nadála, rozbolely ji uši.

Kůň se náhle vzepjal. Přitiskla se mu na krk a nohama sevřela jeho boky. Zvíře v panice ržálo a uskakovalo stranou. Znovu se pokusilo vzepnout a pak se bez ohledu na její zkušenosti a úsilí ho zastavit rozběhlo po cestě.

Kůň se řítil bezhlavým cvalem a za normálních okolností by Dana neviděla překážky, ale jak se snažila splašeného oře zastavit, uvědomila si, že cesta je nepřirozeně osvětlená a mihotá se barvami, které se rychle přibližovaly. A pak se bez varování ocitla v obklíčení světel, která ji obklopila a polapila do divokého víru.

Kůň vyhodil zadníma a shodil ji ze sedla. Dopadla na zem a žebry jí projela prudká bolest. Před očima se jí dělaly mžitky a točila se jí hlava. Slyšela, jak zvíře vyděšeně řehtá. Dusot kopyt postupně slábl, až zanikl v dálce.

Nevěděla, jak dlouho ležela v bezvědomí. Když se probrala, světla byla pryč. Obloha se zatáhla, mraky zakryly hvězdy a měsíc. V nastalém šeru se vyškrábala na nohy. Navzdory zimě jí bolestí v hrudním koši vyvstal na těle pot.

Slabým hlasem se pokusila přivolat koně, ale zvíře se nevrátilo. Ještě jednou zavolala, pak vzdala marné úsilí a snažila se zorientovat. Kterým směrem leží Rostov, bližší z obou měst? Jestli se splete, bude muset dojít do Lodenu. Pochybovala, že na to má síly.

Zaklonila hlavu a hledala Polárku. Bolest zesílila a Dana se bála, aby znovu neomdlela.

Velký vůz. Musím najít Velký vůz.

Tamhle je. Už když byla malá, dal si její otec záležet, aby ji naučil navigaci podle souhvězdí pro případ, že by někdy ve tmě zabloudila. Spojnice dvou zadních kol Velkého vozu míří k poslední hvězdě oje Malého vozu, což je právě Polárka označující sever.

Nyní už věděla, kde je západ, směr, který ji dovede do Rostovu. Vrávorala po temné cestě a zavíraly se jí oči, až zakopla a spadla. Bolest ji probudila k plnému vědomí. Chvíli se plazila a pak se jí podařilo znovu vstát.

Čas ztratil význam.

Ucítila další bolestivý úder a uvědomila si, že narazila do stěny budovy. Teprve tehdy pochopila, že došla do města. V deliriu dvakrát špatně odbočila, než zabušila na dveře otcova domu.

Když otevřel, zhroutila se mu do náruče.

Druhý den ráno se zvěst o její anabázi rozšířila po celém městě a početní přátelé přišli ukojit svou zvědavost.

„Němci?“ ptal se veterinář. Rostov doktora neměl a zvěrolékař léčil zvířata i lidi. Teď Daně doporučil, aby nosila korzet, než se jí žebra zahojí.

„Ne,“ zamumlala přes rty sevřené bolestí. „Ti ne.“ Korzet jí stlačil zraněný hrudník tak silně, že nemohla dýchat.

„Ale řekla jsi nám, že jsi viděla jezdce s pochodněmi,“ připomněl jí otec. „Jestli to nebyli Němci, tak potom jedině Mexičané.“

„Ne, to jsem si jenom myslela…“

„Mohla to být výzvědná výprava,“ soudil rostovský starosta. „Někteří se přiblížili a hodili po tobě pochodně. Všichni víme, že Carranzovi lidé spolupracují s Němci. Možná Carranza zkoumá, jak hluboko může proniknout do Texasu, než si toho někdo všimne a spustí poplach.“

„Nebo to mohl být ten parchant Villa,“ přišel se svou domněnkou městský kovář. „Zoufale shání peníze a zásoby.“

„Mezi námi a hranicí je země nikoho,“ děsila se Danina matka. „Klidně by nás mohli pobít ve spánku.“

„Ne, to nebyli jezdci na koních,“ namítla Dana slabým hláskem, leč důrazně.

„Jak jsi to říkala?“ vyptával se starosta. „Světla, která jsi viděla, se pohybovala nad obzorem, a najednou se otáčela kolem tebe. Popsala jsi to tak nebo ne?“

„Ano.“ Oteklá žebra sevřená v korzetu jí sotva dovolovala promluvit.

„Mohlo to být letadlo. Jedno jsem viděl, když jsem posledně navštívil sestru v El Pasu.“

„Ale já jsem neslyšela motor.“

„Něco jsi přece slyšela. Alespoň jsi to tvrdila.“

„Bzučení,“ vydechla Dana. „Nedokázala jsem určit, co to bylo.“

„Zatímco se kolem tebe točila oslepující světla.“

„Ano, ale…“

Starosta vstal a oblékl si kabát. „Pošlu zprávu do Fort Blissu. Musíme varovat armádu.“

„Proč varovat?“

„Podle mě tu Němci zkoušejí novou zbraň.“

O den později se od odpoledního slunce odpoutala tmavá skvrnka. Hukot motoru přiměl obyvatele Rostova obrátit zraky k západu, kde se zvětšovala silueta letounu, jehož žlutá barva se živě rýsovala na modrém pozadí nebe. Byl to dvojplošník se dvěma otevřenými místy k sezení uspořádanými za sebou. Pilot, který seděl vzadu, však přiletěl sám.

Obletěl město i shluk občanů, kteří se shromáždili na hlavní třídě. Pak sklopil nos k zemi a letoun se snášel k nezpevněné vozovce. Dotkl se země, lehce poskočil a v oblaku prachu doroloval na louku spálenou sluncem.

Užaslí obyvatelé Rostovu běželi na pastvinu. Pilot zhasl motor, vzepřel se rukama o trup a seskočil do suché trávy. Na sobě měl vysoké boty a kožené rukavice, khaki uniformu a přes ni koženou bundu. Kolem krku si uvázal zelený šátek. Na plátěném opasku mu u boku viselo pouzdro s pistolí, kterou někdo identifikoval jako nový poloautomatický Colt pětačtyřicítku. Sundal si brýle a odhalil bílou kůži kolem očí, která kontrastovala se zbytkem obličeje špinavého prachem, jenž pokrýval i jeho knír.

„Jsem kapitán John Raleigh,“ představil se klidným, vyrovnaným tónem, který vzbuzoval pozornost. „Jestli chcete, můžete přistoupit blíž.“ Podpatkem vyryl do hlíny čáru. „Až sem. Ale letadla se nedotýkejte.“

„Jak to lítá?“ žasl jeden z přihlížejících.

„Vrtule žene vzduch na křídla, která mají takový tvar, aby pod nimi vznikl přetlak a nad nimi podtlak. Tlakový rozdíl pak zvedá letadlo nahoru.“

Několik lidí zakoulelo očima, jako kdyby mluvil čínsky. Jiní chápavě přikyvovali a hrstka z nich snad i porozuměla.

„Čím jsou pokrytá ta křídla?“ zajímal se jiný zvídavý občan.

„Pruhy plátna spojenými nepromokavým lepidlem, které připomíná pryskyřici.“

„To mi nepřijde moc pevné.“

„Ale stačí. Letoun mě sem donesl až z El Pasa.“ Pilot se rozhlédl a oslovil shromáždění. „Kde máte starostu? Potřebuju si s ním promluvit.“

„To jsem já, kapitáne. Ted McKinney jméno mé.“ Starosta vystoupil z davu a potřásl si s letcem rukou. „Díky, že jste se dostavil tak brzy. Pojďte se mnou, úřadovnu mám tamhle na konci ulice.“

„Děkuji, že jste nás upozornil,“ odpověděl kapitán Raleigh. „Rád bych hned začal. Armádu vaše hlášení velmi zaujalo.“

Zástup se rozestoupil, aby jim uvolnil cestu.

Starosta McKinney byl ředitelem jediné rostovské banky. Dvojice se uchýlila do budovy z nepálených cihel a zdržela se uvnitř celou hodinu. Na ulici se opět shromáždili lidé, zvědaví, o čem ti dva jednají.

Když pilot a starosta vyšli ze dveří, přešli ulici ke galanterii, která patřila Daniným rodičům. Manželé bydleli v bytě nad obchodem a zraněná dcera ležela u nich v obývacím pokoji.

Dav na ulici se rozrůstal.

O půl hodiny později vyšel z galanterie starosta. Za chvíli se vrátil obklopený rachocením a dýmem z výfuku svého Fordu model T.

Pak vyšel kapitán Raleigh a podržel dveře Daně, která oběma rukama svírala kabát přehozený přes ramena a poněkud toporně vykročila k autu. Kapitán jí pomohl na sedadlo spolujezdce a sám vyšplhal na zadní sedačku. Obyvatelé Rostovu s rostoucí zvědavostí sledovali, jak starosta McKinney vyjíždí z města po cestě do Lodenu.

Zimní slunce kleslo k obzoru a šarlat jeho paprsků zvýraznil hnědou barvu Raleighovy kožené bundy. Kapitán se nakláněl ze zadního sedadla, aby ho Dana slyšela i přes klapot automobilového motoru.

„Jsem vám vděčný, že jste souhlasila s tímto výletem, slečno Brownová. Jen málo žen by v sobě našlo dost odvahy vrátit se na místo, kde byly přepadené.“

„Nejsem si jistá, jestli jde o odvahu, kapitáne Raleighu,“ vysvětlovala zdráhavě Dana. „Možná mě sem přivádí spíš zlost.“

„Zlost?“ podivil se pilot a Dana si nemohla nevšimnout, jak je pohledný. Ať stál nebo seděl, vždy držel záda rovně jako pravítko. Pomyslela si, že by z něj byl výborný jezdec.

Zahnala tyto myšlenky a pokračovala: „Našli mého koně. Či spíše jeho kostru a zbytky masa po hostině kojotů. Nevím, co na mě zaútočilo, ale má to na svědomí moje ubohé zvíře.“

„Vašeho koně je mi líto.“ Jeho tón napovídal, že myslí svůj soucit upřímně. „Máte tušení, kde k tomu incidentu došlo?“

„Vyrazila jsem po setmění.“ Stmívalo se a Daně se nedostávalo dechu. Občas sykla bolestí, jak automobil poskočil na kameni nebo ve výmolu. „Svítily sice hvězdy a měsíc, ale i tak bylo dost obtížné určit, kde se právě nacházím.“

„Kolik bylo hodin, když jste vyjela do Lodenu?“

„Čtvrt na osm.“

„Víte to tak přesně?“

„Otec má bezdrátové rádio. Byla jsem u našich, když poslouchal zprávy o plynových útocích v evropské válce. No a zprávy začínají v sedm.“ Dana se odmlčela a sbírala síly. „Po deseti minutách už jsem byla tak rozrušená, že jsem se rozloučila s rodiči a sedla na koně. Ve čtvrt na osm jsem byla na cestě.“

„Podle toho, jak napřímená sedíte, vás určitě něco bolí,“ poznamenal kapitán účastně. „Víte určitě, že chcete jet dál?“

„Udělám, co bude třeba,“ odpověděla pevně. „Jenom mě tlačí korzet.“

„Korzet?“ zopakoval kapitán, očividně v rozpacích.

„Veterinář mi doporučil nosit korzet, aby mi zpevnil žebra a chránil je před nárazy.“

„Vy jste šla k veterináři?“ vyhrkl překvapeně.

„Tohle je dobytkářský kraj, pane kapitáne. Veterináře tady najdete snadněji než lékaře.“

„Jakmile se vrátíte domů, ten korzet si prosím sundejte. Mohl by vás zabít.“

Dana sebou škubla, jak starosta přejel další výmol. „Zabít? To snad nemyslíte vážně.“

„Armáda již nějakou dobu studuje různé způsoby léčení válečných zranění. Běžná praxe je zlámaná žebra zpevnit, jenže britští lékaři zjistili, že častým následkem takové léčby bývá zápal plic. Zpevňující obvaz zřejmě způsobuje mělké dýchání, které umožňuje hromadění tekutin v plicích. Pacient pak onemocní mnohem vážnější chorobou, než jsou zlomená žebra. Až si sundáte korzet, snažte se dýchat co nejvíc zhluboka. Bude vás to bolet, ale jedině tak zabráníte hromadění tekutin.“

Starosta rozsvítil reflektory. „Když už mluvíte o válce, kapitáne, zapojí se do ní Spojené státy?“

„Ano, určitě,“ odpověděl Raleigh. „Otázkou zůstává kdy. Proto mě sem armáda vyslala. Pokud Němci zkoušejí novou zbraň, potřebujeme o tom vědět. Slečno Brownová, dokážete odhadnout, jak dlouho jste byla na cestě, než jste uviděla ta světla?“

„Asi čtyřicet minut.“

„A jak rychle jste jela?“

„Mírným klusem. Přiměřeným tempem vzhledem k tomu, že svítily hvězdy a měsíc.“

„To znamená, že jste ujela přibližně osm kilometrů.“

Starosta se na důstojníka uznale ohlédl. „Podle mě jste určitě sloužil u kavalerie.“

„Osmý regiment.“

„Bojoval jste na Filipínách?“

„Slečna Brownová není zjevně jediná, kdo sleduje zprávy.“ Raleigh se zahleděl na horizont. „Ano, byl jsem na Filipínách. Když jsem se doslechl, že armáda cvičí piloty, usoudil jsem, že je lepší přes džungli letět, než se přes ni prodírat.“ Odmlčel se, pohled stále upřený do tmy. „Myslíte, že už jsme ujeli osm kilometrů?“

„Podle tachometru ano.“

„Tak zastavme a rozhlédněme se.“

McKinney sundal nohu z plynu a zatáhl za ruční brzdu. I při volnoběžných otáčkách rozklepaly vibrace motoru karoserii.

„Říkáte, slečno Brownová, že se světla objevila na jihu?“

„Správně.“

„Poslyšte, pane starosto, myslíte, že kdybyste vypnul motor, dokázal byste ho znovu nahodit? Nebo bychom tady uvázli?“

„Udržuji svůj automobil ve vynikajícím technickém stavu,“ odvětil McKinney poněkud škrobeně. „Motor určitě chytne.“

„Dopřejme si tedy trochu ticha a klidu.“

Starosta vypnul zapalování. Motor zasípal a zmlkl.

„Ale když nechám svítit reflektory, vybije se mi baterie,“ upozornil McKinney Raleigha.

„Samozřejmě. Zhasněte je prosím.“

Vozidlo se ponořilo do tmy a ticho ještě umocnilo noční atmosféru.

„Krása,“ vydechl kapitán, když se jeho oči přizpůsobily tlumenému svitu oblohy. „V El Pasu mi pouliční osvětlení brání vidět hvězdy. Jen zřídka mám možnost podívat se na tak jasné nebe.“

„Podívejte, létavice,“ zvolal s dětským nadšením starosta.

Meteor proťal oblohu jako tichá světlice.

„Neviděla jste právě toto, slečno Brownová?“ zeptal se Raleigh. „Nemohl to být třeba shluk létavic?“

„Ještě jsem neslyšela o meteorech, které přiletí přes pastviny a začnou kolem člověka kroužit,“ odpověděla rozhodně. „A nezažila jsem žádný, který by bzučel.“

„Já taky ne,“ přiznal Raleigh a upřel pohled ke stínům na jihu, odkud se ozýval štěkot a vytí kojotů.

Loví, pomyslel si.

Nebo možná před něčím prchají.

„Podle mě to vůbec nebyli němečtí jezdci,“ poznamenala Dana.

„Nemuseli být němečtí. Mohli patřit ke Carranzovi.“

„Ne. Chci říct, že to vůbec nebyli jezdci na koních.“

„Ale co tedy ta světla způsobilo, když ne pochodně v rukou jezdců?“

„Nevím. Lidé tady často ta světla vídají. Sama jsem je nikdy nespatřila, takže vám nemůžu říct, jak vypadají, a do předvčerejší noci jsem se domnívala, že neexistují. Dnes si nejsem jistá, co si o nich mám myslet.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Dana mluví o Rostovských světlech,“ vysvětlil McKinney. „Zmiňovali se o nich už indiáni a první osadníci. Já sám jsem je taky nikdy neviděl, ale moje žena tvrdí, že je spatřila. Stalo se to několik dní poté, co nám zemřel syn na choleru. Věřila, že ta světla jsou duše našeho chlapečka. Mám-li být upřímný, Emily tehdy trpěla depresemi a v zoufalství nejspíš přesvědčila sama sebe, že viděla světla.“

„No, ať už se tu děje cokoliv, brzy to zjistíme,“ ujistil je Raleigh sebevědomě.

„Opravdu tomu věříte?“

„Naprosto. Zrovna teď ta světla vidím.“

„Cože?“ McKinney se horečně rozhlížel.

Raleigh soustředil celou svou pozornost na jižní obzor, kde se pomalu začala vynořovat barevná světla. Stoupala a klesala. Plula a kolébala se v ospalém, podmanivém rytmu. Červená se spojila s modrou. Žlutá splynula se zelenou.

„Vidíte je, pane starosto?“ Raleigh položil pravou ruku na pažbu pistole.

„Bůh mi pomáhej, vidím.“

„Slečno Brownová, viděla jste onehdy totéž?“

„Ano,“ odvětila tiše, „než mě napadla.“

„Inu, rozhodně to nejsou jezdci s pochodněmi. Cítí někdo z vás květiny?“

„Květiny?“

„Orchideje.“

„Já netuším, jak orchideje voní,“ opáčil McKinney.

„Na Filipínách rostou stovky druhů orchidejí,“ vysvětlil Raleigh. „Úžasné barvy. Stejné jako vidím teď. Když jsem se v noci pokoušel ve stanu usnout, jejich těžká vůně mi v tom bránila. Orchideje opylené včelami voní jako skořice. Právě tu nyní cítím.“

„Já cítím shnilé maso,“ řekla Dana.

McKinney zvedl ruku k ústům. „Já taky.“

Raleigh si vzpomněl, že orchideje na Filipínách nevoněly pokaždé jako skořice. Když je opylovaly mouchy, smrděly někdy jako mrtvá zvířata, na kterých předtím mouchy seděly.

Zápach mu náhle zaútočil na chřípí plnou silou, až zalapal po dechu.

Jako mrtvoly po bitvě, blesklo mu hlavou.

Dana se rozkašlala. Reflexivní reakce na smrad jí vyslala do hrudi záblesk bolesti. Zmučeně zasténala.

„Někde blízko je nějaká mršina,“ vydechla.

Nová německá zbraň? uvažoval Raleigh.

„Jak myslíte, že jsou daleko?“ zeptal se starosta nejistým hlasem.

„To se bez triangulace nedá zjistit,“ odpověděl kapitán. „Ve tmě nás zrak často klame. Světla mohou být na míle daleko, nebo taky sotva sto metrů. Druhý předpoklad by vysvětlil, proč vás dostihla tak rychle, slečno Brownová.“

Pach smrti ještě zesílil.

Nejsme připravení, pomyslel si Raleigh a vědom si odpovědnosti za Danino bezpečí tiše navrhl: „Vraťme se do města.“

* * *

O dva dny později dorazil jízdní oddíl. Už z dálky ohlásil svůj příjezd oblakem prachu. Za soumraku Raleigh odvedl jezdce na místo, odkud spatřil světla.

Podle plánu měli s pomocí zeměměřičských přístrojů získat dva různé náměry na světla, které by jim po vynesení do mapy umožnily určit vzdálenost a místo, kde se světla nacházejí.

Jenže v okamžiku, kdy se světla objevila na obzoru, se koně zbláznili. Hlasitě řehtali, vyhazovali zadníma, navzájem se kousali. Jeden shodil svého jezdce ze sedla a táhl ho po zemi s nohou uvězněnou ve třmenu. Po několika skocích mu kopytem prokopl lebku. Splašená zvířata odcválala bez jezdců do stínu a donutila vojáky k opatrnému návratu do města po svých. Celou cestu kráčeli s puškami připravenými k palbě.

Týden nato přistálo u Rostovu osm dvojplošníků ze základny Fort Bliss. Kapitán Raleigh využil tento čas k výběru lokality pro ranvej a k zahájení její výstavby. Potřebu letiště vysvětlil nutností získat dostatečně odlehlé místo, kde by mohli být tajně vycvičeni piloti pro předpokládaný vstup Spojených států do války.

Skutečným důvodem však byla snaha vybudovat základnu, odkud by mohly startovat letouny k vzdušnému průzkumu za mexickou hranicí a k pátrání po zbrani, kterou tam možná Němci testují. Když nebyl ve službě, trávil Raleigh stále více času s Danou Marií Brownovu.

Součástí výcviku pilotních nováčků se staly noční lety, které Raleigh využíval k pátrání po původu světel, byl však nucen tyto mise přerušit. Když se piloti ke světlům přiblížili, jako by je posedl amok a začali zcela záměrně útočit jeden na druhého. Dva letouny se dokonce srazily a v obou zahynuli instruktor a žák.

Od té doby probíhal výcvik pouze ve dne.

Obavy z invaze z Mexika se potvrdily v noci 9. března 1916, kdy nájezdníci vedení Panchem Villou zaútočili na město Columbus ve státě Nové Mexiko. Během dvou dnů Kongres rozhodl o vyslání trestné výpravy. „Černý Jack“ Pershing vyrazil v čele pěti tisíc vojáků do Mexika a zůstal tam téměř do konce roku. Ačkoliv svedl bezpočet potyček s mexickými jednotkami, Villu se mu najít nepodařilo, ale na tom nezáleželo. Výprava posloužila hlavně jako vojenské cvičení, které umožnilo americkým jednotkám získat bojové zkušenosti.

V dubnu roku 1917 vstoupily Spojené státy americké do války.

Raleigh se zúčastnil mexického tažení a se svým dvojplošníkem pátral po nepřátelských pozicích. Po skončení kampaně se vrátil do Rostovu a oženil se s Danou Marií Brownovou, ale několik týdnů po svatbě se nalodil na palubu parníku odplouvajícího do Francie.

Na světla a na možnost, že Němci zkouší v příhraniční oblasti novou zbraň, armáda zapomněla. Na frontách bylo příliš velké množství hmatatelných zbraní, s nimiž si generálové museli lámat hlavu, zejména hořčičný plyn. Kapitán Raleigh se po mnoho nocí snažil nemyslet na to, co jej čeká příští den, a toužil po manželce a synovi, kterého porodila.

V listopadu 1918 válka skončila a kapitán se vrátil domů právě včas, aby stihl Vánoce. Sněžilo, což bylo v této části Texasu hodně neobvyklé. Přežil devětatřicet leteckých soubojů s německými stíhači a děkoval bohu, že mu osud dopřál vrátit k ženě a synovi. Ale přestože se konečně mohl cítit v bezpečí, trápily jej noční můry. Zlé sny se však netýkaly války, nýbrž vzpomínek na plovoucí a vznášející se barevná světla. Nutily ho si ten zážitek zopakovat. Každý jasný večer vyjížděl na pastviny, aby se na světla podíval. V březnu 1919 si koupil dvojplošník z válečných přebytků – celkem levně, protože armáda již tolik letadel nepotřebovala.

Týden poté, co letoun získal, odstartoval za soumraku z dráhy, kterou pomáhal vybudovat a na níž před třemi lety cvičil nové piloty. Houstnoucí tmou zamířil ke světlům. Zvuk motoru se ztratil v šeru.

Kapitána Raleigha ani jeho letadlo už potom nikdy nikdo nespatřil.

56

Ve vlhkém podzemí pod opuštěnou leteckou základnou vzpomínal plukovník Warren Raleigh na zažloutlé fotografie elegantního mladého muže v uniformě, zjevně silné a statečné ženy vedle něho a dvojplošníku v pozadí. Vzpomínal na vyprávění o Rostovských světlech a o tajemném zmizení své prababičky.

Raleighova prababička vychovala svého syna sama, demonstrujíc tak sílu charakteru, která k ní přitáhla chlapcova otce. Emoce projevovala pouze v noci. Rodiče se starali o dítě a ona vyrazila do tmy k místu, kde zmizel její manžel. Dívala se na světla a čekala, jestli se její muž nevrátí.

Celou zimu a celé jaro noc za nocí hleděla na světla.

Z neznámých příčin jí zrudl a otekl obličej. Udělaly se jí puchýře. A když jí jedné noci začaly vypadávat chumáče vlasů, udělala to, co do té doby pokládala za nemožné – vzala syna, opustila bezpečný přístav městečka, kde vyrostla, a přestěhovala se do pronajatého bytu v hlučném a neklidném El Pasu. Tam se vyučila švadlenou, šila doma šaty a pečovala o syna.

Po El Pasu následoval Denver, pak Chicago a nakonec Boston, stále dál a dál od světel. Léta plynula, ale Dana se nikdy znovu neprovdala.

Zemřela na rakovinu kůže.

Raleighovy myšlenky nečekaně přerušil hlas podřízeného důstojníka.

„Pane, volá… Fort… mluvit.“

Vzhlédl od psacího stolu; chrániče sluchu v uších tlumily zvuk. „Zopakujte to, poručíku.“

„Máte telefon. Volá Fort Meade. Kód utajovače dva.“

Raleigh se natáhl pro sluchátko a poručík pokračoval: „Ještě sice není noc, ale zaznamenáváme extrémně silné signály.“

Plukovník přikývl. Tentokrát neriskoval a nevytáhl si ucpávku, když stiskl příslušné tlačítko a aktivoval utajovač hovorů.

„Plukovník Raleigh,“ ohlásil se.

„Tady Bordenová,“ zazněl tiše hlas ředitelky oddělení vývoje zbraní v Raleighově hlavním stanu nedaleko pevnosti podobné centrály Národní bezpečnostní agentury v Marylandu. „Zaznamenáváme silné signály z observatoře.“

„Ano, jeden z mých mužů mi oznámil, že také zachycujeme silné odezvy.“

„Zkontrolovala jsem parametry dat z předchozích verzí této studie. Víme, že jev vykazuje cyklické kolísání amplitudy. Signál je někdy téměř nezachytitelný, jindy výrazný. Ale až do dneška jeho síla oscilovala v řádově stejných hodnotách. Toto je nejsilnější zaznamenaný projev, s jakým jsme se kdy setkali, a počítám v to i události, k nimž tam u vás došlo v pětačtyřicátém roce. Důvod, proč jsem se s vámi spojila, však nebyl jenom podat hlášení. Žádám vás, abyste přehodnotil další strategický postup.“ Krátce se odmlčela. „Plukovníku, jste si jistý, že na tom místě chcete zůstat?“

Raleigha ta otázka dojala. Mezi jeho četná tajemství patřila skutečnost, že se s Bordenovou jednou měsíčně scházeli v jistém baltimorském hotelovém pokoji, kde si dovolili předstírat, že mají i emoce, které nesouvisejí s jejich kariérou. Vyslovená žádost se netýkala pouze ochrany programu, dokazovala, že jí vedle toho leží na srdci i plukovníkova osobní bezpečnost.

„Slyšíte mě, plukovníku?“

„Ano,“ řekl konečně. „Slyším. Děkuji za návrh, ale zůstanu. Po dlouhých letech se program blíží k cíli. Bez přítomnosti týmu na místě nikdy nezjistíme pravdu. Nemohu odtud odejít.“

Nešlo pouze o cíl programu, ale o cíl jeho života, k němuž směřoval již od dětství, kdy poprvé slyšel o světlech.

ČÁST ČTVRTÁ:

PROMĚNA

57

Dvacet vteřin po výbuchu zazvonil Danovi mobilní telefon. Spolu s Tori hleděli na oblohu ve směru, odkud přišla tlaková vlna. Vytáhl přístroj z pouzdra na opasku a přijal hovor.

„Slyšel jste je?“ zeptal se Medrano naléhavě.

„Napřed slabší, pak silný a nakonec zase slabý,“ odpověděl Page. „Od severozápadu. Tam není nic než observatoř.“

„Taky na to myslím. Kde přesně jste?“

„Na letišti.“

„Jaké překvapení! Nakonec mi došlo, že chcete večer použít své letadlo. Soukromý letoun se dostane skoro všude.“

„Skoro.“

„Nejbližší helikoptéra dálniční policie je devadesát minut daleko. Tak dlouho čekat nemůžu. Chtěl bych, abyste zaletěl k těm výbuchům a zjistil, co se tam sakra stalo.“

„Má to jeden háček,“ upozornil Page. „Mezi místa, kam se soukromý letoun nedostane, patří zakázaný vzdušný prostor.“

„Chcete říct, že oblast observatoře je pro vás letadlem nedosažitelná?“

„Zakázaný vzdušný prostor se obvykle nachází nad místy, která mají nějakou souvislost s národní bezpečností. Neumím si sice představit, co s ní může mít společného zrovna observatoř, nicméně kdybych zákaz porušil, v nejlepším případě přijdu o pilotní licenci.“

„Já tam taky nemůžu,“ povzdechl si Medrano. „Komplex patří federální vládě a já nemám oprávnění vyslat tam hlídkové vozy. Poslyšte, pokusím se vám sehnat od FBI povolení. Než ho dostanu, mohl byste alespoň proletět nad hranicemi oblasti? Z větší výšky byste snad viděl, co se tam stalo.“

„To bych mohl. Mám v kabině policejní vysílačku. Jakou frekvenci používáte?“

Page si zapsal kmitočet, přerušil spojení a vrátil telefon do pouzdra.

Pak se podíval na manželku. „Mohlo by to být nebezpečné. Nechceš si to ještě rozmyslet? Nemusíš se mnou letět.“

„Hodily by se ti jedny oči navíc?“

„Ty se vždycky hodí.“

„Takže máš společnost.“

58

Do hlíny nad Brentovým pravým spánkem se zavrtala kulka. Škubl sebou a přitiskl hlavu k zemi.

Ležel na pískovém dně nehlubokého žlabu, nejspíš vyschlého koryta potoku. Vyprahlá země absorbovala po včerejší bouřce všechnu vodu s výjimkou malé kaluže, v níž ležel. Teprve po chvíli si uvědomil, že má mokrý rozkrok na kalhotách, a vzpomněl si na nehodu s povoleným měchýřem.

Jediné, co mu zabránilo podlehnout panice, byla televizní kamera. Takovou šanci si nenechám uniknout. Namířil objektiv k černému dýmu, který stoupal ze sestřelené helikoptéry, pak ho natočil doprava ke kouřícímu vraku zpravodajské dodávky.

Teď přijde ta těžší část – zůstat naživu, abych ty záběry mohl někomu ukázat.

Anita ležela mezi ním a hořící dodávkou. Hlava se jí bezvládně klimbala a zdálo se, že omdlévá slabostí.

Začal se k ní plazit, ale v polovině vzdálenosti se zastavil. Strážný u observatoře musel svou puškou pokrýt relativně velkou oblast a Brent doufal, že se mu podaří nepozorovaně vysunout kameru přes okraj prohlubně, natočit střelce a případně zjistit, k čemu se chystá.

Musím něco udělat, pobízel sám sebe. Nemůžu tady jenom tak ležet.

Zhluboka se nadechl, uklidnil roztřesené svaly a opatrně se nadzvedl. V hledáčku kamery viděl, že se strážný právě otáčí k němu a zvedá pušku. Podařilo se mu zalehnout zlomek vteřiny předtím, než tři kulky rozprášily hlínu s pískem nad jeho hlavou.

„Ignorovali jste varování!“ křikl strážný za plotem.

Brent samozřejmě ztratil přenosný mikrofon a teď mohl spoléhat pouze na ten, který byl upevněný ke kameře. Pochyboval, že by na takovou dálku střelcův hlas zachytil.

„Vpadli jste sem bez oprávnění!“ hulákal strážný. „A já jsem nechtěl nic jiného než poslouchat hudbu!“

Jakou hudbu? podivil se reportér.

„Říkal jsem vám, že máte vypadnout!“ pokračoval v tirádě strážný. „Ale vy jste si nedali říct! Kvůli vám jsem nemohl poslouchat hudbu!“

O čem to proboha mluví? nechápal Brent.

„Narušitelé budou potrestáni podle zákona! Tak to stojí na tabuli!“

Okraj koryta nad Brentovou hlavou rozryly další kulky.

„A já vás potrestám, jen co otevřu tu bránu! Pošlu vás do pekla!“

Reportér se plazil k Anitě, jejíž snědá kůže získala neskutečně bledý nádech. Vysunul tužku, kterou utáhl kravatu, a povolil škrtidlo. Zkřivl tvář do grimasy, když z rány nad levým loktem vytryskl proud krve.

„Je třeba občas obnovit krevní oběh, abys nedostala gangrénu,“ vysvětlil.

„Moc informací najednou,“ vydechla sípavě.

„Promiň.“

„Je mi zima.“ Anita se otočila na bok a dávila, ale z prázdného žaludku nic nevyšlo. „Strašně mi buší srdce… Asi mám šok.“

Brent znovu utáhl škrtidlo, pak s vypětím sil dovalil velký kámen a položil jí na něj nohy v teniskách. „Tohle by ti mělo trochu pomoct.“

„Kde ses to všechno naučil?“

„Natáčel jsem reportáž o práci záchranářů.“

„A teď jsi odborník? Bože, proč jsem se já blbec ptala! Kamera…“ Rychle oddechující Anita si povšimla, že reportér položil kameru tak, aby objektiv mířil na ně, a že červená kontrolka svítí. „Proč nás natáčíš?“

„Nechceš se stát hvězdou?“

Brentovi se zdálo, že zaslechl blížící se motor, a tep se mu zrychlil nadějí, že policie slyšela exploze a jede je vyšetřovat.

Slabý hukot však vzápětí utichl a reportér si smutně přiznal, že ho ošálil sluch.

Zvedl kameru a rozběhl se k hořící dodávce. Doufal, že ho kouř a plameny skryjí před zraky střelce. Sálající žár mu nedovolil přiblížit se těsně k autu. Zastavil se asi metr od masky chladiče, namířil objektiv podél boku vozidla a zaostřil na strážného, který stal před bránou a prohlížel si ji.

Nemůže vědět, jestli plot není pořád pod proudem, uvědomil si Brent. Helikoptéra vyvrátila několik polí, ale přerušil se obvod, nebo se usmaží na škvarek, když se brány dotkne?

Strážný se evidentně rozhodl neriskovat. Otočil se, proběhl kolem náklaďáku naloženého mrtvolami a zmizel ve dveřích.

„Anito!“ rozběhl se reportér ke kameramance. „Zašel dovnitř! Myslím, že vypíná elektřinu do plotu. Jestli se nemýlím, brzy za námi vyrazí. Pospěš si! Musíme sebou hodit!“

Olízla si suché rty a přikývla. „Pomoz mi vstát.“

Zvedl ji, její nezraněnou pravou paži si zavěsil kolem krku, levačkou ji objal kolem pasu a s kamerou v pravé ruce vyrazil na klopýtavý útěk po vyježděné polní cestě.

59

Rostovské letiště se nachází v nadmořské výšce patnáct set metrů. Page vystoupal o dalších dvanáct set a zamířil na západ podél okresní silnice, která podle mapy tvořila část hranice zakázaného vzdušného prostoru. Z této výšky se mu otevíral široký výhled na plochou krajinu porostlou řídkou trávou.

Tori si upravila mikrofon komunikační soupravy.

„Dva sloupy kouře,“ ukázala doprava.

I na značnou vzdálenost Page zřetelně rozeznal obrovské bílé disky včetně antény skloněné o téměř devadesát stupňů a namířené na jihovýchod. Jedno místo, odkud stoupal dým, se nacházelo těsně vedle řady antén, druhé kus před nimi na nezpevněné polní cestě, která spojovala silnici s observatoří.

Tmavý kouř vyvolal v Danovi nepříjemnou vzpomínku na cisternu, která před pouhými čtyřmi dny explodovala přímo před jeho očima v Santa Fe.

Vedl cessnu podél hraniční silnice, až se dostal vedle požáru na pravé straně a mohl si ho lépe prohlédnout. Tori vylovila z jeho batohu dalekohled, přiložila jej k očím a pořádně zaostřila.

„Vrak nedaleko disků,“ oznámila znepokojeně. „Vidím lopatky rotoru. Vypadá to na havarovanou helikoptéru.“ Otočila dalekohled k polní cestě. „Druhý oheň… Hoří tam auto. Dodávka. Na střeše má parabolickou anténu. Podle mě vozidlo televizního zpravodajství.“

Page aktivoval policejní vysílačku. „Cessna čtyři tři alfa volá kapitána Medrana.“

Ve sluchátkách okamžitě zapraskal Medranův hlas. „Mluvte.“

„Vidíme havarovaný vrtulník. Leží v blízkosti observatoře a dohořívá. Kromě něj hoří i televizní dodávka. Na příjezdové cestě.“

„Cože?“

„Zatím není jasné, co se stalo. Řekl jsem vám, že zakázaný vzdušný prostor se obvykle vyhlašuje v zájmu ochrany národní bezpečnosti. Myslíte si, že v observatoři pracují na nějakém speciálním vládním projektu, který by mohl přilákat teroristy?“

„FBI má stejné starosti,“ prohlásil Medrano ostře. „Dostal jste povolení k bližšímu ohledání místa. A já tam můžu poslat své lidi.“

„Rozumím. Mám povolení vstoupit do zakázaného vzdušného prostoru.“

Sklopil letoun na pravé křídlo a zamířil ke dvěma sloupům kouře. Disky antén mu rostly před očima.

Tori se stále rozhlížela dalekohledem.

„Vidíš někoho, kdo přežil?“ zeptal se jí manžel.

„Ne… Moment! Vidím. Ale ne u helikoptéry. U dodávky. Dvě postavy klopýtají po cestě. Míří směrem k nám. Muž a žena. Zdá se, že ta žena je zraněná.“

Page se přiblížil a také dvojici spatřil. Belhala se mezi vyjetými kolejemi, muž levou rukou podpíral ženu a v pravé, svěšené podél těla, něco nesl.

„Není to televizní kamera?“ žasla Tori. „Proboha, vždyť je to ten reportér, který nás hledá.“

Ženě se podlomila kolena. Zakopla, strhla muže s sebou a oba spadli.

Tori upravila zaostření dalekohledu. „Ta žena je celá zakrvácená.“

Danovi vybuchl ve sluchátkách Medranův hlas. „FBI zrušila povolení! Otočte se! Vypadněte odtamtud!“

Ohlédl se k Tori. „Co to má znamenat?“ Chystal se stisknout hovorové tlačítko, ale kapitán dálniční policie mluvil dál.

„Nemýlil jste se, jde o záležitost národní bezpečnosti! A vede ji někdo hodně vysoko postavený! Míří sem speciální jednotka!“

Page pokračoval k observatoři.

„Rozuměl jste?“ naléhal Medrano. „Povolení vstoupit do zakázaného vzdušného prostoru vám bylo odňato! Otočte se!“

„Vysílačka mi v poslední době nějak hapruje,“ řekl Page manželce. „Slyším jenom praskot a šum.“

„Jo, taky Medrana neslyším.“

Dan ukázal na dvojici, která upadla na cestě. Žena ležela v prachu na zádech. Muž klečel vedle ní a něco jí dělal s levou paží.

„Jak dlouho myslíš, že speciální jednotce potrvá, než sem dorazí?“ chtěl vědět Page. „Nejbližší místo, odkud ji teoreticky mohou vyslat, je El Paso. Podle mého odhadu se pomoc nedostaví dříve než za dvě hodiny. Ta žena může být do té doby mrtvá.“

„Rozuměl jste?“ křičel Medrano, až chraptěl. „Nemáte povolení vstoupit do zakázaného vzdušného prostoru! Vraťte se!“

Page vypnul vysílačku. „A taky se přehřívá.“

Za hořící dodávkou uviděl tři řady plotu, které obklopovaly antény a observatoře. Vedle betonové budovy připomínající kůlnu parkoval nákladní automobil s otevřenou korbou.

Page přeletěl tři sta metrů nad gigantickými disky, otočil se a vracel se k muži a ženě, kteří upadli na polní cestě.

Letoun prolétal přímo nad observatoří a Tori hleděla kolmo dolů.

„Ten náklaďák u té malé budovy,“ vyhrkla.

„Co je s ním?“

„Zdálo se mi…“ Náhle se zarazila.

„Nějak se ti chvěje hlas. Děje se něco?“

„Leží na něm mrtvoly.“

„Mrtvoly?“

„A je jich hromada,“ dodala.

Page okamžitě strhl letoun do levé zatáčky, opsal půlkruh nad anténami a zamířil k nákladnímu automobilu. Přeletěl ho kousek stranou, aby také viděl.

Na ložné ploše ležela jedno přes druhé lidská těla s rozhozenými končetinami, takže je nedokázal spočítat. Některé mrtvoly na sobě měly hnědé uniformy, jiné bílé laboratorní pláště.

„Ježíši Kriste.“

Když se znovu blížil k dvojici v prachu, muž k němu zoufale vzhlédl, ale Page se soustředil na nezpevněnou cestu. V tom úseku mu připadala docela rovná, což samozřejmě nevylučovalo kámen nebo výmol, kde by mohl prorazit pneumatiku nebo ulomit kolo a převrátit cessnu na záda.

„Tori, máš utažený pás?“

„Může snad být bezpečnostní pás neutažený?“

Page ubral plyn a letoun začal ztrácet výšku. Současně přitáhl řídicí páku k sobě, čímž lehce zvedl nos letadla a snížil rychlost. Aby letěl ještě o něco pomaleji, vysunul klapky na maximum.

Cessna klesala k zemi. Při sto osmi kilometrech za hodinu Page letoun vyrovnal a cítil, jak se pomalu propadá. Většinou přistával na hlavní podvozková kola pod křídly, ale v tomto případě potřeboval zastavit na co nejkratším úseku, takže neměl čas čekat, až kolečko pod nosem pomalu dosedne. Dotkl se země všemi třemi koly současně a v okamžiku, kdy ucítil trhnutí, dupl na brzdové pedály a strhl páku na doraz k sobě. Zastavil necelých šedesát metrů od místa, kde dosedl na zem.

Ve spěchu zhasl motor a zaslechl kovové cinknutí, jak si Tori odepínala bezpečnostní pás. Uvolnil svůj, prudce otevřel dveře a vyskočil z kabiny. Zpod zadního sedadla vytáhl lékárničku a rozběhl se k muži a ženě na cestě.

Tori klusala vedle něj.

Doběhli k dvojici. V muži opravdu poznali reportéra, kterého si pamatovali z obrazovky. Vypadal ještě ztrhaněji, ucho měl zakrvácené, obličej, světlé vlasy a oblek pokrýval prach a špína. Page však neměl čas zabývat se detaily. Přidřepl vedle zraněné ženy a s pohledem na její nasáklý oděv uvažoval, jaké množství krve asi ztratila.

„Držte se u země a nezvedejte hlavu,“ varoval ho reportér.

„Co se jí stalo?“

„Postřelil ji! Nezvedejte hlavu!“

„Postřelil? Kdo?“ Page otevřel lékárničku.

„Strážný! Každou chvíli se vrátí.“ Reportér popelavý strachem se ohlédl přes rameno k observatoři.

„Strážný že ji postřelil?“ vyhrkla Tori zmateně.

Page se díval na kravatu, která posloužila jako škrtidlo.

„To jste zavázal vy?“ zeptal se reportéra.

„Nic jiného mě nenapadlo.“

„S největší pravděpodobností jste jí zachránil život.“

Page hleděl na velký, škaredě roztřepený otvor, kudy střela opustila tělo. Zdálo se mu, že vidí kost. Neměl ovšem čas ránu vyčistit.

„Tori, otevři tyhle balíčky,“ požádal a vylovil z lékárničky cívku instalatérské pásky.

„Bohužel nemám nic proti bolesti,“ řekl ženě.

Neodpověděla. Oči měla zpola zavřené.

Tori mu podala otevřené balíčky. Z tuby vymačkal na ránu dezinfekční mast a zakryl ji gázovým tamponem.

„Nůžky,“ zabručel a hrabal se v lékárničce. „Potřebuju nůžky.“

„Vezměte si tenhle nůž.“ Reportér zvedl vystřelovací nůž zavěšený na karabině u poutka kalhot. „Je její.“

Page odřízl kus pásky a omotal jím ženinu paži nad loktem, pak uřezal další a celý postup zopakoval.

„Budu řezat a ty obvazuj,“ navrhla Tori a vzala od něj pásku a nůž.

Jak lepil pruhy pásky přes sebe a vytvářel tlakový obvaz, zahlédl koutkem oka červené světélko. Zářilo na kameře, kterou reportér natočil k němu a evidentně scénu nahrával.

Nemohl se však rozptylovat takovými podružnostmi. Dokončil tlakový obvaz, rozmotal škrtidlo a čekal, jestli se pod páskou neobjeví krev.

Náhle ho zasáhla sprška prachu, doprovázená vzdáleným prásknutím.

„Co to…“

Do obličeje mu vletěla další dávka hlíny a písku. Ozvalo se několikeré prásknutí a z cesty se zvedly kotoučky prachu.

„Někdo na nás střílí!“

„A sakra,“ zasténal reportér. „Strážný otevřel bránu a blíží se k nám.“

„Proč na nás střílí?“ nechápala Tori. „A proč u té boudy stojí náklaďák plný mrtvol?“

Page se podíval kolem hořící dodávky k obrovským diskům antén. Brány ve všech třech plotech zely dokořán. Před tou poslední stál muž a mířil na ně puškou. Vzápětí sebou hlaveň škubla zpětným nárazem vzhůru.

Z cesty vyletěl gejzír suché hlíny, ozvěna k nim donesla prásknutí výstřelu.

„Jsme těsně za hranicí účinného dostřelu,“ řekl Dan.

Muž postoupil o několik kroků a znovu vypálil. Vzápětí vyhodila kulka prašný obláček – o něco blíže.

„Musíme k letadlu!“ naléhal Page. „Pospěšte si! Než se ten chlap přiblíží!“

Uchopil zraněnou pod koleny a rameny, zvedl ji a rozběhl se k cessně. V nose ho dráždil měděný pach krve. Navzdory hubené postavě byla žena dost těžká. Boky se jí v Danově náruči prověsily, paže a nohy volně klimbaly.

Reportér běžel před nimi s televizní kamerou v ruce.

Tori doběhla k letadlu, otevřela dveře pro pasažéry a sklopila opěradlo přední sedačky dopředu. Page se sklonil pod křídlem hornoplošníku a položil zraněnou na zadní sedadlo.

„Nastupte k ní!“ křikl na reportéra. „Zapněte jí bezpečnostní pás! Svůj samozřejmě taky!“

Obíhal letadlo zezadu a slyšel, jak Tori pomáhá reportérovi do kabiny. Horečně se ohlédl k polní cestě.

Strážný běžel k nim, ale vtom se zastavil a vystřelil. Nedaleko ocasu letadla se vznesl chumáč prachu.

Kulka může narazit na kámen a odrazit se, uvědomil si Page.

Vytasil pistoli a namířil hodně vysoko. Kdyby střílel přímo před sebe, kulky by dopadly na zem mnohem dříve, než by mohly zasáhnout vzdálený cíl. Při zvednuté hlavni opíšou projektily širokou parabolu a dostřel se podstatně zvýší. Než zasáhnou, ztratí většinu energie, avšak Page doufal, že dopadnou dostatečně blízko šíleného strážného, aby ho vylekaly a přinutily přerušit palbu.

V rychlém sledu stiskl šestkrát spoušť a z nezpevněné vozovky před střelcem vyletělo šest obláčků. V příští vteřině Page doběhl k levým dveřím, zprudka je otevřel a soukal se do kabiny.

Tori už seděla na pravém předním sedadle a právě si zapínala bezpečnostní pás.

Page praštil do hlavního spínače, strčil klíč do zapalování, otočil jím a přidal plyn. Vrtule se s rachotem roztočila. Uvolnil brzdy a cessna se zakolébala na hrbolaté cestě. Dva cestující navíc znamenali pro motor dodatečnou zátěž, která byla na rozjezdu hodně znát.

No tak! povzbuzoval Page letadlo v duchu. Jeď, holka!

Cessna neochotně nabírala rychlost a Danova fantazie vykreslila obraz strážného, který sprintuje, aby se přiblížil na dostřel. Page napnul zádové svaly a připravil se na kulku, která proletí sklem kabiny – nebo poškodí zadní křidélka a letoun se nevznese.

„Za námi se zvedá prach!“ zvolal reportér ze zadního sedadla. „Nevidím strážného!“

To znamená, že strážný nevidí letadlo, pomyslel si Page. To mu však nezabrání ve střelbě na nás.

Když rychloměr ukázal sto kilometrů za hodinu, pilot přitáhl páku k sobě a cítil, jak se podvozek odpoutává od země. Letěl nízko a čekal, až nabere rychlost, než zahájí stoupání. V dané chvíli byla vzdálenost důležitější než výška. Když se domníval, že už jsou dost daleko, přitáhl páku a zvedl nos letadla nad čáru obzoru.

Teprve tehdy si uvědomil, že má košili promočenou potem.

„Tori, převezmi řízení.“

Nasadil si sluchátka a v rachotu motoru aktivoval dorozumívací systém.

„Přebírám řízení zpátky.“

Nemohl se s Medranem spojit prostřednictvím policejní vysílačky, protože chtěl její poruchou omluvit svůj vstup do zakázaného vzdušného prostoru. Použil standardní rádio. Rostovské letiště sice nemělo kontrolní věž, ale Page doufal, že ho někdo v kanceláři uslyší.

„Letiště Rostov, cessna čtyři tři alfa má na palubě zraněného pasažéra. Střelná rána do paže. Potřebujeme sanitku. Očekávaná doba přistání za pět minut.“

„Slyším, čtyři tři alfa,“ ozval se ve sluchátkách hlas mechanika v rozedrané kombinéze, který Danovi předával papíry od auta z půjčovny. „Seženu tu sanitku.“

Page zaklonil hlavu k reportérovi. „Jak je na tom?“

„Omdlela. Ale zdá se, že páska zastavila krvácení.“

Pod pravým křídlem se míhaly dobytčí ohrady, vpředu se objevila na dohled soudní budova v centru. Ulice lemované zaparkovanými automobily se hemžily lidmi, kteří si krátili čekání na soumrak a na odjezd k výhledu na světla prohlídkou města.

Klesal k přistávací dráze severozápadně od Rostovu, ale předtím si pozorně prohlédl pobořené rezavé hangáry a popraskanou betonovou ranvej zarostlou plevelem, které patřily opuštěné letecké základně na opačném konci města. Po tmavých vozidlech, kterých si všiml předchozího večera, ani památka. Za komplexem základny se rozkládalo obrovské půlkruhové lávové pole chaoticky poseté kusy vyvřelé horniny, vyvrženými před miliony let ze sopečného kráteru.

60

Lockhart ležel na zemi a mluvil do vysílačky.

„Letadlo startuje. Zvedá mraky prachu, ale pořád vidím strážného, který za ním běží a střílí po něm.“

„Zastřelte toho hajzla!“ přikázal Raleighův hlas.

„Na tak velkou vzdálenost nemohu zaručit přesný zásah, pane.“

„Přibližte se!“

„Rozkaz, pane.“ Zvedl zrak k obloze. „Vypadá to, že letadlo uniklo.“

„Zítra už nedokážeme naši operaci v žádném případě utajit. Kdybych pro to místo nenařídil karanténu, už teď by se tam sjížděly policejní vozy z širokého okolí. Nechci, aby si kdokoliv domyslel, co se tam ve skutečnosti děje. Až vyřídíte toho strážného, zničíte veškeré zařízení a vybavení observatoře. Udělejte to tak, aby se zdálo, že to udělal ten šílený strážný.“

„Ano, pane.“

Lockhart se krčil za terénní vlnou a pozoroval, jak strážný pokračuje v palbě na vzdalující se letadlo. Tiskl spoušť i poté, co mu došly náboje v zásobníku. Zapadají slunce zbarvilo prach do nachova. Střelec se podíval na oblohu, pak udělal čelem vzad a dlouhými vzteklými kroky rázoval zpátky k prvnímu z trojice plotů.

Lockhart zaujal pozici mírně vpravo a asi dvě stě metrů za ním. Kulka z karabiny M4 by samozřejmě tak daleko snadno doletěla, ale seržant si nemohl být jistý, co by zasáhla. Aby strážného zastavil, ne pouze vylekal, musí se k němu přiblížit.

Spokojený, že se nachází mimo zorné pole protivníka, vstal, schoval vysílačku do plátěného ruksaku, který mu visel přes rameno, zvedl karabinu a rozběhl se. Strážný minul dohořívající dodávku a blížil se k observatoři. Lockhart zvýšil tempo a plátěný pytel mu nepříjemně narážel do boku. Hrubé podrážky skřípaly na kamenité půdě, ale běžel proti větru, a tak ho protivník nemohl zaslechnout.

Seržant věděl, že nesmí strážnému dovolit doběhnout ke dveřím do betonové budovy. Natáhl krok na maximální délku. Řítil se přes zakrslou trávu a nevšímal si potu, který mu stékal po obličeji.

Strážný dosáhl první bránu.

Lockhart se přiblížil.

Strážný prošel druhou bránou.

Lockhartovi neuniklo, s jakými potížemi se protivník setkal, když se snažil střílet skrz trojitý plot. Mírně změnil směr a mířil k polní cestě.

Musím střílet přes otevřené brány, pomyslel si.

Sto metrů.

Strážný se náhle zastavil.

Zaslechl mě? strachoval se Lockhart.

Strážný se otočil, ale k seržantovi se nepodíval. Místo toho se vrátil k první bráně a začal ji zavírat. Teprve v té chvíli si všiml postavy, která k němu sprintovala, a ztuhl.

Lockhart se zastavil, zvedl karabinu k rameni, uklidnil rozbouřený dech a namířil. Paže se mu chvěly po přestálé námaze. Léta výcviku a bojových zkušeností mu umožnila napnout svaly a udržet hlaveň ve stabilní poloze.

Také strážný zvedl zbraň a pokusil se vystřelit jako první. Zmáčkl spoušť – a nic se nestalo. Zapomněl, že už vystřílel všechnu munici na letadlo a že mu v zásobníku nezůstal jediný náboj. Bleskurychle se otočil a pádil k druhé bráně.

I Lockhart stiskl spoušť. Selektor palby měl nastavený na krátkou dávku. První tři kulky minuly. Zhluboka se nadechl, zadržel dech a znovu vystřelil.

Strážný zavrávoral, ale běžel dál. Proběhl druhou bránou a blížil se k poslední. Každý dlouhý skok jej vzdaloval od seržanta a činil z něj stále obtížnější cíl.

Lockhart vypálil třetí dávku a znovu se mu zdálo, že strážný zavrávoral. Podařilo se mu však proběhnout kolem nákladního automobilu a vzápětí zmizel v temnotě za otevřenými dveřmi betonové krychle.

Lockhart hlasitě zaklel a střílel dávku za dávkou do prázdnoty dveřního otvoru, než mu došly náboje. Vyměnil prázdný zásobník za plný, natáhl závěr a opět zahájil palbu do otevřených dveří.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že stojí na volném prostranství a představuje ideální cíl pro střelce, který měl rovněž možnost znovu nabít. Uskočil vlevo od cesty a zastavil se na místě, kde mu tři řady plotu poskytovaly alespoň malou ochranu. Pak se vrhl k zemi, aby ztížil protivníkovi míření.

Plot, za kterým se kryl, ovšem současně chránil také strážného.

Seržant se zkoumavě zahleděl na otevřené dveře.

Dvakrát jsem ho zasáhl. Jsem si tím skoro jistý. S největší pravděpodobností tam vykrvácí.

Temná prázdnota jako by se mu vysmívala.

Správně. Je to jen otázka času. Chvíli počkám, až zemře. Pak se bez problémů dostanu dovnitř.

Jasná věc. Žádný problém.

Dveře se náhle s prásknutím přibouchly.

Lockhart na ně v ubývajícím denním světle nevěřícně zíral. Opatrně vstal, vrátil se na polní cestu a prošel všemi třemi branami. Hledal na zemi stopy krve, ale žádné neviděl.

Takže jsem ho netrefil. Prostě jenom zakopl.

S namířenou zbraní se blížil k zavřeným dveřím. Když sem předchozího dne s plukovníkem Raleighem a zbytkem jednotky přiletěl, všiml si, jak jsou silné. Nepochyboval, že se automaticky zamkly, a bylo mu jasné, že stejně masivní kovové pláty lemují zevnitř betonové stěny. Číselná klávesnice vedle rámu ovládající zámek vyžaduje zadání konkrétního kódu. Plukovník sice zná přístupové heslo, jenže to platilo včera, strážný ho s největší pravděpodobností změnil.

Přes ty dveře bych se nedostal, ani kdybych použil granát, dospěl k nevyhnutelnému závěru Lockhart.

Znovu si pozorně prohlédl půdu, ale žádnou krev nenašel.

Zamířil k nákladnímu automobilu a mrtvoly ucítil ještě dřív, než je spatřil.

Aby dal průchod vzteku, rozstřílel bezpečnostní kameru nad dveřmi a další na jednom ze sloupků podpírajících vnitřní plot. Ke zničení jich však zbývala ještě spousta. Začal je sestřelovat jednu po druhé, aby strážný neviděl, co dělá. Zlikvidováním kamer však ničeho nedosáhne – dovnitř se stejně nedostane.

Plukovník nebude mít radost.

Chvíli počkal a pak sáhl do ruksaku pro vysílačku.

61

Page přistál co nejjemněji a dlouho držel přední kolo ve vzduchu, aby zraněná žena nepocítila náraz. Sjel z ranveje a doroloval k letištní kanceláři v domku z nepálených cihel, kde už čekal muž ve vybledlé a otrhané kombinéze.

Vypnul zapalování, rychle vystoupil, sklopil své opěradlo dopředu a zvedl zraněnou ze zadního sedadla. Zůstala v bezvědomí.

Mechanik mu přispěchal na pomoc.

„Sanitka už je na cestě,“ oznámil, když opatrně položili omdlelou ženu na beton do stínu pod křídlem cessny.

Page slyšel blížící se sirény.

„Dálniční policie také,“ dodal mechanik.

Na tento rozhovor se Page moc netěšil.

Připojili se k nim Tori a reportér.

Televizní komentátor, tvář zbarvenou zapadajícím sluncem, se otočil k Danovi.

„Ještě jsem neměl možnost se představit.“ Na rameni držel kameru a stálo ho dost úsilí udržet ji levačkou, zatímco pravici napřáhl k pozdravu. Rukávy saka měl potrhané. „Brent Loft.“

„Vím, kdo jste,“ opáčil Page.

Loft nepostřehl ostrý tón a byl zjevně potěšený, že ho pilot poznal. „A já určitě vím, kdo jste vy.“

„Co prosím?“ podivil se Page.

Loft se obrátil k Tori. „Máte zrzavé vlasy,“ řekl jí. „Vy jste ta dvojice, kterou celou dobu hledám. Daniel a Victoria Pageovi ze Santa Fe. Domácí úkol jsem zvládl na jedničku. To vy jste ve čtvrtek v noci zastavili toho střelce.“

„Ta kamera pořád běží?“ zeptal se Dan.

„K čemu by byla, kdyby neběžela?“

Page toho prožil v posledních hodinách tolik, že málem podlehl emocím. Potřeba chránit Tori byla tak silná, že se musel hodně přemáhat, aby nevytrhl kameru z Loftových rukou a nepráskl s ní o beton.

Blížící se sirény mu pomohly se ovládnout.

Zhluboka se nadechl.

„Nemohlo by to počkat? Právě teď se nám o tom nechce mluvit. Zachránili jsme vám život. A pokud nám jen trochu přálo štěstí, dovezli jsme vaši kolegyni včas. Copak to pro vás nic neznamená? Dejte nám pokoj.“

Loft se krátce ohlédl ke své zraněné společnici a přikývl. Vytí sirén se přiblížilo a reportér opět oslovil Tori.

„Mám jedinou otázku.“

„Snad nečekáte, že tomu uvěřím.“

„Opravdu. Jenom jednu.“

„Jakou?“ dožadovala se Tori. „Už mě unavuje se před vámi skrývat. Tak se ptejte, ať vás mám z krku.“

„Dokážu pochopit, co udělal váš manžel. Je zkušený profesionál, vycvičený, a v případě nouze dokáže převzít velení. Ale vy jste realitní agentka. Většina lidí by na vašem místě zpanikařila. Přesto jste v sobě našla sílu zvednout zbraň a zastavit toho střelce. Pozoruhodná odvaha. Jak jste to, pro všechno na světě, dokázala?“

„Neměla jsem jinou možnost,“ odpověděla Tori. „Pokoušel se zabít mého manžela.“ Podívala se zpříma na Dana a pak zpátky na reportéra. „Přece jsem musela svého muže chránit, nemyslíte?“

„Říkáte tedy, že vám odvahu dodala láska?“ zeptal se Loft.

„Ano.“ Tori se znovu zadívala na Dana. „Láska mi dodala odvahu.“

Loft sklonil kameru a pozorně si oba prohlédl. „Děkuji vám, že jste Anitě a mně zachránili život.“

Sirény už vydávaly ohlušující jekot. Jako první se na letiště vřítila sanitka a zastavila smykem u kanceláře, těsně za ní hlídkový vůz dálniční policie. Z ambulance vyskočili zdravotníci, bleskově vytáhli pojízdná nosítka a rozběhli se ke zraněné. Jeden z nich nesl brašnu s vybavením pro první pomoc.

Z hlídkového vozu vystoupil Medrano, nasadil si stetson, zvedl se do plné výšky a rázně vykročil k Danovi.

„Varoval jsem vás, že nad tu oblast nesmíte letět,“ zaduněl mocným hlasem.

„Tak to je pro mě novinka,“ podivil se Page. Vedle něj záchranáři nasadili ženě kyslíkovou masku a zavedli jí do žíly jehlu intravenózní soupravy. „Oznámil jste mi přece, že mám vládní povolení ke vstupu do zakázaného vzdušného prostoru.“

„To povolení bylo vzápětí zrušeno. Volal jsem vám, že se máte vrátit.“

„Neslyšeli jsme vás,“ přispěchala Tori manželovi na pomoc. „Policejní vysílačka se nám pokazila.“

Přiblížil se k nim Loft. Na rameni balancoval televizní kameru a zaostřil objektiv na Medrana.

„Kapitáne, jsem Brent Loft ze zpravodajské stanice First-on-the-Screen v El Pasu. Tato dvojice udělala úžasnou věc. Za cenu ohrožení vlastního života přistáli v nebezpečném terénu u observatoře a zabránili strážnému, aby mě a mou kolegyni zabil. Jak sám vidíte, kameramanku postřelil. Ti dva nás naložili do svého letadla a odstartovali. Celou dobu jsem se bál, že po nás ten šílenec vypálí další granát.“

Medrano zalapal po dechu. „Granát?“

„Jedním sestřelil helikoptéru a potom zapálil naši dodávku.“

„Proč střílel granáty?“

„To nevím. Stejně jako nevím, proč naházel na korbu náklaďáku hromadu mrtvol.“

„Mrtvoly… na náklaďáku?“

„Spoustu. Korba byla plná. Pořád blábolil, že chce poslouchat hudbu.“ Loft celou dobu natáčel. „Děje se tam něco hodně zlého, kapitáne. Měl byste k observatoři vyslat své lidi, než se tam semele něco ještě horšího.“

Medrano se nadechl k odpovědi, ale pak si to rozmyslel. Rozběhl se k hlídkovému vozu, popadl mikrofon vysílačky a naléhavě do něj mluvil.

Loft nasměroval kameru na zdravotníky, kteří zvedali zraněnou na nosítka.

„Jak je na tom?“ zeptal se Page.

„Ztratila hodně krve,“ odpověděl záchranář.

„Nebýt toho chlapíka s kamerou, ztratila by jí mnohem víc.“

„Ten citát použiju, až budu stříhat tuhle reportáž,“ poznamenal Loft.

Rychlými kroky následoval nosítka k sanitce, kladl otázky zdravotníkům a důrazně gestikuloval volnou rukou. Pak nasedl dozadu ke své kolegyni.

Page potřásl hlavou. „Nerad to říkám, ale asi ho na obrazovce uvidíme častěji.“

Ambulance s kvílející sirénou vyrazila.

Přistoupil k nim muž v otrhané kombinéze. „Pomůžu vám odtlačit letadlo na stojánku.“

„Není třeba, hned zase startujeme,“ řekl mu Page.

Mechanik zachmuřeně zvedl zrak k zšeřelé obloze. „Noční lítání jsem nikdy neměl rád.“

„Potřebujeme si ještě něco ověřit. Nemám pravdu, Tori? Anebo už nechceš?“

„Teď víc než kdy jindy.“

62

Bzukot nabral na intenzitě a Halloway trpěl, jako kdyby mu někdo vrtal díru do lebky.

Už brzo, pomyslel si. Nepotrvá dlouho a to protivné bzučení neuslyším. Už brzo budu poslouchat jenom hudbu.

Avšak navzdory odhodlání musel zmobilizovat veškerou vůli, aby dokončil nášlapnou past. Její jednoduchý, ale o to účinnější princip, který poznal v Iráku, tvořily dva nastražené dráty připojené k výbušnině. První natáhl u záhlaví schodiště. Kdyby se útočné jednotce nějak podařilo překonat pancéřové dveře a proniknout dovnitř, vojáci vycvičení dívat se po takových nástrahách ho uvidí a past zneškodní. Smrtelným se jim stane druhý drát natažený ve stínech u paty schodiště.

Z hučení v uších se mu třásly ruce a musel napínat svaly, aby je uklidnil. Se zaťatými zuby připojil drát k zamaskovanému svazku granátů a naposled zkontroloval past. Spokojený opatrně sestoupil po zbývajících schodech.

Rovná chodba pod schodištěm mu dovolila zrychlit. Doběhl do sledovací místnosti a všiml si, že řada monitorů potemněla. Jedna z posledních fungujících kamer zabírala muže, který na něj střílel. Právě zvedal pušku a mačkal spoušť.

Další obrazovka zhasla.

Nevadí, řekl si Halloway v duchu. Stejně jsem se nechtěl dívat na monitory.

Popadl nabitou M4 a vydal se ke dveřím označeným ANALÝZA DAT. Uvnitř už ležely na stole čtyři karabiny, spousta zásobníků po stovce nábojů a hromádka granátů. Jestli se mu přepadový oddíl pokusí zabránit v poslechu hudby, ukáže jim, jak ho naštvali.

Místnost stále páchla smrtí, hlavně kvůli koláčům zaschlé krve, které pokrývaly podlahu. Halloway neměl čas je odstranit. A stejně, až začne hudba, nahradí zápach krve vůně skořice. Nevěděl, jak manipulovat s elektronickými přístroji, a tak nechal všechny zapnuté. Jejich panely barevně zářily.

Znal funkci pouze jednoho spínače – přepínal zvukový výstup do sluchátek nebo reproduktorů – a uměl ovládat jenom hlasitost. Zatímco připravoval nášlapnou past, nechal zapnuté reproduktory a zeslabil zvuk, takže praskot a šum statické elektřiny zněl jako z velké dálky. Ale slyšel také počínající náznaky hudby, tiché, ale svůdné tóny, které mu umožnily pokračovat v práci navzdory úporné bolesti hlavy.

Nyní už zněla hudba hlasitěji než pouhý náznak či ozvěna. Sílila, vznášela se a plavala. Hallowayovi se zdálo, že ho ty opojné tóny doslova nadnášejí. Bolest vrtáku zabořeného do lebky milosrdně ustupovala. Bzukot zeslábl, překonán smyslnou melodií, která s sebou přinášela chuť pomerančového džusu s vodkou.

Zavřel oči. Žena, s níž tančil, mu šeptala do obou uší. Líbala mu je. Přejížděla po nich jazykem.

Uši mu zvlhly. Přiložil k nim dlaně a otevřel oči, aby se na tekutinu podíval.

Z uší mu kapala krev.

63

Raleigh ukončil další telefonní hovor v úspěšném úsilí udržet ochránce zákona dál od observatoře. Hlasy naléhavého rozhovoru zněly jako z dálky, protože plukovník nemohl riskovat a vytáhnout si z uší chrániče sluchu. Venku se totiž stmívalo a z šumu statické elektřiny se začala vynořovat hudba.

Termín „národní bezpečnost“ prorážel kámen a lámal ledy. Ve spolupráci s FBI se Raleighovi znovu podařilo zabránit dálniční policii ve vstupu do zakázaného prostoru. Nechal si poslat výzbroj, která umožní přepadovému oddílu proniknout do observatoře. Potom jeho muži zlikvidují strážného a uklidí objekt, aby nezasvěcení nemohli zpochybnit účel jeho existence a uhodnout pravdu. Raleigh se postará, aby pitva odhalila v krvi toho parchanta vysokou dávku kokainu, která vysvětlí jeho psychotické chování.

Jednu krizi tedy vyřešil, ovšem musel počítat s další. Položil sluchátko do vidlice, vyšel z velitelského stanoviště a přehlédl osm mužů, kteří seděli před početnými elektronickými ovládacími prvky. V jejich obličejích se odrážely barevné kontrolky přístrojů. Otáčeli knoflíky a mačkali tlačítka, dolaďovali a čistili zachycované signály. Na plukovníkův rozkaz odpojili reproduktory monitorů a všichni si chránili sluch ucpávkami.

Raleigh myslel na svého pradědečka, který roku 1919 odletěl za světly a už se nikdy nevrátil. Jeho prababička vzala tehdy dvouletého syna a několikrát se přestěhovala, až se nakonec usadila v Bostonu. Ale ani velká vzdálenost nedokázala z jejího mozku zapudit vzpomínky na světla. Právě o nich a o jeho otci vyprávěla chlapci každý večer před spaním. Hoch vyrůstal a pravidelně se mu o nich zdávalo. Když mu bylo dvacet, jeho matka zemřela na rakovinu kůže. Hned po pohřbu odjel autostopem do Texasu. Musel jet stopem, protože v zemi ještě doznívala velká hospodářská krize. Vlastní nohy a zdvižený palec představovaly jedinou možnost, jak takovou cestu podniknout.

Jmenoval se Edward a již od dětství byl z matčina líčení doslova posedlý otcovým zmizením, takže jej Rostov přitahoval stejně jako poutní místa věřící. Cesta mu trvala tři měsíce. Když konečně dorazil do Rostovu, měl opasek utažený na poslední dírku a i tak mu padaly kalhoty. V prošlapaných podrážkách zely díry, potrhaná košile se rozpadala. Obličej měl sluncem opálený dohněda.

Galanterie, o níž matka vyprávěla, stále ještě prodávala nitě a knoflíky, ale soudě podle zaprášených poloprázdných polic se obchod sotva držel nad vodou. Když Edward vstoupil, nad dveřmi se rozcinkal zvonec. Unavená šedovlasá dvojice za pultem k němu tázavě vzhlédla. Navzdory věkovému rozdílu byla rodová podoba zřejmá.

„Jsem váš vnuk,“ sdělil jim bez obalu.

Zalapali po dechu, ale než se zmohli na jedinou otázku, vypálil na ně větu, kterou toužil vyslovit celý svůj dosavadní život.

„Povězte mi, kde uvidím světla.“

Jejich úžas ještě zesílil.

Edward pomáhal v galanterii a kromě toho si hledal různé brigády. Natíral stáje a stodoly, opravoval dřevěná zábradlí a vysypával výmoly na silnicích. Za vydělané peníze si koupil nové boty a oblečení a přispíval prarodičům na stravu. V Bostonu představovalo maso luxus, ale tady v dobytkářském kraji mu babiččino hovězí s bramborami pomohlo nabrat kilogramy ztracené během tříměsíčního putování.

Každou noc si Edward od dědečka půjčoval otlučený pickup Chevrolet a odjížděl do polí vyhlížet světla. Neúspěšně, světla se neobjevila ani jednou.

„Víte určitě, že existují?“ ptal se prarodičů. „Viděli jste je někdy na vlastní oči?“

„Ano,“ odpověděla babička a dědeček souhlasně přikývl. „Ale už je to dávno, kdy jsme to naposled zkusili.“

„Maminka přísahala, že je pozorovala mockrát.“

„Zprvu je také neviděla,“ vysvětloval dědeček. „Nějakou dobu trvalo, než je poprvé spatřila.“

„Můj otec jim věřil do té míry, že kvůli nim riskoval život.“ Edward se začínal zlobit. Skrývají před ním něco? „Tak kde teda jsou? Proč je nevidím?“

„Někteří lidé to prostě nedokážou,“ pokrčila babička bezradně rameny.

„Proč ne?“

„To nikdo neví.“

Postupně se ho zmocňovalo zoufalství.

Jednoho dne nesehnal žádnou práci a udělal si výlet do míst, odkud bývala světla údajně vidět. Stál na místě, kde jeho otec nechal za velké války vybudovat letiště. Nezpevněná ranvej zarostla trávou a plevelem, takže se úplně ztrácela pod zeleným kobercem. Baráky z nepálených cihel, které sloužily jako hangáry, se změnily v hromady prachu. Edward si prohlédl vzdálený okraj lávového pole, z něhož čněly obrovské černé balvany, a usoudil, že krajina si právem zaslouží označení badlands.

Pak se zahleděl na jih k Mexiku.

„Opravdu nikdy nikdo nenašel vrak letadla?“ zeptal se po návratu k prarodičům.

„Někteří Johnovi bývalí žáci se ho pokoušeli vypátrat. Nasedli do letadel, odletěli osmdesát kilometrů daleko, až k mexické hranici, a prohledali celou oblast. Létali sem a tam, říkali tomu mřížka, ale tvého otce ani letadlo nenašli.“

„Nikdo přece nemůže beze stopy zmizet.“

„Křídla letounu byla potažená plátnem vyztuženým pryskyřicí. Jestli se letadlo zřítilo a po nárazu shořelo, vítr mohl trosky rozfoukat do všech světových stran.“

„A tělo?“

„Kojoti. Sežrali maso a kosti mohli odnést. Bůh dopřej Johnovi věčný spánek.“

„Chci se na ta světla podívat.“

„Možná se o to snažíš až příliš.“

Druhý den kopal Edward jámy pro stavbu dobytčí ohrady a vydělal dost, aby si mohl koupit láhev whisky. Dalo mu dost velkou námahu ji sehnat. Ačkoliv prohibice před čtyřmi lety skončila, Rostov si odhlasoval, že zůstane „suchý“.

Za soumraku odjel dědečkovým autem na staré letiště, posadil se na zem, otevřel láhev a napil se. Z alkoholu zatím ochutnal pouze pivo, ale to se v Rostovu shánělo ještě obtížněji než bourbon. A stejně chtěl něco silnějšího.

Whisky ho pálila v krku. Cítil, jak mu její teplo stéká do žaludku. Zakuckal se a málem se pozvracel.

Tvrdý alkohol působí rychleji než pivo, a protože na něj Edward nebyl zvyklý, netrvalo dlouho a začala se mu točit hlava. Jazyk jako by mu otekl, víčka ztěžkla. Nedokázal zaostřit pohled na měsíc a hvězdy.

„No tak!“ křičel do noci. „Ukažte se!“ Artikuloval jen s obtížemi. „Už se nesnažím! Kašlu na vás!“ Škytavě se zasmál a lokl si z láhve. „Sakra, asi jsem opilý.“

„Opilý… jako… kára.“

„Ožralý… jako… prase…“

Zavřel oči. Zkusil je otevřít. Znovu je zavřel.

Ztratil vědomí.

V noci se zvedl vítr, který Edwardovi cuchal vlasy a hladil ho po tvářích. Zdálo se mu, že pluje na loďce a nechává se unášet proudem. I jeho mozek jako by plaval, stoupal a klesal, houpal se na vlnách.

Probudil se do bledého úsvitu. Když se mu podařilo zvednout těžká víčka, otočil hlavu doprava k temnému západnímu obzoru, kde se v ustupující tmě mihotaly poslední hvězdičky a srpek měsíce.

Vpravo.

Vlevo vytrvale zářilo slunce a bodalo ho do očí. Sklonil bolavou hlavu k zemi, na níž ležel, a když ji zase zvedl, hleděl na vznášející se světelnou kouli.

Stále ještě obluzený alkoholem pozoroval, jak se koule rozdvojuje na červenou a žlutou. Vzápětí už viděl koule čtyři, přibyla zelená a modrá. Rozdělily se na osm a škálu obohatila oranžová, fialová, hnědá a zářivě stříbrná. Blikaly a připlouvaly blíž, zvětšovaly se, svítily jasněji.

Ale zrakový vjem nebylo jediné, co Edward vnímal. Jeho uši zaznamenaly slabý, téměř neslyšitelný zvuk, který nedokázal identifikovat, syčení nebo bzučení, snad dokonce nějaká vzdálená hudba jako z radiopřijímače s velmi ztlumenou hlasitostí.

Matka mu sice vyprávěla, jak ji první setkání se světly vyděsilo, Edward však neočekával, že on sám zareaguje stejně. Díky nim se koneckonců jeho otec s matkou seznámili a zamilovali se do sebe. Nebýt jich, nenarodil by se. Otce světla očarovala do té míry, že se snažil za každou cenu vypátrat jejich původ a nakonec za to zaplatil životem.

Ale jak se před ním barevné koule zvětšovaly a rozpouštěly tmu, Edward pocítil něco víc než obyčejný strach, který mu popsala matka.

Pocítil hrůzu.

Jeho matka byla silně věřící a pravidelně chodila do kostela. Každou neděli brávala syna s sebou. Vždycky zůstávala vzadu, přicházela pozdě a odcházela brzy, aby lidé neviděli její tvář poznamenanou rakovinou.

Edward si na ta nedělní dopoledne moc nepamatoval, snad jen na svou netrpělivost, s níž si přál, aby už mše skončila a mohl si jít hrát. Vzpomínal však na jedno kázání, které na něj hluboce zapůsobilo. Kněz mluvil o Kristově proměně, což bylo slovo, kterému desetiletý hoch moc nerozuměl. Požádal však matku, aby mu ho několikrát zopakovala, až mu utkvělo v paměti.

V evangeliích, kázal kněz, vzal Kristus tři své apoštoly na vrchol hory, kde se před nimi proměnil, až byla jeho tvář jako slunce a jeho roucho bílé jako oslepující světlo. Apoštolově se vyděsili, padli tváří k zemi a zavřeli oči hrůzou. Když konečně vzhlédli, Kristus před nimi stál opět ve své lidské podobě.

„Vstaňte,“ řekl jim. „Nebojte se. A žádnému nepravte o tomto vidění.“

Kněz využil tuto pasáž evangelia k vysvětlení kouzelné nádhery nebes, avšak malý Edward kázání nechápal. Jak může být něco nádherné a současně vzbuzovat hrůzu? Nebe by přece mělo člověka lákat, aby se k němu rozběhl, ne ho děsit, aby se strachem padl tváří k zemi.

Příběh o proměně Ježíše Krista v oslepující světlo u něj dlouho vyvolávalo noční můry – snad proto, že vykazoval řadu společných prvků s matčiným vyprávěním o světlech a o zmizení jeho otce. V následujících letech na kázání často myslel, a po smrti matky dokonce zašel za knězem a požádal ho o bližší vysvětlení. Duchovní však nepochopil, že mu jde o problém, jak rozlišit mezi dobrem a zlem. Jestli vize něčeho krásného vyvolala v apoštolech strach, není možné, že by v nich vize zla vzbudila touhu vydat se k němu? Bylo by to logické, protože zlo v sobě vždy obsahuje pokušení. Nemělo by tomu v normálním, rozumně uspořádaném světě být naopak? Nemělo by být zlo děsivé a dobro svůdné? Proč je to převráceně?

„Tímto způsobem nás bůh zkouší,“ řekl mu kazatel.

„Ale proč musíme procházet zkouškami?“

„Protože naši první rodiče byli zkoušeni a selhali. My jsme jejich padlé děti. Potřebujeme neustále dokazovat, že nezopakujeme prvotní hřích.“

„Výběr by měl být zřetelnější,“ trval na svém Edward. „Příběh říká pouze to, že je obtížné rozlišit mezi dobrem a zlem. Když Kristus ukázal apoštolům obraz nebe, neměl být tak nádherný, že by je pobízel hlásat jeho krásu světu? Proč Ježíš apoštoly požádal, aby o něm nemluvili?“

„Tato pasáž není tak docela jasná.“

„Předložím vám vlastní teorii, reverende. Co když je nebe tak skvělé a zářící, až je děsivé? Pro lidi je asi lepší, když nevědí, jak nebe ve skutečnosti vypadá, dokud se do něj nedostanou, a pak už je příliš pozdě, aby vycouvali.“

„Budu se modlit za tvou duši, synu.“

Teď zář světel vyvolávala v Edwardovi stejnou hrůzu jako v apoštolech pohled na nebesky zářícího Krista. Snažil se sám sebe přesvědčit, že reaguje nepatřičně, že by se měl cítit unesený mihotavou krásou, kterou konečně spatřil.

Ušel jsem velký kus cesty a moc jsem se snažil, abych vás viděl.

Jste nádherná, měl bych cítit radostný úžas.

Napadlo ho, že jeho strach je možná důkazem toho, že světla skutečně představují dobro. Ale pak jej zaplavily emoce přesahující samotný úžas.

Světla se změnila. Náhle se mezi ně připletly temné bouřkové mraky, z nichž vyšlehly blesky. Edwarda zabolelo po hlasitém úderu hromu v uších a v tom okamžiku spatřil mezi mračny mladého muže v uniformě, který vypadal jako jeho otec, jehož znal pouze z fotografií. Muž zvedl ruku a kynul Edwardovi, aby vstoupil do mraku a připojil se k němu.

Edward zaječel hrůzou, otočil se a utíkal pryč.

Aniž si to uvědomil, běžel podél přistávací dráhy, kterou jeho otec nechal postavit a z níž před lety startoval k nesčetným letům. Zakopl, spadl na kamínky a odřel si bradu. Vyškrábal se na nohy a rozběhl se ještě rychleji.

Slyšel kvílení a chvíli trvalo, než mu došlo, že vychází z jeho vlastního hrdla a přechází v hlasitý řev.

Další věc, na kterou si vzpomínal, byl hlouček lidí, kteří jej obklopili a snažili se ho uklidnit. Doběhl do města v horečce a vůbec si neuvědomoval, jakou vzdálenost překonal. Stál uprostřed hlavní ulice obklopený obyvateli městečka v pyžamech a s lucernami nebo baterkami v ruce.

„Co se ti stalo, Edwarde?“ vyptával se ho vyděšeně dědeček. „Nejsi zraněný?“

„Světla, blesky,“ vyhrkl.

„O čem to mluví?“ zeptal se kdosi. „Vidíte ty hvězdy? Obloha je úplně jasná.“

„Světla. Mraky ve světlech.“

„Cítím whisky.“

„Hromy. Viděl jsem muže v mraku.“

„Smrdí kořalkou.“

„Byl to můj otec.“

„Podívejte se na jeho bradu. Má ji od krve. Opil se a spadl.“

„Kde jsi vzal tu whisky, Edwarde?“ zeptal se přísně dědeček.

„Dobro je děsivé,“ breptal Edward. „Tak oslnivé…“

„Je namol opilý, plácá nesmysly.“

„Kde je moje auto, Edwarde? Nerozbils mi ho?“ pokračoval dědeček v kladení otázek.

„Zlo je příjemné,“ blouznil Edward.

Dědeček ho popadl za ramena a zatřásl s ním. „Odpověz, Edwarde. Kde je moje auto?“

„No, mám na práci lepší věci než trávit noc s opilcem a nevyspat se,“ ozvalo se z davu. „Pojď, Sáro, vrátíme se do postele.“

„Viděl jsem svého otce,“ trval na svém Edward.

„Zatraceně, Edwarde, buď chlap a přiznej se, žes mi rozbil auto.“

Následující ráno se Edward vydal pěšky ke starému letišti, kde zanechal dědečkovo auto, a dlouho hleděl k jižnímu obzoru. Opil se tak, až z toho měl halucinace?

Ne, tomu nevěřil. Byl přesvědčený, že ve chvíli, kdy viděl světla, whisky dávno vyprchala a její účinek pominul.

Nebyl jsem opilý když se to stalo. Vím to! A vím, co jsem viděl.

Nastartoval a odjel zpátky do města. Nechal pickup zaparkovaný před galanterií a odjel stopem do tři sta kilometrů vzdáleného El Pasa, kde se přihlásil do armády.

Od toho okamžiku měl v životě pouze jedinou touhu – přečíst si všechna hlášení, která jeho otec o světlech napsal. Byl si samozřejmě vědom, že se k nim tak snadno nedostane, ale zrovna tak dobře věděl i jinou věc – syna leteckého esa z velké války čeká v ozbrojených silách rychlý kariérní postup.

Nemýlil se. Ukázalo se, že s jeho otcem sloužili při tažení do Mexika a později ve Francii a v Německu mnozí důstojníci, kteří dnes zastávali důležité postavení. Když se v roce 1942 po útoku na Pearl Harbor Spojené státy zapojily do bojů druhé světové války, Edward byl rychle povýšen na kapitána rozvědky. Vybral si vojenskou zpravodajskou službu, protože jako její pracovník měl největší šanci zjistit, kde se otcova hlášení nacházejí.

Jednoho deštivého říjnového odpoledne, když už měl za sebou pátrání ve washingtonských archivech i na velitelství rozvědky v historické pevnosti Presidio v San Francisku, narazil na nepatrnou stopu, která ho dovedla zpátky na základnu Fort Bliss u El Pasa. Z rozpadající se lepenkové krabice uložené ve vlhké boudě z vlnitého plechu mezi desítkami a stovkami podobných zapomenutých krabic vylovil dokumenty, které jeho otec sepsal před čtyřiadvaceti lety.

Papír zežloutl stářím a strojopis vykazoval řadu překlepů. Inkoust na otcově podpisu změnil barvu z modré na hnědou.

Edward si přečetl všechna hlášení a pak je přečetl ještě jednou. A potřetí. Pozoruhodné texty, zejména v pasáži, kdy otec tvrdil, že světla nějakým záhadným způsobem vyvolala v nezkušených pilotech, kteří se teprve učili svému řemeslu, neovladatelnou potřebu napadnout své kolegy. Otec dospěl k závěru, že světla by mohla být využita jako zbraň.

64

Anita měla do pravé paže zabodnutou jehlu intravenózní soupravy a do nosu zavedené hroty z trubice s kyslíkem. Pípající monitor za její hlavou zaznamenával srdeční rytmus a krevní tlak.

„Doktor říká, že tě budou muset operovat, ale že budeš v pořádku,“ řekl jí Brent, usazený vedle její postele.

Podařilo se jí neznatelně přikývnout a zlehka pozvednout víčka v chabém pokusu podívat se na něj. Její snědá pokožka získala o stupínek tmavší nádech oproti předchozí voskové bledosti.

„Kulka přerazila pažní kost,“ pokračoval reportér. „Podle doktora je to důvod, proč cítíš tak silnou bolest. Musí ti tu kost srovnat.“

Anita se znovu zmohla na ochablé přikývnutí.

„Za chvíli tě odvezou na operační sál,“ informoval ji Brent. „Až se probudíš z narkózy, budu tady. Možná to pro tebe není nejradostnější perspektiva. Nevím, třeba jsem ten poslední, koho bys tu chtěla vidět. Ale ať se ti to líbí nebo ne, budu tady, až se probudíš.“

Anita se pokusila zvednout nezraněnou paži.

„Šetři síly,“ napomenul ji.

S námahou se natáhla po jeho dlani.

Brent jí stiskl ruku.

„Dneska jsi byla zatraceně dobrá,“ řekl jí. „Nesesypala ses. Ani na chvíli jsi nepřestala bojovat. Tu cenu Emmy získáš, to ti slibuju. Zasloužíš si ji.“

Ruka jí ochabla. Brent jí položil paži zlehka na přikrývku a v tom okamžiku za sebou zaslechl kroky. Vešly dvě ošetřovatelky a začaly Anitu připravovat k převozu na operační sál.

Reportér vyšel do chodby znějící šumem rozhovorů. Návštěvníci, které míjel, ho doprovázeli znepokojenými pohledy. Utržené rukávy saka se mu plandaly u boků, rozcuchané vlasy měl zaprášené a slepené potem, oblek samou skvrnu od krve a zaschlého bláta.

Na konci chodby na něj čekal producent. „Opravdu se chceš objevit na obrazovkách v tomto stavu? Je ti jasné, že řadu diváků vyděsíš k smrti?“

„To je dobře. Jen ať konečně vidí, co obnáší příprava pořádné reportáže.“

Rychlými kroky mířili k výtahu.

„Viděl jsi materiál, který jsem natočil?“ zeptal se Brent.

„Jasně. Je to bomba. Zrovna to stříháme.“

„Připravím komentář. Ve večerních zprávách můžeme použít některé výseky a pak to celé odvysílat v hodinovém speciálu.“ Reportér stiskl přivolávací tlačítko. „Ostatní stanice se nám ve sledovanosti ani nepřiblíží.“

„Jak chceš spojit světla s tím šíleným strážným?“

„To nebude nutné. Vylíčíme události od začátku do konce a divák ať si udělá vlastní závěr. Aspoň nás nikdo neobviní ze zkreslování faktů. Odvez mě na vyhlídku. Mám pocit, že nás čeká největší senzace století.“

„Sharon právě moderuje přenos.“ Producent se obrnil proti očekávanému výbuchu vzteku.

Brent přikývl. „Proč ne. Blokoval jsem kamery dost dlouho. Ten vysílací čas si zaslouží.“

„Od tebe hodně překvapující odpověď.“

„Anita mě přivedla k pochopení důležité věci. Dva někdy udělají víc práce a lepší práci než jeden.“

Reportér se ohlédl na opačný konec chodby, kde ze dveří posledního pokoje vyjela pojízdná postel – ošetřovatelky převážely Anitu na sál.

„Opravdu bude v pořádku?“ staral se producent.

„Kulka jí tu kost nejen zlomila, ona ji doslova rozdrtila na kousky,“ odpověděl Brent. „Doktor mě upozornil, že paži Anitě možná nezachrání a že ji bude muset amputovat.“

65

Dan a Tori nastoupili v houstnoucí tmě do kabiny cessny. V domku, kde sídlila kancelář letiště, svítilo světlo nad vchodem a zářila okna.

Page si dával pozor, aby se tím směrem nedíval. Lidské oko potřebuje zhruba třicet minut, aby se plně adaptovalo na tmu. Jasné světlo schopnost nočního vidění okamžitě naruší a pak je potřeba další půlhodina, aby se obnovila.

Jediná barva, která nemá na noční vidění vliv, je červená. Proto si Page do leteckého vaku uložil dvě baterky s možností volby mezi čirým nebo červeným sklem. Zvolil červenou čočku a pověsil si šňůru se svítilnou kolem krku. Tori udělala totéž.

Kromě toho lidské oko ve tmě obtížně rozeznává předměty, které leží na optické ose nebo blízko ní – jinými slovy ty, na které se člověk dívá přímo. Proto se Page soustředil na šeré objekty vlevo a vpravo a pomalu se rozhlédl, aby zjistil, jestli může bezpečně odstartovat.

„Pozor, uvolněte místo!“ vykřikl otevřeným okénkem varování, aby se k letounu nikdo nepřibližoval.

Otočil klíčkem v zapalování a motor se burácivě probudil k životu. Palcem levé ruky aktivoval vysílačku a promluvil do mikrofonu komunikační soupravy, aby upozornil piloty, kteří mohli letět poblíž.

„Vzdušný prostor Rostov. Cessna čtyři tři alfa roluje na jedna pět.“

Vyzkoušel brzdy, znovu se rozhlédl po stínech kolem letadla a vedl stroj podél žluté čáry na pojížděcí dráze.

„Tori, podle toho, jak jsi odpověděla na otázku toho reportéra…“

„Řekla jsem ti to už odpoledne. Za dobu trvání našeho manželství mám vůbec poprvé pocit, že ti rozumím. Asi jsem tě měla dávno požádat, abys mě někdy vzal s sebou do práce, třeba do hlídkového vozu, abych získala představu, co každý den prožíváš. Abych poznala ty hrůzy, které si lidé navzájem způsobují.“

„Nemluvil jsem o nich právě proto, že jsem nechtěl, abys měla představu o tom, co dělám.“

„Děkuji, že ses mě snažil chránit.“ Na chvíli se odmlčela. „Bez ohledu na to, co mi doktoři po té úterní operaci řeknou, bez ohledu na to, jestli můj život bude dlouhý nebo krátký, neumím si představit, že bych jeho zbytek neprožila s tebou. A nechci, abys přestal být policistou. Jsi v tom moc dobrý. A teď přestaň mluvit a zvedni tu bednu do vzduchu.“

Page projel kolem nezřetelných obrysů odstavených letadel a zabrzdil na začátku ranveje. Poslední předstartovní prověrka mu uklidnila emoce a pomohla mu soustředit se na nastávající úkol.

Ohlásil vysílačkou své záměry, povolil brzdy a rozjel se po dráze. Při stu kilometrech za hodinu přitáhl řídicí páku dozadu a letoun se vznesl do tmy.

Podíval se dolů na nepřetržitý proud automobilových světel směřující k zatarasené vyhlídkové plošině. Řada vozidel parkujících u krajnice byla mnohem delší než předchozího dne. U vyhlídky stály reflektory namířené na betonovou hradbu. Nejspíš proto, aby zdůraznily, že za bariéru je vstup zakázán. Přistávací světla označovala pozici tří helikoptér, které mezi sebou udržovaly bezpečné rozestupy. Page chvíli poslouchal jejich vzájemnou komunikaci a dozvěděl se, že všechny tři patří televiznímu zpravodajství.

„Nádherně jasná obloha,“ poznamenala Tori. „Podívej se, jak v Rostovu září domy a ulice. A tam – světla aut přijíždějících z Mexika. Napočítala jsem jich šest.“

Page sklonil cessnu do mírné zatáčky a opsal kruh, využívaje reflektorů u vyhlídky jako referenčního bodu.

„Jak vysoko chceš vyletět?“ zajímala se Tori.

„Dost, abych se nad všechno povznesl,“ odpověděl.

„Zdá se, že tak řídíš i svůj život.“

66

Betonová hradba byla dost široká, aby se na ní Medrano mohl postavit. Levou dlaní si zastínil oči před oslňujícími reflektory a se vzrůstajícími obavami se díval, jak se dav každou vteřinou rozrůstá.

„Tato oblast je uzavřená!“ křičel do megafonu. „Rozejděte se! Vraťte se do města!“

Z hlučící lidské masy k němu dolehl hlasitý protest: „A tato cesta je veřejný majetek! Platím ji ze svých daní! Mám právo tady zůstat, jak dlouho budu chtít!“

„Není to bezpečné!“ varoval Medrano. „Vyzývám vás, abyste se vrátili do města.“

„Víš, kam se můžeš vrátit ty?“ zařval kdosi. „Do pekla!“

Zvědavci se sápali na bariéru a snažili se ji přelézt.

„Co před námi skrýváte?“ chtěl vědět ženský hlas. „Co to je, že nechcete, abychom to viděli?“

„Vypněte ty zatracené reflektory!“ dožadoval se jakýsi muž. „Bolí mě z nich oči.“

„Jasně, kvůli takovým světlům jsme sem nepřišli!“

Sotva se policistům podařilo strhnout z hradby jednu skupinku nedočkavců, hned se do jejího zlézání pustila jiná.

Nad vyhlídkovou plošinou rachotily tři vrtulníky v bezpečné vzdálenosti od sebe a jejich přistávací světla a čočky kamer mířily na pozdvižení a rostoucí chaos na zemi.

Mám strašně málo lidí, pomyslel si Medrano a rozhlédl se po davu.

Někdo se rozkřičel: „Jestli nás nepustíte přes tu barikádu, obejdeme ji! Moje žena má Alzheimera! Přišli jsme sem kvůli zázraku!“

Medrano bezmocně sledoval, jak po silnici přijíždějí další desítky aut a odbočují na přilehlá pole. Některá však pokračovala dál k opuštěnému vojenskému letišti. A tam kapitán rozhodně nesměl nikoho pustit.

„Zabraňte jim ve vstupu do areálu letecké základny!“ křikl na své podřízené. „Šlápnou na nevybuchlou bombu a ta je roztrhá na kusy!“

Seskočil z hradby a při dopadu na štěrkovou krajnici pružně pokrčil kolena. Bez dechu se narovnal a rozběhl se k základně. U plotu stál muž se zuřivě se vzpínajícím a štěkajícím německým ovčákem na vodítku a řval na nedočkavce, ať nelezou přes ostnatý drát.

Reflektory náhle zhasly a lidé začali vylekaně křičet. Medrana pohltila tma a viděl jen zbytkové obrazy světel vypálené do sítnice.

Určitě sabotáž! blesklo mu hlavou. Někdo vyřadil generátor.

Jenže to nebyl pouze dieselový generátor. Náhle zhasly i motory a světla automobilů. Místo vytrvalého tlukotu helikoptér se ozýval jen svist zpomalujících rotorů.

Medrano sebou škubl, když k němu dolehl mohutný rachot. Trvalo mu několik šokovaných vteřin, než mu došlo, že se jeden z vrtulníků zřítil k zemi. Dopad zněl ozvěnou z pastviny na protější straně silnice, odkud se k nebi zvedla ohnivá koule.

Hned nato se ze stejné strany ozval druhý děsivý náraz. Oslepený kapitán se přikrčil a s obavou čekal, kam dopadne třetí helikoptéra.

Na silnici. Nebyl to pouze jeden náraz, ale několik v rychlém sledu, jak se poslední vrtulník zřítil na odstavené automobily a listy jeho rotoru i zadní vrtule rozrývaly asfalt. Výbuch srazil Medrana na záda do trávy.

67

Raleigh pozoroval chaos na sledovacích monitorech. Noční mód vnějších kamer zaléval zpanikařenou lidskou masu přízračným zeleným svitem.

Snad si ten policajt nemyslel, že mu stačí postavit betonovou zábranu a tím udrží rozvášněný dav v bezpečné vzdálenosti.

Reflektory potemněly. Motory i světla aut přestaly fungovat. Helikoptéry padaly z nebe. Tohle všechno mohlo mít pouze jediné vysvětlení – mohutný elektromagnetický impulz podobný tomu, jaký následuje po atomovém výbuchu, nepředstavitelně silná vlna energie, která zasáhla veškerá elektronická zařízení v dosahu a zničila je.

Přesně podle předpokladů, pochvaloval si v duchu plukovník. Posílil vnější kamery a celý podzemní objekt mnoha vrstvami elektromagnetického stínění. A místnost za jeho zády snesla trojnásobné zatížení oproti ostatním částem budovy.

„Pane, signál je mnohem intenzivnější,“ ohlásil jeden příslušník jeho jednotky s očima přilepenýma k obrazovce počítače.

Raleigh měl dojem, že přes ucpávky v uších pronikají lehké vibrace. Nebo se mi to jenom zdá?

Ohlédl se k pancéřovaným dveřím velitelského stanoviště.

„Směrujete signál přes disk nad námi?“ zeptal se.

„Ano, pane. Signál je odesílán do observatoře a odtamtud nahoru k družici. Satelit ho pak odráží na raketovou střelnici White Sands. Nejsem si však jistý, jestli obvody zvládnou takovou zátěž. Na této úrovni jsme je nikdy netestovali.“

68

23. července 1942

„Ví někdo z vás, co je to jaderné štěpení?“ zeptal se generál, který předsedal naléhavé poradě vedení vojenské zpravodajské služby.

Kapitán Edward Raleigh to nevěděl stejně jako nikdo z důstojníků usazených kolem dlouhého kovového stolu.

„Nejsem si úplně jistý, jestli to vím já sám,“ přiznal generál. „Podle všeho to vypadá tak, že k sobě srazíte dva kusy uranu. A když to uděláte dostatečně velkou silou, vznikne bomba s mnohonásobně větším účinkem, než jaký si kdo dokázal představit. Někteří vědci tvrdí, že prvotní výbuch odstartuje řetězovou reakci, která může zničit celý svět, ale většina se přiklání k závěru, že reakci lze ovládnout do té míry, že se vypaří pouze jedno velké město.“

„Při vší úctě, pane generále,“ ozval se jeden z plukovníků, „myslíte to vážně?“

„Před třemi lety napsal Albert Einstein prezidentovi dopis, v němž jej upozornil, že experimenty potvrdily správnost teorie. Einstein má zřejmě mezi evropskými vědci dobré kontakty. Od nich se dozvěděl, že Německo shromažďuje zásoby uranu a dosahuje značných pokroků ve výzkumu jaderného štěpení. V té době jsme samozřejmě ještě nebyli ve válce, ale teď v ní jsme a prezident se chystá zahájit přísně tajný projekt s cílem co nejrychlejší výroby jaderné bomby.

Vědcem, který práce na projektu povede, bude Robert Oppenheimer. Ve třicátých letech sympatizoval s rudými, takže FBI si ho ještě pořádně prověří. Naším úkolem bude zajistit maximální bezpečnost v místě zvaném Los Alamos v Novém Mexiku. Je vyznačeno na mapě, která visí za mnou.“

Pobočník v hodnosti majora přistoupil k mapě a ukázal přesné místo. „Santa Fe a další větší města jsou nejméně půl dne cesty daleko. Jinak není v oblasti nic než několik dobytkářských farem.“

„Které zkonfiskujeme,“ dodal generál. „Los Alamos je vlastně skautský tábor uprostřed pustiny. Oppenheimer tam jednou jako kluk strávil prázdniny. Leží na náhorní plošině a vede tam pouze jedna cesta, takže se dá snadno izolovat. Oppenheimer chce tuto lokalitu použít jako ústřední místo pro konstrukci bomby. My se postaráme, aby tam nikdo nestrkal nos.“

Edward vycítil příležitost. „Pane, existuje i jiné, stejně odlehlé a stejně vhodné místo.“

Přerušení generála očividně nepotěšilo. „Kde přesně leží?“ zeptal se netrpělivě.

„V západním Texasu, v blízkosti města zvaného Rostov. Před vstupem do předchozí války jsme tam postavili letiště. Ideální místo pro tajný výcvik pilotů, dokonale ukryté před Němci, kteří neměli šanci zjistit, jak intenzivně se připravujeme vyrazit na pomoc Spojencům.“

„Oppenheimer se nezvratně rozhodl pro Los Alamos.“

„Rostov nabízí další výhodu,“ nevzdával se Edward. „Je docela dobře možné, že tam už k jadernému štěpení dochází.“

To vzbudilo generálův zájem. „Pokračujte, kapitáne.“

Edward formuloval výklad tak, aby se točil výhradně kolem štěpné reakce. Citoval hlášení svého otce a na závěr uvedl: „O síle energie, kterou ta světla vyzařují, nelze pochybovat. Moje matka zemřela na rakovinu kůže, kterou onemocněla, když se na ně dívala. Podle jedné teorie jsou světla důsledkem záření radioaktivních prvků obsažených v půdě. Pokud bychom ty paprsky dokázali soustředit do jednoho kanálu, mohli bychom je využít jako zbraň…“

Generál ho zvednutím ruky přerušil. „Dejte mi to písemně. Předám vaše náměty Oppenheimerovi.“

„Ano, pane.“

Jenže Edward dobře věděl, kde podobná memoranda často končí.

Při následující poradě o týden později generál oznámil, že jako primární lokalita pro konstrukci bomby bylo zvoleno Los Alamos.

Edward potlačil zklamání.

Avšak generál ho překvapil. „Němci pracují na vývoji další velmi výkonné tajné zbraně.“

Místnost zmlkla.

„Může být rovněž založena na jaderném štěpení, ale možná pracuje na úplně odlišném principu. Víme jen tolik, že po obsazení Norska ve čtyřicátém roce tam Němci vyslali nepřiměřeně velký počet vojáků. Půl milionu okupantů v zemi se dvěma miliony obyvatel. Mnohé jednotky byly rozmístěné na pozicích, které jsou ze strategického hlediska zhola nesmyslné – v okolí malého údolí uprostřed země. To údolí se jmenuje Hessdalen.“

Generál se podíval přímo na Edwarda. „Podle hlášení spojenecké rozvědky zajišťují tyto jednotky bezpečnost vědcům, kteří zkoumají podivná světla, jež se na tom místě objevují.“

„Světla, pane?“ Edward se snažil nedat najevo emoce, které generálova slova vyvolala.

„Ano, světla s účinky, které sahají od masové halucinace k náboženské extázi. Někteří lidé se na ně dívali a oslepli. Jiných se zmocnila zuřivost, občas dokonce vražedná. U dalších se objevila rakovina kůže. Nelze určit, nakolik jde o skutečné působení světel, ale Němci věnují značné lidské kapacity i materiální prostředky na jejich zkoumání a všichni zatraceně dobře víme, že když se nepřítel začne o něco zajímat, musíme udělat totéž. I kdyby ta světla byl jenom něčí výmysl, Hitlerovi stačí vyslat do světa fámu, že přišel na způsob, jak je využít ve válce, a že může tyto tajné zbraňové systémy rozmístit, kde se mu zachce. Psychologie někdy dokáže vyhrát více bitev než tanky.“

O slovo se přihlásil plukovník. „Pane generále, jsou ta světla v Norsku podobná tomu texaskému jevu, který popisoval kapitán Raleigh?“

„K tomuto závěru dospěl prezident. Jestli je Hitler používá jako kouřovou clonu, aby nás odvedl od výzkumu a využití jaderného štěpení, můžeme mu oplatit stejnou mincí. Kapitáne Raleighu, podle prezidentova rozkazu povedete průzkumný tým, který bude působit v tom městě v západním Texasu.“

„Jmenuje se Rostov, pane.“

„Abychom ukázali, jak vážně výzkum světel myslíme, připojí se k vám dva vědci z Oppenheimerova týmu. Pošlou vám vybavení z univerzity v Chicagu. Ženijní sbor, který buduje komplex v Los Alamos, vám poskytne dvanáct specialistů. Doprovodí vás četa ozbrojených pěšáků, abychom vzbudili dojem přísných bezpečnostních opatření. Pokud se ukáže, že na těch světlech opravdu něco je, tím lépe, ale osobně si myslím, že hlavním výsledkem vaší expedice bude, že přivedete Hitlera k šílenství. Přesvědčíte ho, že na tomto projektu nejen pracujeme, ale dosahujeme značných úspěchů. A navíc posloužíte jako zástěrka k odvedení pozornosti od Los Alamos.“

Před koncem měsíce nastoupil Edwardův tým na palubu vojenského transportního letounu C-47 a odletěl na základnu Fort Bliss, odkud se nákladními automobily přepravil do Rostovu. Ihned po příjezdu na opuštěné letiště postavili vojáci stany, vybalili elektronické přístroje a uvedli do provozu dieselový generátor, aby získali nezávislý zdroj proudu.

Oppenheimerovi vědci proměřili areál Geigerovými počítači, zvýšenou radioaktivitu však nezaznamenali.

„Budete muset prozkoumat mnohem rozsáhlejší oblast,“ upozornil je Edward a ukázal na lávové pole. „Odtamtud ta světla přicházejí.“

„Doufám, že jsme naším přesunem předvedli dostatečně okázalé představení,“ poznamenal jeden z vědců. „Němečtí špioni bedlivě sledují Oppenheimera a všechny jeho spolupracovníky. V Německu se jistě brzy dozvědí, že jsme tady.“ Vysoký štíhlý muž v brýlích se zahleděl na pustý obzor. Jeho oči zaznamenaly pouze dva králíky a pět zatoulaných krav, které spásaly řídce rostoucí trávu. „Sakra, sem by se fakt nikdo neobtěžoval, kdyby se tu neskrývalo něco zatraceně důležitého.“

Západ slunce nabídl velkolepou podívanou. S houstnoucí tmou se ochladilo a muži si objali těla pažemi.

„Tak kde jsou ta světla?“ zeptal se jeden z vojáků.

„Dejte jim čas, neobjevují se každý den,“ odpověděl Edward.

„Nemáte někdo cigaretu?“

Armádní ženista zamířil k velkému hlavnímu stanu a naklonil ciferník náramkových hodinek ke kontrolkám přístrojů. „Je devět dvacet. Máme za sebou dlouhý den. Jestli se do deseti nic nestane, jdu si lehnout.“

„To je trochu brzo,“ namítl Edward. „Světla se neobjevují přesně podle jízdního řádu.“

„No tak mě vzbuďte, až tu Hitlerovu novou tajnou zbraň uvidíte. Ne že by se tu člověk bůhvíjak vyspal při tom hučení generátoru.“

„A při tom šumu a praskotu statické elektřiny z toho směrového radiopřijímače,“ dodal vědec. „Zkouším všechny frekvence, ale nic jiného z něho nedostanu.“

„Ne, počkejte, v pozadí něco slyším. Ale skoro neznatelně.“

Někdo se zasmál. „Nejspíš mexickou stanici, která vysílá pouliční kapely.“

„Podívejte! Co to tam je?“

„Létavice. Ta teda je! Neviděl jsem meteor od dětství. Žiju ve městě tak dlouho, že už jsem zapomněl, jak vypadá.“

„Tamhle je další.“

„Tak to není meteor. Je nízko na obzoru a svítí už moc dlouho.“

„Přibylo jich! Vypadají jako ohňostroj. Vsadím se, že za hranicemi něco oslavují. Neví někdo, jestli dnes nemají Mexičani nějaký svátek?“

„Hele, ty v tom stanu, zeslab zvuk. Ten praskot mi trhá uši.“

„Ve stanu nikdo není,“ upozornil ho vědec. „Praskot zesiluje sám od sebe.“

„A ohňostroj je stále jasnější,“ přidal se voják. „Podívejte na ty barvy. Připomínají mi polární záři. Kdysi jako děcko jsem ji viděl, když mě táta vzal tábořit k Michiganskému jezeru.“

„Jenže to by ta světla nesměla být na jihu a tak nízko na obzoru,“ připomněl ženista a otočil se ke stanu. „Víte to jistě, že si nikdo nehraje s tím podělaným rádiem? Ten praskot už je hlasitější než hučení generátoru.“

Nepříjemný zvuk náhle ustal.

Světla nebo ohňostroj nebo polární záře na jihu – všechno zhaslo a obzor se ponořil do tmy.

Přestaly svítit i kontrolky na přístrojích ve stahu. Generátor zmlkl.

„Co se sakra stalo? Proč nic nefunguje?“

„Pánové,“ oslovil je Edward. „Představuji vám Rostovská světla.“

69

Page se zamračil, na zemi pod cessnou se něco změnilo. Zář mnoha reflektorů náhle pohasla.

I Tori si toho všimla. „Dole za námi se něco stalo.“

Dan stočil letoun doleva a vracel se opačným směrem. Terén však vypadal úplně jinak. „Kde je vyhlídková plošina? Nevidím reflektory.“

„Nejen to,“ podotkla Tori. „Nesvítí ani auta. Před chvílí jich k vyhlídce jela dlouhá řada a teď není silnice vůbec vidět. A vrtulníky… Jejich světla taky nevidím.“

„A jejich rádiová komunikace se přerušila,“ dodal Page a nechápavě potřásl hlavou.

Temnotu pod nimi náhle osvětlila ohnivá koule a vzápětí následovaly další dvě exploze. Vyděšený Page zahlédl, jak roztočená helikoptéra, jejíž pilot se zřejmě pokoušel nouzově přistát pomocí autorotace, dopadla na zaparkovaná vozidla. Zaburácení výbuchu dolehlo až do kabiny cessny a na zem dopadaly trosky vrtulníku. Rychle se šířící plameny vylouply ze stínů hloučky lidí prchajících v panice do bezpečí.

„Bůh jim pomáhej,“ zašeptala Tori.

Letounem otřásaly tlakové vlny.

„Asi bychom se měli vrátit,“ zamumlal Page.

„Ne, tohle není náhoda. To, co se dole děje, má určitě nějakou spojitost se světly. Vyletěli jsme sem nahoru, abychom něco udělali. Jestli to nedokončíme teď, bojím se, že na druhý pokus už nebudeme mít sílu.“ Odmlčela se. „Chci zjistit pravdu.“

„Jak myslíš,“ podvolil se Dan. „Jedeme v tom společně.“

„Ano, společně.“ Tori si to slovo vychutnala.

Aby se vyhnul turbulencím způsobeným požáry a létajícím troskám, Page zamířil na jih k temnému horizontu.

„Co jsou tamty tmavé balvany?“ zeptala se Tori.

„Říká se jim badlands.“

Tori natáhla ruku. „Něco za nimi vidím.“

„Opravdu? Já vůbec nic.“

„Slabá červená světla. Jsou tři.“

Page přimhouřil oči. „Pořád je nevidím.“

„Rozjasňují se.“

„Odkud se vynořují? Dej mi azimut.“

Tori se podívala na kompas. „Sto čtyřicet stupňů.“

„Vidím akorát tmu.“

„Rozdělují se a jsou ještě jasnější. Mění barvu z červené na modrou, žlutou a zelenou. Jak je můžeš nevidět?“

„Možná kdybych sletěl níž…“

„Zase se rozdělují.“

Page ubral plyn. Letoun pomalu klesal a pocit propadání na vlnách mu připomněl, co prožíval, když viděl světla.

Jenže tentokrát je neviděl.

„Už je jich spousta. Vypadají jako duha rozlitá po zemi,“ vydechla Tori zaraženě. „Pohybují se směrem k vyhlídce.“

Jak se Page s letounem propadal do tmy, náhle světla spatřil. Jako kdyby se zvedla opona. Avšak světla se nevlnila, jak Tori před chvilkou popisovala.

Vířila a zmítala se jako ve vzteku.

„Tady něco těžce nehraje.“ Page přitáhl páku a prudce zvedl nos letadla.

K obloze vystřelil žlutý snop světla jako erupce při sluneční bouři. Natahoval se, až se oddělil od zdroje, vzápětí se smrštil do zvířené masy a nezadržitelně stoupal.

Page se snažil získat výšku a zatočil doprava.

Světlo se k němu nemilosrdně přibližovalo.

Strhl letoun do levé stoupavé zatáčky.

Světlo ho dál pronásledovalo.

V příští vteřině zaplavilo kabinu, průzračné, pulzující, hrající duhovými barvami. Page už neslyšel motor, pouze svist větru. Kolem hlavy mu v divokém víru kroužily žluté stíny. Před očima se mu míhaly rozmanité obrazy.

Viděl akvárium s rozhoupanými vodními rostlinami a modelem lodního vraku, ale rostliny byly ve skutečnosti sépie. Jejich chapadla připomínala kapradí a chytře se maskovaly tak, aby splývaly s okolním prostředím.

A to už mu otec ukazoval další a další sépie a matka, která do roka zemře na rakovinu prsu, se usmívala, protože její manžel a syn si po dlouhé době zase rozuměli.

Ve svištění větru zaslechl Dan hlas svého otce.

Občas se musíme podívat jinýma očima.

Motor se zastavil.

Žluté světlo se vypařilo.

Bez nejmenšího varování se Page náhle ocitl v naprosté tmě, noční vidění těžce narušené zbytkovým vjemem světla. Napínal oči v zoufalé snaze proniknout zrakem za kopuli kabiny. S úlevou zjistil, že rozdíl mezi třpytem hvězd a měsíce a temnotou na zemi je dostatečný, aby rozeznal alespoň horizont.

Kamenitý terén přímo pod ním vypadal tmavší než okolní oblasti.

Page si se zamrazením uvědomil, že při snaze uniknout světlům, která je pronásledovala, ztratil orientaci a stočil letoun nad rozlehlé lávové pole. Ticho nahánělo hrůzu. Ve vzduchu byl zvyklý slyšet motor ztlumený sluchátky do mírného vrčení, teď neslyšel vůbec nic.

Přístrojová deska kompletně zhasla. Vysílačka oněměla.

Otec mu mnohokrát opakoval, co má dělat v případě selhání motoru. V prvé řadě musí navést letoun do klouzavého letu. Při rychlosti sto dvacet kilometrů za hodinu ztratí cessna tři sta metrů na každé tři tisíce metrů klouzavého sestupu. Teoreticky tak poskytuje dostatek času k výběru vhodného místa pro nouzové přistání – v optimálním případě rovnou louku nebo dostatečně širokou silnici. Za denního světla by samozřejmě viděl terén, ovšem za tmy nemohl poznat, jestli je černý pruh zarostlý trávou, pokrytý skalisky, nebo zda neukrývá propast.

Alespoň že svit hvězd a měsíce umožňoval odlišit balvany lávového pole od okolních plochých pastvin. Page nechal cessnu klouzat, i když rychlost mohl pouze odhadovat, protože neviděl na přístroje, které stejně nic neukazovaly. Musel se spoléhat na cit pro letoun získaný zkušenostmi z tisícovek nalétaných hodin, kdy poznával, jak se letadlo chová za různých rychlostí.

Neustále klesali.

„Tori, utáhni si pořádně pás! Těsně před dosednutím na zem otevři dveře! Náraz při přistání může zkřivit trup a dveře by se zaklínily!“

Raději nedodal: A uvěznily tě v kabině.

Kvůli snížení rizika požáru Page zastavil přívod paliva do motoru. Čím blíže k zemi se snášeli, tím zřetelněji rozeznával kontury lávového pole.

I Tori viděla mohutné balvany.

„Přeletíme je?“ vykřikla.

„Mám to v plánu.“

„Vynikající plán.“

Cessna klesala. Čas se natahoval. Minuta jim připadala jako věčnost.

„Pálí mě kůže,“ postěžovala si Tori.

Page se zamračil a dotkl se na tváři. „Mě taky.“

„Viděla jsem svého otce,“ hlesla Tori.

„Cože?“

„Když kolem nás vířila ta světla, spatřila jsem otce. Byla jsem malá holčička a on mě táhl k autu. Bušila jsem do něj a snažila se mu vykroutit, abych se mohla dívat na světla.“

„Taky jsem viděl svého otce.“

Tmavá země se rychle přibližovala.

„Miluju tě,“ řekla Tori.

„Já tebe taky.“

Balvany jako by se k nim natahovaly.

„Zapři se!“

Klouzali těsně nad lávovým polem a Danovi se zdálo, že levé kolo o něco zachytilo. Vtom však nerovná skalnatá plocha zmizela a nahradila ji pastvina. Ale pořád neměli vyhráno. Stačil jediný kámen, který by ulomil kolo, a letadlo by se v přemetu otočilo na střechu. Stejné nebezpečí hrozilo od plotu nebo ohrady.

Ocitli jsme se nad starou leteckou základnou, uvědomil si Page. Zvedl nos a snažil se přistání co nejvíce oddálit. Nejen proto, aby dosedl pokud možno zlehka – dokud jsou ve vzduchu, žijí.

Neubránil se myšlence na nevybuchlé bomby v areálu základny.

70

Hallowayovi tekla krev z nosu. Přerušil tanec, aby si hřbetem ruky otřel ústa. Spatřil rudou tekutinu na kloubech a na okamžik ho to znepokojilo, ale opravdu jen krátce. Na této krvi mu nezáleželo, stejně jako na té, která mu kapala z uší.

Záleželo na ženě, kterou svíral v náručí.

Záleželo na skleničce vodky s pomerančovým džusem, která byla vždycky plná.

A hlavně záleželo na hudbě. Halloway vzpomínal na mladistvé sny, že se stane rockovou hvězdou. Svět mu bude ležet u nohou, bude moci dávat příkazy a dělat si, co se mu zlíbí. Cvičil na kytaru, až se mu na prstech udělaly mozoly. Psal jednu písničku za druhou. Jezdil se známými kapelami od jedné štace ke druhé a snažil se být nenahraditelný. Kupoval hudebníkům drogy, sháněl jim holky a snažil se je přesvědčit, aby si poslechli jeho skladby a třeba je i nahráli a možná ho i nechali zabrnkat pár doprovodných akordů, protože starej dobrej kámoš Earl přece zaslouží odměnu za všechny ty služby, které jim prokázal.

Brzy i on bude patřit k lidem, za nimiž se táhnou fanoušci a shánějí jim drogy a holky.

Jenže nechal za zády jedno město, přijel do jiného a pak do dalšího, až si jednoho dne uvědomil, že jeho písně nikdy nikdo nenahraje, stejně jako ho nikdo nenechá na pódiu zahrát pár akordů nebo dokonce zazpívat. Mají ho za blbce, kterému nedochází, že ho jenom využívají a za zády se mu posmívají.

Vrátil se do Providence, pracoval jako sběrač nádobí v restauraci, přivedl svou dívku do jiného stavu a přihlásil se do armády. A než se vzpamatoval, zabíjel lidi místo toho, aby jim zpíval.

Tančil na srdceryvnou melodii a v duši se mu rozléval smutek jeho života. Oči mu přetékaly slzami. Když si je pravou rukou utřel, všiml si, že na ní má mnohem víc krve než před minutou. Zmateně nakrčil obočí a utřel si oči levačkou. I na ní ulpěla krev, která mu vytékala ze slzovodů, stejně jako tekla z nosu a uší. Ale na tom také nezáleželo – v tom okamžiku ho totiž napadlo, že vidí rozmazaně z jiného důvodu.

Jeho nos zaznamenal jiný pach než vůni skořice z vlasů ženy, s níž tančil. Rozkašlal se a otočil se ke dveřím otevřeným do chodby. Chodbu neviděl.

Byla plná dýmu.

71

Lockhart hodil na oheň, který rozdělal u ventilačních průduchů, další hromadu suché trávy. Ohniště se koupalo v záři reflektorů, které se po západu slunce automaticky rozsvěcovaly po celé observatoři a zalévaly obrovské antény groteskním svitem. Seržant cítil, jak z výkonných žárovek sálá teplo.

Nebo ho hřál oheň, jehož plameny šlehaly půldruhého metru vysoko. Když odstřelil všechny bezpečnostní kamery, které našel, začal areál prohledávat a pátral po jiné možnosti, jak proniknout do komplexu.

Zatraceně, to místo je vzduchotěsné, řekl si několikrát v duchu zlostně.

Pak mu došlo, že prostě nemůže být vzduchotěsně uzavřeno, musí mít ventilační otvory, kudy proudí vzduch dovnitř a ven, protože jinak by se lidé v podzemí udusili.

Nakonec objevil tři sady průduchů, ukryté mezi gigantickými disky.

Neměl zápalky, ale zášlehy z hlavně karabiny mu posloužily stejně dobře. Nasbíral suchou trávu, položil na ni hromádku větviček ze zakrslých keřů, vystřelil z těsné blízkosti do hranice navršené nad průduchy a díval se, jak se plamínky rozrůstají a sílí.

Aby dosáhl požadovaného efektu, musel samozřejmě rozdělat tři ohně, a teď mezi nimi pobíhal a přikládal další palivo. Brzy poznal, jaký účel které otvory plní. Jedny kouř nasávaly, druhé naopak odfukovaly. Přestože noční vzduch příjemně chladil, Lockhart měl zakrátko košili propocenou námahou, ale nikdy mu tělesný pohyb nepůsobil takovou radost.

Myslel na těla naházená na korbě náklaďáku a na hrozbu, kterou ten šílenec znamená pro jejich misi, a v duchu si prozpěvoval Hoř, děťátko, hoř.

Představoval si, jak ten zatracený parchant uvnitř dýchá přes mokrý ručník a kašle tak, že málem vydáví vnitřnosti. Dříve či později se vnější dveře otevřou a vyklopýtá z nich zpola udušená postava. Lockhart na dveře při pobíhání od ohně k ohni viděl, byť z dálky. Teď už se věnoval pouze vtažným otvorům a přikládal na ně suché palivo. Objevil hromadu dřeva, zapomenutou po dokončení stavebních prací, a plameny vyšlehly ještě výš. Pořád se ohlížel ke dveřím. Až se v nich Halloway ukáže, seržant ho naučí, jak je nebezpečné křížit plukovníkovy plány.

Plameny hučely, ale i přes ně Lockhart zaslechl hlasitější zvuk. Ohlédl se k západu a spatřil poziční světla rychle se přibližujícího vrtulníku Black Hawk. Konečně, ulevilo se mu. Plukovník slíbil, že mi pošle výzbroj, která mi umožní proniknout za pancéřované dveře.

Zvedl karabinu a rozběhl se. Přistávací plochu zničila havarovaná helikoptéra. Seržant se postavil do světla reflektoru a divoce mával pažemi, aby upoutal pilotovu pozornost, a pak ukázal na místo hned za otevřenou bránou. Vrtulník zakrátko dosedl na polní cestu s nosem natočeným proti ocelovým dveřím betonové krychle.

„Co tu helikoptéru sundalo?“ křikl pilot do svistu rotoru.

Obličej se mu zkřivil, když mu Lockhart vysvětlil, co potkalo jeho kolegu.

Z bočních dveří vrtulníku vyskákali příslušníci zásahové jednotky s útočnými puškami v rukou.

„Chcete říct, že ten náklaďák je naložený mrtvolami?“ nechtěl věřit pilot. Když spatřil, jak z korby seskočili tři kojoti a každému se něco houpalo z tlamy, znechuceně zavrtěl hlavou.

„Plukovník mi sdělil, že přivezete nějaké nástroje, které by nám umožnily překonat tamhlety dveře,“ máchl Lockhart k betonové boudě. „Co máte? Nášlapné miny? Detonační šňůry?“

„Mám pro toho hajzla nachystaného něco lepšího.“

Za necelou minutu se helikoptéra opět vznesla, zůstala viset asi třicet metrů nad polní cestou a od závěsníku se odpoutala raketa.

Lockhart ji pozoroval z bezpečné vzdálenosti a v duchu jásal radostí. Potřeboval něco, co by mu pomohlo proniknout za dveře. Řízená střela je však mnohem lepší. Bojová hlavice narazila do zdi a ta podělaná betonová chatrč se s uspokojujícím rachotem rozpadla na kusy.

72

Brent stál znovu na střeše obytného automobilu a popisoval chaotické lidské hemžení pod sebou. Při vzpomínce na události předchozího večera se málem rozhodl komentovat záběry z pevné země nebo alespoň z menší výšky.

Jenže jak by to sakra vypadalo? Chci být považován za nejtvrdšího reportéra v branži a budu mluvit z piknikového stolu?

I tak si pokaždé, když se dav napřel do automobilu a rozkymácel ho, vzpomněl, jaké to bylo, když se řítil dolů. Pečlivě udržoval rovnováhu a vyrovnával divoké pohyby vozidla pod svýma nohama. Žádný z přítomných kameramanů v sobě nenašel dost Anitiny odvahy vyšplhat se na střechu za ním. Producent tam nakonec umístil dálkově ovládanou kameru na stativu. Ta plus přenosné kamery pohybující se mezi lidmi i ty namontované pod nosy vrtulníků poskytnou dostatečné pokrytí. Nebylo ovšem pochyb, kam se převážně upře pozornost diváků – na chlapíka, který riskuje život na střeše obytného automobilu, zatímco ostatní televizní reportéři, strašpytlové, se pohybují po pevné zemi.

Podařilo se mu zdramatizovat i zhasnutí reflektorů.

„Že by někdo sabotoval světla?“ položil divákům řečnickou otázku. Vtom si uvědomil, že nesvítí ani jeho reflektory, nesvítí světla automobilů a vrtulníků, dokonce ani kontrolka na kameře.

U všech svatých, neříkejte mi, že nevysílám, zaúpěl v duchu.

Oslepen náhlou temnotou tápal k žebříku upevněnému na boku obytného automobilu. Lidé v panice ječeli a naráželi do vozidla. Brent se zakymácel, ale podařilo se mu zachytit se horních madel žebříku. Začal spěšně sestupovat, ale v polovině se zastavil ochromený výbuchem. Nedaleko něj se zřítila helikoptéra a okamžitě vzplála.

Kusy kovu kolem něj proletěly jako šrapnely. Objal žebřík a čekal, až se přeženou tlakové vlny. Oči měl v úrovni střechy obytného vozu. Natáhl krk a pohlédl přes betonový zátaras na pastviny za vyhlídkovou plošinu.

Z hluboké tmy se blížila jasná zář.

Reportér si zprvu myslel, že ho šálí zrak, že stále vidí zbytkový odlesk reflektorů, který se mu vpálil do sítnice. Pak mu však došlo, že se jas rozprostírá dobrých sto metrů zprava doleva. Zvětšoval se a přibližoval, tak silný, že měnil noční tmu v den, přívalová vlna barev, která se vztekle hnala přes pastviny k němu.

Třeba ještě funguje mikrofon.

„Dnes večer tento reportér vidí nejsilnější ukázku Rostovských světel,“ chrlil horečně. „Pokrývají celé zorné pole a blíží se ke shromážděnému zástupu.“

Zář zintenzivněla a bodala do očí.

„Zdá se, že uvnitř šlehají blesky! Účinek na diváky je obrovský.“

Lidé v davu plakali, naříkali a modlili se. Ale zvuky, které vydávali, postrádaly sílu, aby přehlušily hlasitý hukot světel, která k nim letěla.

„Vzduch se zahřívá!“ křičel Brent. „Tráva chytá plamenem! Moment! Ze světel něco vyběhlo! Mikrofon je tak horký, že ho skoro neudržím! Obličej mi…“

Zaječel bolestí.

73

Když střela odpálená z vrtulníku roztříštila betonovou budovu, Lockhart a příslušníci zásahové jednotky uznale hvízdli. V podlaze zela díra do země.

„Teď toho hajzla upečeme!“ zavelel seržant.

Náhle všechna světla zhasla a observatoř zahalila tma. Lockhart ztuhl napětím, ale pak si řekl, že výbuch bojové hlavice přerušil vedení. Jenže pak se stala další nečekaná věc. Než helikoptéra stihla přistát, zhasla i její poziční světla.

Motor také.

Vrtulník se zřítil z patnácti metrů. Podvozek nevydržel a zlomil se. Rotor bez pohonu se hvízdavě zastavil. Jediné osvětlení poskytovaly ohně u větracích otvorů.

Ne, mýlil jsem se, opravil se Lockhart. Jeho pozornost přilákala zář, která se linula od jihovýchodu, od zdánlivě opuštěné letecké základny. Byla sice slabá, ale nemohla uniknout očím snažícím se proniknout tmou.

„Co to tam sakra je?“ vyhrkl jeden z příslušníků zásahové jednotky.

„Nevím, ale je to stále jasnější! A blíží se to k nám!“

„K zemi!“

Lockharta na okamžik napadlo, že na ně letí řízená střela, ale když přistál na břiše, uvědomil si, že je to svazek světla. Skládal se z rychle rotujících koulí nejrůznějších barev – červené, zelené, žluté, modré. Vystřelil od horizontu, se sykotem přeletěl nad jejich hlavami a vyzařoval spalující žár. Seržant ucítil zápach hořících vlasů a plácal se po hlavě, aby uhasil plamínky.

Ze satelitní antény skloněné směrem k letecké základně vyletěly snopy jisker, jak se do ní pruh světla opřel. Odrazil se k dalšímu disku a od něj kolmo vzhůru k nebesům. Připomněl Lockhartovi filmy z druhé světové války, v nichž oblohu křižovaly paprsky výkonných reflektorů pátrajících po nepřátelských nočních bombardérech.

Svazek světla byl sice pouze jeden, ale svou divoce vířivou barevností působil nesnesitelnou bolest očí. Sahal stále výš, natahoval se k nebi, až narazil na překážku a v gejzíru jisker se zlomil zpátky k zemi. Mířil na vzdálený cíl kdesi na severozápadě a zanechal po sobě trubici pulzujícího světla, která dál praskala nad zemí a ukazovala od antén k obloze.

„Proboha, já hořím!“ vykřikl jeden z vojáků. Jeho spolubojovníci k němu přiskočili a plácáním uhasili planoucí kombinézu.

Lockhart si tiskl dlaně k uším. Svazek světla syčel a praskal, ale nocí se nesl další zvuk. Mohl to být pouhý šum statické elektřiny, ale také to mohly být vysoké, téměř neslyšitelné tóny neznámé melodie, která hrozila, že prorazí ušní bubínky.

74

16. července 1945

První atomová bomba byla odpálena krátce před úsvitem v odlehlé oblasti státu Nové Mexiko nedaleko Alamogorda. Když hřibovitý mrak dosáhl výšky téměř dvanáct tisíc metrů a ohnivá koule zářila tisíckrát intenzivněji než povrch slunce, ředitel projektu Robert Oppenheimer zarecitoval pasáž z Bhagavad Gíty, v níž bůh svému učedníkovi odhaluje svou skutečnou podobu, strašlivou a děsivou.

„Kdyby mělo nebe najednou vybuchnout září tisíce Sluncí, bylo by to jako nádhera Mocného,“ citoval Oppenheimer. „Nyní jsem se stal Smrtí, ničitelem světů.“

Ve stejné chvíli se zcela přerušilo spojení s vojenskou leteckou základnou u města Rostov v západním Texasu, čtyři sta kilometrů jihovýchodně od Alamogorda. Nikdo tam nebral telefon, vysílačky se odmlčely. Starosti vzbuzoval zejména stav zařízení pod základnou, kde od roku 1943 probíhal výzkum alternativní zbraně hromadného ničení.

Po šesti hodinách marných pokusů obnovit spojení vyslala armáda stíhačku P-40 Warhawk ze základny Fort Bliss s úkolem provést průzkum. Dorazila na místo ve dvě odpoledne a po přeletu nad letištěm ohlásil pilot nepřítomnost jakékoliv aktivity.

„Vidím otevřené hangáry Vedle ranveje parkují cisterny a letadla. Na začátku dráhy stojí bombardér B-24 a vypadá, jako by se chystal ke startu, ale netočí se mu vrtule. Nevidím vůbec žádný pohyb. A žádné lidi.“

Pilot dostal rozkaz přistát a prozkoumat situaci. Strhl stíhačku do klesavé zatáčky a zahájil přistávací manévr. Z výšky šedesáti metrů konečně spatřil nějaký pohyb – středem ranveje se belhal muž v uniformě. Pilot provedl nouzový přelet, začal kroužit a pozoroval, jak muž doklopýtal ke konci dráhy a zhroutil se.

Přistál a rozhlédl se kolem dokola, ale mezi odstavenými automobily a letouny nespatřil živou duši. Rozběhl se k muži, který ležel na konci ranveje, a sklonil se nad ním. Muž byl na pokraji bezvědomí a sténal. Na zakrvácené uniformě nosil výložky plukovníka a měl spálený obličej. Podle služebního průkazu, který mu pilot vytáhl z náprsní kapsy, se jmenoval Edward Raleigh.

Pilot spěchal k nejbližšímu náklaďáku, v němž chtěl plukovníka odvézt alespoň do stínu, ale nepodařilo se mu nastartovat motor. Se stejným nezdarem se setkal u všech ostatních vozidel. Poskytl tedy Raleighovi alespoň základní první pomoc a pak ho odnesl do hangáru. Stanul v otevřených vratech a zalapal po dechu. Všude leželi mrtví vojáci, zalití krví z uší, nosů, očí úst a jiných tělních otvorů. Některým popraskaly i žilky v obličeji a krvácení je znetvořilo k nepoznání.

Těla se nacházela v polohách, které svědčily o zoufalé snaze dostat se někam do úkrytu. Mrtvoly se tiskly ke zdi, k letadlům, k vozidlům. Zdálo se, že nejméně dvanáct vojáků se vzájemně postřílelo. Sténání dovedlo pilota k hrstce přeživších. Všichni krváceli, byli v deliriu a ztráceli vědomí.

Když podal vysílačkou hlášení, dostal rozkaz zůstat na příjmu. O deset minut později mu autoritativní hlas nařídil: „Setrvejte na místě. Snažte se pomoct plukovníku Raleighovi Neopouštějte areál základny. Posíláme tam dvě dopravní letadla se zdravotníky. Po jejich příletu se okamžitě vrátíte do Fort Bliss a podáte osobně hlášení. Jinak nesmíte o tom, co jste viděl, s nikým mluvit. Opakuji, neopouštějte areál základny.“

První dopravní letoun skutečně přivezl záchranný lékařský tým, zato z druhého vystoupili členové technické skupiny, jejichž úkolem bylo ověřit stav podzemních prostor. Setkali se se stejným obrazem zkázy. Většina přítomných mrtvá následkem krvácení nebo popálenin, několik přeživších sténajících nesnesitelnou bolestí. I zde se našlo několik obětí střelby. Stěny místností pokrývala krev.

Během tří dnů byla letecká základna u Rostovu uzavřena. Velké ztráty na životech se oficiálně vysvětlily únikem paliva z prasklé cisterny a následným ničivým požárem. Letouny a další technické vybavení byly přemístěny na jiné základny armádního letectva. Vstup do podzemí se neprodyšně uzavřel a na plotech se objevily tabule varující před nevybuchlými bombami.

75

Lockhart a příslušníci zásahové jednotky prchali co nejdál od světelného svazku. S karabinami pevně sevřenými v rukou doběhli k díře, která se objevila po zničení betonové budovy výbuchem rakety Do útrob země, kde se v mihotavé záři vlnil kouř, vedlo kovové schodiště.

„Máme slzný plyn,“ informoval seržanta velitel zásahové jednotky.

On i jeho muži vytáhli z ruksaků plynové masky, nasadili si je, kývli na seržanta, ať se drží zpátky, a rozběhli se dolů po schodech.

Lockhart se přikrčil, aby se chránil před žárem svazku světla.

„Vidím nástražný drát!“ ozvalo se po několika vteřinách.

„Překročte ho! Pitomec jeden, taky ho mohl líp zamaskovat!“

Lockhart slyšel vzdalující se klapot podrážek na kovových schodech. V příští vteřině ho tlaková vlna výbuchu odhodila dozadu. Další nastražený drát! blesklo mu hlavou. Tvrdě dopadl na hromadu sutin a zasténal bolestí. Zmučené výkřiky ze dna schodiště umlkaly, až zůstal jediný zvuk – praskot světelného svazku.

A nadpozemská hudba se strašidelně dunivým rytmem. Lockhart se zprvu domníval, že ji vydává svazek světla, ale když se teď otřesený hrabal na nohy, bylo mu jasné, že se hudba line od schodiště.

Zvedl karabinu, přistoupil k zející díře a opatrně nahlédl přes okraj. Svit pronikající kouřem ozářil schody změněné ve změť pokrouceného kovu a lidských těl.

Seržant překypující vztekem na šíleného střelce si přehodil pušku přes rameno. Pravé zábradlí volně viselo z ukotvení v betonu. Zakymácelo se, když se na ně zavěsil celou váhou. Se zatajeným dechem a zmáčený potem ručkoval po zábradlí dolů.

U paty schodiště se nadechl štiplavého kouře a dávivě se rozkašlal. Prohlédl si zmrzačená těla a viděl, že už nikomu nepomůže.

Vzal mrtvému vojákovi plynovou masku a nasadil si ji. Zdálo se mu, že se dusí, ale na druhé straně se zbavil účinků dráždivého dýmu, který se kolem něho vznášel a zakrýval mu výhled.

Hudba neúnavně pulzovala.

Někteří mrtví u sebe měli granáty. Lockhart si jich několik vzal, pak sundal pušku z ramene a pomalu postupoval kupředu, připravený střílet při sebemenším náznaku pohybu.

Jas ze stěn nabýval na intenzitě. Seržant se opatrně plížil chodbou. Na pravé straně narazil na otevřené dveře. Hodil do nich granát a rychle uskočil. Záblesk výbuchu, řinčení skla, praskot kovu.

Pokračoval zvířeným kouřem a zastavil se před dalšími otevřenými dveřmi, tentokrát vlevo. Právě odtud se ozývala tajemná hudba. Odjistil nový granát a chystal se jej hodit do místnosti, když zevnitř zaslechl slabý hlas.

„Nedělej to. Jsem nemocný. Nechci nic jiného než poslouchat hudbu. Nech mě zemřít za zvuků té melodie.“

„Jsi Halloway?“ křikl seržant a držel se v bezpečí za zdí.

„Býval jsem.“

„Býval? Co je to za nesmysl?“

„Máš rád vodku s pomerančovým džusem?“

„Sakra mluv rozumně!“

„Necítíš chuť vodky s pomerančovým džusem?“

„Cítím akorát chuť kouře.“

„Když jsem se poprvé v životě opil, bylo to právě z vodky s pomerančovým džusem,“ řekl slabý hlas, jehož majitel měl očividně problémy s dýcháním.

„No, tak tohle bude tvoje poslední opice,“ odsekl Lockhart vztekle.

„Prosím… Nechej mě ještě chvíli poslouchat hudbu. Nic jiného mi už v životě nezbývá.“ Hlas nasál vzduch. „Dokonce už ani nemůžu tancovat.“

„Nevím, o čem to sakra mluvíš, ale můžu ti zaručit, že tvé taneční dny skončily.“ Lockhart svíral v ruce granát a držel prst na pojistce. „Neměl ses srát do plukovníkova projektu.“

„Plukovník je blbec.“

Lockhart zaváhal. „V tom máš pravdu.“

Náhle si všiml, že se mu pod nohama houpá podlaha.

„Chtěl ses někdy stát rockovou hvězdou?“ zasípal namáhavě Halloway.

Seržant se jednou setkal s mužem, který dýchal otvorem v průdušnici. Teď slyšel stejný zvuk, současně hvízdavý a čvachtavý.

„Rockovou hvězdou? Ne, to nepatřilo k mým zájmům.“

„Čím ses teda chtěl stát?“

„Nikdy jsem o tom neuvažoval.“ Lockhart si vzpomněl na motocykl, který nechal několik kilometrů daleko.

Rozmáchl se, že hodí granát, ale znovu se zarazil, když ucítil, že se chvějí stěny.

„Nevěděl jsem, že je možné krvácet z tolika míst najednou,“ zamumlal Halloway a jeho hlas zněl nepřirozeně bublavě. „Už jsem v podstatě mrtvý. Nech mě poslouchat tu hudbu.“

Strop zahalený kouřem silně vibroval a odlupovaly se z něj kusy betonu. Lockhartovi se zdálo, že všechno nějak souvisí s tou tajemnou hudbou.

Představil si sám sebe, jak sedí na silném motocyklu a přidává plyn.

Podlaha se houpala tak divoce, že sotva udržel rovnováhu.

„Jo, měls pravdu,“ houkl na Hallowaye. „Plukovník Raleigh je fakt blbec. Ale stálo ti to za to, cos udělal?“

„K čertu, jasně že jo.“ Bylo slyšet, že něco vykašlal.

„Jo, k čertu teď půjdeš. Ale pochybuju, že v pekle mají muziku.“

Lockhart hodil do otevřených dveří granát, uskočil a zakryl si uši. Otřásla jím tlaková vlna. Z místnosti za dveřmi slyšel rachot padajících trosek. Hudba naštěstí umlkla.

Chodba se otřásala stále silněji. V dešti úlomků ze stropu se seržant otočil a rozběhl se, jak rychle mu hustý kouř dovolil. Doběhl k uvolněnému zábradlí a ručkoval po něm nahoru, srdce sevřené obavou, že se kov vytrhne z betonu nebo se zlomí.

Nahoře ho obklopil praskot a hukot svazku světla a jas, který z něj vyzařoval. Když odhodil plynovou masku, uvědomil si, že ve vzduchu je cítit ozón elektrických výbojů.

Země se otřásala.

Proběhl trojicí otevřených bran a sprintoval po polní cestě. Dokázal myslet jen na motocykl a na to, jak by bylo nádherné, kdyby na něm mohl jezdit až do skonání věků.

Prodloužil krok a běžel ještě rychleji.

Ve vzdálenosti půldruhého kilometru ucítil na zádech žár a vzápětí jej tlaková vlna málem srazila na kolena. Ohlédl se přes rameno a viděl, že observatoř vybuchla. Obrovské disky antén se rozpadaly na kusy. K nejdramatičtější detonaci však došlo na obloze, Jako kdyby explodovala největší rachejtle, jakou kdy viděl. Ale vypadalo to, že záblesk se objevil mnohem výš, než kam dosáhne i ten nejvýpravnější ohňostroj.

Napadlo ho jediné vysvětlení: výbuch satelitu.

76

Raleigh cítil vibrace.

„Nezdá se vám, že se podlaha trochu chvěje?“ zeptal se mužů obsluhujících elektronické přístroje. Vinou chráničů sluchu zněl jeho hlas jako z velké dálky.

„Všechno se začíná třást,“ potvrdil jeden z mužů. „A slyším nějaký hukot.“

„Vtlačte si ucpávky hlouběji.“

„Dál už je nestrčím.“

„Tak použijte ochranná sluchátka.“

Raleigh a ostatní členové jeho týmu si nasadili dodatečné chrániče sluchu.

„Pořád slyším hukot,“ ozval se slabý hlas.

Raleigh sledoval na monitoru hořící vraky vrtulníků. Jinak panovala v okolí základny tma. Lidé v panice pobíhali sem a tam, v zeleném přísvitu kamer pro noční vidění působili jako groteskní postavy z vědeckofantastického filmu. Jiný monitor ukazoval, jak se německý ovčák vymkl kontrole a s vyceněnými zuby se vrhl na psovoda.

Zastřel ho, naléhal plukovník v duchu.

Psovod skutečně sáhl pro pistoli u opasku, ale cvakající čelisti ho donutily uskočit. Zakopl o kámen a spadl. Vytasil zbraň a jednou stiskl spoušť, ale střela minula cíl. Zvíře mu prudkým skokem vytrhlo vodítko z ruky a uteklo do tmy.

„Hukot je stále horší,“ stěžoval si silně ztlumený hlas.

„Drnčí mi stůl.“

„Proboha, teče mi krev z nosu.“

Signál je příliš silný! Ochranné stínění nefunguje! uvědomil si Raleigh vyděšeně.

Vtom se na jednom z monitorů objevila světelná vlna. Přehnala se přes pastvinu a zapálila trávu. Z moře jasu vyšlehl směrem ke staré letecké základně svazek paprsků. Zasáhl ukrytý disk a odrazil se od něj k observatoři.

Náhle všechny monitory potemněly, jak světlo propálilo clony na objektivech kamer.

Mužům za stoly začala téct krev z očí.

Raleigh poplašeně ustoupil.

„Vypnout veškeré zařízení!“ křikl kdosi.

„Ne!“ zařval Raleigh a pokračoval v ústupu. „Nechte všechno zapnuté, jak nejdéle to půjde!“

„Moje uši!“

Voják u vedlejšího stolu zvracel krev.

Plukovník docouval ke vstupu do vnitřní kanceláře. Vešel, zavřel za sebou ocelové dveře a zamkl je. Místnost chránilo trojnásobně účinnější elektromagnetické stínění, než jakým byly vybaveny ostatní podzemní prostory. Plukovník přiskočil k monitorům a sledoval své muže.

Někteří si uvědomili, co jejich velitel provedl. Rozběhli se ke dveřím a bušili na ně. Horečné pohyby rtů Raleighovi prozradily, že žadoní, aby je pustil dovnitř. Jeden z nich zvedl karabinu M4 vybavenou granátometem a odstrčil ostatní.

Vypálil na dveře.

Plukovník ucítil otřes. Na monitorech se vlnil kouř z exploze a kamery zachytily zranění způsobené střepinami. Dveře však odolaly. Muž němě vykřikl a vystřelil další granát, opět bez patrného výsledku. Bolest z tržných ran následkem výbuchů a střepin vojáky rozzuřila. Jeden z nich popadl karabinu a muže s granátometem zastřelil.

To mu však nestačilo. Otočil se ke svým spolubojovníkům a nejméně tři připravil o život. V praxi tak potvrdil platnost teorie, že světla provokují k iracionálnímu násilí. Prověření této teorie bylo důvodem, proč Raleigh trval na tom, aby jeho lidé měli zbraně vždy po ruce. O vteřinu později odhodil střelec pušku a přitiskl si ruce k hlavě, obličej zkřivený nezměrným utrpením.

Monitory na Raleighově pracovním stole potemněly, neviditelné záření světel vyřadilo z provozu i vnitřní sledovací kamery.

Otřesený plukovník klesl na židli za stolem. Utěšoval své svědomí neustálým opakováním, že si nikdy nemyslel, že by se potřeboval uchýlit do této místnosti. Stínění objektu bylo velmi silné a Raleigh stoprocentně věřil, že odolá. Jenže existoval jenom jeden způsob, jak vyzkoušet jeho odolnost.

Podíval se na hodinky. Tři čtvrtě na deset. Dlouhá doba do svítání. Ale co, žádný problém. Mám dost jídla a vody, abych přečkal noc. Bez potíží si počkám, až se rozední, a pak odtud odejdu.

Generátor mlel z posledních sil a zářivky pod stropem se rozblikaly.

Zachovej klid. I kdyby generátor úplně vysadil, nic se nestane. Položím prostě hlavu na stůl a udělám to, co dělá v noci většina normálních lidí. Vyspím se. Aspoň mi rychleji uteče čas.

A ti chudáci tam vedle…

Světla zhasla a Raleigh se ocitl v nejčernější tmě, jakou kdy zažil.

Jsem v bezpečí. Na ničem jiném nezáleží. Zítra ráno budu mít tolik světla, kolik budu chtít.

A teď se vyspím.

Jen co položil hlavu na stůl a zavřel oči, mozek mu vykouzlil na víčkách mžitky. Otevřel oči. Tma jako by zhoustla.

Zneklidnilo ho tiché zvonění v uších, ale pak si řekl, že jde o běžnou reakci na absolutní ticho.

Zvonění tu je pořád, ale za normálních okolností je ostatní zvuky přehluší.

Přesto…

Je možné, že slyším světla?

Ne. Nesmí si dovolit podlehnout panice.

Musím myslet na něco jiného.

Jenže na co?

Odpověď přišla automaticky.

Na dědečka.

77

Edward Raleigh se z následků zranění, která utrpěl 16. července 1945 na letecké základně, nikdy nevzpamatoval. Zodpovědným důstojníkům armádní zpravodajské služby se ulevilo. Pacient ve stavu permanentní katatonie může jen těžko někomu vyprávět o zbrani masového ničení, která by teoreticky mohla být silnější než atomová bomba.

Vzhledem k naprostému úspěchu Oppenheimerova projektu dospěl prezident a s ním i nejvyšší velení ozbrojených sil k závěru, že by bylo zbytečné vyvíjet záložní zbraňový systém, zejména když se jeho základní prvky chovají tak nepochopitelně a s tak nepředvídatelnými následky.

A ještě jsou nespolehlivé. Po dva následující měsíce se světla neukázala a i potom pouze nejasně.

Bezpodmínečná kapitulace Japonska představitele Spojených států v jejich rozhodnutí utvrdila. K řízení osudů světa postačí jediná superzbraň. Jenže pak Sovětský svaz vyvinul vlastní atomovou bombu a s počátkem studené války a se startem jaderných dostihů upadl pohřbený rostovský projekt do úplného zapomnění.

Edward Raleigh strávil příštích pětadvacet let v armádní nemocnici pro duševně choré. Každodenně jej tam navštěvovala manželka, s níž se oženil v roce 1939, když sloužil na základně Presidio v San Francisku. Novorozeného syna pokřtili jménem Robert. Paní Raleighová se jako oddaná katolička odmítla znovu provdat. Musela by se totiž napřed rozvést a věřila, že rozvodem by svou duši odsoudila k pekelnému ohni.

Počátkem sedmdesátých let donutil astronomický růst nákladů na válku ve Vietnamu americkou vládu redukovat prostředky na celodenní zdravotní péči pro veterány z obou světových konfliktů. Manželka přestěhovala Edwarda do svého bytu a její život získal nový smysl – zasvětila ho péči o nemocného muže.

V té době byl jejich devětadvacetiletý syn otcem chlapce, který dostal jméno Warren. Hoch rostl a pravidelně dědečka navštěvoval. Vousatý stařec, který vždy oblečený v pyžamu a domácím kabátku nehnutě seděl v houpacím křesle před televizorem v obývacím pokoji, malého Warrena děsil a současně fascinoval. A nikdy nevěděl, jestli dědeček dění na obrazovce vnímá nebo ne.

Když bylo Warrenovi třináct, zemřela mu babička na mozkovou mrtvici. Na pohřbu o ní všichni mluvili jako o světici. Hoch nikdy nezapomněl, jak se jeho rodiče hlasitě dohadovali, co teď se „starým pánem“, jak dědečkovi říkali, udělají.

„Nemáme dost místa,“ argumentovala matka, zatímco otec, v té době armádní praporčík, namítal, že nemají dost peněz, aby ho mohli dát do útulku.

Nakonec dědečka nastěhovali do svého malého bytu v kasárnách Fort Bragg a Warren dostal za úkol se o něj po návratu ze školy postarat, protože matka odpoledne pracovala na částečný úvazek jako telefonistka na vojenské základně. Chlapci to nevadilo. Mohl si domů přivést kamarády a ti si vrásčitého, scvrklého, bělovlasého a bělovousého starce moc nevšímali. Vždyť jenom nehybně seděl a díval se na jakýkoliv televizní program, který mu pustili.

O vlastní vůli se nikdy nepohnul, ale když ho někdo podpíral, mohl chodit, a když mu vložili sousto do úst, žvýkal. A taky velmi dobře zvládal záchod. Warrenovi stačilo každé dvě hodiny odvést dědečka na toaletu, spustit mu pyžamové kalhoty, posadit ho na mísu a za pět minut se vrátit. Když starý pán potřeboval utřít konečník, Warren použil mokrou žínku. Jistě, nic příjemného, ale hoch brzy zjistil, že si na spoustu nepříjemností zvykne výměnou za novou videohru, kterou mu otec každý týden kupoval.

Jednoho dne byl po vyučování Warren doma sám – tak se vždy cítil, když mu společnost dělal pouze dědeček před televizorem – a hrál videohru, v níž se obrazovce pohybovalo mnoho barevných koulí, plavalo a vznášelo se, běhalo ze strany na stranu. A tehdy ho nehybný stařec k smrti vyděsil, protože promluvil.

„Světla.“

Warren odhodil ovládací páku hry, otočil se ke starému pánovi a vytřeštil na něj oči.

„Viděl jsem je,“ pokračoval dědeček.

„Jak to že mluvíš?“ vyhrkl Warren užasle.

Starý pán ho zřejmě neslyšel. Mluvil dál drsným chraplavým hlasem. Chlapec mu moc nerozuměl – něco o Texasu, letecké základně, světlech a podzemní výzkumné stanici.

„Rostov.“ Co to proboha je?

„Krev z uší. Z nosu. Z očí. Spáleniny. Čas se zrychlil. Bůh mi pomáhej, Alice.“ Tak se jmenovala Warrenova babička. Starý pán se rozplakal.

Hoch přiskočil s papírovými kapesníčky a otřel vousatý obličej.

„To je v pořádku, dědo. Pomůžu ti. Co se mi snažíš říct?“

Tehdy se Warrenův dědeček odmlčel. Hochovi trvalo několik dní, než mu došlo, že když starému pánovi utíral slzy, stál mezi ním a barevnými koulemi videohry.

Rodiče si mysleli, že si tu příhodu vymyslel.

„Ne, mluvil se mnou skoro pět minut,“ trval na svém Warren.

„O čem?“

Chlapec jim to řekl.

„Světla,“ řekl otec. „Matka mi vyprávěla, že se v Texasu zabýval výzkumem, který se týkal jakýchsi světel.“

„V Texasu?“

„U nějakého bohem zapomenutého města. Jmenovalo se tuším Rostov. A jeho otec se o nějaká světla taky zajímal. Už za první světové války. Nikdy jsem pořádně nepochopil, o co šlo.“

„Nezachovaly se nějaké dopisy?“ zeptala se Warrenova matka.

„Jaké dopisy?“

„Co si psali jeho rodiče. Pamatuju si, že nám je Alice kdysi ukazovala. Podle ní si Edward hluboce cenil všeho, co se týkalo jeho otce, protože když zmizel, byl ještě batole. Řadu těch dopisů posílal za první války z Francie. A zmiňoval se v nich o světlech.“

„Ano, už si vzpomínám. Kam jsme schovali tátovy věci?“

Po dvacetiminutovém hledání našli dopisy na dně krabice ve skříni. Odnesli je do obývacího pokoje a rozložili kolem bělovlasého starce v houpacím křesle.

„Aha, tady to je,“ řekl Warrenův otec. „Pořád se mi zdá o světlech. Nemůžu se dočkat, až se vrátím a začnu je hledat. Dvacátého ledna devatenáct set osmnáct. Tak co, tati, víš o tom něco?“

Ale Warrenův dědeček opět upadl do stavu chorobné strnulosti.

Následujícího odpoledne Warren opět zasedl k videohře – a dědeček ukázal na plující a vznášející se koule a začal vyprávět příběh, který v sobě držel od roku 1945, příběh o tajném zařízení pod odlehlou leteckou základnou v Texasu a o zbrani neznámé síly.

Očarovaný Warren měl pocit, že mu elektřina napřimuje chloupky na pažích. Od té doby se spolužákům vymlouval, že mu otec na odpoledne uložil nějaké domácí práce. Ze školy spěchal rovnou domů, zapnul videohru, a jakmile se objevily vznášející se barevné koule, dědeček se rozpovídal o světlech.

Ale když jednoho dne Warren přispěchal ze školy, přivítala ho ve dveřích matka a požádala ho, ať se chová tiše, protože dědeček spí v ložnici. Hoch se netajil zklamáním, neboť se chtěl dozvědět další podrobnosti o světlech a o tom, co se stalo onoho strašného červencového rána v pětačtyřicátém roce.

Videohry jej rychle znudily, a tak se rozhodl, že se podívá, jestli se už dědeček nevzbudil. Otevřel dveře ložnice a zjistil, že postel je prázdná a okno otevřené.

Zavolal matce do práce, ať se hned vrátí domů, protože dědeček se ztratil. Nasedli do auta a projeli snad všechny ulice ve městě, ale nenašli ho. Vojenská policie prohledala areál základny Fort Bragg a státní policie rozšířila okruh pátrání ještě dál.

Nemocnice, útulky, kostely, parky Warrenův dědeček nikde.

„Jak se k čertu může ztratit stařec nad hrobem?“ nechápal Warrenův otec.

„Myslím, že vím, kam zmizel,“ řekl Warren.

„Nejspíš nějak vypátral, kde je pohřbená Alice, a rozhodl se ji navštívit,“ soudila matka.

„Ne,“ namítl Warren. „Odjel do Rostovu.“

„Do Rostovu? Do Texasu?“

„Na letiště, kde byl zraněný Celou dobu o něm mluvil. Myslím, že odjel právě tam.“

„Jak se může tak starý člověk dostat až do Texasu?“

„Netvrdím, že se tam dostal. Ale vsadil bych se, že tam odjel.“

Policie rozeslala hlášení o pohřešované osobě do Georgie, Alabamy, Mississippi a Louisiany, tedy do všech států, které leží mezi Severní Karolínou, kde se nachází základna Fort Bragg, a západním Texasem.

O tři dny později volal šerif z Rostovu. Ano, Warrenův dědeček se opravdu nějak dostal do města. Našli ho na starém letišti.

Mrtvého.

78

Raleigh cítil, jak stůl pod jeho hlavou začíná vibrovat. V absolutní tmě se na židli napřímil. V místnosti se natolik oteplilo, že se zpotil.

Pochopitelně se muselo oteplit, usoudil. Generátor se zastavil a přestala běžet klimatizace.

Jenže v tom případě nefunguje ani ventilátor, uvědomil si. A jediný kyslík, který mám k dispozici, je v tomto prostoru.

Temnota v něm vyvolala představu, že místnost je menší než ve skutečnosti.

Uklidni se, nabádal se v duchu. Zvolna a vyrovnaně dýchej. Vzduchu je tu ještě spousta.

Zvonění v uších neustávalo a ucpávky jako by je ještě zhoršovaly. Ochranná sluchátka ho tlačila do hlavy a crčel zpod nich pot. Utřel si ho oběma rukama.

Zalitoval, že si na stůl nenanosil láhve s vodou, dokud svítilo světlo. Postavil se a židle ve tmě zaskřípala po podlaze nepřirozeně hlasitě. Otočil se doleva, natáhl paže a šoural se ke zdi, ohmatávaje prázdný prostor před sebou. Prsty se dotkly kovové registratury dříve, než očekával.

Žádný problém.

Láhve s vodou byly uloženy v nejvyšší zásuvce. Sáhl dovnitř a vsunul si tři pod levou paži. Do pravé ruky vzal dvě kalorické tyčinky a vracel se ke stolu.

Narazil do ostrého rohu. Zaklel, rychle položil věci na stůl a třel si naražený bok.

V ovzduší se kumulovala vlhkost a dráždila ho v nose. Vysmrkal se do kapesníku a po hmatu se dostal k židli, která opět hlasitě zaskřípala na betonové podlaze. Dlouze se napil, utřel si mokré rty, rozbalil čokoládovou tyčinku s oříšky – a náhle cítil, jak se mu zvedá žaludek.

Voda, které se napil, měla kovovou příchuť. Že by se zkazila?

Pozvracím se z ní?

Kovová pachuť zesílila.

Po obličeji mu stékaly krůpěje potu. S intenzivnějšími vibracemi stolu tma jako by prořídla, už nebyla tak absolutní. Možná se oči přizpůsobily. Zdálo se mu, že vidí láhve s vodou.

Samozřejmě. Vždycky jsem měl vynikající zrak.

Z černoty se vynořily šedivé stíny. Raleigh rozeznal obrysy láhví. Výborně. Ovšem zvonění v uších citelně zesílilo, což už tak dobré nebylo. A z kovové chuti se mu zvedal žaludek.

Láhve se vynořovaly z temnoty, ale obklopoval je mlžný opar.

Zatracený pot! Musí mi pořád téct do očí? Utřel si je hřbetem ruky, ale láhve zůstávaly rozmazané, i když šero v místnosti natolik vybledlo, že odhalilo desku stolu.

A čokoládové tyčinky.

A jeho ruce.

Efekt byl stejný jako ubývání noci za přicházejícího úsvitu. Raleigh zastřeným zrakem rozeznal kovovou kartotéční skříň. Viděl zdi a protější dveře, vše stále zahalené mlhou.

Znovu si protřel oči, aby z nich dostal pot. V místnosti se již natolik rozjasnilo, že dokázal rozlišit barvy, oranžové obaly tyčinek, modré viněty na láhvích s vodou, červeň na svých rukou.

Červeň?

Stůl pokrývaly kapky krve. Košili jí měl úplně nasáklou. S hrůzou si uvědomil, že kovová pachuť nepocházela z vody a že vlhkost na jeho obličeji není pot. Byla to krev, jež se mu řinula ze slzovodů a z nosu.

Zaječel.

Světlo se linulo ze stěn, z podlahy a stropu.

Raleigh se vrhl ke dveřím, odemkl je a prudce otevřel. Oslnivý jas ho donutil zastínit si oči.

Před ním leželi jeho muži zalití krví. Ti, kteří ještě žili, zmučeně sténali. Jeden ještě našel sílu na to, aby zvedl karabinu a namířil na něj.

Raleigh se sklonil pro pušku s granátometem, ale nemusel ji použít – muž ztratil vědomí a zbraň dopadla s hlasitým klapnutím na betonovou podlahu.

Plukovník překračoval těla a došel k dalším dveřím, rozrazil je a vběhl do podzemní komory, kde parkovaly dodávky. Teď mu k ničemu nebyly. V sílícím jasu spěchal ke schodišti, jež vedlo na povrch.

Když poběžím dost rychle, třeba doběhnu dostatečně daleko.

Nebyl jsem vystaven škodlivému působení tak dlouho jako zbytek jednotky. Možná nevykrvácím.

S bušícím srdcem a hrudníkem zvedajícím se jako kovářský měch dusal po schodech nahoru. Konečně stál u posledních dveří. Stiskl kliku. Dveře nepovolily. Opřel se do nich ramenem. Nepohnuly se ani o milimetr. Vyťukal odemykací kód na numerické klávesnici vedle rámu, ale dveře držely jako přivařené.

No jistě! blesklo mu hlavou. Bez elektřiny nemůže elektronický zámek fungovat!

Nekontrolovaně se rozplakal a seběhl po schodech pro karabinu. Zamířil na dveře a vypálil proti nim granát. Síla výbuchu ho srazila k zemi. Kouř se za chvíli pročistil. Dveře visely v závěsu našikmo. Za nimi zářil oslepující jas.

Běžel po schodišti nahoru a z obličeje mu kapala krev. Ocitl se mezi troskami zničeného hangáru a bez váhání vyběhl na volné prostranství. Za ním nabývalo světlo na intenzitě, ale přímo před ním ležela silnice dosud zahalená tmou.

Nesmím ztratit rychlost!

Uběhl sotva tři dlouhé skoky, když ze tmy cosi vyletělo, narazilo mu to do hrudníku a srazilo na záda. Vyceněné čelisti cvakly těsně u jeho krku. Německý ovčák s mordou od krve se mu jako vzteklý sápal po krku. Raleigh se snažil útočící bestii odrazit a chytil ji za šíji. Zvíře sekalo tlapami a ohánělo se hlavou. Plukovníkovi sklouzly ruce po srsti kluzké krví.

Pes se už už chystal rozdrásat Raleighovi hrdlo, když vtom se náhle zarazil a zadíval se na ležící kořist. V krvi na jeho tlamě se zrcadlila vířící světla. Zvíře vyštěklo, obrátilo se a odběhlo do tmy.

Raleigh se vyškrábal na nohy a belhal se za psem. Při dopadu mu sklouzla protihluková sluchátka a proudy krve vyplavily ucpávky. Bez ochrany jej praskot a hukot, který mu zněl za zády, mučivě bodal do uší.

Pak zaslechl nový zvuk.

Letecký motor.

Ze všeho, co mu dědeček vyprávěl, jej nejvíc zaujala jedna příhoda – o tom, jak jeho pradědeček odletěl v letounu z první světové války k temnému obzoru, aby vypátral tajemství světel. Jako chlapec si často představoval, jak se dvojplošník neustále vzdaluje, až je z něj jen tečka na horizontu.

A i ta mizí.

Můj pradědeček.

Otočil se a málem ho oslepila světelná vlna, která se k němu valila. V dálce hořela tráva na pastvinách. Plameny zesilovaly zář, která se odrážela v dýmu. S otevřenými ústy zíral na rej barev, v němž převládal oranžový odstín připomínající slunce.

A ve víru světel se něco pohybovalo.

Náhle se z nich vynořil dvojplošník, jehož oranžová barva se zprvu jen obtížně odlišovala od plamenného pozadí. Letoun měl dvě sedadla umístěná za sebou. Přední bylo prázdné, vzadu seděl za ovládacími pákami mladý muž v uniformě, na očích měl pilotní brýle lemované kůží. I na tu dálku bylo zřejmé, že je to pohledný člověk.

Pod nosem měl knír a za krkem mu povlávaly cípy šátku.

Než si Raleigh uvědomil, co dělá, rozběhl se ke staré přistávací dráze. Věděl, že by měl prchat k silnici, ale od třinácti let se veškeré jeho myšlenky točily kolem záhadných světel a jejich tajemství.

V osmnácti přijel sem na opuštěnou leteckou základnu, celou ji prohledal a našel vchod do podzemí. Stejně jako dědeček vstoupil do armády s cílem dosáhnout vysoké hodnosti ve vojenské zpravodajské službě. Nakonec získal postavení, které mu umožnilo vystopovat pradědečkova hlášení o světlech, sledovat náznaky a stopy, které jej dovedly k dědečkovým hlášením o světlech.

Dvojplošník se přibližoval.

Pak náhle motor letadla umlkl.

Dvojplošník zmizel a místo něj se okamžitě objevil jiný letoun, moderní hornoplošník Cessna s vypnutým motorem a pomalu a bezmocně se otáčející vrtulí. Předním sklem viděl Raleigh v kabině muže a ženu s obličeji zkřivenými strachem.

V nejbližší vteřině se letadlo zřítí k zemi.

79

Page se snažil dovést cessnu přes okraj lávového pole nad ztemnělou pastvinu, když vtom letoun pohltila zvířená masa světla. Pokud se mu během klouzavého klesání zdálo, že se čas prodloužil, nyní plynul ještě pomaleji.

Cessna jako by se vůbec nehýbala.

Z barevného reje, který pulzoval vpravo od letadla, vyšlehl snop světla tak jasný, že Page viděl zřícené hangáry starého letiště. Svazek zasáhl jeden z nich a odklonil se na severozápad k observatoři.

A pak se v dálce obrátil kolmo k nebi, od něčeho se odrazil – nejspíš od satelitu, odhadoval Dan – a zamířil zpátky k zemi dál na severozápad.

„Slyším motor,“ vykřikla Tori.

„Náš to není!“

Barvami vlevo se mihl stín.

„Jiné letadlo!“ zvolal Page.

Nebylo to jen tak obyčejné letadlo, ale dvojplošník z první světové války. Na zadním sedadle seděl za ovládacími prvky kníratý mladý muž v brýlích a s šátkem kolem krku. Jeho cípy se třepetaly ve větru.

V barevném reji vířily další obrazy. Muž nahánějící dobytek, žena ujíždějící na koni po temné polní cestě…

Hezký mladík – James Deacon – opírající se o plot a hledící do tmy.

Dospívající hoch ujíždějící na motocyklu přes pastvinu ponořenou do šera.

Vojáci držící se za hlavy, jako kdyby se báli, že jim prasknou lebky.

Edward Mullen střílející na světla a pak obracející hlaveň automatické pušky proti divákům.

Tori sedící na lavičce na vyhlídkové plošině a zírající jako očarovaná do temné dálavy.

Náhle všechny obrazy včetně dvojplošníku zmizely, jeho motor již nebylo slyšet.

Cessna pokračovala v klouzavém klesání. Světla, která se mezitím přesunula za ni, poskytovala dost jasu, aby Page rozeznal starou ranvej zarostlou býlím.

„Budeme krátcí!“

Země jim spěchala v ústrety.

„Před námi někdo je!“ varovala Tori.

„Cože?“

„Po dráze se motá nějaký chlap!“

V té chvíli ho Page spatřil. Muž se potácel a s otevřenými ústy zíral na cessnu. Hlavu a oděv měl nasáklé tmavou tekutinou, určitě krví.

„Tori, otevři dveře!“ Page škubl kličkou na své straně a zatlačil. Pod ním ubíhaly mezi trávou kameny. Ale k ranveji stále chybělo pár desítek metrů.

Cessna zpomalila na pádovou rychlost a už se nemohla udržet ve vzduchu. Page přitáhl páku dozadu a zvedl nos v naději, že udrží přední podvozkové kolo nad kamením. V příští vteřině levé kolo prudce narazilo do vyčnívajícího balvanu a ulomilo se. Pilot nemohl proti náklonu bojovat. Špička levého křídla hrábla do země, pak se o něco zachytila. Celý trup se otočil doleva.

Potom se do hlíny zaryl i list vrtule, a než se s praskotem ulomil, vytrhl motor z uložení. Na kryt kabiny zabubnovala sprška písku, hlíny a kamínků. Letoun se silně naklonil doleva a Page zjistil, že leží na boku. Do drhnutí trupu o zem se přidal praskot a lámání kovu. Kdyby neměl Page řádně upevněné bezpečnostní pásy, setrvačností při nárazu by si rozdrtil hrudník o palubní desku. I tak se mu popruhy zaryly do masa. Obával se, jestli si nezlomil žebra.

Nemohl se nadechnout.

„Tori,“ zasípal, „jsi v pořádku?“

Neodpověděla.

„Tori?“

„Myslím, že mi nic není.“

Díky bohu, ulevilo se Danovi. „Musíme ven, kdyby letadlo začalo hořet.“

Dveře na jeho straně se zaklínily o zem. Sykal bolestí, ale podařilo se mu odepnout bezpečnostní pás.

„Vylez na své straně.“

V trupu ležícím na boku se Page mohl shrbeně postavit a pomoci manželce z pásů. Pak ji uchopil za boky a zvedl ji k otevřeným dveřím na pravé straně. Potom se bolestivě přitáhl, prolezl otvorem, překulil se a dopadl na zem.

Píchalo ho na prsou, ale na bolest okamžitě zapomněl, když ucítil letecký benzin

„Utíkej!“ křikl. Tori nepotřebovala pobízet a rozběhla se k ranveji. Page ji dohonil a sprintoval vedle ní, co mu síly stačily.

Muž, kterého si všimli těsně před nedobrovolným přistáním, se zhroutil na dráhu. Bez váhání k němu poklekli a obrátili ho na záda. Navzdory obličeji zalitému krví Page poznal, že toho člověka už viděl. Minulou noc, když jel s Tori kolem opuštěné letecké základny. Věk kolem čtyřicítky, plešatý, šlachovitá postava, široká ramena, osobnost, z níž vyzařovala autorita – odemykal bránu.

„Můžete vstát?“ zeptal se ho. „Musíme vypadnout.“

Muž něco zamumlal, znělo to jako pradědeček.

Page a Tori mu pomohli na nohy a odváděli jej po staré ranveji. Svazek světla dál procházel hangárem na severozápad, odrážel se k obloze a tam se zlomil daleko za severozápadní obzor. Ve vzduchu se vznášel ozón elektrických výbojů, ozýval se praskot a hukot. Dan cítil, jak se mu ježí vlasy.

S vypětím všech sil vlekli zraněného k silnici. Page se ohlédl přes rameno a užasl, jak se světla rozjasnila. V dálce se ozývaly výbuchy a do vzduchu vylétaly gejzíry hlíny a kamení po explozích bomb z druhé světové války. Stepní požár se rychle šířil k ranveji. Plameny dosáhly k cessně. V příští vteřině se roztrhla palivová nádrž a k nebi vyletěla plamenná koule.

Praskot a hukot se stávaly nesnesitelnými. Ze světelného svazku vycházel pronikavý žár a Page se bál, že na něm chytnou šaty. Po obloze se náhle rozprostřely tisíce světel, která připomínala výbuch obrovské rachejtle, ovšem tak vysoko, že tam žádný ohňostroj nemohl dosáhnout. Odevšad se snášely roje jisker.

„Co je sakra tohle?“ vyjekla Tori ohromeně.

Jiskry sršely nahoru a dolů přes celou nebeskou klenbu. Planoucí chapadla hýřila všemi možnými barvami a Page se zastavil ochromený úžasem.

Jako kdyby hořelo nebe.

Světelný svazek náhle zhasl.

Zmizel v okamžiku, kdy vzdálený obzor osvětlil mohutný výbuch. Rachot, který ho doprovázel, zněl od observatoře. Poslední barevné jiskry se snášely k zemi a zhášely, obloha potemněla. Praskot ztichl, hukot se vytratil. Snesla se noc narušovaná jen hořícími pastvinami.

Page kašlal, jak se nadýchal kouře, který se přes něj valil, ale zase se mohl pohybovat. Spolu s Tori podpírali zakrváceného muže a mířili k silnici. Došli k nízkému plotu. Přelezli ho, přetáhli zraněného, prokličkovali mezi zaparkovanými automobily a vyčerpaně klesli na vozovku.

Noc naplnily nové zvuky – nářek stovek lidí.

„Pradědeček,“ zopakoval neznámý.

Kolem nich kulhali obluzení lidé. Někteří nasedli do aut, ale nedokázali nastartovat. Ostatní volali své milované. Do sténání se mísily úpěnlivé prosby o pomoc adresované bohu, komukoliv. Na silnici se shromáždil zástup zničených postav. Vypadaly jako uprchlíci, přes které se přehnala válečná fronta, a belhaly se k Rostovu. Od města kvílely sirény.

Ve světle stepního požáru Page viděl, jak se Medrano šplhá na korbu náklaďáku.

„Zachovejte klid!“ křičel. „Postaráme se o vás! Pomoc už je na cestě!“

Page se podíval na neznámého, kterého položili na silnici. Tvář měl tmavou krví.

„Slyšíte ty sirény? Ještě chvíli vydržte a budete v pořádku,“ utěšoval ho.

Muž nereagoval. Page se polekal, že zemřel, ale potom si všiml, že má otevřené oči a bez jediného mrknutí oka hledí ke vzdálenému obzoru – nebo k nějaké představě ve své mysli.

Natáhl se a vzal Tori za ruku. „Víš určitě, že ti nic není?“

„Žijeme,“ odpověděla. „O moc lepší už to být nemůže.“

Sirény se přibližovaly, do tmy blikaly červenomodré majáčky.

80

Anita se v noci pravidelně budila a postupně se probírala z narkózy. Když nyní otevřela oči, mezerami mezi žaluziemi pronikal sluneční svit a dopadal na lůžko, na kterém ležela. Levou paži jí znehybňoval pevný sádrový obvaz, jehož váha zesilovala bolest po střelném zranění.

„Kulka ti hodně poničila kost,“ řekl ztěžka hlas vedle ní, „ale ruku ti zachránili.“

Anita se ohlédla. Na posteli vlevo od ní někdo ležel. Poznala Brentův hlas, ale obličej neviděla, protože ho kryla obinadla.

„Slíbil jsem ti, že tu budu, až se probudíš,“ zamumlal přidušeně. „Jsem muž, který drží slovo.“

Anita svraštila obočí. „Co se ti stalo?“

„Honil jsem se za příběhem tak dlouho, až příběh dohonil mě.“

„Nerozumím ti,“ vydechla Anita, pořád ještě obluzená po anestézii.

„Dostal jsem se k tomu moc blízko,“ vysvětlil Brent. „Spálilo mě to.“

„Spálilo?“

„Myslím, že na Atlantu můžu zapomenout. A taky se nedomnívám, že budu ještě někdy spolukomentovat zprávy se Sharon. Ale když uvážím, jakou cenu jsme za tu reportáž zaplatili, můžu ti zaručit, že Emmy dostaneme.“

Anita se pokusila posadit a zoufale se snažila pochopit, co jí reportér říká.

„Utrpěl jsi popáleniny?“

„Lékaři zatím nevědí, jak zlé ty jizvy budou. Mluvili něco o plastice a kožních štěpech. Při troše štěstí bych se mohl věnovat investigativní žurnalistice a snad i občas promluvit do kamery, když budu mít obličej ve stínu.“

Anita marně hledala slova.

„Lo siento,“ zašeptala nakonec.

„Jelikož se asi nějakou dobu zdržím v El Pasu, měl bych se začít učit španělsky. Co to znamená?“

„Je mi to moc líto.“

„Děkuji. Byli jsme dobrý tým.“

„Pořád ještě jsme dobrý tým,“ zdůraznila Anita.

„I tak si myslím, že by sis měla najít jiného partnera.“

„Máš rád mexickou kuchyni?“

„Nevím, co to s tím má společného, ale mexické jídlo jsem zkusil jenom jednou a vůbec mi nechutnalo.“

„Protože sis ho nedal na tom správném místě. Dokud se nezakousneš do kuřecích enchiladas mojí mámy, nic jsi neochutnal.“

81

„Silná elektrická bouřka?“ Costigan se zaklonil na židli za svým psacím stolem. Ačkoliv už měl na sobě uniformu a opasek se zbraní a pouty, hlavu mu pořád zdobil bílý obvaz. Vypadal s ním zranitelně.

„Mohutný svazek suchých blesků. Alespoň podle federálů,“ dodal Medrano. „Nahrnuly se sem snad všechny vládní organizace v čele s FBI a Národní vědeckou agenturou. Té patří observatoř. Či spíše patřila, protože včera v noci vyletěla do povětří.“

„Od suchých blesků?“ nechápal zmatený Costigan. „Je něco takového vůbec možné? Copak blesk dokáže vyřadit elektrický systém stovek motorových vozidel? A to nemluvím o několika helikoptérách a cessně.“

„Nejde o to, jestli je něco takového možné. Tak prostě zní oficiální vysvětlení včerejších událostí. A vzhledem k tomu, že v noci nefungovala jediná kamera, nemáme žádné záběry, s jejichž pomocí bychom dokázali opak.“

„A co ten satelit, který explodoval? Viděla to polovina jižních Spojených států.“

„Následek srážky s kusem vesmírného odpadu. To, co vypadalo jako jiskry, byly trosky družice hořící po vstupu do atmosféry. Skutečnost, že se to stalo ve stejné době, kdy suchý blesk ničil pozemní zařízení, je čistě náhodná shoda okolností. Vláda v žádném případě nepřizná, že experimentovala se zbraní, která využívá elektromagnetickou energii.“

Kostelní zvony přes ulici ohlásily počátek nedělní bohoslužby.

„Zbraň?“ zamračil se Costigan. „Myslíš, že zkoušeli novou zbraň?“

„Zažil jsem to na vlastní kůži a můžu ti zaručit, že to žádný suchý blesk nebyl. Napadá mě jediná věc, která zastaví motory a generátory a všechno ostatní, co závisí na elektřině a magnetismu. Víš něco o astronomii?“

„Dost, abych ji dokázal odlišit od astrologie.“

„Mám doma hvězdářský dalekohled. Rodiče mi ho koupili, když jsem jako kluk poprvé viděl kometu,“ pokračoval Medrano. „Časopis Astronomie odebírám snad od kolébky. Mám rád černé díry, supernovy a spirální mlhoviny, protože jsou, jak se moderně říká, sexy. Ale mým nejoblíbenějším jevem jsou sluneční bouře. Pochopitelně se neodvážím podívat na Slunce přímo dalekohledem, musím se spokojit s filmovými záběry pořízenými speciálními kamerami v observatořích. Při solárních bouřích vznikají erupce, které vypadají jako šlehající konec gigantického biče. Dosahují teploty sto milionů stupňů a vyzařují elektromagnetickou energii deseti milionů atomových bomb.“

Costigan napjatě poslouchal.

„Opakují se v jedenáctiletých cyklech,“ vysvětloval Medrano. „Od nulové aktivity ke spektakulárním erupcím. Na vrcholu mají elektromagnetické vlny takovou sílu, že když zasáhnou Zemi, můžou vychýlit satelity z oběžné dráhy, vyřadit z provozu elektrárny a totálně narušit televizní vysílání. Kromě jiného způsobují polární záři. To, co jsem včera v noci viděl, vypadalo jako kombinace polární záře a sluneční erupce.“

„To by se ty erupce dostaly zatraceně daleko od Slunce.“

„Netvrdím, že to byly sluneční erupce. Říkám, že to tak vypadalo. Svazek elektromagnetické energie vyslaný odněkud z povrchu Země by vysvětlil mnohé jevy minulé noci.“

„Ale co ho způsobilo?“

„Existuje jiná možnost, jak se ptát na původ těch světel. Podle jisté teorie je zemské jádro teplejší než povrch Slunce.“ Medrano pokrčil rameny. „Možná se tady v okolí nacházejí zlomové linie, které umožňují elektromagnetickým vlnám proniknout na zemský povrch.“

Costigan se zamyslel. „Podle mě je to stejně přijatelné vysvětlení jako bahenní plyn, krystaly křemene, radioaktivní prvky v horninách a teplotní inverze.“

„No, ať už se tu děje cokoliv, nepřipustím, aby se situace ještě zhoršila,“ prohlásil Medrano odhodlaně. „Většina návštěvníků toho měla dost a vrací se po vlastní ose domů. Ale abych se pojistil, od dnešní noci blokujeme silnici. Každého, kdo by se chtěl podívat k vyhlídce, čeká dlouhá zajížďka. Vyhlídková plošina, přenosné toalety, parkoviště, všechno půjde pryč. Až skončíme, bude to místo vypadat úplně stejně jako kterékoliv jiné v okolí. Federálové zatím uklízejí bordel na letecké základně a v observatoři. Nejspíš nikdy nezjistíme, co se tam stalo. Nepustí nás tam. A taky se nikdy oficiálně nedozvíme, co se stalo ve White Sands.“

„Ve White Sands?“ zeptal se Costigan. „Myslíš tu raketovou střelnici?“

„Jo. Je to ve všech zprávách a zastánci konspiračních teorií mají žně. Paprsek neznámého původu zasáhl cíl na střelnici, kašírovanou kulisu města. Počítám, že si umíme domyslet, odkud ten paprsek přiletěl. Podle všeho zničil model města v životní velikosti, vyhodil do vzduchu monitorovací stanici a vymazal z povrchu pět šest dalších budov vzdálených osm kilometrů, nemluvě o přerušení dodávky proudu v celé základně, včetně vyřazení akumulátorů v motorových vozidlech. Paprsek vidělo tolik lidí, že vláda jeho výskyt nemůže popřít. Podle nepotvrzených zpráv bylo zabito nejméně dvacet armádních techniků. Civilisté, kteří pozorovali noční oblohu u Alamogorda, tvrdí, že viděli oslepující světlo. Armáda připisuje včerejší události mohutnému výbuchu muničního skladiště. Příčinou byl podle nich suchý blesk.“

„Velmi čiperný suchý blesk,“ ušklíbl se Costigan a vyčerpaně se odmlčel.

„Jsi v pořádku?“ staral se Medrano.

Přes ulici vytrvale vyzváněly zvony.

„Možná se tam později zajedu podívat,“ řekl šerif. „Už jsem tam dlouho nebyl.“

Na otevřené dveře zaklepal policejní dispečer. „Přišel pan Page s manželkou.“

„Ať jdou dál.“

Když Dan a Tori vešli do kanceláře, Costigan se usmál. „Rád vás zase vidím, i když vypadáte dost opáleně.“

„To kapitán Medrano taky,“ podotkla Tori.

„Jako kdybychom žili v zemi půlnočního slunce,“ opáčil Medrano. „Mluvili jsme o vašem telefonátu. Nemýlil jste se, opravdu vás budeme potřebovat kvůli objasnění některých podrobností. Momentálně však máme spoustu jiných starostí. Takže pokud se sem vrátíte během deseti dnů, nic se nestane. Paní Pageová, zmínila jste se, že v úterý jdete na operaci v San Antoniu. Postačí vám deset dní, abyste byla dost silná na takovou cestu?“

„Uvidíme,“ odpověděla Tori.

„No, v případě nutnosti můžeme zorganizovat videokonferenci. Doufám, že nejde o nic vážného.“

Dan ani Tori neodpověděli.

82

Ze základny Fort Bliss odstartoval tryskový Falcon 2000 ke čtyřhodinovému letu na letiště Glena Burnieho u Fort Meade v Marylandu. Řídila ho posádka složená z příslušníků armádní zpravodajské služby, kteří spolupracovali s Národní bezpečnostní agenturou. Jako cestující letěli členové zdravotnického týmu a plukovník Raleigh.

Plukovník hleděl přímo před sebe a kromě občasného mrknutí se ani nepohnul.

„Jak dlouho je v tomto stavu?“ zeptal se kdosi.

Raleigh v chorobné strnulosti nemohl pohnout hlavou, takže nedokázal tazatele identifikovat.

„Podle všeho od dvaadvaceti nula nula včera večer,“ odpověděl jiný hlas. I tento člověk seděl mimo Raleighovo zorné pole.

„Co je mu?“

„Nejspíš traumatická paralýza. Nevím však, jestli z psychických nebo fyzických příčin. Možná kombinace obou faktorů. Musíme ho podrobně vyšetřit.“

„Když uvážím ten svinčík, co jsme v podzemí našli, ani se nedivím, že se zbláznil.“

„Není to zrovna vědecký termín, ale v podstatě máte pravdu. Zbláznil se.“

„Myslíte, že nás slyší?“

„Nemám ponětí. Krvácel z uší. Mohlo dojít k trvalé ztrátě sluchu. Nebo u něj šok z toho, co se stalo, vyvolal psychické rozdvojení osobnosti.“

„Jo. Otázkou zůstává, co se stalo: kamery tam dole přestaly fungovat. Veškeré digitální záznamy byly vymazány. Nemáme k dispozici nic než těla. Ti, kteří nebyli zastřeleni, vykrváceli, než jsme se k nim dostali.“

„Pravděpodobně se to nikdy nedozvíme, pokud plukovník nezačne mluvit.“

Raleigh neschopen pohybu zíral před sebe.

Hukot tryskového pohonu se postupně změnil v bzukot vrtule a klapot pístového motoru. Kabina falconu se rozplynula a před Raleighem se otevřel výhled ze zadního sedadla dvojplošníku, který za svitu hvězd letěl nad pastvinou ponořenou do tmy.

Na sobě měl letecké brýle a kolem krku šátek, jehož cípy se třepetaly ve větru. S rukama na řídicí páce odplouval k obzoru.

Lákala ho světla, která se před ním mihotala.

83

Čekárna byla vybavena plastovými židlemi pospojovanými k sobě. V rohu pod stropem poblikával televizor naladěný na kanál Dům a zahrada. U vchodu seděla dobrovolná pomocnice, zapisovala si jména příchozích a nabízela jim čaj, kávu nebo minerálku v kelímcích vyrovnaných na stolku za ní.

Page seděl vedle své tchyně. Chvíli mluvili o nezávazných maličkostech a pak jim napětí odňalo slova z úst. Dan listoval dva měsíce starým číslem magazínu Time a pak se podíval na televizi, kde žena v pracovních rukavicích a lopatkou v ruce prováděla diváky svou zahradou.

„Jak dlouho myslíš, že to potrvá?“ zeptala se Margaret, bledá jako stěna.

„Záleží na tom, co najdou a kolik toho budou muset odstranit.“

„Chudák moje děťátko,“ povzdechla si Toriina matka.

Do čekárny přišla žena v chirurgickém plášti a s čepcem na hlavě. Rozhlédla se, uviděla Dana a Margaret a přistoupila k nim s nečitelným výrazem v obličeji.

To je hrozně brzo, pomyslel si Page. Zlé znamení.

Žena se posadila vedle něho. „Došlo k omylu.“

„Ach, dobrotivý bože,“ vzlykla Margaret.

„Nejspíš se nějakým záhadným způsobem zaměnily Toriiny snímky s výsledky jiného pacienta,“ pokračovala lékařka. „Taky je možné, že v době jejího vyšetření přístroje nefungovaly tak, jak měly.“

Page poposedl. „Nechápu. Co tím chcete říct?“

„Vaše žena nemá rakovinu.“

„Cože?“

„Není po ní ani stopa.“

Danovi se zatočila hlava.

„Říkáte omyl?“

„Jinak to nedokážu vysvětlit. Na snímcích z mamografu a z počítačové tomografie je masivní nádor, který mohl prorůstat hrudní stěnou.“

Tori mi neřekla, že je to tak vážné, pomyslel si Page zděšeně.

„Ale teď tam prostě není,“ dodala lékařka. „Tumory někdy ustoupí, ale nemůže se stát, že by během týdne úplně zmizely. Buď došlo k poruše přístrojů, nebo vaše žena dostala snímky někoho jiného. Snažíme se zjistit, co se přesně stalo.“

„Moje žena tedy bude v pořádku?“ vypravil ze sebe Page.

„Měla by být. A mohu vás ujistit, že rakovinu prsu rozhodně nemá.“

Toriina matka se rozplakala.

84

Page měl vlastní teorii.

Nedošlo k poruše přístrojů. A nikdo nezaměnil snímky ani výsledky vyšetření.

Když si v Rostovu v obchodě s oděvy kupoval košili a džínsy, vyslechl rozhovor mezi prodavačkou a zákazníkem, který se jí ptal na světla.

„Moje žena má cukrovku,“ řekl tehdy zákazník. „Doslechli jsme se, že se na tomto místě dějí zázraky. Jako v Lurdech. Až uvidí světla, vyléčí se.“

V té chvíli si Page pomyslel: Vyléčená? Nebylo by to krásné?

Teď se to stalo.

Tori se vyléčila.

Vrátili se do Rostovu, kde podali podrobné vysvětlení a podepsali výpovědi. Costigan už neměl ovázanou hlavu a mezi šedivými vlasy na spánku se mu táhla dlouhá jizva.

„Od těch událostí se světla neukázala,“ sdělil jim šerif. „S kapitánem Medranem jsme vzali do auta Harriet Warrdovou a zajeli se tam podívat. Jestli je tady někdo na světla expert, pak je to ona. Tvrdí, že jsou pryč. Jak to přesně řekla? Ustoupila.“

„Ano,“ souhlasila Tori. „Ustoupila.“

Page ji odvezl domů do Santa Fe – jenže jejich dům jim už nepřipadal jako domov. Tori se svěřila, že neustále myslí na Rostov a že se jí zdává o světlech. Page přiznal, že i jemu se o nich občas zdá.

Pojišťovna mu uhradila zničenou cessnu, takže si koupil třicet let starou náhradu. O rok později nasedl s Tori do letadla a odletěli do Rostovu. Vypůjčili si auto a odjeli rovnou do šerifovy kanceláře. Costigan hrozně kašlal a tvrdil, že chytil letní rýmu, ačkoliv Page měl na kašel silného kuřáka jiný názor.

„Uvažujeme, že bychom se sem přestěhovali,“ oznámil šerifovi. „Nenašlo by se tu u vás náhodou volné místo?“

„Plat zástupce není nic moc.“

„Ale životní náklady taky ne a můžu si něco přivydělat jako mechanik na letišti.“

Costigan si odkašlal. „Pravda je taková, že se asi brzo uvolní moje místo.“

Tori se na něj soucitně zadívala. „To je mi líto.“

„Nemusí,“ opáčil šerif s úsměvem. „Už dávno jsem poznal, že nic netrvá věčně. Ale ještě nejsem připraven k odchodu, takže jestli tu práci zástupce chcete, je vaše.“

„Chci,“ odpověděl Page.

„A stěhuje se nám sem tolik umělců z Austinu, Santa Fe a Sedony, že realitní trh nám utěšeně vzkvétá,“ mrkl Costigan na Tori. „Nejspíš vás nepřekvapí, že je sem přitahují světla. Podle mě byste si tady mohla vydělat na slušně živobytí.“

„Ráda bych to zkusila,“ odvětila. „Jedno vím jistě – nebudeme tu sami. Získali jsme řadu dobrých přátel.“

„To tedy máte pravdu.“

O šest měsíců později se Page stal šerifem. Po Costiganově pohřbu odjeli s Tori na místo, kde podle jejich odhadu stávala vyhlídková plošina. Medrano myslel svá slova vážně – jakmile nechal odstranit altán a přenosné toalety a zasypat parkoviště hlínou, splynul tento kus země s okolím.

Přijeli za soumraku, vystoupili z auta a pozorovali obzor. S houstnoucí tmou se začaly objevovat reflektory automobilů směřujících od mexických hranic. Viděli padat meteor. Za lávovým polem postřehli náznak mihotání.

„Myslíš, že světla ohlašují návrat?“ zeptal se Page.

„Možná,“ odpověděla Tori. „Harriet tvrdí, že cyklicky zesilují a slábnou. Snad má pravdu. Ale já si myslím, že je ve skutečnosti ani nepotřebuju vidět a nemusím sem jezdit. I ve městě je dokážu vycítit. To mi stačí.“

„Bohatě,“ souhlasil Page. „Vracejí, co jim lidé přinesou. Jestli potřebuješ v něco věřit, inspirují tě, ale když kolem sebe postavíš zeď, neuvidíš je. Máš-li vztek, rozzlobí tě ještě víc. Jestli z nich chceš udělat zbraň, obrátí ji proti tobě a donutí tě, aby sis uvědomila, jak strašlivé mohou zbraně být.“

„To není všechno,“ doplnila. „Jestli dostatečně silně věříš v zázrak, světla ho zařídí.“

Ze tmy se vynořily kužely světel a za okamžik zastavil vedle jejich vozu automobil. Spustilo se okénko a mužský hlas se zeptal: „Hej, není tohle to místo, kde se objevovala jakási podivná světla?“

„Světla? O žádných světlech nic nevím,“ zavrtěl hlavou Page. „Díváme se na hvězdy.“

„Stejně to byly asi jenom kecy.“

„Taky si myslím,“ souhlasila Tori.

Řidič šlápl na plyn a koncová světla za chvíli zmizela.

„Chceš se vrátit?“ zeptal se Page.

„Ano. Jestli to mihotání jsou opravdu světla, myslím, že jsme viděli už dost.“

Page váhal, než otočil klíčkem v zapalování.

„Stalo se něco?“ chtěla vědět Tori.

„Jenom vzpomínám, jak to tady vypadalo a co jsem cítil, když jsem tě spatřil, jak jsi seděla na lavici a hleděla k obzoru. Málem jsem tě ztratil. Díky světlům se to nestalo. Jsou pro mě totéž, co pro tebe. Miluji tě.“ Dával si záležet, aby tuto větu opakoval každý den.

Srdce mu přetékalo emocemi. „Přečetla sis někdy tu tabuli, která stávala vedle silnice?“

„Ne. Domnívala jsem se, že je to poutač pro turisty, který vymyslel někdo z místní obchodní komory.“

„Ne tak docela. Pokud si vzpomínám, stálo tam: Vítejte u Rostovských světel. Mnozí lidé tvrdí, že je viděli, ale nikdo je dosud nedokázal vysvětlit. Budete-li mít to štěstí a zažijete je, posuďte sami, co pro vás znamenají. No, já už vím, co pro mě znamenají.“

Dan políbil manželku.

DOSLOV:

DIVÁCI VE TMĚ

Sedmého listopadu 2004 jsem listoval nedělním vydáním místních novin Santa Fe New Mexican. Ačkoliv turistickou přílohu normálně nečtu, zaujal mě titulek jednoho z článků.

PROJASNĚTE SVŮJ ŽIVOT

MĚSTEČKO MARFA V TEXASU SE PYŠNÍ PODIVNÝM PŘÍRODNÍM JEVEM

Popisek pod rozmazanou fotografií mluvil o „záhadných světlech“.

Neodolal jsem.

V článku přetištěném z deníku Washington Post popisovala jeho autorka Zofia Smardzová, jak vzala rodinu na výlet do Marfy, malého města v západním Texasu, a pátrala po podivných světlech, která se tam v nočních hodinách často objevují po celý rok. Nelze určit, jak daleko se světla nacházejí. Jako kouzlem poskakují a proplétají se, mihotají se a plavou, blikají a září, objevují se a mizí.

Jak článek zdůraznil, nikdo nedokáže s jistotou říct, co je způsobuje. Podle jednoho vysvětlení absorbují krystaly křemene denní teplo, a když v noci horniny chladnou, vydávají statickou elektřinu. Podle jiného jsou světla produktem radioaktivních plynů, podle dalšího dochází vlivem teplotní inverze k odrazu reflektorů vzdálených motorových vozidel. Ať už je vysvětlení jakékoliv, světla se v západním Texasu vyskytují již řadu let. Poprvé si jich všiml v osmdesátých letech devatenáctého století jistý rančer, který se domníval, že vidí odlesky indiánského táboráku. Jenže když ráno vyrazil na obhlídku, žádné ohniště nenašel.

Autorka popisovala návštěvu vyhlídkového areálu u Marfy. Spolu manželem a dvěma syny stáli vedle okresní silnice, hleděli k temnému obzoru a vzrušeně ukazovali na světla, která dramaticky vyplula na scénu. V jednu chvíli je však viděla pouze ona a rodina ne, o pár minut později se situace zase obrátila. Podobný kontrast zažívali i další turisté, kteří se k nim připojili. Někteří lidé byli světly uneseni, jiní nechápali, o čem se tak nadšeně mluví.

Dopil jsem kávu, vytrhl příslušnou stránku a odešel jsem do pracovny, kde jsem ji uložil na polici k ostatním studijním materiálům. Dělám to už desítky let. Shromažďuji informace, které mě zaujmou, a čekám, která z nich se z podvědomí přihlásí.

Netrvalo dlouho a světla z Marfy se ohlásila. V posledních měsících roku 2004 se mi v noci před spaním v mysli často vynořil obrázek ženy, která stojí na vyhlídkové plošině vedle silnice a jako očarovaná hledí ke kouzelným světlům tančícím na temném horizontu. Na rozdíl od autorky článku o marfských světlech však tuto ženu nikdo nedoprovázel. Byla sice vdaná, ale stála tam sama. Zastavila se u vyhlídky, když jela navštívit matku, a byla světly tak posedlá, že jí na ničem jiném nezáleželo. Ani na manželovi, který ji odjel hledat.

To bylo vše, co jsem měl, a počátkem následujícího roku jsem neměl už ani to – obrázek se v mé představivosti přestal zjevovat. Jsem zvyklý, že se mi nápady neodhalují najednou, takže jsem se věnoval jiným projektům, románům Nebezpečná minulost, Neznámá pravidla a V pasti. Čas od času jsem však vytáhl článek z haldy výstřižků hromadících se na polici v mé pracovně. Cosi mě ponoukalo podniknout hlubší zkoumání, až nakonec mé poznámky zaplnily tlustý notes.

Dozvěděl jsem se, že světla se neobjevují pouze v Marfě, ale že se podobné jevy vyskytují ještě na třech jiných místech – v údolí Hessdalen v Norsku, v odlehlé části delty Mekongu v Thajsku a konečně v pusté oblasti severovýchodní Austrálie. V Austrálii se jim říká světla Min Min, a když se se mnou jeden australský čtenář spojil prostřednictvím mé webové stránky, zeptal jsem se ho, jestli o nich něco neví.

Ukázalo se, že můj čtenář, policista Daniel Browning, viděl světla na vlastní oči.

„Někdy před třiceti lety jsem se svým otcem Robertem střílel klokany v okolí vesnice Muttaburra ve středním Queenslandu. Muttaburra je malá osada, čítá asi deset domů. Otec byl profesionální lovec klokanů. Stříleli jsme i v noci, používali jsme malý reflektor. Pohybovali jsme se v pustině, nikde kolem žádá obydlí nebo silnice.

Spatřili jsme světlo. Prostě tam najednou bylo. Vůbec jsme je neviděli přicházet. Náhle se objevilo a bylo tak silné, že jsme vrhali stíny. Nepřibližovalo se ani nevzdalovalo. Prostě udržovalo stejnou vzdálenost a pohybovalo se spolu s námi. Neleželo na zemi ani neviselo vysoko ve vzduchu. Vznášelo se. Trvalo to asi deset minut. Ten zážitek mám dodnes v živé paměti, protože to světlo mým tátou hodně otřáslo. Věděl, že nikde nablízku nemůže být žádný dům nebo auto. Ta věc ho opravdu znepokojila. A pak prostě zmizela.“

S tímto obrázkem před svým vnitřním zrakem jsem náhodou narazil na DVD s jedním z mých nejoblíbenějších filmů – Obr z roku 1956. Režíroval ho George Stevens a v hlavních rolích hráli James Dean, Elizabeth Taylorová a Rock Hudson. Film popisuje mnoholeté soupeření prominentní dobytkářské rodiny s naftovým magnátem. Ke svému úžasu jsem se z bonusového dokumentu dozvěděl, že velká část byla filmována v okolí Marfy, tedy v místech, kde se objevují záhadná světla. Při následném pátrání na internetu jsem zjistil, že světla Jamese Deana přímo fascinovala. Přitáhl na vyhlídkovou plošinu ostatní herce i režiséra, ale ukázalo se, že byl jediný, kdo je viděl.

Tyto prvky ovlivňovaly mou fantazii do té míry, že mě tři roky od onoho listopadového dopoledne, kdy jsem narazil na článek o světlech, znovu navštívila představa osamělé ženy, která stojí ve tmě vedle silnice a hledí na tajemná světla. Současně se objevil jiný obrázek – muž v jednomotorovém letadle (nedávno jsem začal navštěvovat pilotní školu). K tomu jsem doplnil obrovské parabolické antény (nedaleko Marfy skutečně stojí observatoř) a trosky vojenské letecké základny z druhé světové války (u Marfy opravdu existuje opuštěná letecká základna, a to blízko místa, kde se objevují světla).

Tápal jsem, jak jednotlivé obrazy spojit, a najednou jsem se nemohl dočkat, až začnu. Sepsal jsem si všechny prvky, které jsem chtěl do románu zahrnout, a vytvořil jsem si vlastní verze osob, které světla skutečně viděly. Rančer v poslední čtvrtině devatenáctého století, učitelka počátkem století dvacátého, James Dean v padesátých letech a početný zástup, který se zúčastnil honu na bludičky, v letech sedmdesátých. Ano, ten hon na bludičky se opravdu konal. Román obsahuje překvapivé množství „reality“.

Jde samozřejmě o alternativní realitu, tak jako je Rostov alternativní verzí skutečné Marfy v západním Texasu. Marfa údajně získala svůj název podle postavy z Dostojevského románu Zločin a trest, zatímco já jsem pojmenoval Rostov podle postavy z Tolstého díla Vojna a mír. Přes zřejmé paralely pochopitelně není možné ztotožňovat kteréhokoliv obyvatele románového Rostovu se skutečným člověkem žijícím v Marfě. Doufám však, že vás tato kniha přiměje navštívit Marfu, která od svých dobytkářských časů urazila dlouhou cestu. Dnes je to malebné městečko a oblíbené útočiště umělců, podobně jako Sedona v Arizoně a Santa Fe.

V jednom ohledu však nebylo nutné realitu upravovat. Proslavený ranč postavený nedaleko Marfy pro natáčení filmu Obr (já jej nazývám Právo rodu) byl opravdu pouze kulisa, fasáda podepřená zezadu trámy. Ačkoliv na plátně vypadá jako velký honosný dům, je to jen čelní stěna, za níž se rozkládá pastvina. Za dlouhá léta působení živlů se fasáda rozpadla a zůstaly jen zbytky opěrných trámů, které už také dlouho nevydrží. Protože mám ten film rád, nechal jsem v románu kulisu přežít.

Chcete-li získat další informace o pozadí románu, zadejte do internetového vyhledávače „Marfa lights“. Najdete přes půl milionu odkazů. (Česky bohužel žádný. (Pozn. překl.) ) Čím více si o nich přečtete, tím lépe pochopíte, co jsem myslel větou, že tato kniha obsahuje překvapivé množství „reality“.

Poděkování

Mé díky patří Hank Phillippi Ryanové, investigativní televizní reportérce z bostonského studia stanice NBC. Hank je nejen mnohonásobná držitelka ceny Emmy, ale také autorka dobrodružného seriálu, v němž vystupuje mladá investigativní reportérka, která jako by jí z oka vypadla. Mezi knihami, které napsala, stojí za zmínku Air Time, Prime Time a Face Time (česky nevydáno). Našla si pro mě čas ve svém nabitém programu a poučila mě o technických detailech práce televizního reportéra.

Velmi děkuji rovněž Larrymu Haightovi a Paulu Dwyerovi ze Sierra Aviation v Santa Fe, stát Nové Mexiko. Vysoce si vážím jejich trpělivosti a profesionality, s níž mě učí létat v Cessně 172. Zkušení piloti poznají, že jsem v zájmu dosažení dramatického účinku zjednodušil některé aspekty létání.

Kromě toho jsem zavázán následujícím osobám:

Rogeru Cooperovi, Peteru Constanzovi, Georgině Levitové, Amandě Ferberové a dalším z nakladatelství Vanguard Press/ Perseus Books, za jejich nádhernou podporu;

mému redaktorovi Steve Saffelovi;

mé publicistce Sarii Morrellové a mé internetové průvodkyni Nancy Kalantové;

mým agentům Jane Dystelové, Miriam Goderichové a ostatním dobrým lidem ve společnosti Dystel/Goderich Literary Management.

Svítí mi na cestu.

David Morrell

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai