Nebezpečná minulost

David Morrell

(2005)

Hodnocení:

93%

Štítky:

Literatura světová, Thriller

Thriller o skupince zvědavců, na něž při prohledávání opuštěného hotelu číhají hrůzostrašné zážitky.

Čtveřice amatérských průzkumníků, podnikajících výpravy za tajemstvím starých budov a jeden novinář, se vydávají do polorozpadlého hotelu Paragon určeného k demolici. Čtyři muži a jedna žena dosud netuší, co je čeká: setkání s nebezpečnou partou brutálních mladíků, pátrání po obsahu hotelového trezoru a střet s vraždícím šílencem vyústí v boj na život a na smrt, při němž dojde k mnoha děsivým odhalením z minulosti. Drama se odehrává v průběhu dvou dnů – soboty a neděle. Ostřílený výrobce thrillerů opět nabízí exkurzi do světa strachu a nečekaných dějových zápletek.

NEBEZPEČNÁ MINULOST

DAVID MORRELL

Sobota, 21.00

1

Slídilové.

Tak se těmto lidem říkalo. Jako titulek článku to nebude znít špatně, pomyslel si Balenger. Proto taky se s nimi sešel v tomto zastrčeném motelu, který se nacházel v bohem zapomenutém newjerseyském městě o sedmnácti tisících obyvatel. Ještě o mnoho měsíců později nevydrží pobývat v místnosti se zavřenými dveřmi. Zatuchlý pach plísně rozšiřující chřípí v něm bude neustále vyvolávat vzpomínky na děsivé výkřiky a při spatření kužele světla z baterky mu zalije tělo ledový pot hrůzy.

Později, až se zotaví, sedativa odemknou ocelová pouta, jimiž svázal svou paměť, a ta postupně uvolní vzrušené zvuky a horečnaté představy. Chladný sobotní večer koncem října. Krátce po deváté. Okamžik, kdy se mohl otočit a zachránit se před děsivou noční můrou následujících osmi hodin, protože ačkoliv přežil, rozhodně nebyl ušetřen a zachráněn. Kladl si za vinu, že nepostřehl všeobjímající nezdravé rozjitření. Jak se blížil ke zchátralému motelu, připadalo mu hučení příboje na pláži vzdálené dva domovní bloky neobvykle hlasité. Vítr zvedal prach a proháněl písek, který skřípal na rozpadajícím se chodníku. Na popraskané dlažbě šustilo suché listí. Většinu puklin neviděl, protože jen málokterá pouliční lampa svítila.

Ale zvuk, který Balengerovi utkvěl v paměti nejpevněji, zvuk, který ho měl přimět k odchodu, bylo smutné rytmické klepání, které se neslo nad opuštěnými ulicemi. Ostrý a pronikavý kovový klapot zprvu připomínal naprasklý zvon, ale Balenger měl rychle zjistit, že představuje beznaděj, do níž se chystal vstoupit.

Klang. Znělo to jako varování lodím, aby se držely dál od pobřeží a vyhnuly se ztroskotání.

Nebo jako umíráček.

Nebo jako zlověstně zvonící hrana.

2

Motel měl dvanáct pokojů, ale pouze čtyřka byla obsazena; zpoza řídkých závěsů se linulo bledé nažloutlé světlo. Šedivá fasáda volala po nátěru a celkové opravě stejně jako ostatní budovy v okolí. Balenger se neubránil údivu, proč si skupina zvolila právě tuto ruinu. Jistě, na město dolehly těžké časy, ale přesto by se zde našla spousta slušnějších míst.

Ve studeném větru si přitáhl zip bundy až ke krku. Balenger byl pětatřicetiletý muž s širokými rameny, krátkými pískově zbarvenými vlasy a obličejem zbrázděným vráskami životních zkušeností, který dokázal zapůsobit na ženy, ovšem jemu záleželo jen na jedné. Před vchodem se zastavil, protože si potřeboval utřídit myšlenky a připravit se na roli, kterou musel sehrát.

Za chatrnými dveřmi zaslechl mužský hlas. Mladý. „Ten chlap má zpoždění.“

Ženský hlas, rovněž mladý. „Třeba nepřijde.“

Druhý muž. Starší hlas. „Když se na mě obrátil, zdálo se, že ho ten plán nadchl.“

Čtvrtá osoba, další mladý muž. „Nemyslím, že to byl dobrý nápad. Zatím jsme ještě nikdy cizího člověka nepřibrali. Jenom se nám bude plést pod nohy. Měli jsme odmítnout.“

Balenger si nepřál, aby se rozhovor ubíral tímto směrem; usoudil, že soustředěnější už nebude, a zaklepal na dveře.

Místnost ztichla. Po chvíli zarachotil chatrný zámek a dveře se otevřely na délku bezpečnostního řetízku. Vykoukla z nich vousatá tvář.

„Profesor Conklin?“

Tvář přikývla.

„Já jsem Frank Balenger. Vyměnili jsme si několik e-mailů a mluvili spolu po telefonu.“

„Jistě. Prosím, pojďte dál.“

Dveře se zavřely. Zarachotil řetízek. Dveře se znovu otevřely. Lampa osvětlila siluetu asi šedesátiletého obtloustlého muže.

Balenger věděl, jak je ten člověk starý, protože si ho pečlivě prověřil. Robert Conklin. Profesor historie na Státní univerzitě v Buffalu. Během studia se aktivně zúčastnil protestů proti vietnamské válce. Třikrát zatčen při různých politických shromážděních, včetně pochodu na Pentagon v roce 1967. Jednou vzat do vazby pro držení marihuany, ale obvinění bylo staženo pro nedostatek důkazů. Oženil se roku 1970. Ovdověl o dvaadvacet let později. Hned příští rok se z něj stal slídil, „městský archeolog“.

„Už je devět pryč. Začínali jsme uvažovat, jestli vůbec přijdete.“ Profesor měl šedivé vlasy stejně jako plnovous. Na nose nad baculatými tvářičkami trůnily brýle s malými skly. Opatrně vyhlédl ven, pak zavřel dveře a zamkl je.

„Zmeškal jsem dřívější vlak z New Yorku. Omlouvám se, že jsem vás zdržel.“

„Nic se nestalo. Vinnie také přišel pozdě. Domlouváme se na dalším postupu.“

Profesor, který v džínsech, svetru a větrovce působil poněkud nepatřičně, ukázal na hubeného pětadvacetiletého muže, který měl na sobě rovněž džínsy, svetr a větrovku, stejně jako zbývající dva členové skupiny shromáždění v místnosti. A stejně jako Balenger, jenž se řídil instrukcemi, které dostal, včetně důrazného požadavku na tmavou barvu oděvu.

Vincent Vanelli. Bakalář historie, absolvent Státní univerzity v Buffalu, promoční ročník 2002. Středoškolský učitel v Chicagu, Illinois, kde se narodil a vyrostl. Svobodný. Matka zemřela. Otec nemůže najít práci a následkem silného kouření trpí rozedmou plic.

Když představil Vinnieho pouze přezdívkou, Conklin se obrátil ke zbývající dvojici. Muž a žena, oba atraktivní. Balenger věděl, že i jim je pětadvacet. Žena měla dlouhé rusé vlasy stažené do ohonu, smyslná ústa, jež jistě přitahovala pohledy mnoha mužských očí, a postavu, kterou nedokázal zakrýt ani svetr a větrovka. Muž měl hnědé vlasy a vypracované tělo. I kdyby si ho Balenger neprověřil, poznal by, že ten člověk rád cvičí a posiluje.

„Já jsem Cora,“ představila se žena příjemně hlubokým hlasem, „a tohle je Rick.“

Opět pouze křestní jména, ovšem Balenger věděl, že se příjmením jmenují Magillovi. Oba vystudovali historii na Státní univerzitě v Buffalu, oba promovali v roce 2002 a v současné době se ve stejném oboru připravovali na doktorát na University of Massachusetts. Seznámili se na jaře 2001 a o rok později se vzali.

„Rád vás poznávám.“ Balenger si se všemi potřásl rukou.

Okamžik rozpaků skončil, když ukázal na předměty rozložené na prodřeném přehozu na posteli. „Takže toto jsou nástroje, které potřebujete pro svou zálibu?“

Vinnie se uchechtl. „Počítám, že kdyby sem přišel někdo nezasvěcený, získal by o nás nesprávný dojem.“

Na lůžku ležely srovnány přilby s připevněnými lampami, baterky, svíčky, zápalky, náhradní baterie, pracovní rukavice, nože, batohy, smotané lano, cívka pevné instalatérské pásky, láhve s vodou, kladiva, páčidlo, digitální fotoaparáty, vysílačky, sáčky se směsí sušeného ovoce a oříšků, můsli tyčinky a několik elektronických hraček, které Balenger nedokázal identifikovat. Vedle přenosné lékárničky ležel v červeném nylonovém pouzdru Leathermanův univerzální nářaďový nůž (kleště, štípačky, šroubováky s různými hroty a další nástroje osazené v jedné rukojeti). Lékárnička nesla označení ProMed a působila profesionálním dojmem. Balenger věděl, že stejný typ nosí příslušníci policejních zásahových týmů a speciálních vojenských jednotek.

„Očekáváte nějaké potíže? Některé věci by se daly považovat za nástroje potřebné k vloupání.“

„To je poslední, o co nám jde,“ odpověděl profesor Conklin. „Ostatně tam není co ukrást.“

„Aspoň pokud víme,“ přidala se Cora. „Ne že by na tom záleželo.“

„Podívat se, ale nedotýkat se,“ doplnil Rick.

„To pochopitelně není vždycky možné,“ pokračoval Conklin, „ale tak zní základní pravidlo.“

„Abychom citovali klub Sierra,“ upřesnil Vinnie, „odnést si pouze fotografie a zanechat pouze stopy nohou.“

Balenger vylovil z kapsy větrovky poznámkový blok a propisku. „Jak dlouho se už věnujete slídění?“

„Doufám, že ten termín ve svém článku nepoužijete,“ staral se profesor.

„Je to součást vašeho slangu, ne? Myši jsou policisté, nemám pravdu? Kulotlačka je velké potrubí, přes které musíte obkročmo přelézt. Otvírák je páčidlo, kterým zvedáte průlezová víka. A slídilové jsou…“

„Narušitel je stejně dramatický výraz,“ prohlásil profesor, „a postrádá hanlivý význam.“

„Přestože i on naznačuje, že porušujeme zákon,“ dodala Cora. „Což, přísně vzato, také děláme.“

„Říkejte nám městští badatelé nebo archeologové,“ navrhl Rick.

„Městští průzkumníci,“ doplnil Vinnie.

„Speleologové,“ zněl návrh profesora Conklina. „V přeneseném smyslu prozkoumáváme jeskyně sestupující do minulosti.“

„Než postoupíme dál,“ poznamenal Rick, „měli bychom si stanovit nějaká pravidla. Vy pracujete pro…“

„The New York Times Sunday Magazine. Dostal jsem za úkol psát reportáže o neobvyklých kulturních trendech. O okrajových hnutích.“

„A právě na okraji zájmu si přejeme zůstat,“ prohlásila Cora. „Ve svém článku nesmíte odhalit naši totožnost.“

„Znám pouze vaše křestní jména.“

„I tak,“ přidal se Vinnie. „Zejména pro pana profesora je zachování anonymity životně důležité. Má sice definitivu, což ovšem neznamená, že by mu ji děkan nemohl odebrat, kdyby univerzita zjistila, že kromě vedení webovské stránky věnované městským průzkumníkům se této činnosti také aktivně věnuje.“

„Ve skutečnosti zajdu v tomto směru mnohem dál,“ uklidňoval je Balenger. „Nejen že nemám v úmyslu použít vaše jména nebo specifické osobní detaily, právě naopak. Pokud reportáž vyzní v tom smyslu, že na záhadnou a zdánlivě nebezpečnou výpravu vyrazili členové nějaké tajné společnosti, jistě jí to dodá na napětí a přitažlivosti.“

„To nebezpečí není v žádném případě pouze zdánlivé,“ namítl Vinnie. „Podmínky bývají někdy tak tvrdé a náročné, že mnozí naši kolegové utrpěli zranění. Někteří bohužel dokonce zemřeli.“

„Jestli prozradíte naši totožnost,“ zdůraznila Cora, „mohli bychom skončit ve vězení.“

„Nebo platit mnohatisícové pokuty,“ dodal Rick.

„Zejména po jedenáctém září, po útoku na dvojčata Světového obchodního centra,“ doplnil profesor. „Bezpečnostní složky dnes vidí v každém stínu skrývajícího se teroristu.“

„Dáte nám své slovo, že nás nezkompromitujete?“ zeptal se Vinnie.

„Zaručuju vám, že žádný z vás neutrpí škodu kvůli tomu, co napíšu.“

Čtveřice si vyměnila nejisté pohledy.

„Profesor mi vysvětlil, proč se domnívá, že by si tato reportáž zasloužila otisknout,“ řekl Balenger. „Zastávám stejný názor jako on. Naši kulturu lze charakterizovat sloganem Po použití zahodit. Lidé, plasty, plechovky od piva, principy. Všechno na jedno použití a šup s tím do popelnice. A národ trpí kolektivní poruchou paměti. Před dvěmi stovkami let? Nepředstavitelné. Před sto lety? O tom se těžko přemýšlí. Před padesáti lety?

Dávná minulost. Před dvaceti lety? Doba kamenná. Film vyrobený před deseti lety se promítá pro pamětníky. Pět let starý televizní seriál je považován za klasiku. Většina knih přežívá na pultech obchodů tři měsíce. Sportovní kluby ještě nedostaví stadion a už ho nechávají srovnat se zemí, aby místo něj zbudovali novější a ohavnější. Budova základní školy, kterou jsem navštěvoval, byla stržena a místo ní vyrostlo nákupní středisko. Naše kultura je tak posedlá novotami, že ničíme minulost a předstíráme, že se nikdy neodehrála. Chci napsat esej, která přesvědčí čtenáře, že minulost je důležitá. Chci je přimět, aby minulost vnímali, aby ji cítili a dokázali si jí vážit.“

Místnost ztichla a Balenger slyšel zvenku slabé zvonění a příboj dorážející na pláž dva domovní bloky daleko.

„Ten chlapík se mi začíná líbit,“ podotkl Vinnie.

3

Díval se, jak si plní ruksaky a balí kovové předměty do kusů látky, aby o sebe necinkaly.

„Kdy vyrazíte?“

„Krátce po desáté.“ Conklin si připnul k opasku vysílačku. „Budova je jen o dvě ulice dál a já jsem už provedl předběžný průzkum, takže nemusíme ztrácet čas úvahami, jak proniknout dovnitř. Čemu se smějete?“

„Napadlo mě, jestli si uvědomujete, jak se váš slovník podobá vojenskému.“

„Akce speciální jednotky.“ Vinnie si zacvakl karabinku zavíracího nože do kapsy džínsů. „Naše výprava v podstatě nic jiného není.“

Balenger si sedl na dřevěnou židli poznamenanou popáleninami od cigaret a plnil blok poznámkami. „Hodně poznatků jsem získal z webovske stránky pana profesora, ale na síti jich existuje spousta, třeba infiltration.org. Kolik jich podle vašeho odhadu je?“

„Prohlížeč Yahoo a Google vám jich nabídnou stovky,“ odpověděl Rick. „Austrálie. Rusko. Francie. Anglie. Tady ve Státech nás najdete po celé zemi. San Francisco, Seattle, Minneapolis. Toto město je mezi městskými průzkumníky obzvlášť oblíbené pro své bludiště podzemních tunelů známé jako Labyrint. Potom Pittsburgh, New York, Boston, Detroit…“

„Buffalo,“ doplnil Balenger.

„Tam jsme začínali,“ souhlasil Vinnie.

„Hotové žně míváme v oblastech opuštěných městských center,“ vysvětloval profesor. „Buffalo a Detroit jsou typické příklady. Lidé utíkají na předměstí a staré budovy se úplně vylidňují. Hotely. Kanceláře. Obchodní domy. V mnoha případech je majitelé prostě nechají napospas osudu. Kvůli nesplaceným daním přecházejí do vlastnictví města. Jenže byrokraté se často nemohou rozhodnout, jestli je renovovat, nebo zbourat. Kromě toho chybějí radnicím peníze. Než se odpovědní úředníci rozhoupou, jsou tyto budovy – pokud máme štěstí – znepřístupněny a zůstanou celkem dobře zachovány. V centru Buffala jsme celkem běžně pronikali do objektů zbudovaných kolem roku 1900 a opuštěných v polovině osmdesátých let nebo ještě dříve. Svět jde dál, ale staré budovy zůstávají stejné. Poničené, to ano. Nevyhnutelnému úpadku nelze zabránit. Ale jejich duch se nemění. S každou stavbou, do níž pronikneme, si připadáme, jako kdyby nás stroj času přenesl desítky let do minulosti.“

Balenger odložil propisku a zvědavým pohledem vybídl profesora, aby pokračoval.

„Jako kluk jsem se často vkrádal do starých budov,“ nedal se Conklin prosit. „Bylo to pořád lepší než poslouchat, jak se rodiče hádají. Jednou jsem v jistém zabedněném činžáku objevil hromadu fonografových nahrávek vydaných kolem roku 1930. Nebyly to dlouhohrající vinylové desky, kterým se říkalo elpíčka, s šesti nebo sedmi skladbami na každé straně. Mluvím o tlustých deskách z křehké umělé hmoty, které se snadno rozbily a měly na každé straně jenom jednu písničku. Když naši nebyli doma, přehrával jsem si je na otcově gramofonu pořád dokola a znovu a znovu jsem poslouchal skřípavou starou hudbu a v duchu jsem před sebou viděl primitivní nahrávací studio a umělce v šatech dávno vyšlých z módy. Osobně jsem vždycky pokládal minulost za příjemnější a přátelštější než přítomnost. Když uvážíte zprávy z poslední doby – zvýšené ohrožení a teroristické útoky –, působí únik do minulosti ještě lákavěji.“

„Na univerzitě jsme s Rickem a Corou navštěvovali seminář, který pan profesor vedl,“ ujal se slova Vinnie. „Donesly se k nám pověsti, že občas zve oblíbené studenty na průzkum historických budov.“

„Také jsme se doslechli, že profesor dovoluje studentům použít materiál z těchto výprav jako podklad pro seminární a ročníkové práce, na jejichž základě je hodnotí,“ doplnil Rick. „Nakonec jsme zjistili, že se ty pověsti zakládají na pravdě, protože pan profesor nás pozval na průzkum starého obchodního domu.“

Conklin se zatvářil pobaveně. „Neobešlo se to bez rizika. Kdyby se někomu z nich něco stalo nebo kdyby se univerzita dozvěděla, že nabádám své studenty ke spáchání trestného činu, mohl jsem být na hodinu propuštěn.“ Veselými ohníčky jeho oči jako by omládly. „Řekl bych, že mým životním osudem je plout proti proudu a porušovat pravidla. I na stará kolena provokuju, abych si dokázal, že na to mám.“

Balenger si připomněl, že se profesor zařadil mezi městské badatele po smrti své ženy.

„Byl to fantastický zážitek,“ rozplýval se Vinnie. „V tom obchodním domě zůstalo všechno zařízení na svém místě. Dokonce i část zboží. Svetry prožrané od molů, košile rozhryzané od myší. Staré pokladny. Ta budova byla jak akumulátor, který uchoval energii všech událostí, které se v ní odehrály, a potom tu energii zase uvolnil. Přímo jsem cítil, jak kolem mě procházejí dávno mrtví prodavači a zákazníci.“

„Nestudoval jsi na katedře tvůrčího psaní?“ popíchl přítele Rick.

„No dobře, dobře, nechal jsem se unést, ale všichni víte, jak to myslím.“

Cora přikývla. „Taky jsem to cítila. Proto jsme pana profesora požádali, aby na nás myslel při dalších expedicích, i když jsme už školu dokončili.“

„Každý rok vyberu jednu budovu, která si podle mého přesvědčení zaslouží důkladný průzkum,“ řekl profesor Balengerovi.

„Jednou jsme pronikli do zcela zapomenutého sanatoria v Arizoně,“ poznamenal Rick.

„Jindy do padesát let opuštěné texaské věznice,“ vzpomínal Vinnie.

Cora se usmála. „A další rok jsme pronikli na opuštěnou ropnou plošinu v Mexickém zálivu. Pokaždé to bylo úžasně vzrušující. Tak kterou budovu jste zvolil letos, pane profesore? Proč jste nás pozval do Ashbury Parku?“

„Smutná historie.“

4

Příběh městečka Ashbury Park je skutečně politováníhodný. V roce 1871 je založil James Bradley, newyorský továrník, a pojmenoval je na počest Francise Ashburyho, biskupa, který ustavil v Americe metodistickou církev. Bradley si pro vybudování přímořského letoviska zvolil lokalitu snadno dostupnou z New Yorku na severu i z Filadelfie na západě. Letní domy si zde jako první postavili metodisté, které přitahovaly ulice lemované stromy a zejména velké kostely. Tři jezera v bezprostředním okolí a početné parky nabízely ideální prostředí pro procházky a rodinné pikniky.

Počátkem dvacátého století se místní promenáda, půldruhého kilometru dlouhý dřevěný chodník, stala klenotem newjerseyského pobřeží. Když se návštěvníci, kteří se sem hrnuli po stovkách a tisících, neslunili na pláži nebo se neráchali ve vodě, pochutnávali si na proslulých karamelách vyráběných ze slané vody a navštěvovali velký řetízkový kolotoč pod kopulí z mědi a skla či jiné budovy Paláce zábavy, kde nemohli vynechat sál smíchu, looping, horskou dráhu, tunel lásky, pohádkový kolotoč nebo ruské kolo. A pokud jim metodistické základy města nic neříkaly, mohli si zajít do přepychového kasina, které vyrostlo na jižním konci promenády.

Během první světové války a v bouřlivých dvacátých letech Ashbury Park vzkvétal, bez úhony přežil velkou hospodářskou krizi i větší část dalšího světového konfliktu. V roce 1944 však město zničil hurikán – jako symbol nadcházejících zlých časů. Po kompletní přestavbě letovisko usilovalo o návrat k někdejšímu lesku a s velkou námahou si ho v padesátých letech udrželo. V následující dekádě se dokonce krátce zablesklo na lepší časy, kdy se ve Sjezdovém sále na promenádě pořádaly rockové koncerty. Stěny, které kdysi hladily zpěvné akordy melodií J. D. Jamese a Glenna Millera, se otřásaly v divokých rytmech skladeb skupin Who, Jefferson Airplane a Rolling Stones.

Milníkem se stal rok 1970. Potom již Ashbury Park nedokázal vzdorovat úpadku. Rock and roli byl sice hybnou silou té doby, ale stejně tak jí byly i Vietnam, protiválečné protesty a rasové nepokoje. A právě ty se několikrát přehnaly přes Ashbury Park a zůstávaly po nich rozbitá okna, převrácené automobily, vypleněné obchody a četné požáry, po nichž mnohé části města prakticky lehly popelem. Místní obyvatelé před devastací utekli a prázdninoví hosté si našli na pobřeží jiná letoviska. Jejich místo zaujala kultura mimo oficiální rámec – hippies, písničkáři a motorkáři. Tehdy ještě neznámý Bruce Springsteen často vystupoval v místních klubech a zpíval o zoufalství na promenádě a touze zvednout kotvy a vyrazit na cestu.

Politická korupce a podvodné praktiky realitních agentů odsoudily občasné snahy o vzkříšení města v osmdesátých a devadesátých letech k nezdaru. Jak odcházeli další obyvatelé, vyprazdňovaly se celé domovní bloky. Palác zábavy, postavený v roce 1888, prakticky synonymum Ashbury Parku, podlehl demolici v roce 2004. Rozpadající se promenáda osiřela, stejně jako slavný Okruh, po němž se kdysi řítili motorkáři stovkou na sever po Ocean Avenue. Za starých časů odbočili na západ, o ulici dál se stočili na jih na Kingsley Avenue, vrátili se o ulici na východ a pokračovali v závodu směrem na sever. Kde je těm dnům konec? Zmizely v nenávratnu. Dnes mohl náhodný návštěvník stát uprostřed Ocean Avenue dlouhé hodiny beze strachu, že ho na kdysi rušném bulváru srazí motorové vozidlo.

Trosky a ruiny připomínaly město, kudy se přehnaly frontové boje. Přestože podle matriky žilo v Ashbury Parku sedmnáct tisíc obyvatel, jen zřídkakdy jste některého z nich potkali na zanedbaných plážích, kde před sto lety prožívaly tisíce návštěvníků nejšťastnější chvíle svého života. Místo hudby z lunaparku a dětského smíchu jste slyšeli jen kovový rachot uvolněného kusu plechu, do něhož se opíral vítr. Klinkání umíráčku z nedostavěného desetipodlažního obytného komplexu, který byl důkazem marného úsilí města povstat z popela. Investorům došly peníze a stavba zůstala, stejně jako historické budovy v okolí, které ještě stály, opuštěna.

Klang.

Klang.

Klang.

5

Profesor rozložil na holém dřevěném stole plán města a poklepal na něj prstem. Ostatní se k němu zvědavě naklonili.

„Hotel Paragon?“ zeptala se Cora, když si přečetla jméno.

„Postaven roku 1901,“ upřesnil Conklin. „Jak napovídá jméno, Paragon si kladl za cíl stát se modelem dokonalosti. Nejpřepychovější zařízení. Nejlepší služby. Mramorová podlaha v hale. Nádobí z nejjemnějšího porcelánu. Pozlacené příbory. Telefon v každém pokoji v době, kdy ostatní hotely měly jediný aparát ve vestibulu. Vyhřívaný krytý bazén. Parní sauna, tehdy naprostá vzácnost. Jedna z prvních vířivých lázní. Plesový sál. Umělecká galerie. Krytý ovál pro jízdu na kolečkových bruslích. Primitivní klimatizační systém založený na nuceném oběhu vzduchu přes ledové kostky. Kromě toho kompletní vytápění celé budovy, což nebývalo zvykem ani v těch nejlepších plážových hotelech, protože koneckonců sem letní hosté utíkali před vedrem. Čtyři lanové výtahy, v té době nový vynález, s tlačítkovým ovládáním v kabině. Pokojová služba k dispozici čtyřiadvacet hodin denně. Výtahy používané k přepravě jídel a nádobí zaručovaly okamžitou donášku.“

„Přidejte koktejlové servírky a máte Las Vegas,“ zazubil se Vinnie.

„Více, než si umíte představit,“ poznamenal profesor. „Hotel navrhl jeho majitel, jistý Morgan Carlisle, který zdědil rodinné bohatství, když jeho rodiče, hlavní akcionáři Carlisleovy paroplavební společnosti, zahynuli při požáru na širém moři. Synovi bylo pouhých dvaadvacet let a byl to excentrický samotářský mladík, který sice trpěl záchvaty vzteku a hlubokých depresí, ale na co sáhl, to dovedl k naprosté dokonalosti. Podle dobových svědectví to byl génius, který neustále balancoval na pokraji nervového zhroucení. Lze pokládat za ironii osudu, že ač byla zdrojem jeho bohatství paroplavební společnost, sám se trápil morbidním strachem z cestování. Trpěl totiž hemofilií.“

Skupina vzhlédla od mapy.

„Chorobnou krvácivostí?“ zeptala se Cora.

„Někdy se jí říká královská nemoc, protože postihla nejméně deset mužských potomků královny Viktorie.“

„Slabá oděrka nebo tržná rána může způsobit téměř nekontrolovatelné krvácení, nemám pravdu?“ ujistil se Vinnie.

„V podstatě se jedná o genetickou poruchu srážlivosti krve,“ vysvětlil Conklin. „Ženy ji přenášejí na muže, aniž by se u nich samotných projevily symptomy. Za panování královny Viktorie se nemoc rozšířila do mnoha evropských královských rodin. Nejznámějším případem je Viktoriino třetí dítě, Alice, jejíž dcera Alexandra se provdala za ruského cara Mikuláše II. Manželé spolu měli nejprve čtyři dcery a pak se jim konečně narodil syn Alexej, který touto nemocí trpěl. Chlapec často krvácel i vnitřně. Krev mu pronikala do kloubů a svalů a způsobovala mučivou bolest, která hocha na dlouhé týdny upoutala na lůžko. Car s carevnou stále více spoléhali na pochybné schopnosti potulného mnicha Rasputina, který bůhvíjak dokázal – některé teorie hovoří o hypnóze – utrpení mladého následníka trůnu utišit a zmírnit krvácení. Rasputin si tak postupně získal rozhodující vliv na carském dvoře. Kdyby si Mikuláš a Alexandra nedělali takové starosti se synovou chorobou a nestali se doslova loutkami v Rasputinových rukou, možná by jim neuniklo, jak se situace v jejich zemi rapidně zhoršuje. Třeba by podnikli kroky, které by zabránily ruské revoluci. Zbývá dodat, že carevič Alexej nezemřel na hemofilii, i když bezpochyby hodně krvácel, když ho bolševici ve sklepě jednoho domu v Jekatěrinburku se zbytkem rodiny zastřelili.“

„Existuje na tu nemoc lék?“ zajímal se Balenger.

„Ne, ale používají se některé metody, které dokážou průběh choroby zmírnit. V době Carlisleova mládí se aplikovala experimentální procedura zahrnující transfuzi krve, která dodala nemocnému chybějící krevní destičky. Později se pak začal při transfuzi používat koncentrát destiček, ale tento postup nebyl za Carlisleova dětství znám. Rodiče se děsili, že chlapec může následkem sebenevinnějšího zranění vykrvácet, a tak ho drželi přísně pod kontrolou, téměř jako ve vězení, kde funkci žalářníků převzalo služebnictvo. Měl přísně zakázáno opustit rodinné sídlo na Manhattanu. Matka i otec však rádi cestovali a často tedy dítě opouštěli. Podle odhadů trávili šest měsíců v roce mimo domov. Vraceli se s fotografiemi, obrazy a stereoskopickými záběry a ukazovali chlapci divy světa, které navštívili. Hoch nevycházel z domu, ani když dospěl. Byl prostě naprogramován tak, aby se neustále zdržoval mezi čtyřmi stěnami, takže se u něj vyvinula agorafobie a nesnesl, když měl vyjít ven. Po smrti rodičů však sebral veškerou nahromaděnou frustraci, odvahu a vztek a přísahal sám sobě, že se poprvé v životě přemístí někam jinam. Nikdy nevkročil na chodník na Páté avenue, která vedla přímo pod jeho okny, ale teď dospěl k neodvratnému rozhodnutí, že si sám navrhne a nechá postavit hotel a stane se hostem v proslaveném letovisku, o kterém pěl chválu celý Manhattan – v Ashbury Parku.“

Profesor se nadechl a pokračoval: „Jako základ, chcete-li model, použil jeden ze stereoskopických obrázků, které mu přivezli rodiče. Mayskou zříceninu v mexické džungli. Jestliže nemůže sám odcestovat do Mexika a spatřit ji na vlastní oči, může si ji nechat postavit. Stavba se vypínala do výšky sedmi podlaží, výškou, šířkou a hloubkou odpovídala původní pyramidě. Ale Carlisle se vyhnul otrocké imitaci. Rozhodl se, že každé vyšší patro bude nejen užší než to, na němž stojí, ale současně posunuté dozadu, takže na samém vrcholku stane pouze podkrovní apartmá, kde se usadí. Budova tak získala obrys modifikované pyramidy, která jako by předjímala čisté linie a důraz na geometrii, charakteristické pro architektonický styl art deco, oblíbený ve dvacátých letech.“

„Ale trpěl přece agorafobií…,“ poznamenal Rick.

„No a?“ Profesor na Ricka pátravě hleděl a čekal, až dospěje k logickému závěru.

Cora ho předešla. „Chcete říct, pane profesore, že se Carlisle přestěhoval do svého hotelu, žil v mansardě v nejvyšším patře a už nikdy budovu neopustil?“

„Inu, tys to právě řekla mně,“ odpověděl Conklin potěšené. „Jeden výtah byl vyčleněn pro jeho osobní potřebu. Ve dne nebo v noci, ale většinou v noci, když ostatní hosté spali, měl k dispozici zmenšenou verzi světa. Když uvážíme, s jakými náklady byl hotel postaven, šlo o podnik bez nejmenší šance na návratnost investic, ne tak, aby z něj plynul zisk. I největší boháči by zaváhali při cenách, jaké by si Carlisle musel účtovat, a ti méně obdaření pozemskými statky by do něj nemohli vůbec vkročit. A tak Carlisle nasadil přijatelné ceny. Koneckonců, nešlo mu o zisk, ale o to, aby se obklopil lidmi.“

„Kolika let se dožil?“ zeptal se Balenger.

„Dvaadevadesáti. O hemofilicích panuje mylná představa, že jsou slabí a věčně churaví, což mnozí přirozeně jsou. Ale snad nejúčinnější léčebný postup je založen na udržování fyzické aktivity. Pochopitelně se dává přednost bezkontaktnímu cvičení, jako je plavání nebo jízda na rotopedu. Svalnaté tělo podpírá bolestivé klouby, do nichž prosakuje krev. Doporučují se velké dávky vitaminů a železa, které zabraňují vzniku chudokrevnosti a posilují imunitní systém. Někdy se ke zvýšení objemu svalové hmoty používají i steroidy. Carlisle všechny tyto metody energicky aplikoval. Podle dostupných svědectví měl úžasně vypracovanou postavu.“

„Panebože,“ povzdechla si Cora. „Dvaadevadesát let.“ Něco ji napadlo. „Pokud mu v roce 1901 bylo dvaadvacet, pak žil až do…“

„Přidej dalších sedmdesát roků. Ano, zemřel v jedenasedmdesátém,“ doplnil její úvahu Rick. Již na počátku manželství sdíleli vlastnost typickou pro páry, které spolu žijí desítky let. „Carlisle zde rok před smrtí zažil i rasové nepokoje a požár města. S největší pravděpodobností pozoroval plameny z okna svého podkrovního apartmánu. Ohnivé jazyky se odrážely od písku pláže a hladiny oceánu. Jistě se děsil, že jeho hotel také podlehne zkáze.“

„Řekl bych, že si užil mnohem více života, než původně očekával,“ podotkl Vinnie.

„Myslíte, že když si otevřel okno, slyšel rockové koncerty?“ zajímal se Rick. „Springsteenovu hudbu z nedalekého klubu, která popisovala zoufalství Ashbury Parku a touhu vyrazit na cestu za něčím lepším. Jak to na Carlislea asi zapůsobilo?“

„Inu, víme, jak na něj zapůsobily nepokoje a požáry,“ řekl profesor. „Vyděsily ho tak, že si nechal do všech oken v hotelu instalovat vnitřní okenice. Kovové okenice. V podstatě se uvnitř zabarikádoval.“

„Představte si ho – devadesátiletý stařec, který bloumá prázdnými chodbami a pokoji,“ řekla Cora.

„Když zemřel, hotel přešel do vlastnictví svěřeneckého fondu Carlisleovy rodiny s instrukcemi, aby budova zůstala zachována,“ doplnil informace profesor. „Starý pán zřejmě věřil, že se Ashbury Park vrátí ke své dřívější slávě a hotel zase získá někdejší klientelu.“

Balenger odložil blok a zaraženě vzhlédl. „Takže déle než třicet let je budova zabedněna?“

„Nejen to. Carlisleova reakce na nepokoje nám pěkně nahrála do karet. Okenice, které nechal namontovat, ochránily vnitřní prostory lépe, než by to dokázalo sebedokonalejší bednění. Vandalové a bouřky zničili skleněné okenní tabule. Ale interiér nijak neutrpěl. Alespoň teoreticky. Naskýtá se nám vzácná příležitost prozkoumat snad nejzachovalejší objekt, na jaký jsme dosud narazili. Dříve než hotel zbourají.“

„Zbourají?“ zamračila se Cora. „Řekl jste přece, že podle závěti měl svěřenecký fond o budovu pečovat.“

„Taky že pečoval,“ potvrdil profesor. „Jenže po mohutném poklesu cen akcií na burze v roce 2001 se dostal do těžkých finančních problémů. Nakonec získalo budovu město, protože fond neuhradil příslušné daně. Pozemek koupila developerská společnost. Stavbu samotnou nelze renovovat. Elektroinstalace a potrubní rozvody neodpovídají dnešním předpisům. Chodby jsou oproti požadavkům současných stavebních norem příliš úzké. Chybějí úpravy pro tělesně postižené. Příští týden vstoupí do objektu pracovníci specializované firmy a odstraní vše, co má nějakou cenu. Čtrnáct dní poté čeká hotel Paragon demoliční četa. Ale dnes večer bude mít po několika desítkách let první hosty. Nás.“

6

„Kontrola vybavení,“ nařídil profesor.

Balenger vycítil, jak se skupiny zmocnilo vzrušení, když zapnuli vysílačky a místnost naplnilo praskání statické elektřiny.

Conklin stiskl tlačítko a promluvil do mikrofonu: „Zkouška spojení.“ Jeho plnovous škrábal po obalu a do lehce zkresleného hlasu z reproduktorů se tak přimísilo tiché šustění.

Rick, Cora a Vinnie postupně vyzkoušeli podobným způsobem své vysílačky a ujistili se, že mohou signál vyslat i přijmout.

„Podle zvuku jsou baterie dostatečně silné,“ konstatovala Cora. „A máme spoustu náhradních.“

„Počasí?“ zeptal se Rick.

„K ránu přeháňky,“ odpověděl Conklin.

„Žádný problém. No nic, je čas vyrazit,“ prohlásil Vinnie.

Balenger zastrčil do posledního ruksaku pracovní rukavice, zásoby jídla a vody, přilbu, opasek s vybavením, vysílačku, baterku a náhradní baterie.

Všiml si, že si ho skupina pátravě prohlíží.

„Takže vy opravdu jdete s námi?“ zeptala se Cora.

„Tak zněla domluva, ne?“

„Předpokládala jsem, že nakonec couvnete.“

„Protože mě odradí představa, že mám uprostřed noci prolézat starým barákem? Ve skutečnosti jste ve mně probudili zvědavost. Kromě toho by moje reportáž za moc nestála, kdybych nemohl informovat o tom, co jste našli.“

„Vašeho šéfredaktora by asi nepotěšilo, kdyby vás zatkla policie,“ poznamenal profesor Conklin.

„Je to reálné riziko?“

„Do této části Ashbury Parku nezavítal policista dobrých dvacet let, ale s touto možností je vždy třeba počítat.“

„Podle mě je nebezpečí mizivé.“ Balenger pokrčil rameny. „Stejně s šéfredaktorem moc dobře nevycházím. Tohle je pravděpodobně poslední článek, který pro něho napíšu. Hemingway se kvůli reportáži zúčastnil vylodění v Normandii s frakturou lebky. Co brání mně v troše slídění?“

„Proniknutí,“ opravil ho Vinnie.

„Přesně tak,“ potvrdil Balenger a zvedl poslední předmět na posteli, zavírací nůž s rýhovanou rukojetí, černý jako noc.

„Zaručuje pevný úchop, i když rukojeť zvlhne,“ vysvětlil Rick. „Klipsa na konci slouží k uchycení nože v kapse kalhot. Takto ho snadno nahmátnete, aniž byste se musel v kapse přehrabovat.“

„Jasně, jako na vojenské expedici.“

„Byl byste překvapený, jak je nůž užitečný, když se vám při prolézání úzkým prostorem zachytí bunda nebo jiná součást oděvu a vy se nemůžete uvolnit. Nebo když potřebujete roztrhnout obal nových baterií a můžete použít jen pravou ruku, protože levou si svítíte.“

„A k čemu slouží ten výstupek tady na zadním konci ostří?“

„Stiskněte ho palcem.“

Balenger zatlačil a čepel se uvolnila.

„Přijde vhod, když potřebujete otevřít nůž jednou rukou,“ poučil reportéra Rick. „Ostří není vystřelovací, takže i kdyby vás chytil policajt, držíte zcela legální zbraň.“

Balenger nasadil výraz uklidnění. „To je dobré vědět.“

„Kdybychom se vydali na průzkum do divočiny,“ objasňoval profesor Conklin, „oznámili bychom správě národního parku, co máme v plánu a kam máme namířeno. Zanechali bychom zprávu pro příbuzné a známé, aby věděli, kde nás mají hledat, kdybychom se jim do určité doby neozvali. Pro městský průzkum platí stejné pravidlo – s tím rozdílem, že naše činnost je nezákonná, takže musíme být opatrní a neodhalit své skutečné úmysly. Předal jsem svému kolegovi, který je současně mým nejlepším přítelem, zalepenou obálku s instrukcemi. Má jisté podezření, ale nikdy mě nepřivedl do rozpaků tím, že by se přímo zeptal. Jestli mu nejpozději do devíti zítra ráno nezavolám, obálku otevře. Zjistí, kam jsme šli, a upozorní příslušné orgány, aby po nás zahájily pátrání. Dosud nikdy jsme se nedostali do situace, kdy bychom potřebovali záchrannou operaci, ale člověk má větší klid, když ví, že podnikl všechna preventivní opatření.“

„A samozřejmě máme mobilní telefony.“ Vinnie se pochlubil svým. „V případě nouze si můžeme přivolat pomoc.“

„Ale nezapínáme je,“ doplnil profesor. „Je dost obtížné vnímat poklidné tempo minulosti, když na vás neustále útočí shon moderní doby. Nějaké otázky?“ Rozhlédl se po ostatních. „Zapomněli jsme na něco?“

Všichni mlčeli.

„V tom případě můžeme vyrazit,“ zavelel Conklin. „Vinnie a já půjdeme první. Vy tři nás budete následovat o pět minut později. Nechceme přece vypadat jako na přehlídce. Vyjděte na ulici, dejte se vlevo a pokračujte přes dva domovní bloky k parkovišti zarostlému plevelem. Tam na vás počkáme. Nechci být osobní,“ prohodil k Balengerovi, „ale měl byste si před odchodem vyprázdnit měchýř. Není vhodné vykonávat tělesnou potřebu po proniknutí do objektu, nehledě na porušení pravidla zanechat místo pokud možno v neporušeném stavu. Proto s sebou bráváme tohle.“ Profesor vložil do Balengerova ruksaku uzavíratelnou plastovou láhev s širokým hrdlem. „Psi, bezdomovci a narkomani ve starých budovách močí, ale my ne. My po sobě žádné stopy nezanecháváme.“

Sobota, 22.00

7

Balengerovi se zdálo, že v temnotě vpravo od něj dorážejí vlny na pláž hlasitěji, než když přijel. I vůně soli ve vzduchu zesílila. Vnímal dění kolem sebe se zostřenou intenzitou a později si kladl za vinu, že nebral na vědomí zřejmé varování. Srdce se mu rozbušilo o poznání rychleji, zvýšila se i dechová frekvence. Jeho společníci si příliv adrenalinu do žil očividně vychutnávali. Chápal, jak snadno člověk této podivné zálibě podlehne.

Chladný říjnový vítr zesílil a hnal mu do obličeje nepříjemně bodající zrníčka písku. Klang. Klang. Uvolněný kus plechu narážel jako naprasklý zvon do stěny opuštěného nedostavěného činžáku o dva domovní bloky dál na sever. Navzdory snaze jej ignorovat brnkal nepříjemný zvuk Balengerovi na nervy; Cora, a Rick se zatím rozhlíželi po pustém okolí. Popraskané chodníky. Zanedbaná parkoviště zarostlá plevelem. Proti noční obloze se rýsovaly obrysy několika chátrajících domů.

Ale před nimi se zvedalo sedm podlaží hotelu Paragon. V temnotě osvětlené mihotáním hvězd a měsícem skutečně připomínal mayskou pyramidu. Jak se Balenger k budově blížil, zdálo se mu, že před jeho očima roste. Zhluboka vydechl; symetrie ustupujících pater korunovaných mansardou na něj hluboce zapůsobila. V měsíčním svitu natolik připomínaly stavby ve stylu art déco z dvacátých let, že nechápal, jak mohl Carlisle tak jasnozřivě nahlédnout do budoucnosti.

„Říkali jste, že jste v Buffalu navštěvovali historické semináře profesora Conklina. Udržuje kontakty se svými společníky mezi jednotlivými výpravami?“ zeptal se Balenger svých společníků.

„Ne tolik jako kdysi,“ odpověděl Rick.

„Dovolené, oslavy narozenin a podobné příležitosti. Vinnie žije v Chicagu. My v Bostonu. Vždycky nám do toho něco vleze,“ doplnila Cora.

„Ale na škole jsme si byli hodně blízcí. Vždyť Vinnie a Cora spolu tehdy chodili,“ upřesnil Rick. „Než to mezi jí a mnou začalo být vážné.“

„Není to občas trochu trapné, když se vy tři sejdete?“

„Ani ne,“ odpověděla Cora. „Ten vztah s Vinniem byl čistě kamarádský. Prostě jsme se spolu dobře bavili.“

„Proč myslíte, že si profesor vybral zrovna vás tři?“

„Osobně to nechápu,“ přiznal Rick.

„Profesor si za ty roky mohl vybírat ze spousty studentů. Proč právě vy?“

„No, vždycky jsem měla za to, že jsme se mu prostě zalíbili,“ odpověděla Cora.

Balenger přikývl a zamyslel se. Možná ses mu zalíbila zejména ty, uvažoval v duchu. Rád se na tebe díval a přizval tvoje tehdejší kamarády, aby tě neuvedl do rozpaků a zamaskoval platonický cit stárnoucího vdovce.

Z vysokého plevele se nečekaně a poněkud strašidelně vynořila postava. Ten člověk se nevztyčil z předklonu, on se zvedl, jako kdyby vyrostl přímo ze země.

Balengerovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že je to Vinnie a že se jako by vznesl z temného otvoru v zemi.

„Tady.“

Když se Balenger přiblížil, spatřil kruhový průlez a vedle něj poklop. Vinnie zmizel pod zemí. Následoval Balenger a po něm sestoupila po kovovém žebříku uchyceném do betonové stěny Cora.

Zvonění kovového plátu na činžáku zesláblo. Vzduch se ochladil a pronikl do něj pach vlhkosti a plísně. Na dně jámy zaskřípaly podrážky na betonové podlaze.

Tma zhoustla. Pak zaskřípal kov o kov, jak do otvoru sestoupil po žebříku Rick a vrátil těžký poklop na místo. Musel vyvinout dosti značnou sílu. Skupinu pohltila neproniknutelná temnota a cinkot plechu konečně zmlkl.

Balengera překvapilo, jak hlasitě teď zní jeho vlastní dech. Měl pocit, že se mu nedostává vzduchu a že se mu temnota lepí na obličej. Ačkoliv v tunelu panovala zima, potil se. Jen neznatelně se uvolnil, když náhle prořízl tmu kužel světla z lampy umístěné na přilbě nad profesorovým vousatým obličejem. Štítek helmy mu vrhal na masité tváře nepravidelný stín. Za okamžik se rozzářil i Vinnieho reflektor.

Balenger slyšel, jak Rick seskočil na dno jámy, a pak škrknutí zipů a šustění hrubé’látky, jak manželé lovili z ruksaků přilby. Novinář je napodobil; nasadil si helmu a tíha na hlavě mu připadala značně nepohodlná.

Skupina se rozestoupila, aby jeden druhému nepřekáželi. Balenger však současně vycítil, že se chtějí držet blízko sebe. Pět světel na přilbách poskakovalo nahoru a dolů a zleva doprava, jak průzkumníci pohybovali hlavami a prohlíželi si tunel, který se táhl na dvě strany. Tu a tam se paprsky odrazily od hladiny kaluže.

„Město je tak lačné renovace,“ vysvětloval Conklin, „že mi stačilo prohlásit, že pracuju pro developerskou firmu, a požádat o plány drenážních kanálů na svod dešťové vody a obslužných či rozvodných tunelů. Úředník na radnici mi ochotně předal fotokopie.“

„A tato chodba vede k hotelu?“ zeptal se Vinnie.

„S několika oklikami, které Carlisle nechal do uspořádání tunelů zabudovat. Měl dlouhodobou představu a věděl, že energetické rozvody hotelu budou dříve či později vyžadovat modernizaci. Aby se vyhnul opakované nutnosti kopat kanály kvůli přístupu k elektrickým kabelům, nechal pro usnadnění postavit síť obslužných tunelů. Vodiče jsou vloženy do kovových trubek, aby hlodavci nenarušili izolaci. Tunely současně slouží jako odvodňovací systém. Za déletrvajících dešťů se oblast přilehlá k pobřeží mění v bažinu. Aby tomu zabránil, Carlisle nechal do země kolem budovy hotelu položit drenážní potrubí. Dešťová voda a tající sníh jím odtékají do tunelů a ty ústí do sběrače pod promenádou. To vysvětluje tamhlety louže. Důmyslnému odvodnění vděčí budova za to, že stojí více než celé století, zatímco základy okolních staveb dávno rozhlodala agresivní voda.“

Vytáhli z batohů pevné opasky. Byly vybaveny karabinami, poutky a kapsami a připomínaly Balengerovi pracovní řemeny s připnutými nástroji, jaké nosívají elektrikáři a tesaři. A také opasky používané v armádě. Průzkumníci k nim rychle připínali vysílačky, baterky, pouzdra s fotoaparáty a další výstroj. Balenger udělal totéž a dbal na rovnoměrné rozdělení váhy kolem pasu. Pak si všichni nasadili pracovní rukavice.

„Používáme stejné hlavové lampy jako jeskyňáři,“ vysvětlil profesor Balengerovi. „Umožňují přepínání mezi halogenovou žárovkou a světelnou diodou, podle toho, kolik světla potřebujete. V optimálním případě vydrží baterie dvě stě osmdesát hodin, než je musíte vyměnit. Takže to je jedna věc, s kterou si nemusíte dělat starosti. Bohužel je zde řada jiných. Bezpečnostní prověrka,“ oznámil skupině.

Vinnie, Cora a Rick vylovili z batohů malé elektronické přístroje. Balenger si samozřejmě pamatoval, že je viděl ležet na posteli v hotelovém pokoji, ale nedokázal přijít na to, k čemu slouží. Jeho společníci mačkali tlačítka a pozorovali stupnice.

„Normální,“ konstatovala Cora.

„Kontrolujeme koncentraci metanu a kysličníku uhelnatého a uhličitého,“ vysvětlil Rick Balengerovi. „Všechny tři plyny jsou bez chuti a bez zápachu. Můj detektor ukazuje stopové množství metanu na hranici citlivosti.“

„Bez ohledu na to,“ nabádal profesor, „kdybyste pocítil závrať, žaludeční nevolnost, bolest hlavy nebo se vám třeba zdálo, že obtížně koordinujete pohyby, okamžitě nás informujte. Nečekejte, až se vám bude zdát, že situace vyžaduje zásah. Než se projeví závažné symptomy, mohli bychom do tunelu proniknout natolik hluboko, že už bychom se taky nemuseli dostat zpátky. Proto přístroje často kontrolujeme.“

8

Profesor je vedl tunelem, od jehož stěn se odráželo oddechování a ozvěna kroků, a pravidelně nahlížel do plánu.

Chodba byla pouze půldruhého metru vysoká a všichni museli postupovat shrbení. Podél stěn a stropu se táhly rezavé trubky. Při každém začvachtání v kaluži Balenger v duchu děkoval za radu, aby si vzal pevné nepromokavé boty s kovovými špičkami.

„Je zde cítit moře,“ poznamenal Vinnie.

„Nacházíme se těsně nad čarou nejvyššího přílivu,“ vysvětlil Conklin. „Během hurikánu ve čtyřiačtyřicátém byly tyto tunely zaplaveny.“

„Chcete tip pro svůj článek?“ zeptal se Vinnie Balengera. „Jeden z prvních městských průzkumníků byl Walt Whitman.“

„Whitman?“

„Ten básník. V roce 1861 působil jako reportér v Brooklynu. Napsal článek o průzkumu opuštěného tunelu pod Atlantic Avenue. Vykopali ho roku 1844 jako vůbec první podchod pro pěší, ale už o sedmnáct let později byl zastaralý a nevyhovoval. V roce 1980 ho znovuobjevil jiný městský badatel. Tunel byl zasypaný a déle než století o něm nikdo neměl tušení.“

„Sakra,“ zaklela Cora.

„Jsi v pořádku?“ Rick jí podal ruku.

„Potkan.“ Cora zaklonila hlavu a zvedla kužel světla k úseku potrubí pod stropem před nimi.

Ve tmě zazářily růžové korálky očí a hlodavec vzápětí odběhl; dlouhý ocas klouzal po trubce.

„Člověk by si myslel, že si na ně zvykne, když už jich v životě viděl tolik.“

„Zdá se, že tady má kamaráda.“

O kus dál vpředu se k prvnímu potkanovi připojil druhý a obě zvířata běžela po potrubí bok po boku.

Za okamžik jich tam cupitalo pět. O dvě vteřiny později deset.

Balenger ucítil v ústech hořkou chuť.

„Jestli ta zvířata prožila celý život tady v podzemí, pak jsou slepá,“ poznamenal profesor Conklin. „Nereagují na světlo, ale na zvuky, které působíme, a na pachy, které vydáváme.“

Reportér slyšel škrábání drápků po kovu. Potkani zmizeli v díře, jíž se ze stěny vpravo napojoval na potrubí další úsek.

Vlevo se objevil obdélníkový otvor a houpající se kužely světla odhalily rezavou rouru velkého průměru, která přehrazovala spodní část.

„Změřte to tady,“ přikázal profesor.

Vinnie, Cora a Rick zkontrolovali složení vzduchu.

„Normální,“ oznámili Vinnie a Cora jednohlasně.

„Stále stopové množství metanu,“ hlásil Rick.

Profesor mířil světlem z přilby na trubku, z níž se odlupovaly velké pláty rzi. „Poslechl jste mou radu a nechal se očkovat proti tetanu?“ zeptal se Balengera.

„Samozřejmě. Ale nejspíš jsem si měl nechat píchnout i sérum proti vzteklině a psince.“

„Proč myslíte?“

„Ti potkani se vrátili.“

Ze vzdálenosti necelých dvou metrů na ně z potrubí nevidoucíma očima hledělo několik velkých hlodavců; lampy osvětlovaly jejich slepé narůžovělé bulvy.

„Chtějí se seznámit s novými sousedy,“ přemýšlel Rick nahlas, „nebo uvažují, jak si z nás uhryznout co největší sousto k večeři.“

„Moc vtipné,“ ušklíbla se Cora.

„Tamten velký vypadá, že by klidně sežral několik prstů.“

„Poslyš, Ricku, jestli chceš zažít sex ještě v tomto století…“

„Promiň, omlouvám se. Zaženu je.“ Rick vylovil z bundy sťříkací pistoli a přistoupil k hlodavcům, kteří nehodlali opustit své místo na potrubí. „Tak se dohodněme, vážení. Buď moje žena, nebo vy.“ Zamračil se. „Proboha…“

„Stalo se něco?“

„Jeden z nich má dva ocasy. Další tři uši. Nějaká genetická porucha způsobená příbuzenským křížením. Padejte odsud, potvory.“ Rick stiskl spoušť vodní pistole a pokropil zvířata.

Balenger zaslechl vřeštění, při kterém mu naskočila husí kůže, a zdeformovaní potkani o překot zmizeli v další díře za potrubím. „Co v té pistolce máte?“

„Ocet.“

Teď ho Balenger ucítil; pach mu podráždil chřípí.

„Kdyby nás někdo chytil, ocet je mnohem nevinnější než slzný plyn nebo pepřový sprej,“ vysvětlil Rick.

„Z toho smradu jsem dostal chuť na smažené hranolky,“ poznamenal Vinnie.

„Jak můžeš do sebe pořád cpát tak mastná jídla a přitom neztloustnout?“ nechápala Cora.

„Počítám, že na fotografii si nikdo nevzpomněl, co?“ řekl profesor.

„Sakra,“ zaklel Vinnie a otráveně mávl rukou. „Stál jsem tady jak tvrdé Y. Pardon. Už se to nestane.“

Vytáhl z pouzdra u opasku kompaktní digitální fotoaparát značky Canon a zapnul ho. Pak s pomocí blesku zachytil rudookého potkana, který vystrkoval hlavu z díry vedle trubky. Místo, kde mělo mít zvíře druhé oko, kryla srst.

„Když už mluvíme o mastných jídlech,“ obrátil se na Coru, „Vzpomínáš si na tu jídelnu, kam jsme chodívali?“

„Zbourali ji,“ řekl profesor Conklin.

Prostor nad korytem pro odtok dešťové vody vyplňoval závoj pavučin. Vinnie je rukou chráněnou rukavicí odhrnul.

„Naštěstí zde nevidím žádné hnědé poustevníky.“ Balenger věděl, že Rick měl na mysli pavouky rodu Loxosceles reclusa, jejichž kousnutí může být smrtelné. Mladík přelezl potrubí, přičemž na něm krátce seděl jako v sedle – odtud slangové označení kulotlačka. Pak jeho boty zaskřípaly na druhé straně, přidřepl a namířil kužel světla do nového tunelu. „Všechno v pořádku… Až na tu kostru.“

„Cože?“ vyhrkl Balenger.

„Zvířecí. Nepoznám, jakého druhu. Ale je větší než potkan.“

Vinnie přelezl potrubí a přikrčil se vedle Ricka. „Je to kočičí kostra.“

„Jak to poznáš?“

„Podle nízkého čela a mírně vystouplé čelisti. Navíc jsou zuby menší než u psa.“

Zbytek skupiny jeden za druhým přelezl trubku, z níž se s šustěním odlupovaly plátky rzi. Profesor Conklin šel jako poslední. Balenger si všiml, jak hlasitě oddechuje. Při jeho tloušťce mu překonávání překážky působilo potíže.

„Jak je možné, že toho tolik víš o zvířecích kostrách?“ zeptala se Cora Vinnieho.

„Jenom o kočičích. Jako kluk jsem kdysi jednu náhodou vykopal na zahradě.“

„Rodiče museli mít radost, když jsi jim rozkopal zahradu.“

„Hledal jsem zlato.“

„A našels nějaké?“

„Jenom kus starého skla.“

Balenger zíral na kostru. „Jak se sem podle vás ta kočka dostala?“

„A jak se sem dostali ti potkani!“ odpověděl otázkou profesor. „Zvířata si vždycky najdou cestu.“

„Zajímalo by mě, na co zemřela.“

„Hladem určitě ne, když tu měla tolik potkaního masa,“ poznamenal Vinnie.

„Možná ji zabili právě ti potkani,“ soudil Rick.

„Ty jsi čím dál vtipnější,“ zpražila ho Cora.

„Tak tohle moc vtipné není. Máme tady další kostru,“ ukázal Vinnie do stínu. „A ještě jednu. A další.“

Světla lamp poskakovala po hromadách kostí.

„Co se tady, k čertu, stalo?“ divil se Balenger.

V tunelu se rozhostilo ticho, rušené jen oddechováním.

„Hurikán,“ řekla nakonec Cora.

„Cože?“

„Pan profesor nám přece vysvětlil, že při hurikánu to tady zaplavila voda. Ty čtyři kočky se pokusily uniknout tímto tunelem do výše položených míst. Všimněte si, že chodba mírně stoupá. Jenže voda byla rychlejší a nakonec je dostihla. Když potom opadla, mršiny se zachytily pod potrubím a klesly na dno, takže je voda neodplavila.“

„Myslíte si, že tyhle kosti pocházejí z roku 1944?“ zeptal se Balenger pochybovačně.

„Proč ne? Neležely v hlíně, kde by se rozpadly, a mohly se klidně zachovat.“

„Kdybys ještě chodila ke mně na seminář, Coro, dal bych ti jedničku.“ Profesor jí položil ruku na rameno.

Balengerovi neušlo, že ji tam podržel déle, než bylo nutné.

9

Nový tunel je vedl kolem dalších trubek a pavoucích sítí. Ve světlech poskakovaly stíny. Balenger se několikrát uhodil hlavou o strop a byl vděčný za pevnou přilbu. Nohy mu čvachtaly v loužích, ale navzdory vysoké vlhkosti ho v nose a hrdle dráždil zvířený prach. Na lících cítil špínu. Vzduch páchl zatuchlinou. Ve stísněném prostoru jako by vzduch houstl, stlačován stěnami chodby.

Vinnie, Cora a Rick neustále měřili složení ovzduší.

„Neexistuje do toho baráku nějaká snadnější cesta?“ zeptal se Balenger, hlas zkreslený dutou ozvěnou.

„Nezapomínejte, že okna jsou zevnitř zajištěna kovovými okenicemi,“ připomněl mu Conklin.

„Ale dveře…“

„Totéž. Kov. Možná bychom mohli zkusit něco vypáčit, máme sochor a Rickovy silné paže, jenže to způsobíme hluk, a kdyby šel náhodou kolem policista, jistě by si všiml známek vloupání.“

„Mám dojem, že jste tvrdil, že se tady policajti neukázali bůhvíkolik let.“

„To ovšem nezaručuje, že dnešek nemůže být výjimkou.“

Tunel skončil u nové odbočky, která vedla doprava. Přístroje nepotvrdily obavu z hromadění toxických plynů.

„Metan pořád na hranici citlivosti,“ oznámil Rick. „Nedělá se někomu špatně?“

„Ne,“ zněla sborová odpověď.

Obešli roh a světla lamp se odrazila od páru očí.

Balengera zalilo horko. Oči zářily třicet centimetrů nad podlahou chodby. Obrovské. Kočka. Celá bílá. Albín.

Tunelem šlehl fotografický blesk, jak Vinnie stiskl spoušť fotoaparátu. Kočka vztekle zaprskala, prohnula hřbet a ohnala se tlapou po zdroji světla. Pak se otočila a spěšně odběhla do tmy. Ale rytmus zadních tlap zněl hodně neobvykle.

Vinnie pořídil další snímek. „Hej, číčo, utíkáš špatným směrem. Večeře je na druhé straně. Můžu ti nabídnout šťavnaté potkany.“

„Zatraceně velká potvora,“ poznamenala Cora. „Nejspíš se vykrmila na těch zrůdičkách. A řekla bych, že viděla naše světla.“

„Taky si myslím,“ souhlasil Rick. „To ovšem znamená, že občas vychází z podzemí ven a zase se vrací. Jinak by optické nervy ztratily funkčnost.“

„Všimli jste si těch zadních tlap?“ zeptal se Balenger.

„Jo.“ Vinnie ukázal ostatním na displeji fotoaparátu poslední snímek. „Tři zadní nohy, z toho dvě vyrůstají z jedné kýty.“

„Panebože.“

„Vídáte podobné věci často?“ zajímal se Balenger.

„Mutace? Sem tam ano, v tunelech, které se dlouho nepoužívají,“ odpověděl profesor Conklin. „Častěji se však setkáváme s otevřenými boláky, prašivinou a se zamořením parazity.“

„Parazity?“

„Zvířatům se přímo vlní srst, jak po nich skáčou blechy. Poslechl jste mou radu a požádal lékaře, který vás očkoval proti tetanu, o antibiotika? Měl jste mu říct, že cestujete do rozvojové země a chcete mít pro jistotu něco s sebou.“

„Jistě, ale pořád nechápu proč.“

„Prevence proti moru.“

„Moru?“ zalapal po dechu Balenger.

„Na rozdíl od všeobecného přesvědčení mor nezmizel se středověkem a stále se vyskytuje. Nákaza byla hlášena z jihozápadních států, například z některých oblastí Nového Mexika, kde postihla kojoty, psy a v menší míře kočky. Velmi vzácně se může přenést i na člověka.“

„Prostřednictvím nakažených blech?“

„Pokud jste se řídil mým doporučením a preventivně užíval antibiotika, nemáte se čeho bát. Nikdo z nás ještě nikdy morem neonemocněl.“

„A čím jste tedy onemocněli?“

„Jednou jsem pronikl do tunelu, kde stála voda jako tady. Komáři. Chytil jsem nilskou horečku. Poznal jsem příznaky a včas navštívil lékaře. Žádný strach. Máme podzim a komáři jsou dávno mrtví. A my jsme na místě. Tady je to.“

10

Balenger posvítil na masivní ocelové dveře pokryté rzí.

Rick zatlačil na páku, která sloužila jako klika. Zaskřípal kov, ale jiný výsledek jeho snaha nepřinesla.

Opřel se do dveří ještě silněji, ale ty se ani nehnuly. „Zamčeno. Nebo srostly rzí.“

„Co dál, pane profesore?“ zeptal se Vinnie.

„Tyto okamžiky nemám vůbec rád,“ odpověděl Conklin. „Až do této chvíle jsme se nedopustili ničeho jiného, než že jsme porušili zákaz vstupu. Komu může vadit, když vlezeme do nějakého starého tunelu? Nezpůsobíme žádnou škodu, nanejvýš sami sobě. Když hledáme způsob, jak proniknout do budovy, mám největší radost, narazíme-li na vypadené prkno a můžeme se protáhnout mezerou. Zanecháme místo v původním stavu. Nic nezničíme. Nyní se však chystáme k něčemu závažnějšímu. K násilnému vloupání. Za předpokladu, že se nám opravdu podaří proniknout dovnitř. Moc rád bych se podíval, co se za těmi dveřmi skrývá, ale pochopitelně vás nemohu navádět k trestnému činu. Volba je na vás.“

„Se mnou můžete počítat,“ řekl Vinnie.

„Víš to jistě?“

„Nevedu zase tak vzrušující život. Nikdy bych si neodpustil, kdybych si nechal tuto příležitost uniknout.“

„Coro? Ricku?“

„Jdeme.“

Conklin se podíval na Balengera a posunul si přilbu, aby mu nesvítil přímo do očí. „Vy byste asi pokračovat neměl. Nemáte k nám žádné závazky.“

„To je pravda,“ opáčil novinář a pokrčil rameny, „ale vtip je v tom, že mě vždycky štvalo, když mi rodiče zakazovali někam chodit. Pokaždé jsem si našel cestičku, jak jejich zákaz obejít a navštívit místo, kde jsem podle nich neměl co dělat. Vzbudili jste ve mně zvědavost, co je tam za těmi dveřmi.“

Rick vylovil z ruksaku páčidlo a vrazil ostrý konec do zarezavělé mezery mezi křídlem a rámem dveří. Náraz se dunivě rozlehl tunelem. Mladík se opřel a zapáčil. Dveře se s hlasitým skřípěním na centimetr pootevřely. Pak už stačil jediný nápor a vznikla mezera, jíž se protáhl i profesor.

Balenger opatrně vstoupil a přejel kuželem světla po rozlehlé kotelně. Po stísněném tunelu se mu v otevřeném prostoru citelně ulevilo. Konečně mohl zvednout hlavu, narovnat si záda a krk. Zastíněná zeď vpravo se hemžila spínači, ovládacími pákami a velkými kruhovými stupnicemi s ručičkami. Podél ostatních stěn i pod tmavým stropem se táhly potrubní rozvody. Uprostřed komory se tyčily mohutné kovové válce. Balenger usoudil, že se jedná o velké bojlery na ohřev vody. Chladná rozlehlá místnost páchla kovem a starým betonem.

„Carlisle své technické vybavení průběžně modernizoval,“ konstatoval profesor. „Tohle pochází z šedesátých let.“

Rick namířil světlo na páky a měřidla. „Působivé,“ ocenil. „Starý pán si potrpěl na pořádek. Všechno je dokonale označeno, že i naprostý idiot by věděl, jak to tady ovládat. Každé patro má samostatný systém ohřevu a rozvodu teplé vody. Stejně tak klimatizaci. Zde jsou spínače pro krytý bazén: ohřev, čerpadlo, filtrace.“

Skupina procházela kolem kotlů.

„Tamhle jsou dveře,“ upozornil Rick, který v šeru vypadal podivně malý. „Nejspíš vedou do hlavní části hotelu.“

„Hej, pánové,“ ozvala se Cora.

Všichni se otočili, spolu s kužely světla.

„Možná si o mně řeknete, že jsem ustrašená ženská, ale tohle mi fakt nahání hrůzu.“ Cora posvítila na otevřené dveře do tunelu, kudy přišli. „Jestli na mě vyskočí ta pětinohá kočka nebo potkan se dvěma ocasy…“

Vinnie se uchechtl; spolu s Rickem přistoupil ke dveřím a snažil se je zavřít. Balenger jim přispěchal nápomoc. Ze skřípavých pantů odpadly kusy rzi a křídlo se pohybovalo snadněji a kladlo menší odpor, až nakonec západka zaklapla.

„A teď se podívejme, co je za těmi druhými dveřmi,“ vyzval je profesor.

Prošli kotelnou a Rick otevřel další kovové dveře. Skřípaly stejně jako jejich protějšek, ale po kratším úsilí povolily a skupina stanula jako očarovaná. Světlo se odráželo od zvlněného povrchu a poskakovalo jim po obličejích.

„Úžasné,“ vydechl Balenger, když ho probral závan chladivé vlhkosti.

Vinnie pořídil další fotografii.

„Proboha, oni ho nevypustili,“ potřásla Cora hlavou a překročila práh.

Světlo poskakovalo po zčeřené hladině.

„Jak je možné, že se voda po tolika letech nevypařila?“ nechápal Rick.

Balengerovi něco plesklo o přilbu a trhl sebou leknutím. Bál se netopýrů, a tak posvítil ke stropu, ale spatřil pouze sraženou vlhkost. Druhá kapka dopadla těsně vedle něho.

„Pokud zůstaly všechny otvory zavřené a utěsněné, pára neměla kam unikat,“ vysvětlil profesor. „Zůstala zde jako v pasti. Cítíte přece, jak je vzduch vlhký, ne?“

„Spíš plesnivý,“ podotkl Balenger.

Cora se otřásla. „Je tu dost zima.“

Ve stínech před nimi se táhl hotelový bazén, který k jejich nemalému úžasu zůstal plný vody, brčálově zelené od řas, jež v ní vyrostly.

A hladina se mírně čeřila.

Zableskl fotoaparát.

„Tam dole něco je,“ zvolala Cora.

„Nejspíš nějaké zvíře, které nás slyšelo a skočilo do vody, aby se schovalo,“ řekl Conklin.

„Ale co?“ naléhala Cora.

Zelená břečka se stále vlnila.

„Že by ondatra?“ uvažoval profesor nahlas.

„Jaký je rozdíl mezi potkanem a ondatrou? Přece se jí říká vodní krysa, ne?“

„Ondatra je větší.“

„Přesně to jsem chtěla slyšet.“

Rick zvedl z podlahy slizkou dřevěnou tyč se sítem v kruhovém rámu na konci – bezpochyby sloužila k vybírání nečistot z bazénu. „Můžu se v tom hnusu přehrabat a uvidíme, co vylovím.“

„Chceš říct, co tě stáhne pod hladinu,“ varovala Cora.

Vinnie se zasmál.

„Ne, myslím to vážně,“ netajila Cora starosti. „Tyto dveře byly zavřené. Ty na druhém konci bazénu taky.“ Posvítila přes zelenou bažinu k protější stěně. „Jak se sem ten tvor, ať už je to cokoliv, dostal?“

Kužely světla pátraly všemi směry a hledaly jiný vchod.

„Potkani dokážou proniknout prakticky všude,“ upozornil profesor. „Nechybí jim odhodlání a jsou dostatečně vytrvalí, aby prokousali třeba betonové kvádry.“

„A co je proboha tohle?“ ukázal Balenger na stěnu, kde visel jakýsi bílý koberec.

„Plíseň,“ odpověděla mu Cora.

Špinavá voda se znovu zavlnila.

„Ricku, dej mi vědět, až objevíš tu příšeru ze zelené laguny.“

„Ty někam jdeš?“

„Pro jednu noc už mám potkanů až nad hlavu. Jsem historik, ne biolog. Jestli tady zůstanu jen o minutu déle, obrostu mechem.“

Cora obcházela bazén a Vinnie cvakl další záběr. Rick se znervózňujícím zarachocením („Jejda, omlouvám se.“) upustil tyč se sítem. Všichni následovali dívku. Snažili se neuklouznout na vlhkých kachličkách a připojili se k ní u dvoukndlých dveří na protější straně bazénu.

Rick se zapřel o zrezavělý plech a jedno z křídel s již důvěrně známým skřípotem a vrzáním povolilo.

11

Vstoupili do chodby plné pavučin. Protilehlé dveře byly označeny vybledlými mosaznými tabulkami s ozdobně vyrytými nápisy – na jedné straně DÁMY, na druhé PÁNI. Pokračovali k zaprášenému pultu, za nímž našli poházené ručníky a gumové sandály.

„Když lidé opustí dům, obvykle si vezmou všechno s sebou. Jsou to koneckonců jejich věci a přirozeně se jich nechtějí zbavit,“ řekl Rick Balengerovi. „Ale když se například zavírá nemocnice, továrna, obchodní dům, kancelářská budova nebo hotel, řídí akci všichni a nikdo. Mlčky se předpokládá, že o poslední detaily se postará někdo jiný, a potom se často o ně nepostará nikdo.“

Minuli výtah s rezavými ozdobnými dveřmi. Schody vedly vzhůru.

Začali po nich stoupat a profesor Conklin je upozornil: „Dobře si je prohlédněte.“

„Mramor,“ řekl Vinnie a otočil se k Balengerovi. „Ve většině budov, kam pronikáme, trčí z prkenných podlah hřebíky. Proto jsme vám radili, abyste si vzal boty s pevnou vysokou podrážkou.“

Na vrcholu schodiště narazili na další dvojité lítací dveře.

„Vypadá to jako mahagon,“ poznamenala Cora. „Tvrdé dřevo. Ale i tak už začalo hnít.“ Ukázala na rozdrolené spodní části obou křídel.

Když se však do nich opřela, nepovolily.

„Přitom nemají zámek,“ podivil se Rick. „Nejspíš je drží něco na druhé straně.“ Uvolnil karabinu a vytáhl z kapsy nůž. Pak ho otevřel, vsunul ostří do mezery a zapáčil jedno křídlo k sobě. Vznikla dostatečně široká mezera, aby do ní mohl vsunout prsty v rukavici.

Zatáhl, pak silněji – a dveře nečekaně prudce povolily. Rick se svalil dozadu a narazil do Balengera. Novinář neudržel rovnováhu a mladíkova tíha umocněná pohybem ho srazila na podlahu. Do jeho zasténání se ozval praskot, lomoz, náraz, dopad, několik zvuků současně. Cora vykřikla. Na dvojici se snesl vodopád velkých předmětů, které Balengera doslova pohřbily.

Ve tmě cítil tlak na těle, tvrdé tupé hrany se mu zarývaly do hrudníku a břicha. Na obličeji mu leželo cosi rozbředlého a smrdutého. S bušícím srdcem se pracně hrabal z laviny. Slyšel Rickovo klení. Pak zaslechl praskání dřeva, jako kdyby někdo házel rozlámané kusy na zeď. Náhle spatřil světlo lamp umístěných na přilbách. Prudkým rozmachem ze sebe shodil něco zabalené v zetlelé tkanině.

„Ricku, jsi v pořádku!“ křičela Cora.

Balenger se rozkašlal, a když se škrábal na nohy, viděl, jak Cora škube za předměty, které je zasypaly, a strhává je z Ricka.

Vinnie podal novináři ruku a pomohl mu vstát. „Nejste zraněný?“

„Ne.“ Balengerovi se ze smradu na obličeji zvedal žaludek a snažil se krajně nevábnou hmotu setřít. „Co sakra…“

„Ricku?“ volala Cora polekaně a táhla manžela z hromady.

„Nic mi není. Jenom…“

„Co to na nás sakra spadlo?“ nechápal Balenger.

„Nábytek,“ odpověděl profesor Conklin.

„Nábytek?“

„Polámané stoly a židle. Vycpané matrace a polštáře z pohovek.“

Jakési zvíře ohavně zavřeštělo. Novinář namířil tím směrem svítilnu a spatřil, jak z díry v čalounění vybíhá potkan. Hned za ním se vyřítil druhý. A další. Balengerovi vyhrkla do krku žluč.

„Nábytek!“ zopakoval. „Kde se tam vzal?“

„Nevím proč, ale za těmi dveřmi se nahromadila spousta starého a polámaného nábytku,“ vysvětloval Conklin. „Když je Rick otevřel, pohyb stačil, aby se halda uvolnila.“

Balenger si masíroval bolavý hrudník, kam se mu zaryla noha od stolu. Cítil, jak mu do žil proudí adrenalin. „Jak se ten nábytek mohl polámat? A kdo ho tam naházel?“

„Možná řemeslníci. Pustili se do oprav, ale potom dostali příkaz, aby s tím přestali,“ mínil profesor. „Ve starých budovách narazíte na spoustu nejrůznějších hádanek, které zdánlivě nedávají smysl. V tom opuštěném obchodním domě v Bufallu, o kterém jsme vám vyprávěli, jsme našli šest kompletně oblečených figurín, rozsazených na židlích uspořádaných do kruhu, jako kdyby spolu rozmlouvaly. Jeden z panáků dokonce držel v ruce šálek kávy.“

„Něčí představa o dobrém vtipu,“ utrousil Balenger. „Fajn. Takže tohle byl podle vás žert? Nebo nám chce někdo naznačit, abychom nevstupovali?“

„Ať je to cokoliv, ta hromada tam vznikla hodně dávno,“ řekl Vinnie a ukázal Balengerovi zlomenou nohu od stolu. „Vidíte tu prasklinu?“

Novinář si na ni posvítil lampou.

„Dřevo je staré a zaprášené. Kdyby to byl čerstvý lom, plocha by byla čistá.“

Profesor svého bývalého žáka s úsměvem pochválil: „Taky máš jedničku.“

„Kde je můj nůž?“ Rick hledal mezi troskami nábytku. Konečně nástroj našel a zaklapl ostří. „No nic, jak říkala moje máma, jediné, co utrpělo újmu, je moje důstojnost. Hlavně že se ty dveře otevřely a můžeme pokračovat.“

Balenger si všiml Cořiny úlevy, že se manželovi nic nestalo, i bolestného výrazu ve Vinnieho očích, protože její náklonnost nepatřila jemu.

Mladík potlačil emoce a přejížděl kuželem světla nepořádek kolem sebe. Pak zvedl fotoaparát, jehož blesk vyplašil další zvíře.

Skupina opatrně prošla dvojitými dveřmi a vydala se kolem nejasných obrysů poházených trosek nábytku.

Vzápětí se zarazili a vydechli úžasem.

„Tohle vyváží veškerou námahu a nepohodlí,“ zašeptal Rick.

12

Stáli v temnotě obrovské haly. Strop se klenul tak vysoko, že k němu reflektory na přilbách sotva dosvítily. Mramorová podlaha, notně zaprášená a špinavá. U několika nosných pilířů další hromady otlučeného nábytku – popraskané židle, stoly, křesla a pohovky, jejichž kdysi přepychové čalounění se dávno rozdrolilo.

„Nejlogičtějším vysvětlením zůstávají řemeslnící, kteří odešli od rozdělané práce,“ poznamenal profesor Conklin.

Sloupy, kolem nichž se nevršily zátarasy, obklopovaly rozpadající se divany. Zpod stropu visely dokonale vypracované masivní křišťálové lustry, které v Balengerovi vzbuzovaly obavy, že se každým okamžikem zřítí.

Vinnie jeden z nich vyfotografoval, ale světlo blesku se od skleněných plošek vůbec neodrazilo. Všechno v hale bylo zašlé a ve vzduchu se vznášel prach, okořeněný těžko identifikovatelným štiplavým zápachem. V prostoru visely pavučiny jako potrhané závěsy. Z díry v divanu vylezl potkan. Odkudsi vyběhla hrst myší. Z lustru se náhle vznesl vyplašený pták a hlasitě tloukl křídly; Balenger sebou polekaně škubl.

„Jak se sem dostal on?“ vydechl Vinnie.

Ve tmě zavrzal cvrček.

„Vítejte v Království divočiny,“ řekl Rick.

„Nebo v památeční komnatě slečny Havishamové z Nadějných vyhlídek,“ přidal se Vinnie.

„Držte se dál od zvířecích hnízd,“ varoval Conklin.

„Věřte, že přesně to mám v úmyslu,“ ujistil ho Balenger.

„Starosti mi dělá ten smrad moči.“

Teď Balenger ten zápach poznal. Znovu si otřel tvář a snažil se zbavit pocitu, že se mu něco rozbředlého a smrdutého tiskne na ústa.

„Pokud se člověk příliš silně nadechne močových výparů, hrozí mu nákaza hantavirem.“ Profesor mluvil o nedávno objeveném viru, který se podobá původci chřipky a někdy se nachází v doupatech hlodavců. Svému zvířecímu hostiteli neškodí, ale u lidí může způsobit i smrt. „Ale přehnané obavy nejsou na místě. Čas od času se onemocnění vyskytne na americkém Západě, ale tady u nás je velmi vzácné.“

„Tak to se mi skutečně ulevilo.“

Conklin se zasmál. „Asi bych měl změnit téma a promluvit o hale, v níž právě stojíme. Jak už jsem se zmínil, Morgan Carlisle si dal záležet na modernizaci technického vybavení svého hotelu.“ V rozlehlém prostoru zněl profesorův hlas poněkud přiškrceně. „Ovšem vzhled interiéru ponechal celou dobu beze změny. Když odmyslíte poškození a zchátralost věkem, díváte se na halu v té podobě, v jaké ji spatřili první návštěvníci při otevření v roce 1901. Nábytek se pochopitelně časem opotřeboval a bylo třeba ho vyměnit, ale vždy kus za kus stejného vzhledu.“

„Připadá mi to schizoidní,“ poznamenal Rick. „Vnější podoba stavby předběhla svým stylem, předznamenávajícím art deco, dobu o dvacet let, zatímco nábytek odpovídá viktoriánské epoše na přelomu století.“

„Královna Viktorie zemřela ve stejném roce, kdy byl tento hotel postaven,“ připomněl profesor. „Ačkoliv byl Carlisle Američan, cítil, že po smrti velké panovnice se svět změnil, a to nikoliv k lepšímu. Vnitřní zařízení odpovídá stylu newyorského panského sídla, v němž vyrostl. Exteriér symbolizuje končiny, které navštívili jeho rodiče a kam on nemohl. Interiér naopak reprezentuje místo, kde se Carlisle cítil nejbezpečněji.“

„Vždyť říkám, schizoidní,“ opáčil Rick. „Není divu, že hotel na sebe nedokázal vydělat. Musel působit staromódně už v době, kdy byl postaven.“

„Ve skutečnosti nakonec získal status tematického hotelu. Protože interiér zůstal pevně ukotven v roce 1901, v průběhu let se označení staromódní změnilo na lichotivější přízvisko historický a návštěva zde se inzerovala pod heslem Návrat do minulosti. Personál nosil uniformy ve stylu přelomu století. Pořád se používalo stejné porcelánové nádobí a pozlacené příbory, jídelní lístek se nezměnil. Hudba, která se hrála v plesovém sále, pocházela z téže epochy a hudebníci vystupovali v dobových kostýmech. Všechno zde připomínalo staré časy.“

Balenger hleděl do stínů. „Musel to být pořádný šok, když host vyšel nahoru do pokoje, pustil si televizi a uviděl, jak Jack Ruby střílí Lee Harveye Oswalda. Nebo boje ve Vietnamu. Nebo rozvášněné demonstranty či vzbouřené policisty na nominačním sjezdu Demokratické strany v Chicagu. Ale Carlisle možná televizory na pokojích zakázal.“

„Povolil je, i když velmi neochotně. Tak daleko v čase se hosté vracet nechtěli. Ale v té době už bylo město Ashbury Park v úpadku a lidé sem v podstatě přestali jezdit.“

„Ano, hodně smutná historie,“ povzdechl si Balenger. „Jsou všechny hotely, které zkoumáte, tak dobře zachovány jako tento?“

„Bohužel málokdy, ač bych si to vroucně přál. Zloději, bezdomovci a vandalové často budovu a vybavení zničí, než se do ní dostanu. Zmizí například lustry nebo mramorové květináče lemující hlavní vchod. Po těch jdou narkomani jako první. Stěny bývají počmárány nejrůznějšími obscénnostmi, někdy dokonce nacistickými symboly. Slouží ke cti Carlisleově předvídavé opatrnosti, že jeho hotel přežil v tak dobrém stavu. Podívejte se na tyhle fotografie.“

Skupina se otočila ke stěně, na níž visely zarámované černobílé snímky. Všechny byly označeny nazelenalou měděnou destičkou oválného tvaru s vzestupnou řadou letopočtů: 1910, 1920, 1930…, až do roku 1960. Všechny záběry byly pořízeny v hotelové hale a zobrazovaly svátečně oděné spokojené hosty, ztuhlé uprostřed pohybu. Na všech fotografiích vypadala hala stejně a nábytek byl pořád tentýž, avšak styl oblékání se měnil – klopy širší nebo užší, sukně delší či kratší, šaty vypasované nebo naopak volné.

„Ilustrace toku času.“ Cora obcházela halu a natáčela pruh světla různými směry. „Nevidím zde fotku z roku 1901, když se Paragon otevíral. Ale dokážu si hosty živě představit. Neuspěchaně se procházejí, mluví tiše. Šaty šustí. Ženy mají rukavičky a paraplíčka. Muže by ani nenapadlo přijít bez saka a kravaty. Na vestách se jim lesknou řetízky kapesních hodinek. Někteří se opírají o vycházkovou hůl. Jiní mají na botách psí dečky, aby chránili obuv před pískem na promenádě. Při vstupu do haly sundávají cylindry… No, možná si na pobřeží vyrazili s méně formální pokrývkou hlavy, takže smekají slamáky a přistupují k recepčnímu pultu.“

I Cora zamířila k recepci, která se nacházela naproti hlavnímu vchodu.

Rick mezitím přistoupil k dvojitým vstupním dveřím a zkoumal je. „Měl jste pravdu, pane profesore, vnitřní jsou kovové.“ Zkusil je otevřít, ale ani se nehnuly. Pokračoval doprava k oknu, odtáhl zpráchnivělé, kdysi těžké závěsy – a zaklel, když z nich s hlasitým tlukotem křídel vyletěl další pták, uhnízděný na horní tyči, který zděšeně poletoval prostorem v zoufalé snaze uniknout světlům, až nakonec zmizel v šeru.

„Zatraceně, podlaha je od těch ptáků celá posraná,“ zabručel Rick. Obrátil pozornost zpět k závěsům a zkoumal okenice za nimi. „Kovové.“ S nemalým úsilím uvolnil zástrčku a snažil se otevřít pravé křídlo zavěšené na pantech trčících z ocelového rámu. Bezvýsledně. Zkusil levou polovinu. Marně. „Zmínil jste se, jak při rasových nepokojích v sedmdesátém roce vandalové porozbíjeli okna. Rozmlácenými tabulkami pronikal déšť a sníh, které urychlily korozi. Ty okenice jsou pevně přirostlé rzí. Má to jednu výhodu – venku nikdo neuvidí, že tady svítíme.“

„A taky nás neuslyší případný policista na obchůzce,“ pochvaloval si Conklin.

Rick naklonil hlavu k okenici. „Slyším vlny na pláži a mlácení toho uvolněného plechu na střeše činžáku. Máme celý dům sami pro sebe. Ale pořád nechápu, jak se sem dostali ti ptáci.“

Vyděsilo je cinknutí zvonku.

13

Balenger se otočil.

Cora stála za recepčním pultem z ořechového dřeva a pravou ruku měla položenou na kopuli stolního zvonku z nerezavějící oceli, kdysi jistě vyleštěné do zářivého lesku. Sundala si přilbu, odložila ji na pult a obrátila se čelem ke skupině. Od rusých vlasů se odrážely paprsky elektrických svítilen. Stěnu za ní tvořily přihrádky pro poštu pokryté pavučinami; v některých zůstaly kousky papíru.

„Vítejte v hotelu Paragon.“ Vyzařovala z ní síla a ostré světlo reflektorů ještě zdůrazňovalo její krásu. „Věřím, že se vám u nás bude líbit. Tak skvělý hotel jinde na světě nenajdete.“ Sáhla pod pult, vytáhla podlouhlou dřevěnou krabici a položila ji na horní desku; zvedl se oblak prachu. „Ale tohle je naše nejrušnější sezóna. Konference. Svatby. Rodiny na prázdninách. Doufám tedy, že máte rezervaci, pane…“ Tázavě se zahleděla na profesora.

„Conklin. Robert Conklin.“

Cora předstírala, že listuje kartičkami v krabici. „Bohužel. Je mi líto, ale na jméno Conklin zde žádnou rezervaci nevidím. Víte jistě, že jste si u nás zamluvil pokoj?“

„Naprosto.“

„To je divné. Naše rezervační oddělení ještě nikdy neudělalo chybu. A co vy, pane…?“

„Magill,“ představil se Rick.

„Nuže, na jméno Magill zde skutečně rezervaci máme, ale obávám se, že pouze pro jednu osobu, a to ženu. Je to významná, celosvětově proslulá historička Cora Magillová. Určitě jste o ní slyšel. U nás najdete samé vynikající osobnosti.“ Cora znovu sáhla pod pult a tentokrát se její ruka vynořila s tlustou návštěvní knihou a zvedla další oblak prachu. Otevřela ji a předstírala, že čte jména. „Marilyn Monroe. Arthur Miller. Adlai Stephenson. Grace Kellyová. Norman Mailer. Yves Montand. Bydlet u nás si mohou dovolit pouze dobře situovaní lidé.“ Cora zvedla cedulku, která ležela vedle zvonku. „Ceny se pohybují od deseti do dvaceti dolarů.“

„Když bylo dvacet dolarů dvacet dolarů,“ zasmál se Rick.

„U některých hostů, které sis právě vymyslela, ses ve skutečnosti nespletla,“ řekl profesor. „Marilyn Monroe, Arthur Miller a Yves Montand zde opravdu bydleli. Herečka a dramatik tady řešili domácí spory. Když se Miller z hotelu vztekle odhlásil a zmizel, přijel Montand a nabídl Marilyn útěchu. Kromě nich jste v Paragonu mohli potkat třeba Cole Portera. Nebo Francise Scotta Fitzgeralda a jeho manželku Zeldu, Pabla Picassa, vévodu a vévodkyni z Windsoru nebo Mariu Callasovou a Aristotela Onassise, který byl v té době jejím milencem. A spoustu dalších známých osobností. Onassis se dokonce pokusil hotel koupit. Paragon přitahoval slavné a mocné tohoto světa. Někteří z nich byli i neslavně proslulí a mocní. Například senátor Joseph McCarthy. A také gangsteři Lucky Luciano a Sam Giancana.“

„Carlisle ubytoval ve svém hotelu gangstery!“ podivil se Balenger.

„Okouzlovala ho jejich drsná mluva. Sedával s nimi u večeře a hrával s nimi karty. Carminu Danatovi dokonce dovolil držet si v hotelu permanentní apartmá. Danata tomu říkal moje hnízdečko. Bydlel zde, když zrovna nevymáhal výpalné v Atlantic City, Philadelphii, Jersey City nebo v New Yorku. Kromě toho Carlisle Danatovi povolil zabudovat do stěny apartmánu tajný trezor. Stalo se to v největších mrazech zimy roku 1935, kdy byl hotel v podstatě prázdný. Nikdo o tom nevěděl.“

„Ale když o tom nikdo nevěděl…“ Cora potřásla hlavou. „To mi připomíná závažný nedostatek filmu Občan Kane.“

„Občan Kane má nějaký nedostatek?“ zeptal se Vinnie nevěřícně. „Pokud vím, ten film je považován za mistrovské dílo světové kinematografie.“

„A má jednu velkou chybu. V úvodní scéně, kdy tiskový magnát Kane umírá na lůžku ve svém nádherném domě a drží v rukou těžítko se sněhovou vánicí.“

„Tu scénu každý zná. Je ve filmu klíčová,“ prohlásil Vinnie. „Kdysi jsme ten film spolu sledovali v televizi na klasickém kanálu. Ale o žádné chybě ses mi nikdy nezmínila.“

„Uvědomila jsem si ji, teprve až ses odstěhoval do Chicaga. Kane zamumlá: ‚Poupě,‘ a upustí těžítko, které se rozbije na podlaze. Ten zvuk zaslechne ošetřovatelka a vběhne do ložnice. A najednou se noviny a zpravodajské tiskové agentury začnou pídit po záhadě starcova posledního slova poupě. Potom se do řešení pustí ten reportér filmového týdeníku. Thompson.“

„No a?“ Vinnie stále pochyboval.

„No a když ošetřovatelka přiběhla z jiného pokoje a dveře Kaneovy ložnice byly zavřené a kromě umírajícího v ní nikdo jiný nebyl, jak mohl někdo vědět, jak znělo magnátovo poslední slovo před smrtí?“

„A sakra,“ posteskl si Vinnie. „Teď jsi ten film v mých očích vyloženě shodila.“

„Až se na něho budeš dívat příště, můžeš úvodní scénu vynechat.“

„Ale co to má společného s…“

„Pane profesore,“ zeptala se Cora, „jak je možné, že víte o tajném trezoru v Danatově pokoji, který byl instalován v zimě roku 1935, když byl Paragon prázdný?“

Conklin se usmál a jeho zuby vytvořily lesklý kontrast s prošedivělým plnovousem. „Nezapřeš mou studentku.“

Všichni k němu obrátili zvědavé pohledy.

„Vyšlo najevo, že si Carlisle vedl deník. Nepsal ovšem o sobě, nýbrž o hotelu. Bylo to něco jako lodní kniha, do které kapitán zaznamenává průběh plavby. Carlisle zapisoval do deníku všechny zajímavé události, jejichž svědkem se v průběhu mnoha let stal. Zejména ho fascinovaly sebevraždy, ale i úmrtí z přirozených příčin, k nimž zde došlo. O tom, že se v hotelech dějí i tyto věci, pochopitelně nikdo nemluví. Majitelé a ředitelé dělají všechno pro to, aby se vyhnuli nežádoucí publicitě. V průběhu desetiletí tady došlo ke třem vraždám. Jakýsi muž zastřelil svého obchodního partnera, protože ho podváděl. Žena otrávila manžela, který vyhrožoval, že ji opustí kvůli mladší milence. A konečně třináctiletý kluk počkal, až jeho otec usne, a potom ho umlátil baseballovou pálkou. V tomto případě rodič své dítě řadu let sexuálně zneužíval. Carlisle musel vynaložit veškerý svůj vliv a nemalé prostředky, aby tyto incidenty udržel pod pokličkou. Po jeho smrti…“

„Jak zemřel?“ zajímal se Balenger. „Sešlostí věkem? Selhání srdce?“

„Spáchal sebevraždu,“ odpověděl profesor Conklin.

Skupina zaraženě ztichla.

„Jak se zabil?“ zeptal se Balenger.

„Ustřelil si hlavu brokovnicí.“

Skupina zatajila dech.

„Deprese způsobená zdravotním stavem?“ pokračoval v dotazech novinář.

„Kromě jiných dokumentů jsem prostudoval i pitevní zprávu,“ vysvětloval Conklin. „Zásluhou dodržování přísné životosprávy a pravidelného cvičení, jimiž bojoval s hemofilií, byl Carlisle na dvaadevadesátiletého muže v pozoruhodné fyzické kondici. Nezanechal dopis na rozloučenou. Nikdo nebyl schopen objasnit, proč odešel ze světa vlastní rukou.“

„Mozek musel mít stejně zachovalý jako tělo,“ poznamenal Rick. „Jinak by svůj úmysl nedokázal před služebnictvem utajit.“

„Carlisle v posledních letech svého života žádné služebnictvo neměl,“ řekl profesor.

„Cože? Staral se o sebe v tomto obrovském domě úplně sám?“ vyhrkla užasle Cora. „Procházel chodbami jako duch a…“

„Ale jestli byl sám…?“ Vinnie se zarazil.

„Chceš se zeptat, jak je možné, že se jeho mrtvola vůbec našla, že?“ Conklin hned odpověděl: „Možná poprvé v životě opustil hotel. Uprostřed noci sešel na opuštěnou pláž plnou odpadků a tam se zastřelil. Město tehdy prožívalo tak hluboký úpadek, že tělo bylo objeveno až druhý den v poledne.“

„Člověk trpící agorafobií sejde poprvé v životě na pláž, aby se zastřelil?“ Balenger důrazně zavrtěl hlavou. „To přece nedává žádný smysl.“

„Policie samozřejmě prošetřovala, zda ho někdo nezavraždil,“ řekl profesor. „Ale osudného dne večer pršelo. Jediné otisky v písku zanechal Carlisle.“

„Běhá mi z toho mráz po zádech,“ otřásla se Cora.

„Po starcově sebevraždě byly jeho osobní doklady uloženy v rodinné knihovně, což je ve skutečnosti skladiště ve sklepě domu na Manhattanu, který kdysi Carlisleovým patřil a kde sídlil svěřenecký fond až do chvíle, kdy mu došly finanční prostředky.“

„Mezi těmi dokumenty byl i jeho deník?“ zajímal se Rick.

Profesor přikývl. „Když jsem jako cíl letošní expedice zvolil Paragon, provedl jsem obvyklý hloubkový průzkum a dozvěděl jsem se o existenci toho skladiště. Muž, který nemovitost spravuje, mi dovolil ty materiály prostudovat. Už dříve je nabídl několika vzdělávacím institucím a evidentně si myslel, že mě univerzita pověřila účastí na aukci. Strávil jsem s těmi papíry celý den a objevil jsem mezi nimi Carlisleův deník.“

„Takže v Danatově apartmánu se skutečně nachází trezor?“ ujišťoval se Balenger.

„K tomu mohu říct jen tolik, že jsem v deníku nenašel žádný záznam o tom, že by byl odstraněn.“

„Páni! Zdá se, že dnešní výprava bude ještě zajímavější než obvykle,“ pochvaloval si Vinnie.

„Pochopitelně musíme nejdřív zjistit, které apartmá Danatovi patřilo,“ připomněl Rick.

„Šest set deset,“ řekl profesor Conklin. „Podle deníku nabízelo nejlepší výhled z celého hotelu.“

„Copak není nejlepší výhled z mansardy v nejvyšším patře?“ zeptala se Cora.

„Carlisle kvůli své agorafobii nesnášel velká okna. Pohled na širý oceán by ho k smrti vyděsil,“ objasňoval Conklin. „Místo toho se kochal jinými výhledy. Když jsem vám řekl, že se Onassis zajímal o koupi Paragonu, nedodal jsem, že Carlisle by ho nemohl prodat, i kdyby bůhvíjak chtěl. Bez totální rekonstrukce, při níž by bylo nutno hotel prakticky do základů rozebrat, by majitele stihl veřejný posměch a možná by skončil ve vězení.“

Rick nakrčil obočí. „Ve vězení?“

„Kvůli nemístné zvědavosti na soukromí hostů. V budově se nachází síť tajných chodeb, které Carlisleovi umožňovaly pozorovat hosty, aniž o tom tušili.“

„Maskované špehýrky? Poloprůhledná zrcadla?“ vyptával se Balenger.

„Carlisle trpěl i jinými chorobami než hemofilií,“ vysvětloval profesor. „Svůj deník nezničil jen proto, že byl přesvědčen, že má pro společnost mimořádnou cenu. Pokládal sám sebe za vědce, specialistu na historii a sociologii.“

„Kdo jiný o tom ještě ví?“ zajímal se Balenger.

„Pokud vím, nikdo. Carlisle nezanechal dědice. Správce svěřeneckého fondu – ten je, jak ostatně už víte, na pokraji bankrotu – se vyznačuje pozoruhodně nízkou mírou zájmu o záležitosti svého zesnulého klienta. Je to nudný suchar, typický byrokrat, který nemyslí na nic jiného, než jak co nejdřív odejde do důchodu. Pracuje úplně bezmyšlenkovitě. Prázdný obličej, jeho oči postrádají jakýkoliv výraz. Hodně mi připomíná bývalého děkana v Buffalu. Schoval jsem deník na dno bedny s Carlisleovými papíry. Správce na něj v životě nepřijde. Ale jestli ty materiály nějaká univerzita opravdu koupí, nakonec se o tom, co jsem vám právě sdělil, dozví spousta lidí. To už na tom nebude pochopitelně záležet, protože místo hotelu tady bude prázdná parcela. Z toho důvodu je Paragon tou nejdůležitější budovou, do které jsme kdy pronikli. Máme možnost prověřit a zdokumentovat historii hotelu, jejíž mnohé aspekty by si jistě zasloužily místo v učebnici.“

„V té, kterou jednou napíšete?“ zeptal se Vinnie s nadějí v hlase.

„Můj poslední projekt.“ Profesor vypadal potěšené a oči se mu rozzářily mladistvým leskem.

Cora se podívala na hodinky. „V tom případě bychom sebou měli hodit, protože noc už značně pokročila.“

Balenger sklonil kužel světla k zápěstí a překvapilo ho, když zjistil, že od odchodu z motelu již uplynula téměř hodina. Stejně jako vzduch v tunelu i čas jako by se stlačil.

Cora se obrátila doprava ke dveřím z recepce, ale zrak jí padl na poštovní přihrádky a neodolala pokušení sáhnout za klíč visící nad jednou z mála, kde zůstal vzkaz. Odhrnula pavučiny a vytáhla křehký lístek. „A hele, zdá se, že pan Ali Karim se pokusil platit propadlou kreditní kartou. Ředitel si s ním chce promluvit. No, nemáte se za co stydět, pane Karime. Samotné se mi to taky párkrát stalo.“ Nasadila si přilbu na rusou hřívu, vyšla z recepce a připojila se k ostatním.

„Skoda, že nefungují výtahy,“ posteskl si Vinnie. „Čeká nás spousta schodů. Zvládnete to, pane profesore?“

„Snažte se neztratit se mnou krok.“

S kužely světla propátrávajícími tmu míjeli pohovky s rozpadajícím se sametovým čalouněním a mířili přes halu k majestátnímu schodišti.

„Tamhle je plesový sál.“ Conklin posvítil na otevřené dveře vpravo, za nimiž se nacházela prázdná síň s podlahou krytou dubovými parketami.

„Mohu si zamluvit příští tanec, Coro?“ zeptal se škádlivě Rick.

„Ach bože, můj taneční pořádek už je úplně plný. Ale důležitější stejně je, kdo mě doprovodí domů.“

Rick nahlédl do sálu, usmál se a zmizel. Za okamžik zazněla z rozladěného piana melodie písně Měsíční řeka.

„Moje oblíbená skladba,“ oznámila Cora společníkům.

„Trochu staromódní na dívku tvého věku, nemyslíš?“ dobíral si ji profesor.

„My s Rickem přímo milujeme pamětnické filmy, ke kterým skládal hudbu Henry Mancini. Ty romantické. Drahé srdce. Šaráda. Měsíční řeka je ze Snídaně u Tiffanyho.“

Balenger si nemohl nevšimnout Vinnieova roztouženého výrazu.

Mezi tóny se občas ozvala hluchá místa, některé klávesy zřejmě nefungovaly. Hudba se v obrovském prostoru nesla tichou ozvěnou a poněkud Balengera znervózňovala. Ne že by Rick do kláves bušil, trhaná melodie nezněla o moc hlasitěji než jejich hlasy a náhodný kolemjdoucí by ji mohl jen ztěží zaslechnout, ale i tak šlo o porušení proklamovaných zásad konspirace, a to se žurnalistovi nelíbilo.

Piano utichlo a Rick nesměle vyhlédl zpoza rohu. „Nedokázal jsem odolat. Promiňte.“

„Jsem si jistý, že jestli se tu potulovali další potkani, zbavils nás jich,“ podotkl Vinnie.

Rick se zasmál a připojil se ke skupině.

Došli k širokému mramorovému schodišti. První řada, lemovaná velkolepým oblým zábradlím rovněž z mramoru, se na podestě rozdvojovala a v oblouku stoupala ke stínům na obou stranách. Ale skupina namířila světla jinam, k barevné skvrně, která se táhla dolů po schodech.

„Zaschlá voda,“ konstatoval Vinnie. „Pravděpodobně z díry v střeše.“ Jeho podrážky zaskřípaly na rozbitém skle tak pokrytém nečistotou, že střepy vůbec neodrážely paprsky lamp. „Voda stekla až sem. Podívejte se na ten nános špíny, který připlavila.“

„Až půjdeme nahoru, dávejte pozor, kam šlapete,“ radil profesor Balengerovi. „Bude tam shnilé dřevo.“

Sobota, 23.00

14

Dosáhli podesty, kde se schodiště dělilo. Obě křídla stoupající vzhůru poznamenaly stejné barevné skvrny.

„Hodně vody,“ poznamenal Rick. „Tekla tady celé roky. Za silných dešťů musí ty schody vypadat jako horský potok.“

„Opatrně,“ nabádal profesor Conklin. „Může to klouzat.“

Stoupali levou větví schodiště a prosvěcovali stíny. Nahoře našli řadu elegantních dveří, označených mosaznými číslicemi nazelenalými měděnkou. Tmavé stěny obložené dřevem pokrýval nános prachu. V pravidelných intervalech odbočovaly do tmy chodby. Zatuchlý zápach plísně a stáří zesílil. Vinnie kýchl. Balenger hleděl na shnilý perský koberec. Složitý červený vzor vybledl a pokrývaly jej černé skvrny, s největší pravděpodobností plíseň.

Zahnuli vlevo a kráčeli po balkonu. Každých deset kroků stál u zdi úzký stůl, na každém váza. Sušené květiny visely strnule ohnuté, jejich okvětní lístky se měnily v prach. Pak skupina znovu odbočila vlevo k dalším schodům, tentokrát z jemně vyřezávaného dřeva, ale Balenger nepoznal, z jakého druhu byly zhotoveny, protože voda je značné poškodila. Zvedl hlavu a podíval se nahoru.

Vinnie ho napodobil. „Můj Bože. Až na to, že tohle schodiště se nakonec nerozděluje doprava a doleva, přesně kopíruje to, po kterém jsme přišli. Stejně jako schody nad námi. Vypadá to, že schodiště se vine kolem volného prostoru uprostřed až k vrcholu budovy. Nejsem si stoprocentně jistý, ale zdá se mi, že vidím prosklenou střechu. Měsíční svit. A plující mraky. Páni!“

„Na vrcholu pyramidy se nachází obrovský světlík,“ poučil je Conklin. „Ten otevřený centrální sloupec prochází středem Carlisleova apartmánu. Mohl se procházet z jedné místnosti do druhé a shlížet na hosty na schodišti a ve viditelné části haly.“

„Nepokládali hosté jeho chování za trochu podivné?“ zeptala se Cora.

„Zakrývaly ho stěny pokojů. Lidé ho neviděli, když se na ně koukal. Používal špehýrky.“

„Vikýř je určitě rozbitý. Právě jím sem teče ta voda. Tudy se také dostali dovnitř ti ptáci,“ řekl Balenger. Náhle mu pod nohama zavrzalo dřevo a chytil se zábradlí.

Všichni se zastavili.

„Necítím, že by se schody hýbaly,“ uklidňoval je Rick. „Je to jenom normální sesedání materiálu.“

„Jasně.“ Opáčil Balenger nepřesvědčeně a obezřetně zkusil další schod.

„Potřebuju více světla.“ Cora odepnula od opasku baterku.

Ostatní také uchopili svítilny. Poskakující pruhy světla jako by probudily stíny k životu a navodily dojem, že hosté vstupují do pokojů a zavírají za sebou.

Ve vyšším patře byly fleky od vody patrné zřetelněji.

„Jak to říká William Shatner na začátku každého dílu Star-Treku? Vesmír – nejzazší hranice?“ zeptal se Vinnie. „Starý dobrý kapitán Kirk. Ale pokud se týká mě, tohle je skutečná nejzazší hranice. Při našich výpravách mívám občas dojem, ž jsem se ocitl někde na Marsu, na tajemném místě, kde objevuju věci, o kterých jsem se domníval, že je nikdy neuvidím.“

„Třeba tohle!“ Cora namířila pruh světla z baterky na horní schodiště. „Co to sakra je? Další plíseň?“

Ze suti na schodech vyrážely zelené výhonky.

„Kdepak. Spíš nějaký plevel,“ řekl Rick. „Přes den sem proniká vikýřem dost světla, aby stačilo rostlinám k životu. Některé druhy zakoření kdekoliv.“ Obrátil se k Balengerovi. „Kdysi jsme v jedné kancelářské budově určené k demolici našli pampelišky. Vyrostly na koberci pod oknem.“

Dřevo znovu zavrzalo.

Balenger sevřel zábradlí pevněji.

„Pořád necítím žádný pohyb,“ ujistil své společníky Rick. „Jsme v pohodě.“

„Jistě,“ opáčil Vinnie.

Skupina dosáhla čtvrtého patra úrovně a stoupala dál.

Ale profesor Conklin se zastavil v ústí tmavé chodby, která se před ním otevírala. Položil ruku na zeď, přitlačil a teprve pak se opřel a lapal po dechu.

„Každou stěnu nejdřív vyzkoušejte, než na ní spočinete celou váhou,“ nabádala Cora Balengera. „Na jedné z našich prvních výprav v Buffalu se Rick opřel o zeď a proletěl na druhou stranu. Potom se zřítila část stropu. Kdyby neměl na hlavě přilbu…“

15

„Pane profesore?“ Vinnie starostlivě vraštil obočí. „Jste v pořádku?“

Otylý šedesátník ztěžka oddechoval. Zamžoural přes brýle zamlžené od potu, který mu po přestálé námaze tryskal ze všech pórů a mávl rukou. „Moc schodů. Vidím, že některé z vás taky pěkně zmohly.“

„Vinen, Vaše Ctihodnosti,“ uchechtl se Balenger.

Conklin vytáhl z kapsy ruksaku plastovou bandasku, odšrouboval uzávěr a napil se.

„Připojím se k vám.“ Balenger také vytáhl láhev z batohu. „Mám-li být upřímný, lituju, že jsem si nevzal trochu whisky.“

„Na základě požadavků veřejnosti jsem s alkoholem přestal,“ ušklíbl se Conklin.

„Dá si někdo předkrm?“ Cora nabídla pytlík s oříšky a sušeným ovocem.

Siluety Ricka a Vinnieho natáhly ruce a oba mladíci si nabrali po hrsti. Balenger slyšel, jak kroupou výživnou směs.

Profesor se ještě jednou napil, chvíli počkal a pak vrátil bandasku do ruksaku. „Jsem připraven.“

„Určitě?“

„Samozřejmě.“

„Raději si ještě odpočiňte,“ radil Vinnie. „Zajímalo by mě, jak to vypadá v pokojích.“ Zkusil dveře a překvapeně zamrkal, když se bez odporu otevřely. Posvítil do tmy a přikývl. „Jo, tady jsou taky kovové okenice.“

Balenger k němu přistoupil a nahlédl mu přes rameno. Cítil závan zatuchlého vzduchu s nádechem hořkého pachu. Ve světle baterek a hlavových svítilen viděl standardní zařízení pokoje: vpravo skříň, vlevo koupelna, krátká chodba vedoucí do ložnice.

Cora nahlédla do koupelny. „Samý mramor. V prachu se to nedá dost dobře poznat, ale umývadlové a vanové baterie vypadají jako…“

„Pozlacené,“ dokončil větu profesor Conklin.

„Joj.“

Dvě nevelké oddělené postele, každá se čtyřmi sloupky držícími nebesa a květovaným přehozem pod závějemi prachu. Viktoriánská pohovka, stolek a prádelník tvořily nepřirozený kontrast s televizorem. Kromě pavučin a všudypřítomné špíny pokoj pravděpodobně vypadal stejně jako v roce 1971 nebo dříve.

Vinnie vešel dovnitř a zamířil k televizoru. „Nevidím knoflíky pro ladění barev. Stará černobílá bedna. Obrazovka s kulatými rohy. A podívejte se na ten telefon. Ještě se staromódním rotačním číselníkem. Znám tento typ z filmů, ale přes desítky budov, které jsme prozkoumali, ho poprvé vidím na vlastní oči. Někam se dovolat, muselo trvat celou věčnost.“

„Co zakrývají ty kovové okenice,“ uvažoval nahlas Rick. „Nacházíme se v jádru budovy. Mezi touto stěnou a vnějším prostorem určitě leží několik pokojů. K čemu tedy okno, které nikam nevede?“

„Carlisle nechal okna instalovat do všech pokojů,“ vysvětloval profesor Conklin. „V každém kvadrantu hotelu se nachází prostorná vzduchová šachtice. Řadu let se v nich pěstovaly květiny, keře a okrasné stromky, aby se hosté měli na co dívat. Některé pokoje přilehlé k šachtám mají dokonce i své vlastní balkony. Šachtice končí v pátém patře. Šesté a mansarda v nejvyšším je nepotřebovaly, protože na vrcholu pyramidy se samozřejmě otevíral přímý výhled ven.“

„Dokud nedal Carlisle nainstalovat vnitřní kovové okenice,“ připomněla Cora. „Copak byl starý pán natolik paranoidní, že se bál, že vzbouřenci při nepokojích vyšplhají vnitřními šachtami?“

„Rasové bouře. Požáry. Vyrabované budovy. Člověk jako on se mohl klidně domnívat, že nastává konec světa,“ podotkl Vinnie. „Zmínil se o tom ve svém deníku?“

„Ne. Zápisy končí rokem 1968,“ řekl profesor.

„Tři roky před smrtí.“ Balenger se rozhlédl. „Vysvětlil nějak, proč s deníkem přestal nebo proč hotel zavřel?“

„Ne.“

„Třeba mu život začal připadat nezajímavý,“ poznamenala Cora.

„Nebo naopak až příliš zajímavý,“ vmísil se Conklin. „Od první světové války po kubánskou raketovou krizi, od černého pátku na newyorské burze po hrozbu jaderné katastrofy – viděl, jak se dvacáté století mění stále k horšímu.“

„Devatenáct set šedesát osm. Co se v tom roce stalo?“ zeptal se Balenger.

„Zavraždění Martina Luthera Kinga a Roberta Kennedyho v rozmezí dvou měsíců,“ odpověděl profesor.

Skupina zmlkla.

„Co je na té posteli?“ zajímal se Balenger.

„Kde? Nic nevidím.“

„Tam.“

Novinář posvítil na první lůžko a na plochý předmět, který ležel na polštáři.

Kufr.

„Kdo a proč mohl odejít z hotelu a nevzít si kufr?“ podivila se Cora a vstoupila do místnosti.

„Třeba neměl na zaplacení a nenápadně se vytratil,“ domníval se Rick a přistoupil k manželce.

„Podívejme se, co v něm je.“ Vinnie odložil baterku a stiskl dvě západky po stranách čela zavazadla. Nepovolily. Zkusil to podruhé. „Je zamčený.“

Balenger vytáhl z kapsy nůž, zmáčkl palcem pojistku, otevřel čepel a snažil se uvolnit jednu ze západek.

„Ne,“ zastavil ho Rick. „Díváme se, ale nedotýkáme.“

„Už jsme se přece dotkli spousty věcí.“

„Nedotýkat se znamená nezničit, neporušit, nezměnit. Náš průzkum se hodně podobá práci archeologů na vykopávkách. Neměníme minulost.“

„Potom se ale nikdy nedozvíte, co v tom kufru je.“

„Předpokládám, že existují důležitější věci, které nebudeme moci nikdy udělat.“

„A vadilo by vám, kdybych ho otevřel bez porušení?“

„Vůbec ne. Ovšem nechápu, jak byste to dokázal.“

Balenger vylovil z kapsy kuličkové pero, rozšrouboval je a vytáhl náplň spolu s pružinou, která umožňovala zacvakávání hrotu. Za tichého pobrukování zkroutil pružinu, vsunul její konec do malého otvoru pro klíček a usmál se, když západka povolila. Totéž se mu po o něco delší námaze podařilo i na druhé straně.

„Šikovný,“ ocenil Rick.

„Kdysi jsem napsal článek o mistru zámečníkovi, pro kterého experti posílali, když si nevěděli rady s nějakým zámkem. Ten chlapík mě naučil pár jednoduchých triků.“

„Až se příště zamknu v autě, zavolám vám,“ řekl Vinnie.

„Tak kdo bude mít tu čest a otevře ho?“ zeptal se Balenger. „Vy, Coro?“

„Vzdávám se.“ Cora si promnula ruce.

„Vinnie? Co vy? Byl jste první, kdo se ho pokoušel otevřít.“

„Díky.“ Vinnie se neklidně ošil. „Řekl bych, že když už jste ho odemkl, mohl byste se také do něho podívat.“

„Fajn, ale upozorňuju, že jestli se uvnitř najde nějaký epochální objev, budu vyžadovat, aby byl pojmenován po mně.“ Balenger zvedl víko kufru.

Zevnitř se vyvalil závan hořkého pachu a všichni sklonili hlavy. Pět reflektorů a baterek ozářilo obsah.

16

Nikdo se nehýbal.

„Asi budu zvracet,“ vydechla Cora. „Co to proboha je?“

Kufr vyplňovala kůže porostlá srstí. Mumifikované torzo a hlava. Drápy. Ruce.

„Kristepane, jsou to lidské ostatky?“ vyjekl Vinnie. „Dítě zabalené v…“

„Opice,“ uklidňoval společníky Balenger. „Myslím, že je to opice.“

„Jo. Jak říkám, vítejte v Království divočiny.“

„Proč by někdo… Panebože, myslíte, že někdo to zvíře zavřel do kufru a nechal ho udusit?“ zeptal se Rick.

„Mohlo už být mrtvé,“ řekl profesor.

„A někdo ho s sebou nosil v kufru jako památku?“ Cora se otřásla. „Tohle je ta nejodpornější věc, co jsem kdy…“

„Možná se majitel pokusil propašovat do hotelu oblíbené domácí zvířátko, ale než ho stihl vysvobodit, udusilo se.“

„Hnus,“ ušklíbla se Cora. „Hnus, hnus a ještě jednou hnus. Když měl majitel toho svého mazlíčka tak rád, proč ho neodnesl a nepohřbil?“

„Třeba byl zdrcený žalem,“ nadhodil Balenger.

„Tak proč ten kufr před odchodem zamkl?“

„Obávám se, že tohle vysvětlit nedokážu,“ odvětil reportér. „Na základě zkušeností získaných při shánění materiálů pro články o lidech a jejich povaze vím, že člověk je spíš bláznivý než rozumný tvor.“

„No tak tohle je tedy pořádně šílené.“

Balenger sáhl do kufru.

„Snad se toho nechcete dotknout?“ podivil se Vinnie.

„Mám rukavice.“ Balenger odsunul zdechlinu, která byla na dotek znepokojivě lehká. Srst při tom zaškrabala po dně zavazadla. Uvnitř ležel gumový míček ozdobený cákanci červené barvy.

Všiml si kapsy na vnitřní straně víka a nahlédl do ní. „Je tam jakási obálka.“

Papír zežloutl věkem. Balenger obálku otevřel a vytáhl vybledlou černobílou fotografii, která zachycovala muže a ženu ve věku kolem čtyřicítky. Opírali se o zábradlí u širokého prkenného chodníku, který pokračoval na obě strany, za nimi se táhl až k obzoru oceán. Snímek byl podle všeho pořízen na promenádě v Ashbury Parku. Balenger se alespoň domníval, že poznává obrys budovy kasina v pozadí. Muž měl na sobě bílou košili s krátkými rukávy, mhouřil oči proti slunci a vypadal, že citově trpí. Žena v nabíraných letních šatech se usmívala, ale z očí jí čišelo zoufalství. Oba nosili snubní prsten a mezi nimi seděla na zábradlí opice, která držela v tlapkách míček, jenž vypadal jako ten v kufru. Zvířátko cenilo zuby a natahovalo se k čočce objektivu, jako kdyby mu fotograf nabízel banán.

Balenger fotografii otočil. „Datum zpracování filmu. Devatenáct set šedesát pět.“ Prohlédl si obálku. „Uvnitř ještě něco je.“ Vylovil zažloutlý novinový výstřižek. „Úmrtní oznámení. 22. srpna 1966. Jistý Harold Bauman zemřel v jedenačtyřiceti letech na mozkovou mrtvici. Za truchlící příbuzné bývalá manželka Edna.“

„Bývalá?“ zeptal se Rick.

Balenger si posvítil baterkou na jmenovku zavěšenou na držadle kufru. „Edna Baumanová. Syracuse, stát New York.“ Znovu se zadíval na fotografii. „V pětašedesátém ještě mají oba prstýnky. Během roku se rozvedli a manžel – Jakpak se jmenoval? Harold? – zemřel.“

„Portrét zoufalství,“ konstatoval Vinnie a cvakl fotoaparátem.

„Zavřete ten kufr,“ požádala Cora důrazně. „A zamkněte ho. Položte ho zpátky na polštář. Neměli jsme s ním vůbec hýbat. Vypadněme z toho pokoje a zavřeme ty zatracené dveře.“

„Připomíná mi to, co jsem řekl v motelu, než jsme vyrazili,“ poznamenal Vinnie. „Některé budovy tím, jak pronikavě dokážou oživit minulost, připomínají akumulátory. Jako kdyby v sobě uchovávaly energii všeho, co se v nich přihodilo, a potom ji ze sebe vyzáří. Třeba jako emoce z toho kufru.“

„Ricku?“ ozvala se nečekaně Cora, která si stále mnula ruce.

„Copak?“

„Buď tak hodný a zajdi do koupelny.“

„Do koupelny? Proč, proboha?“

„Zajdi tam a mrkni se do vany, jestli tam náhodou neleží další mrtvola. Někdo, kdo si třeba podřezal žíly nebo spolykal prášky nebo provedl jinou zatracenou pitomost.“

Rick na ni chvíli zkoumavě hleděl, pak ji pohladil po ruce a svolil. „Jasně. Jak si přeješ.“

Balenger se díval, jak si Rick svítí baterkou, vrací se do hotelového pokoje a vchází do koupelny. Ticho se prodlužovalo, až je přerušil skřípot kroužků na tyči, která držela igelitový závěs kolem vany.

„Ricku?“ zavolala Cora.

„Nic tu není,“ odpověděl. „Vana je prázdná.“

„Díky bohu,“ vydechla Cora. „Promiňte. Je mi trapně, že jsem se tak nechala unést emocemi. Když jsem byla malá, měla jsem kočku, která zmizela krátce předtím, než mého tátu povýšili a než jsme se přestěhovali z Omahy do Buffala. Jmenovala se Sandy. Většinu dne prospala na mé posteli. V den, kdy jsme měli odjet, jsem ji všude hledala. Po několika hodinách táta řekl, že musíme nasednout do auta a odjet. Čekala nás dvoudenní cesta a nemohli jsme ztrácet čas. Požádal sousedy, aby se po Sandy podívali a dali nám vědět, kdyby ji našli. Prý by jim zaplatil, aby nám ji nějak doručili. Když jsem si o dva týdny později vybalovala hračky, našla jsem Sandy v krabici. Vlezla si do ní a už se nedostala ven. Zemřela. Nevěřili byste, jak měla vyschlé tělíčko. Udusila se. Táta říkal, že ve stěhovací dodávce musela teplota vystoupit na padesát stupňů. No a měsíc nato mi naši oznámili, že se budou rozvádět.“ Cora se odmlčela. „Když jsem spatřila tu mrtvou opici v tom kufru… Nechtěla jsem… Slibuju, že už zachovám klid.“

„Nemáš se za co omlouvat,“ ubezpečil ji Vinnie. „Taky jsem se nechal unést bujnou představivostí. Teď lituju, že jsem vás do toho pokoje přivedl.“

„Tys byl vždycky gentleman,“ usmála se Cora.

17

Vyšli na chodbu a Vinnie zavřel dveře. Balenger poodstoupil od skupiny a kužel světla z jeho lampy dopadal na oba mladíky, kteří stáli vedle sebe. Vinnie měl hubenou postavu s mírně kulatými zády a byl svým nenápadným způsobem docela hezký, zatímco Rick měl atleticky pevně stavěné tělo a byl vyložený krasavec. Pokud se ve všem ostatním vyrovnali, člověk snadno pochopil, proč si Cora vybrala právě Ricka. Nešlo také přehlédnout, že Vinniemu na ní pořád záleželo. Bezpochyby jeden z důvodů, proč se expedice zúčastnil.

Vinnie a profesor hleděli na Coru, stejně tak Rick, který ji hladil na rameni. Ricka očividně zneklidnilo, co se stalo v pokoji. V ostrém světle nabyla jeho tvář prázdný výraz, jak klouzal očima ke dveřím.

„Zdá se, že ta fotografie byla pořízena venku na promenádě.“ Mladík se napjatým hlasem pokusil vyjádřit, co ho znepokojuje. „Uvažuju, jestli se sem ta žena nevrátila proto, aby si oživila vzpomínky na lepší časy. S největší pravděpodobností by to udělala v době, kdy prožívala nejsilnější žal, tedy krátce po smrti bývalého manžela a ne až o pár let později, kdy smutek pominul.“

„Rozumný předpoklad,“ uznal profesor Conklin.

Napětí v Rickově hlase zesílilo. „Řekněme tedy nejpozději v letech 1966 nebo 1967.“

„I to je rozumný předpoklad.“

„Carlisle zemřel v jedenasedmdesátém. To znamená, že kufr ležel na té posteli přinejmenším čtyři roky, než Paragon zavřel své dveře navždy. Pane profesore, vy jste řekl, že Carlisle měl všude špehýrky a tajné chodby, které mu umožňovaly nahlížet hostům do soukromí. Musel tedy o tom kufru vědět. Musel vědět o… Proč s ním sakra něco neudělal?“

„Myslíte, že ho měl vyhodit?“ zapochyboval Balenger. „Já nevím. Spíš bych soudil, že se mu zalíbila myšlenka uzavírat hotel postupně a ponechat každý pokoj v tom stavu, v jakém ho poslední host opustil. Každý pokoj tak pro něj představoval památník, který mohl kdykoliv navštívit.“

„Tomu říkám zatraceně zvrácené uvažování,“ ušklíbl se Vinnie.

„No jo, dostali jsme se dost daleko od původní představy vizionáře a génia,“ poznamenal Rick, pořád s ustaraným výrazem v obličeji. „Kolik dalších pokojů může asi vyprávět stejně podivný příběh?“

Vinnie se přesunul k sousedním dveřím. Vzal za kliku, otevřel a opatrně vešel do tmy. Dveře se zastavily o zeď a prázdnou budovou se rozlehlo klepnutí.

Ostatního následovali; Cora jen váhavě. Balenger slyšel otevírání a zavírání zásuvek.

„Nic,“ konstatoval Vinnie a světlem prozkoumával místnost. „Postel je ustlaná. Všechno uklizeno. Kromě toho protivného prachu je pokoj připraven pro dalšího hosta. Šuplíky prázdné, chybí i obvyklá bible. V koupelně leží na umývadle mýdlo a skleničky, ale jinak nic. Odpadkové koše vysypané. Ručníky visí vedle sprchy. Všechno jak má být… Až na tohle.“

Vinnie otevřel skříň a ukázal na zachovalý plášť do deště s výraznými klopami a s páskem visícím z poutek. „Značka Burberry. Ve své době byl tento kabát symbolem společenského postavení daleko víc než dnes. Mluví o něm například Dustin Hoffman v Kramerová versus Kamer. Moc by si ho chtěl koupit, ale nemůže si to dovolit. Jistě, film byl natočen ještě předtím, než byl hotel uzavřen, ale to na věci nic nemění. Pláště Burberry byly exkluzivní a pořádně drahé. Proč si ho někdo nevzal?“

„Třeba ho přehlédl,“ nadhodil profesor. „Na cestách přece všichni něco někde zapomínáme. Klidně se to mohlo stát.“

„Jenže tohle nejsou ponožky nebo tričko, nýbrž kvalitní a velmi zachovalý kabát. Předpokládal bych, že když majitel zjistil ztrátu, zavolal do hotelu a požádal personál o zaslání pláště na svou adresu.“

„Na tom, co říkáš, je hodně pravdy.“ Rick se zamračil. „Ale nechápu, kam tím míříš.“

„Co když to Carlisle zařídil tak, aby personál řekl, že se kabát nenašel, a snažil se majitele přesvědčit, že ho ztratil někde jinde?“ uvažoval nahlas Vinnie a vyfotografoval skříň i s pověšeným pláštěm.

Vyšli z pokoje a zamířili na balkon. Tentokrát to byl Rick, kdo vzal za kliku vedlejších dveří. Opět nebylo zamčeno. Otevřel. „Pro smilování…“

Skupina se nahrnula za ním. V pokoji panoval úžasný nepořádek: na podlaze v koupelně hromady použitých ručníků, koš přetékající odpadky, postel neustlaná, přikrývka a prostěradlo zmuchlané, přehoz odkopnutý stranou, na nočním stolku plný popelník, vedle něho sklenka a prázdná láhev od whisky.

„Zdá se, že pokojská si vzala dovolenou,“ poznamenal Balenger.

„Bourbon Black Diamond,“ přečetl profesor vinětu.

„O té značce jsem v životě neslyšel,“ řekl Rick. „Už se asi dlouho nevyrábí.“

Vinnie rukou v rukavici vylovil z popelníku jeden nedopalek. „Camelka. Bez filtru. Bože, pamatujete si ještě, jak moc kdysi lidé kouřili a jak všechny hotelové pokoje strašně smrděly?“

„No tak tento rozhodně není kytice růží,“ ušklíbl se Balenger. „Máte nějakou teorii, která by vysvětlila tento nepořádek, pane profesore?“

„Další pokoj s osobitým příběhem. Carlisle pochopitelně mohl zavřít hotel najednou a postarat se, aby byly všechny prostory dokonale čisté a uklizené. Jenže tady to spíš vypadá, že přestával pronajímat pokoje postupně a každý ponechal částečně v jakémsi stavu beztíže. Třeba tím chtěl zachovat určitý náznak života.“

„Nebo smrti,“ zabručela Cora a ohlédla se do chodby směrem ke dveřím, za nimiž našli kufr s mrtvou opicí.

„Chcete naznačit, pane profesore, že po zavření hotelu se po něm Carlisle procházel pokoj od pokoje a pozoroval scény, které zachoval, a ponořoval se tak do vzpomínek na minulou slávu?“ zeptal se Balenger.

Conklin pokrčil rameny. „Třeba to pro něj nebyla minulost. Občanské nepokoje v kombinaci s vysokým věkem mohly klidně způsobit nervové zhroucení. Carlisle si možná představoval, že jeho hotel prožívá svá nejlepší léta.“

„Kristepane,“ ulevil si Vinnie. Pořídil snímek a vyšel z pokoje. „Podíváme se, jaká další překvapení zde vytvořil.“

S pohupujícími se pruhy světla z baterky a lampy na přilbě zamířil přes balkon k dalším dveřím, stiskl kliku a strčil do nich, očividně přesvědčen, že opět bude odemčeno.

18

Jenže nebylo a nečekaný odpor ho překvapil. Vinnie zalomcoval klikou, na níž visela cedulka NERUŠIT, a opřel se do dveří ramenem. Pak se nadechl a zatlačil silněji. „Ostatní zamčené nejsou, tak proč tyhle ano?“ Ustoupil a s hlasitým zaduněním narazil do dveří ramenem jako beranidlem.

„Vinnie!“ okřikl ho profesor. „Znáš přece pravidla. Zanecháváme všechno v původním stavu.“

„A co jsme provedli s těmi dveřmi do tunelu, když jsme na ně vzali sochor? Zanechali je v původním stavu?“ Vinnie potřetí vrazil ramenem do dveří.

„To je pravda,“ připustil Conklin, „ale lze argumentovat skutečností, že dveře tunelu stavebně nepatří k budově hotelu. To, co děláš, není správné.“

„A co na tom záleží, když tyhle rozbiju? Za pár týdnů to tady stejně celé zbourají a ty dveře budou opravdu rozbité.“

„Nemohu připustit, aby se z nás stali vandalové.“

„Tak jo. Fajn.“ Vinnie zanechal úsilí vynutit si vstup do pokoje hrubým násilím a otočil se k Balengerovi. „Vy to umíte se zámky. Dokázal byste je otevřít?“

Balenger přistoupil ke dveřím. Když si posvítil baterkou, zjistil, že zámek je nejjednodušší provedení zastaralého typu s širokou klíčovou dírkou. „Vždycky můžeme zkusit starý trik s kreditní kartou.“

Vytáhl náprsní tašku, vylovil z ní plastovou kartu a pokusil se ji vsunout do mezery mezi rámem a západkou zámku. „Je tam vysunutý okraj, přes který se nedostanu.“ Uložil kreditku do peněženky, kterou schoval do kapsy, a otevřel nůž. „Nebojte se, nic nepoškodím.“ Ale ani čepelí se mu nepodařilo západku zasunout.

„Šperhák asi nemáte, že?“

„Mohl bych to zkusit ramínkem. Kdybych ohnul háček do potřebného tvaru…“

„To nebude třeba,“ ozvala se Cora, která stála opodál.

Otočili se k ní a kužely světel se setkaly na jejím obličeji.

„Když jsem dole v hale stála za recepčním pultem, všimla jsem si, že v přihrádkách na poštu visí klíče od pokojů.“

„Klíče?“ Rick se sám pro sebe zasmál. „Tak tomu říkám originální nápad. Jaké má ten pokoj číslo?“

„Čtyři sta dvacet osm.“

„Sejdu dolů a přinesu příslušný klíč.“

„Opravdu tam chceme?“ zapochyboval profesor. „Naším cílem byla mansarda v nejvyšším patře a trezor v Danatově apartmánu.“

„Jestliže se za nezamčenými dveřmi skrývají takové bizarnosti, potom bych docela rád věděl, co se nachází za těmi zamčenými,“ prohlásil Balenger.

„Skutečně to potřebujeme vědět?“ váhala Cora.

„Pokud nechceme,“ řekl Rick, „tak nevím, co tady děláme.“

Profesor si povzdechl. „No dobře. Vidím, že vy tři jste pevně rozhodnutí. Ale nemůžeš jít dolů sám, Ricku. To je další důležité pravidlo. Na výpravě nikdo nechodí nikam sám.“

„Tak pojďme pro ten klíč všichni,“ navrhl Balenger.

Starý profesor pomalu zakroutil hlavou. „Když si uvědomím, s jakou námahou jsem se sem vyškrábal, obávám se, že by mi cesta do recepce a zase zpátky trvala celou věčnost.“

„A nemůžeme riskovat, že by vás zradilo srdíčko,“ potvrdil Vinnie.

„Pochybuju, že mi tohle nebezpečí hrozí, ale…“

„Já tam s Rickem zajdu,“ nabídla se Cora a pokradmu se ohlédla ke dveřím pokoje s kufrem.

„Udržujte spojení vysílačkami.“ Conklin odepnul svoji od opasku. „Nastavte jednu na vysílání a druhou na příjem. Takto vás budu moci celou cestu sledovat a současně s vámi hovořit bez nutnosti pořád mačkat knoflík a říkat přepínám.“

„Dobře.“

Rick a Cora uvolnili vysílačky od opasků.

„Já vysílám,“ řekl Rick.

„Tak já přijímám,“ souhlasila Cora.

„My uděláme totéž,“ prohlásil profesor. „Vinnie, ty se nastav na příjem a já budu vysílat.“

Rick a Cora došli k záhlaví schodiště a začali sestupovat; světla jejich baterek a lamp opisovala v temnotě trhané oblouky.

Balenger slyšel vzdalující se kroky v reálu a o zlomek vteřiny později k němu tentýž zvuk dolehl zkreslenou ozvěnou z Vinnieho vysílačky.

„Jsme v druhém patře,“ ohlásil Rick. Jeho hlas se ozval slabě zezdola a vzápětí ho doplnila elektronická verze z reproduktoru.

Kroky dole postupně utichaly, ale z vysílačky zněly stále stejně hlasitě.

Balenger nahlédl přes zábradlí. Světla sestupující dvojice již začala splývat s tmou.

„První patro,“ oznámil Rick.

Balenger pořád nakloněný přes zábradlí již prakticky nic neviděl.

„Přízemí. Míříme k hale,“ zapraskal Rickův hlas z reproduktoru.

Vinnie zahýbal reflektorem na přilbě a přilákal Balengerův pohled; novinář viděl, že se mladík rozhlíží kolem sebe. Za chvíli oznámil: „V téhle chodbě je výtah.“

„Přecházíme halu,“ zapraskal Rickův hlas. „Když už jsem tady, co kdybych odskočil do plesového sálu a zahrál vám Měsíční řeku?“

„Jen to ne, prosím,“ žadonil Cořin hlas.

Profesor zvedl vysílačku k ústům. „Kromě toho je ta skladba, ačkoliv vám možná připadne stará, na tenhle hotel příliš moderní. Carlisle by provozování takové hudby nikdy nedovolil. Jeho naturelu by spíš odpovídaly melodie jako Na březích Wabashe nebo Moje dívka Sally.“

„Víte, že obě napsal bratr Theodora Dreisera?“ ozval se Vinnie v pozadí.

„Přibližujeme se k recepci,“ hlásil Rick.

„Proboha!“ vyjekla Cora.

„Co se stalo?“ křikl Conklin do mikrofonu.

„Další potkan. Už se mi z nich dělá zle.“

Balenger z Vinnieho vysílačky slyšel, jak Cora hlasitě oddechuje, a pak její hlas: „To je divné.“

„Co je divné? Mluv,“ dožadoval se profesor vysvětlení.

„V poštovních přihrádkách opravdu visí klíče, každý s kovovým kroužkem, na kterém je vyrytý nápis Hotel Paragon. Ale ne ve všech. Chybí například čtyři dva osm.“

„Cože?“ podivil se Vinnie.

„Prostě klíč od čtyři sta dvacet osmičky tady není,“ zapraskal Rickův hlas. „Ani od šest set desítky.“

„Danatův apartmán,“ řekl Conklin.

„Dále chybí klíče od pokojů dvě stě dvacet osm, tři sta dvacet osm, pět set dvacet osm a šest set dvacet osm.“

„Tedy pokoje přímo nad a pod tímto,“ konstatoval profesor.

„A co jedna dva osm?“ zeptal se Vinnie.

„V prvním patře pokoje pro hosty nebyly,“ vysvětlil Conklin. „Používalo se pro pořádání banketů, konferencí a předvolebních shromáždění. Kromě toho se tam nachází kuchyň.“

„Moment,“ ozval se Rickův hlas.

„Co se děje?“

„Zatím nevím. Nějaký hluk.“

Balenger, Vinnie a profesor s napětím čekali.

„Ricku?“ nevydržel Conklin.

Něco zaskřípalo.

„Sakra! Další potkan!“ durdila se Cora; stála zřejmě dál od Ricka, protože její hlas zněl v reproduktoru slabě. „Myslím, že tady pořádají sjezd.“

„Blbost,“ zamumlal Vinnie; Balengerovi připadalo, že se zlobí sám na sebe, že nešel s Corou.

„Nahlížíme do kanceláře za recepcí,“ informoval společníky Rick.

Vinnie si posvítil na hodinky. „Blíží se půlnoc. Tímto tempem to do svítání nestihneme.“

„Klíče tady žádné nejsou,“ hlásil Rick vysílačkou. „Ale vidím několik kartotéčních skříní.“

„Mrkneme se, jestli v nich není něco zajímavého,“ zapípala Cora v pozadí.

Balenger, otočený k temnotě schodiště, zaslechl z vysílačky kovové škrábání a usoudil, že slyší vytažení zásuvky z registratury.

„Většinou záznamy o údržbě. Rozdělení povinností zaměstnanců. Účty a faktury,“ hlásil Rick.

„V tomto šuplíku leží složka rezervací,“ oznámila Cora. „Je prázdná. Další je podle štítku věnovaná obsazeným pokojům. Taky prázdná. Ale pak je tady hromada složek nacpaných k prasknutí. Seznam pravidelných hostů, kteří přijížděli pravidelně rok co rok, u každého je poznačeno, jestli vyžaduje zvláštní služby, zda dává přednost konkrétnímu pokoji, oblíbená jídla a nápoje, květiny. Nejnovější host v této kategorii sem přestal jezdit v roce 1961.“

„Základní údaje pro každého, kdo se pokouší vést úspěšný hotel,“ vysvětloval Rickův hlas. „Představte si, kolik se spotřebovalo papíru, než byly vynalezeny počítače.“

„No, řekla bych, že dnes ho spotřebujeme ještě víc, jak si všechno necháváme vytisknout,“ podotkl hlas jeho manželky.

„Ti dva tam dole stráví snad celou noc,“ durdil se Vinnie. „Co kdybychom místo planého postávání zkusili vedlejší dveře?“

„Měli bychom na ně počkat, až se vrátí,“ namítl profesor.

Ale Vinnie už stiskl kliku a zatlačil. Dveře se otevřely. Balenger pozoroval, jak mladík nahlíží do tmy.

„Zdá se, že tady to pokojská uklidila. Ale stejně to zde páchne plísní.“ Vinnie vstoupil dovnitř.

Jako by ho něco pohltilo.

19

Ozval se zvuk připomínající trhání vlhkého kartonu. Vinnieho nohy zmizely z dohledu. V pádu vymrštil paže; baterka mu vyletěla z ruky a kamsi zapadla na zem. Mladík zaječel. Dole něco bouchlo.

Balenger se rozběhl k otevřeným dveřím, pak se odrazil, skočil a přistál na břiše těsně u vstupu do temného pokoje. Při dopadu mu spadla přilba; klapala po zemi a světlo reflektoru poskakovalo po stěně. Reportér odhodil baterku a popadl mladíkův ruksak, který se zachytil o zadní okraj rozšklebené díry v podlaze.

„Panebože,“ sténal Vinnie.

Zpuchřelé prkno, na němž ruksak visel, s prasknutím povolilo. Vinnie se propadl o kus níž a jeho váha přitahovala novináře k otvoru.

„Zkřižte ruce na prsou!“ zařval Balenger. „Pevně! Batoh! Držte popruhy v podpaždí, ať vám nesjedou z ramen!“

Vinnie v horečném spěchu přimáčkl paže k bokům. Balenger cítil, jak se mladík klepe, a vnímal křečovitou sílu, s níž tiskl popruhy k tělu.

Dole zase něco zadunělo. Vinnieho lampa prořízla stíny pokoje, do něhož před okamžikem s tak tragickými následky vešel. Ve shnilé podlaze se vytvořil široký kráter. Předchozí hluk způsobil prádelník, který se propadl o patro níž. Ani tam prkna nevydržela a nábytek se v kaskádě řítil dolů.

To už začala povolovat podlaha i pod Balengerovým hrudníkem a novinář cítil, jak klouže dopředu. „Bobe! Pojďte sem! Chyťte mě za nohy! Padám!“

Slyšel rychle se přibližující Conklinovy těžké kroky a vzápětí ucítil, jak mu silné prsty obepnuly kotníky a snaží se ho zachytit.

Vinnie se divoce kymácel a mával nohama v zoufalé snaze nahmátnout něco pevného, na co by si mohl stoupnout. Povolilo další prkno, opět se zvukem trhaného kartonu. Vinnie se propadl ještě hlouběji a Balengerovy paže se ocitly v temné, stále se rozšiřující díře, z níž vanul vlhký pach plísně.

„Přestaňte se hýbat!“ zařval Balenger. „Pro smilování boží, nehýbejte se!“

„Já spadnu! Spadnu!“

Vinnieho hlavová lampa svítila na tmavou postel s nebesy, která se začala pohybovat. Podlaha se prohnula a s trhaným prasknutím povolila. Postel proletěla nižším pokojem a hluboko dole ve tmě se roztříštila.

Vinnieho rozkomíhané tělo stahovalo Balengera do propasti.

„Držte mě pořádně, Bobe! Cítím, jak vám kloužou ruce!“

„Snažím se! Líp to nejde!“

„Lehněte mi na nohy!“

„Cože?“

„Na nohy! Lehněte si na ně, zatraceně! Vaše váha mě snad udrží, abych se nezřítil!“

Balenger vyjekl bolestí, jak se mu do lýtek zarylo něco ostrého, ale klouzavý pád se zastavil. Kužel světla z profesorovy lampy svítil do širokého kráteru, který málem pohltil Vinnieho, z něhož byla vidět jen přilba. To už nad zejícím otvorem trčela i novinářova hlava.

„Poslouchejte mě, Vinnie! Můžu vás vytáhnout!“ uklidňoval mladíka Balenger.

„Bože můj, v to doufám.“

„Ale musíte se přestat vrtět! Tím mi to jenom zhoršujete!“

„Nehýbej se. Přestaň sebou házet.“ Vinnie mluvil sám k sobě; zřejmě se tak snažil potlačit šílený strach.

„Počítejte od stovky dozadu.“

„Proč sakra…“

„Neodmlouvejte a počítejte. Soustřeďte se na čísla. Sto. Devadesát devět. Devadesát osm. Dělejte! Devadesát sedm.“

„Devadesát šest. Devadesát pět. Devadesát čtyři.“

Pomalu a s chraplavým oddechováním Vinnie zmobilizoval vůli a ustálil kymácející se tělo.

„Výborně,“ pochválil ho Balenger. Paže ho bolely námahou. „Teď vás otočím, abyste na mě viděl.“

Novinář se sykaje vypětím přesunul na bok, takže Vinnie se ocitl stranou od něj. Mladík mu teď visel celou vahou na levé paži. Balenger se musel naklonit ještě hlouběji do jámy, aby si pomohl i druhou rukou. Navzdory chladu, který v hotelu panoval, mu po tváři stékal pot. „Víc vás otočit nedokážu!“ Žurnalista zatínal zuby obrovským úsilím. Jeho hlas se ozýval z jámy zlověstnou ozvěnou.

„Nepouštějte mě,“ zakňučel Vinnie.

„Nebojte se.“ Balenger cítil, že o mnoho déle už popruhy ruksaku neudrží. „Vidíte mou levou ruku?“

„Ano.“ Vinniemu se třásl hlas.

Novinář studoval, jakým způsobem mladík tiskne paže k hrudi, aby zabránil vyklouznutí z popruhů. Pravou dlaň měl položenou na levém rameni.

„Zvedněte pravou ruku a chyťte se mě za levačku. Máte ji hned nad ramenem.“

„Nemůžu,“ vykvikl Vinnie. „Spadnu.“

Balenger měl co dělat, aby mu batoh nevyklouzl ze sevření. „Ne. Nespadnete. Uděláme to jinak.“ Záměrně neřekl zkusíme to jinak. Sloveso zkusit naznačuje nejistotu, slabost. Připomíná možnost selhání. Každá věta, kterou pronese, musí obsahovat příkaz, jenž bezpochyby přinese pozitivní výsledek. „Pořád si tlačte pravou rukou na levé rameno. Povolte jenom natolik, aby se dlaň mohla posunout výš. Ke krku. Popruh nesklouzne.“

„Bojím se,“ vydechl Vinnie.

„Nemáte čeho. Udělejte, co vám říkám.“ Balengerovi se zdálo, že mu paže každým okamžikem upadnou. Na nohou cítil profesorovu tíhu. „Dávejte pozor! Posuňte pravou ruku po rameni ke krku.“

Vinnie poslechl.

„Můžete nahmatat mou levačku?“

„Ano,“ potvrdil Vinnie roztřeseným hlasem.

„A teď otočte tělo. Přitom pořád posunujte ruku nahoru, až se mě dokážete zachytit.“

„Já…“

„Dělejte! Chybí jenom kousek!“

Balenger cítil, jak se mladík pomalu otáčí doleva. Napětí v namáhaných svalech bylo nesnesitelné.

„Držím,“ zasípal Vinnie.

„Výborně. Už jste z nejhoršího venku. Já teď přesunu levačku vzhůru po popruhu. Musím to udělat velmi pomalu, abych ten ruksak udržel. Je to jasné?“

„Jasné.“ Vinnie měl tak sucho v ústech, že sotva dokázal promluvit.

„Vy mezitím sjedete po mém předloktí o něco níž. Až se naše ruce přiblíží, chyťte se mě za zápěstí.“

„Zápěstí,“ zasípal mladík.

„Už jste skoro venku, Vinnie.“ Pot se už Balengerovi řinul po obličeji ve stružkách.

„Mám to. Držím vás za zápěstí.“

„Držte se pevně. A teď musím pustit batoh, abych vás mohl chytit za ruku.“

„Svatá panno, matko…“

Balenger cítil, jak mu Vinnie polomrtvý hrůzou zoufale zatíná prsty do masa. Pustil popruh a bleskurychle sevřel mladíkovo zápěstí.

Vinnie sklouzl o pár centimetrů níž a zasténal. Novinář ho však držel pevně, i když se tělo mírně zhouplo.

„Ne!“ zaječel Vinnie.

„To přestane. To přestane!“ uklidňoval ho Balenger. Pravou rukou, jež svírala batoh, projížděla mučivá bolest.

Vinnieho tělo se přestalo kolíbat.

„Držte mě co nejpevněji za zápěstí,“ nabádal ho novinář.

„Co nejpevněji.“

Balengerova pravá paže už nesnesla namáhání, jemuž byla vinou nepřirozené polohy mladíkova těla vystavena. „Ano, co nejpevněji. A teď zvedněte levou paži. Ne o moc. Jen natolik, abych se pod ni mohl zaháknout pravou rukou.“

„Pravou?“

„Ano. Musím pustit batoh.“

„Ne!“

„Musím se vám dostat pod levou paži. Zvládneme to, Vinnie. Už máme skoro vyhráno. Napočítám do tří a potom pustím ruksak a chytnu vás pod levou paží. Připraven?“

„Já…“

„Za chvíli jste nahoře. Připraven, Vinnie? Počítám do tří. Raz. Dva.“

„Tři,“ vyjekl mladík a vší silou sevřel Balengerovo zápěstí.

Novinářova pravačka vystřelila od postranní kapsy batohu a vklouzla mladíkovi do levého podpaždí. Vinnie se při tom manévru otočil a oba muži si teď hleděli do očí.

„Bobe!“ křikl Balenger. „Můžete nás vytáhnout?“

Conklin se zapřel a těžce oddechoval. „Já… Ne. Oba dva ne. Na to nemám sílu.“

„Vinnie, zkuste vyšplhat po mých pažích.“

„Nemůžu…“

Balenger horečně uvažoval. „Dobře, zkusíme něco jiného.“ Hlavně pozitivně, nabádal se v duchu. Musíš mu dodat naději. Cítil, jak mu v ústech otéká jazyk. „Obrátím vás doprava. Tím se vlevo dostaneme o něco výš a vy budete moci opřít loket o okraj jámy. Já se pak otočím stranou a vy se vyškrábete nahoru.“

„Pokusím… se,“ pípl Vinnie.

„Ne,“ opravil ho Balenger. „Vy to uděláte. Vylezete z té díry!“

Zmučený zoufalým úsilím udržet mladíkovu váhu se Balenger pomalu překulil z břicha na pravý bok. Připadal si jako na skřipci a bál se, že mu levé rameno každým okamžikem vypadne z kloubu.

„Ano,“ kvikl Vinnie. „Mám loket na okraji.“

„Výš,“ zasípal Balenger, který namáhavě lapal po dechu. „Teď koleno.“

„Nemůžu.“

Náhle se rozlehl dusot spěšných kroků. Řítily k nim dvě temné postavy s reflektory na přilbách.

„Proboha…“ Hlas patřil Rickovi, který popadl Vinnieho za paži. „Slyšeli jsme ve vysílačce nějaké divné zvuky, ale nedokázali jsme rozpoznat, co se stalo!“

Díky bohu, pomyslel si Balenger a vydechl úlevou.

Cora chytila Balengera za nohy a spolu s profesorem ho táhla z otvoru.

O pět vteřin později ležel Vinnie na podlaze a třásl se jako osika. „Podařilo se. Zvládli jsme to. Vy jste to dokázal,“ řekl Balengerovi.

„Všichni jsme to dokázali,“ opravil ho novinář.

„Díky,“ vydechl Vinnie. „Díky vám všem.“ Otočil hlavu, na okamžik hleděl do díry a pak se odplazil stranou. Hrudník se mu těžce zvedal.

Balenger zůstal ležet a zhluboka oddechoval. Potom vylovil z batohu láhev s vodou, dlouze se napil a podal ji mladíkovi.

„Mám tak vyschlo v krku, že asi nedokážu polknout.“ Ale jakmile Vinnie přiložil láhev ke rtům, pil a pil, jako by nemohl přestat. Voda mu vytékala koutky úst, dokud nevysál poslední kapku. „V životě jsem neokusil něco tak lahodného.“

„Co se tady stalo?“ Rick se opatrně přiblížil ke kráteru. Chytil se Cory za ruku, aby měl oporu, kdyby ústí jámy povolilo, naklonil se nad otvor a namířil reflektor do hlubiny. „Dole něco slabě svítí.“

„Přišel jsem o baterku,“ řekl Vinnie. „Vypadla mi z ruky.“

„Zřítila se všechna patra pod námi,“ oznámil Rick. „Nábytek leží dole na hromadě. Strašně to tu smrdí vlhkem a shnilotinou.“ Sklonil se, ulomil kus prkna z podlahy, ustoupil od kráteru a vrátil se ke skupině. „Dřevo je měkké a rozdrolené.“ Zvedl ho k nosu. „Je cítit jako starý sklep.“

„Hniloba,“ poznamenal profesor. „Střechou určitě zatéká. Když prší nebo sněží, voda protéká pokoji, které jsou nad sebou. Po třiceti letech postupného rozkladu stačil jediný Vinnieho krok, aby se podlaha propadla a s ní všechny další až do přízemí.“

„Možná je dobře, že se nemůžeme dostat do toho zamčeného pokoje,“ prohlásila Cora. „Je hned vedle. Podlaha tam nejspíš bude taky shnilá.“

„Takže jste ten klíč nenašli?“ Balenger se zvedl do dřepu a pak se napřímil. Bolelo ho celé tělo.

„Nenašli,“ potvrdila Cora.

„Ale je rozhodně fajn mít vás po ruce,“ řekl Rick Balengerovi. „Hodně toho víte o zámcích.“

Balenger se nadechl k námitce, že tolik toho zase neví, ale Rick pokračoval.

„Dokážete rychle zareagovat. A nemáte strach z výšek.“

„Neviděl jsem na dno. Kromě toho jsem se v mládí dost věnoval horolezectví.“

„Já taky. Kde jste lozil?“

„Většinou ve Wyomingu.“

„Pohoří Teton?“

Proč se tak vyptáváš? Řekl si Balenger v duchu; nepoznal, jestli je Rick pouze zvědavý, nebo ho zkouší a snaží se ho přistihnout při chybě. „Na tak náročné hory nemám. Zejména Grand Teton mě doslova děsí. Ne, má základna byl vždycky Lander. Nedaleko hřebenu Wind River.“

„Promiňte, všem se vám omlouvám.“ Vinnie se pomalu zvedl.

„Za co?“ Balenger byl rád, že může změnit téma. „Nemohl jste vědět, že ta podlaha je shnilá.“

„Chtěl jsem…“

Ve světlech se ukázala tmavá skvrna na mladíkových džínsech. Táhla se od rozkroku až ke kotníku, jak po látce stékala moč.

„Nedokázal jsem se ovládnout.“ Vinnie zrudl rozpaky a odvracel pohled od Cory.

„Na tvém místě bych dopadl stejně,“ utěšoval ho profesor Conklin.

Vinnie hleděl na podlahu.

„Když už o tom mluvíme…“ Balenger vytáhl z ruksaku plastovou láhev s širokým hrdlem. „Řešil jsem identický problém. Jestli se beze mě chvíli obejdete, našel bych si dál v chodbě kousek soukromí.“

„Ale nechoďte moc daleko,“ varoval profesor. „Právě jsme se poučili, jak nebezpečné může být, když se rozdělíme. Držte se tak blízko, ať vidíme vaše světlo.“

„A až budete hotový, měli bychom vás všichni napodobit,“ poznamenal Rick.

Balenger zvedl přilbu, seřídil lampu, která na ní byla upevněna, nasadil si ji a vyrazil. Pomalu postupoval chodbou, svítil si pod nohy baterkou a opatrně našlapoval. Minul matně nazelenalé dveře výtahu a zaprášený stůl, na němž stála váza opředená pavučinami, zastavil se v temnotě a upevnil baterku k opasku. Ve světle hlavové lampy odšrouboval nádobu a vymočil se do ní. Věděl, že ozvěna se chodbou nese hodně daleko, ale řekl si, že mu může být jedno, jestli ho ostatní slyší.

Když zašroubovával uzávěr, zaslechl zpoza rohu tichý hovor a pak slabé žuchnuti z opačné strany. Namířil reflektor na přilbě k mihotavé záři na vzdálenějším konci chodby. Po obou stranách se táhly řady dveří – optický klam způsobený úhlem, pod kterým na ně dopadalo světlo, zapříčinil, že se zdály pootevřené. Novinář odložil láhev, kterou držel v levé ruce, a pravou si stáhl zip bundy. Potom zajel dlaní pod látku a sevřel pažbu pistole Heckler and Koch ráže .40 v podpažním pouzdru.

20

Ovládej se, nabádal se Balenger v duchu. Tohle pošahané místo ti brnká na nervy. Soustřeď se. Už jsi zažil horší situace. Při vzpomínce na smrdutý pytel omotaný kolem hlavy mu vyrazil na těle pot. Ne! Na to nesmíš myslet! Co kdyby tě viděli, jak držíš zbraň? Kdyby zjistili, že jsi přišel na výpravu ozbrojený, určitě by začali uvažovat, co dalšího před nimi skrýváš.

Čekal a pátravě hleděl do stínů. Vdechoval nosem a vydechoval ústy a pokaždé na tři vteřiny zadržel dech, aby se uklidnil. Zvuk se již neopakoval. Klamný vjem mohlo způsobit cokoliv – samovolné praskání konstrukce budovy nebo vítr, který něco přirazil ke zdi. Tichý rozhovor za rohem pokračoval. Není třeba se znepokojovat, pomyslel si Balenger.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Rick od vstupu do chodby. Baterka v jeho ruce jasně zářila.

„Už končím.“ Balengerovi se podařilo zachovat zdání klidu. Vysunul ruku zpod bundy a vytáhl zip až ke krku.

„Dal jste si na čas. Už jsme si dělali starosti, že se vám něco přihodilo.“

„Dopřál jsem si chvilku ticha.“ Balenger pustil zip a sklonil se pro plastovou láhev, na omak teplou od shromážděné moči.

„Kde to mám nechat?“ zeptal se, když obešel roh a spatřil protínající se kužely světla.

„Tady ne,“ odpověděl profesor Conklin. „Nezanecháváme žádné stopy, pamatujete?“

„Uložte tu flašku do batohu,“ radil Rick. Zašel za roh a směřoval k místu, kde si před chvílí novinář ulevil.

„Všechno je někdy poprvé.“ Balenger se ujistil, že je uzávěr pevně zašroubovaný, a zastrčil přenosný pisoár do ruksaku.

Z povzdálí slyšel, jak Rick močí do své láhve. „No, řekl bych, že se blíže poznáváme.“

„Uvažovali jsme, jestli máme pokračovat,“ informovala ho Cora.

„Já už jsem v pořádku, věřte mi,“ ozval se Vinnie.

„Před chvílí jsi vypadal dost otřeseně.“

„Nic mi není,“ ohradil se Vinnie a Balengerovi se zdálo, že je pevně rozhodnut nedat před Corou najevo slabost. „Podnikli jsme rozsáhlé přípravy a vážili dlouhou cestu. Všichni jsme se na tuto výpravu těšili, nemluvě už o času a penězích, které jsme do ní vložili. Nepřipustím, abyste se kvůli mně museli vracet.“

„Jenže otázka zní, jestli to zvládneš,“ poznamenala Cora.

„Jsem v naprostém pořádku,“ stál na svém Vinnie.

„Fajn,“ řekl Rick, který si cestou zpátky zapínal batoh. „Pořád bych se rád dozvěděl, co se skrývá v apartmánu v nejvyšším patře a v Danatově trezoru.“

„Kdo je teď na řadě?“ zeptal se Conklin. „Cora?“

Mladá žena se zatvářila, jako by se chtěla vyhnout trapnému okamžiku a současně ho mít co nejrychleji za sebou.

Sotva odešla, Balenger sklopil zrak k podlaze. Ležela na ní složka s papíry.

„Našli jsme ji v kanceláři za recepcí,“ vysvětlil Rick. „Vytáhli jsme ji z registratury, protože měla zajímavý název. Hned nato jsme z vysílačky uslyšeli křik.“

Balenger papíry zvedl a posvítil si baterkou na štítek: POLICEJNÍ HLÁŠENÍ. „Jo, to přiláká pozornost.“ Otevřel složku a prolistoval obsah.

„Hotely bývají dějištěm mnoha zločinů, většinou krádeží, ale hosté se o ničem nedozví,“ poznamenal. „Poškozuje to pověst podniku. Policie obvykle drží vyšetřování pod pokličkou. Tyhle záznamy začínají nejčerstvějším incidentem a…“

Cora zaječela.

Rick bleskurychle vyběhl za roh, Balenger v těsném závěsu za ním. Slyšel za sebou dupot Vinnieho a profesora Conklina a hleděl do chodby. V komíhajících se světlech lamp viděl, jak se Cora s kalhotami na půl žerdi tiskne zády ke zdi. Vedle poloprázdné láhve ležel papírový kapesník. Žena v šoku zírala ke vzdálenějšímu konci chodby.

„Něco tam je!“ vyjekla.

Rick skočil před manželku a chránil ji tělem před možným nebezpečím. Dobrej chlap, pomyslel si Balenger. Cora si horečně vytáhla džínsy a zapnula opasek, ale celou dobu upírala vyděšený pohled do chodby.

„Vidíte něco?“ zeptal se Conklin.

„Ne,“ odpověděl Balenger a pomyslel na pistoli pod bundou.

„Já ano,“ vydechl Vinnie. „Tam.“

Ze tmy blýskaly nelítostné, kruté oči.

Nízko nad podlahou.

Balenger se částečně uvolnil. „Další zvíře.“

Spojené kužely světla odhalily hlavu vykukující zpoza rohu.

„Sakra, další kočka – albín,“ zabručel Rick.

Zvíře vycenilo zuby a vztekle zasyčelo.

„Podívejte se, jak si stráží své území,“ zašeptal Vinnie. „Nebojí se nás. Jako divoká kočka. Nelíbí se jí, že ji rušíme.“

„Ta určitě váží aspoň deset kilo,“ podotkl Rick. „Vykrmila se na těch potkanech dole.“

„Jako kluk jsem v létě jezdíval k babičce na farmu,“ vzpomínal Vinnie. „Žila tam spousta divokých koček. Udělaly si doupě v opuštěné stodole. Vychytaly všechny králíky, myši a sviště v širokém dalekém okolí. Ptáci se poučili a drželi se v uctivé vzdálenosti. Nakonec se kočky z nedostatku jiné kořisti pustily do kuřat. Potom začaly dávit kozy a…“

„Díky, Vinnie,“ ušklíbl se Conklin. „Myslím, že nám to všem došlo.“

„Co se s těmi kočkami stalo?“ zajímal se Balenger. Bílé zvíře zuřivě prskalo.

„Jeden farmář na ně nalíčil otrávené maso. Nefungovalo to, kočky byly na takovou návnadu příliš chytré a ani se jí nedotkly. Ten chlapík tvrdil, že jich viděl aspoň padesát. Prý byl rád, že stačil naskočit do auta a zmizet. Manželka našeho souseda tvrdila, že kočky napadly její dcerku, když si hrála v ohrádce na zadní verandě. Nakonec se farmáři domluvili, vyžádali si povolení od šerifa nebo od ochránců přírody, už nevím, a vyrazili s puškami na hon. Vzpomínám si, že výstřely práskaly celé odpoledne. Babička mi později řekla, že jich lovci zabili více než sto.“

„Vinnie,“ ozvala se Cora varovně.

„No co, tahle je jenom jedna. Stačí na ni zařvat.“ Rick hlasitě vykřikl, pak vytasil stříkací pistoli a namířil ke zvířeti proud octa.

Tak daleko tekutina nedostříkla, ale kočka i tak naposled zasyčela a zmizela za rohem.

„Vidíte? Nemá nás ráda o nic víc než my ji.“

Balenger si všiml, že během zmatku kolem bílého zvířete Cora uložila láhev s močí do ruksaku. Pak strčila papírový kapesník do igelitového sáčku, zabalila ho a přidala do batohu.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se jí Rick.

„Ale jo.“ Z jejího hlasu zazněl náznak omluvy. „Akorát mě překvapila. Neměla jsem tak ječet.“

„Neměli bychom toho přece jenom nechat?“ otázal se Rick přítomných.

„Hej, to nic nebylo.“ Cora v rozpacích narovnala ramena. „Všichni jsme na našich výpravách zažili pořádný úlek. Copak to nepatří k věci? Dopřát si trochu adrenalinu? Když ječím na horské dráze, taky to neznamená, že si nedám další jízdu. Pokračujeme.“

Balenger však v jejím hlase slyšel nevyřčené přesvědčení, že by udělali nejlíp, kdyby se vrátili.

„Jak myslíš.“ Ani Rickovi se do dalšího průzkumu moc nechtělo.

„Jdeme,“ zavelel novinář a podíval se na hodinky.

Půlnoc

21

Dvě hodiny od chvíle, kdy vstoupili do tunelu? Stejně jako tma, která neustále houstla, i čas jako by se stlačoval. Balenger kráčel jako poslední a všiml si, že Vinnie lehce kulhá. Lhal, když tvrdil, že není zraněný? Pak si novinář uvědomil, že mladíkovu těžkopádnou chůzi způsobuje chlad mokré nohavice.

Vyšli na balkon.

„Ne že by se mi chtělo,“ ozval se profesor, „ale tohle je možná ten nejvhodnější okamžik. Nerad bych později zdržoval.“ Vytáhl z batohu prázdnou plastovou láhev s širokým hrdlem. „Víme, že první tři místnosti, které jsme prohlédli, jsou bezpečné. Uchýlím se do jedné z nich.“

„Bezpečné, když nepočítáme mrtvou opici v kufru,“ opáčila Cora.

„Měl jsem spíš na mysli pokoj, kde visí ten drahý plášť.“

„Pane profesore,“ oslovil starého pána Vinnie, „Někdo z nás by vás měl doprovodit. Opatrnosti není nikdy dost.“

„Opatrnost nemůže uškodit,“ souhlasil Conklin.

Balenger se díval, jak dvojice otevírá dveře a zkouší podlahu, přestože je předtím unesla všech pět. Světla vstoupila do tmy.

Zatlačil rukou na zeď balkonu. Ujistil se, že je pevná, svezl se do sedu a opřel se o ni zády. I když se rozhodně necítil uvolněně, iluze odpočinku mu byla příjemná.

Rick a Cora se posadili vedle něho. Vypadali stejně unaveně, jak se Balenger cítil. Inu, tohle s člověkem udělá adrenalin, pomyslel si. Nakonec ho totálně vyčerpá.

„Můžeme ten čas nějak využít.“ Novinář se natáhl pro složku, kterou odhodil, když Cora vykřikla.

POLICEJNÍ HLÁŠENÍ.

„Chcete něco ke čtení?“ Podal Vinniemu a Coře několik papírů a nejčerstvější záznamy si nechal pro sebe.

Ten poslední byl datován 31. srpna 1968. Pokud si Balenger dobře vzpomínal, právě v tom roce přestal hotel přijímat hosty. Očekával, že budou převažovat hlášení o krádežích, což je nejběžnější zločin, k jakému v ubytovacích zařízeních dochází. Proto ho překvapilo, co se dočetl. Šlo o mnohem vážnější záležitost, která okamžitě upoutala jeho pozornost.

Vyšetřování ve věci pohřešované osoby. V srpnu, týden poté, co se z hotelu odhlásila jistá Iris McKenzieová, přijel do Paragonu policejní detektiv a vyptával se na ni. Vyrovnala účet v hotelu a odjela z Ashbury Parku – a od té chvíle o ní nikdo neslyšel a nikdo ji neviděl. Výslech podrobně zapsal neznámý zaměstnanec hotelu.

Iris McKenzieová žila v Baltimore, stát Maryland. Třiatřicet let, svobodná, reklamní textařka zaměstnaná u firmy, která spolupracovala s velkými agenturami v New Yorku. Po pravidelné letní služební cestě na Manhattan se zastavila v Ashbury Parku, aby strávila víkend v Paragonu. Alespoň telefonická rezervace naznačovala, že má v úmyslu zdržet se přes sobotu a neděli. Příjezd v pátek večer, odjezd v pondělí ráno. Místo toho se odhlásila už v sobotu kolem poledne. Balenger pojal podezření, že slečně McKenzieová rychle došlo, jak špatně byla o Ashbury Parku informována – v té době to dávno nebylo poklidné letovisko, kde se dal strávit příjemný a klidný víkend.

Člověk, jenž zapsal detektivovy otázky – podle rukopisu šlo o muže –, uvedl, že policistovi ukázal kartičku se záznamem rezervace a stvrzenku, kterou slečna McKenzieová podepsala, když se předčasně odhlásila a zaplatila účet. K ceně za ubytování byl připočten poplatek za meziměstský telefonní hovor – v 9.37 volala Iris své sestře do Baltimore. Detektiv se vyjádřil v tom smyslu, že telefon zvedl sestřin sedmnáctiletý syn a řekl tetě, že matka není doma a vrátí se až večer. Iris chlapce požádala, aby mamince vyřídil, že se ještě téhož dne vrátí do Baltimore. Pak si slečna McKenzieová vzala taxi, odjela na nádraží a koupila si jízdenku do Baltimore, kam už ovšem nedojela.

Strašně ukecaný detektiv, pomyslel si Balenger. Rozhazoval informace plnými hrstmi. Vyšetřovatel má klást otázky, ne poskytovat detaily. Ty má dodat vyslýchaná osoba.

Personál hotelu neměl ponětí, co se Iris mohlo po odchodu stát, uváděl dokument a pokračoval poznámkou, že o měsíc později přijel z Baltimore další vyšetřovatel, tentokrát soukromý, a kladl v podstatě tytéž otázky. Zástupce hotelu, který vyšetřování sumarizoval, se vyjadřoval tak, aby bylo zcela zřejmé, že Paragon nemá se zmizením slečny McKenzieové absolutně nic společného.

Balenger cítil, jak se mu zrychlil pulz. Napadlo ho, jestli dokument nesepsal samotný Carlisle. Za zábradlím se vznášela neproniknutelná tma. Novinář namířil baterku na vybledlý nafialovělý inkoust. Světlo proniklo křehkým zažloutlým papírem a vrhlo stín rukopisu na Balengerovu dlaň. Mohl by podle písma odhadnout věk? Třeba podle roztřesených tahů perem, které svírá ruka zkroucená artritidou, jíž trpěl tehdy osmdesátiletý pisatel?

Vinnie a profesor se vrátili. Balenger počkal, až Conklin uloží láhev s širokým hrdlem do batohu, a zeptal se ho: „Psal si Carlisle deník rukou, nebo na stroji?“

„Rukou. Proč se ptáte?“

„Podívejte se, jestli vám to písmo není povědomé.“ Novinář vstal a podal profesorovi záznam.

Conklin v ostrém světle mžoural brýlemi a bylo zřejmé, jak usilovně se soustředí. Dočetl dvoustránkový dokument a prohlásil: „Ano, je to Carlisleův rukopis.“

„Ukažte, podívám se,“ požádal Vinnie. Studoval záznam jako nějaký hlavolam a pak ho předal Rickovi a Coře.

„Mám pocit, že je mi o něco bližší,“ řekl Rick. „Jak jste to řekl, pane profesore? Že měl Carlisle díky steroidům a cvičení úžasně vypracovanou postavu, že? Ale mě by zajímal celkový vzhled. Jak vypadal v obličeji? Jak se choval? Aktivní a atraktivní, nebo domácky usedlý? Šarmantní, nebo naopak arogantní a nepřístupný?“

„Když byl na vrcholu sil, přirovnávali ho k divadelní hvězdě. Idol ženských srdcí. Měl prý úžasné oči, akvamarínové, jiskřivé. Mimořádně charismatická osobnost. Lidé se prý v jeho přítomnosti cítili, jako by je hypnotizoval.“

Rick vrátil hlášení o pohřešované osobě Balengerovi a zamával zažloutlým výstřižkem z novin. „Našel jsem tady jednu z těch vražd,“ informoval ostatní. „Třináctiletý kluk, který ve spánku rozbil otci hlavu baseballovou pálkou. Zasadil mu celkem dvaadvacet úderů a rozmlátil mu mozek na kaši. K události došlo v roce 1960. Ten kluk se jmenoval Ronald Whitaker. Vyšlo najevo, že jeho matka byla v té době několik let mrtvá a otec ho sexuálně zneužíval. Učitelé a spolužáci ho popsali jako tichého, uzavřeného hocha. Ale prý byl hodně náladový.“

„Společný znak obětí sexuálního zneužívání,“ podotkl Balenger. „Prožívají permanentní šok. Stud. Strach. Nevědí, komu mohou důvěřovat, a tak se neodváží nikomu svěřit v obavě, že vyjde veřejně najevo, jak trpí. Pachatel většinou vyhrožuje oběti něčím příšerným – že zabije oblíbené domácí zvíře či uřízne penis nebo bradavku, to v závislosti na pohlaví –, pokud někomu prozradí, co se děje. Současně se ovšem pachatel snaží oběť přesvědčit, že to, co jí dělá, je mezi lidmi ta nejpřirozenější věc. Některé oběti prožívají takové trauma, až nakonec vidí v každém člověku zvrhlého nepřítele a domnívají se, že se celý svět proti nim spikl a že se na nikoho nemohou spolehnout.“

Rick ukázal na dokument. „V tomto případě vzal otec Ronalda do Ashbury Parku na víkend spojený s oslavou Dne nezávislosti. Dětský psychiatr se několik týdnů pokoušel přimět Ronalda, aby promluvil o tom, co se stalo. Nakonec ze sebe hoch pravdu doslova vychrlil. Jeho otec přivedl do pokoje cizího muže a vyinkasoval od něj peníze za to, že mu dovolí strávit se synem hodinu o samotě. Ten zvrhlík dal Ronaldovi jako úplatek míček, pálku a lacinou baseballovou rukavici. Po jeho odchodu se otec vrátil do pokoje, kde se opil a potom usnul. Ronald našel pro darovanou pálku vhodné použití.“

„Třináctileté dítě,“ vydechla Cora otřeseně. „Co se pak děje s takovými jako on?“

„Kvůli svému mládí nemohl být postaven před řádný soud,“ vysvětlil Balenger. „Kdyby byl plnoletý, nejspíš by byl shledán nevinným z důvodu dočasného pominutí smyslů. V tomto případě soudce s největší pravděpodobností poslal nezletilého pachatele do diagnostického ústavu pro mladistvé, kde absolvoval psychiatrickou léčbu. V jedenadvaceti letech by byl propuštěn a jeho soudní a zdravotní dokumentace by podléhala přísnému utajení, aby se nikdo nedozvěděl o jeho minulosti a nemohl to využít proti němu. No a pak už by bylo jen na něm, jak si zařídí další život.“

„Jenže jeho život byl v podstatě v troskách,“ namítla Cora.

„Myslím, že vždycky existuje naděje,“ řekl Balenger. „Pokaždé přijde nový den.“

„Zdá se, že o těchhle věcech toho dost víte,“ podotkl Rick.

Už mě zase vyslýchá? uvažoval Balenger. „Jako novinář jsem psal o několika podobných případech.“

„Tento hotel musel do sebe nasát hodně bolesti,“ poznamenal Vinnie. „Podívejte se na tohle hlášení.“ V ruce mu zašustil papír. „Žena, které patřil ten kufr s mrtvou opicí. Co bylo napsané na té jmenovce u zavazadla?“

„Edna Baumanová,“ odpověděla Cora, která si to jméno vtiskla do paměti.

„Jo, to je ona. Edna Baumanová. Spáchala tady sebevraždu.“

„Cože?“ vyhrkla Cora.

„27. srpna 1966. Napustila si plnou vanu horké vody a podřezala si obě zápěstí.“

„Máš úžasně citlivé instinkty, Coro,“ prohlásil profesor. „Vzpomínáš, jak jsi žádala Ricka, aby se podíval do vany? Bála ses, že by tam mohlo něco ležet.“

„Skoro čtyřicet let.“ Cora se zimnične zachvěla.

„Sedmadvacátého srpna,“ řekl Rick. „Kdy byl datován nekrolog jejího manžela?“

„Dvaadvacátého srpna,“ vzpomněl si Balenger, co četl.

„Pět dní. Hned po pohřbu se vrátila na místo, kde s tehdejším manželem prožili o rok dříve svou poslední letní dovolenou,“ vmísil se Vinnie. „To léto byla možná naposled v životě šťastná. Z té doby pochází společná fotografie s manželem a opičkou. O rok později již měla zničený život. Obklopila se příjemnými vzpomínkami a dobrovolně opustila tento svět.“

„Ano,“ vydechla Cora, „tento hotel opravdu nasál spoustu bolesti.“

„Ale proč policie nebo někdo jiný ten kufr s mrtvou opicí neodnesl?“ podivil se Rick. „Proč by ho nechávali v pokoji?“

„Možná ho tam nenechali,“ řekl Balenger.

„Nechápu.“

„Co když Carlisle zavazadlo před příchodem policie odnesl a později ho do pokoje zase vrátil?“

Skupina zaraženě zmlkla. Balengerovi se zdálo, že zvenčí slyší vítr, ale pak si uvědomil, že je to vyloučeno – hotel byl dokonale izolován, aby do něj pronikly zvuky z okolního světa. Pak mu došlo, že hukot větru k němu doléhá z vyššího patra.

„Jak víte, byli jsme v pokoji s pláštěm,“ řekl profesor Conklin. „Vinnieho napadlo prohledat kapsy.“

„A našel jsem tohle.“ Mladík podal Rickovi a Coře dopis.

Cora přečetla hlavičku, datum a oslovení: „Klinika Mayo. 14. února 1967. Vážený pane Tobine.“ Rychle přejela pohledem stránku. „Poslední rentgenové vyšetření hrudníku prokázalo, že primární nádor v horním laloku pravé plíce metastazoval a ve vaší průdušnici se objevilo sekundární ložisko. Musíte okamžitě podstoupit další sérii agresivního ozařování.“

„Vsadil bych se, že tahle zpráva tomu nešťastníkovi na náladě nepřidala,“ poznamenal Vinnie.

„Tobin.“ Rick probíral papíry, které dostal od Balengera, až našel další zažloutlý novinový výstřižek. „Edward Tobin. Burzovní makléř z Philadelphie. Dvaačtyřicet let. Sebevražda. 19. února 1967.“

„Hned poté, co dostal osudný dopis,“ vydechla Cora.

„V únoru?“ podivil se Vinnie. „Bez ohledu na sebevraždu mi zima připadá jako krajně nevhodná roční doba pro výlet na jerseyské pobřeží.“

„Ale docela vhodná, když máš v úmyslu skočit do vod oceánu a zemřít na podchlazení dříve, než se utopíš.“ Rick ukázal na příslušný odstavec. „Když vlny vyplavily mrtvolu pokrytou ledem, zjistilo se, že ten chlapík měl na sobě jen kalhoty a košili.“

Balenger si znovu uvědomil, že nad sebou slyší vítr. „Dost divné, nemvslíte? Dva pokoje vedle sebe a oba spojené se sebevraždou.“

„Ani ne, když se nad tím zamyslíte,“ namítl profesor Conklin. „V průběhu let se v Paragonu vystřídaly tisíce a desetitisíce hostů. Osazenstvo pokojů se měnilo každých pár dní. Desetiletí za desetiletím. Nakonec musel být každý jednotlivý pokoj spojen s nějakou tragédií. Infarkty, samovolné potraty, mozkové mrtvice. Smrtelná zranění po uklouznutí ve vaně. Předávkování drogami. Alkoholické výbuchy. Bití. Znásilnění. Sexuální zneužívání. Manželské a obchodní podvody. Finanční katastrofy. Sebevraždy. Vraždy.“

„Radostná představa,“ ušklíbl se Rick.

„Svět ve zmenšeném vydání,“ poznamenal Balenger. „Proto Carlislea jeho hosté tak fascinovali.“

„Kalvinistický bůh, který pozoruje proklatce. Může zasáhnout, ale rozhodne se ponechat věcem volný průchod.“ Cora se neklidně rozhlédla a pohladila si paže. „Měli bychom se pohnout.“

„Máš pravdu. Jestli chceme do rána skončit, musíme vyrazit.“ Rick vstal, posbíral od svých společníků papíry, vložil je do složky a tu zasunul do kapsy ruksaku.

„Nesmíme před odchodem zapomenout vrátit ji na místo, kde jste ji našli,“ upozornil profesor.

„Nechápu, k čemu to bude dobré,“ podivil se Vinnie. „Z hotelu zanedlouho zůstane hromada trosek.“

„Ale tak zní pravidlo,“ připomněl mu Rick. „Jestli ho jednou nedodržíme, nakonec začneme porušovat všechna a stanou se z nás obyčejní vandalové.“

„Tak jo,“ odvětil Vinnie suše. „Při odchodu vrátíme tu složku na místo.“

22

Ve světle pohybujících se baterek opustili balkon a zamířili ke schodišti.

„Vypadá docela pevně,“ řekla Cora. „Ale po té hrůze, co prožil Vinnie, bychom z bezpečnostních důvodů měli postupovat jeden za druhým, aby se tlak rozložil na větší ploše.“

„Vynikající nápad,“ ocenil profesor Conklin, který byl, jak se zdálo, vždy ochoten Coru pochválit. „Kromě toho bych doporučoval udržovat větší rozestupy.“

Vytvořili řadu a pomalu stoupali do stínů. Schody občas zapraskaly a Balenger ztuhl napětím, ale dřevo drželo a novinář si pomyslel, že takové zvuky vydává každé staré schodiště, když po něm někdo stoupá.

Profesor se lekl, když ze zábradlí nad jejich hlavami vzlétl vyplašený pták. Narazil do zdi a zatřepetal křídly v panické hrůze. Oslepený chvíli kroužil kolem světel, načež zamířil střemhlav dolů a zmizel ve tmě.

„No tak z něčeho takového se staré srdce skutečně rozbuší,“ poznamenal Conklin.

Balenger se po něm ohlédl. „Jste v pořádku, profesore?“

„Lip už mi být nemůže,“ opáčil tělnatý muž a bylo slyšet, jak lapá po dechu.

„Zbývají už jenom dvě patra.“

„Výborně.“

Za zvuku kroků rozléhajících se slabou ozvěnou dosáhli pátého podlaží.

„Uf!“ Rick před něčím uskočil.

„Co je?“ vykřikla Cora.

„Tohle.“ Rick ukázal nad hlavu. „Něco mi přejelo po helmě.“

Skupina namířila reflektory vzhůru.

„Proboha, to vypadá jako…“

„Kořeny,“ dokončil Vinnie.

Z podlahy balkonu nad nimi visela změť připomínající zamotaná lana a provazy, z nichž se jako by odvíjely nitě.

„V životě jsem nic podobného… Co tam nahoře může růst?“

Došli k místu, kde schodiště pokračovalo do vyššího patra. V čele kráčel Rick, za ním Cora, pak Vinnie, Balenger a konečně profesor, jehož pomalý krok odsoudil do role zadního voje.

Balenger stál příliš nízko, aby ze svého místa spatřil část balkonu, z níž kořeny vyrůstaly. Zvedl tedy pohled ke světlíku, který se nacházel nad volným prostorem, kde již ve výhledu nebránilo žádné schodiště. Velká prosklená plocha, uspořádaná do tvaru pyramidy, jednotlivé tabule upevněny křížícími se měděnými nosníky, které stářím zkorodovaly a pokryly se zeleným povlakem.

Mnoho segmentů chybělo nebo bylo rozbito, jak za dlouhá léta těžké nánosy sněhu a ledu oslabily podpěry. Balenger si vzpomněl na skleněné střepy na podlaze haly u paty schodiště. Ano, tudy sem pronikli ptáci, pomyslel si. Poloviční měsíc zahalily mraky, otvory ve vikýři se proháněl vítr a způsoboval pískavý zvuk, kterého si novinář prve všiml. Citelně se ochladilo.

Stoupal vzhůru po schodech za Rickem, Corou a Vinniem, kteří ho předešli, a nemohl se ubránit dojmu, že zde něco nehraje. Světlík. Měl by ho vidět celý. Ještě nejsme dost vysoko, blesklo mu hlavou. Pak si uvědomil, co ho znepokojuje.

„Schody už výš nevedou,“ zavolal na své společníky. „Jsme v šestém podlaží. Měla by tady být další řada schodů k Carlisleovu podkrovnímu apartmánu v sedmém patře, ale nikde ji nevidím. Jak se dostaneme nahoru?“

„Podívejte se na tohle.“

„Kde?“

„Tamhle.“ Rick se zastavil na záhlaví schodiště a posvítil baterkou na balkon, k němuž stoupali.

Ostatní ho napodobili a kužely světla ozářily část balkonu, z níž visely kořeny.

„Je to nějaký…“ Cora úžasem zmlkla. „Pro smilování… Je to opravdu strom?“

Půldruhého metru vysoký, nakloněný a bez listí budil soucit. Hrbolatý kmen a nepěstěné větve vrhaly křivolaké stíny.

„Ale kde se tady k čertu…“

„Vyrostl ze semínka, které se sem dostalo s ptačím trusem,“ řekla Cora. „Nebo je sem zanesl vítr.“

„Ano, ale jak a v čem mohl vyrůst?“

Balenger posvítil na rozbitou keramickou nádobu. Mezi střepy ležela velká hromada hlíny, z níž vyrůstal kmen. „Tamhle máte vysvětlení. Světlík je samá díra, takže stromek měl o vláhu postaráno a přežil.“

„No, měl namále,“ odvětil Rick. „Vypadá to, že se snažil čerpat živiny z koberce a dřevěné podlahy. Proto jsou kořeny tak dlouhé. Strom zoufale shání potravu.“

„Podlaha bude v tom místě zeslabená,“ varoval profesor Conklin, který se právě zastavil za novinářem. „Vyhýbejte se mu.“

Rick, jenž kráčel v čele, vstoupil na balkon, za ním Cora a Vinnie. Balenger opustil schodiště a pátral po přístupu k Carlisleově mansardě. Ohlédl se po funícím Conklinovi.

Ozvalo se zapraskání.

23

Profesor ztuhl.

„Zdá se mi…,“ vydechl. „Schody se pohnuly.“

Další zapraskání.

Conklin váhavě postoupil o krok vzhůru.

Nové zapraskání.

„Určitě to povoluje.“

„Nehýbejte se,“ křikl Balenger. Neuniklo mu, že se schodiště lehce houpá ze strany na stranu.

Ještě jedno zapraskání.

„Mám najednou pocit, jako bych se ocitl ve člunu,“ poznamenal profesor.

Prask. Schody se znatelně zhouply.

„Kristepane!“

„Profesore, chyťte se mě za ruku.“ Rick se zapřel na vrcholu schodiště a natáhl paži dolů. „Coro. Vinnie,“ přikázal ostře, „držte mě zezadu, aby mě profesor nestáhl za sebou.“

Prask.

„Když se natáhnu,“ řekl Conklin, „změním polohu těžiště a schody se…“

Jako na potvrzení jeho obav se schodiště zhouplo ještě víc.

Rick se sklonil a natáhl paži co nejdál. „Sakra, nedosáhnu až…“

Prask.

„Zní to, jako kdyby…“ Vinnie pevně chytil Ricka, který se nebezpečně nakláněl nad uvolněnou řadu schodů.

„I když se co nejvíc natáhnu, pořád to nebude stačit.“ Conklinovi se třásl hlas.

Prask.

„Nemůžeme ho přece…“ Cora držela manžela vší silou; Rick stál na špičkách v zoufalém úsilí zachytit profesora.

„Lano!“ vyhrkl Balenger. „Kdo má lano?“

„Já,“ odpověděl Vinnie.

Novinář k němu přiskočil, rozepnul mu ruksak, hrábl dovnitř a vytáhl lano smotané do osmičky. Bylo tenké, spletené ze zkroucených provazců v plášti z modrého nylonu. Horolezecké lano.

Balenger za chraplavého oddechování uvázal smyčku, protáhl jí volný konec lana a vyzkoušel pevnost uzlu. Pak přiskočil k Rickovi a posvítil přilbovým reflektorem na profesorův zpocený vousatý obličej zrůzněný smrtelným děsem.

„Hodím vám smyčku,“ křikl Balenger.

Oči za skly brýlí vytřeštěně sledovaly, jak se schodiště pohnulo o dobrých deset centimetrů.

„Provlékněte jí ruce, stáhněte do podpaždí a upevněte si ji kolem hrudi,“ pokračoval novinář.

„Do podpaždí,“ zašeptal Conklin, jako kdyby těm slovům nerozuměl.

PRASK.

Schody poklesly a profesor sebou škubl.

„Až budete mít smyčku kolem těla, utáhněte uzel. Co nejpevněji, aby vám lano nesklouzlo.“

Žádná odpověď.

„Profesore, chápete, co vám říkám?“

PRASK.

Schodiště znatelně povolilo.

„Afe!“ Balenger švihl lanem nad hlavou a hodil smyčku Conklinovi. Proletěla tělnatemu muži kolem těla. Novinář znovu rozhoupal lano a hodil – a cítil, jak mu zabušilo srdce, když smyčka přistála na profesorovi a zachytila se na levém rameni.

„Stáhněte si ji přes hlavu!“ zařval.

Conklin celý roztřesený strčil ruce do smyčky a zoufale ji objal jako tonoucí pověstné stéblo.

„Do podpaždí! Stáhnout uzel! Utáhněte ho!“

Profesor sotva dokázal ovládat své pohyby, ale poslechl.

„Ricku! Coro! Vinnie! Chyťte konec lana!“ chrlil Balenger rozkazy. „Musíme ho někam ukotvit!“

„Sloupek zábradlí!“ křikl Rick. „Omotejte lano kolem něho.“

„Mohl by povolit!“ zarazil je Balenger. „Raději omotejte lano kolem sebe! Nakloňte se dozadu! Držte! Pořádně to škubne!“ Přehodil si lano přes hrudník a zapřel se patami. „Profesore, zkuste pomalu vystoupit nahoru!“

„Vystoupit?“ Conklin měl co dělat, aby na rozhoupaném schodišti udržel rovnováhu.

„Třeba ty schody vydrží!“

Profesor nasucho polkl a opatrně vykročil.

Schodiště se zřítilo.

24

Náraz málem strhl Balengera do propasti, ale paže a nohy naštěstí prudké škubnutí absorbovaly, i když ho náhlé stažení lana kolem hrudi připravilo o dech. Po ohlušujícím rachotu tříštěných schodů mu zvonilo v uších. Rukama v rukavicích pevně svíral lano, na němž viselo masivní závaží profesorova těla, zakláněl se co nejvíc dozadu a sípal námahou. Cítil, jak mu paty kloužou po podlaze.

„Táhněte!“ zařval na své společníky.

Tlak kolem hrudi zesílil, jak trojice zabrala a zachránila ho před pádem do hlubiny spolu s profesorem. Kdyby na sobě neměl několik vrstev šatstva – větrovka, svetr a košile –, lano by mu sedřelo kůži. Namáhavě lapal po dechu a náhle ucítil, že se Conklinův pád zastavil. Světlo reflektoru na přilbě poskakovalo pod hranou zříceného schodiště. Balenger hleděl do stínů na lano, které se vřezalo do zpráchnivělého dřeva.

„Profesore?“ zachrčel, když se mu konečně podařilo nadechnout.

Žádná odpověď.

„Proboha, profesore, slyšíte mě?“

Tiché zamumlání.

„Tak mluvte,“ naléhal Balenger. „Jste zraněný?“

„Uf.“

Novináři stékal po tvářích pot. „Profesore?“

„Já se…“

„Co?“

„Dusím.“

„To dělá tlak lana kolem hrudníku.“

„Nemůžu dýchat.“

Kristepane, nepokouší se o něj infarkt? blesklo Balengerovi hlavou. „Říkám vám, že je to od lana. Snažte se dýchat pomalu a mělce. Pomalu,“ zdůraznil. „Při hyperventilaci byste snadno zpanikařil.“

„Zpanikařil? To zatraceně… podceňujete…“

Namáhané lano pod tou tíhou lehce praskalo.

Balenger se ohlédl. „Ricku, Coro, držte lano. Vinnie, vy pojďte sem a pomozte mi ho vytáhnout.“

Vinnie pohotově přiskočil a uchopil lano nad místem, kde mizelo v propasti.

„Strašně to bolí,“ zasténal profesor, když se pohnul vzhůru.

„Za chvíli vás z té smyčky vysvobodíme.“

„To není od lana.“

„Cože?“ Balenger spolu s Vinniem táhli, co jim síly stačily.

„Noha,“ úpěl Conklin.

Oba muži u zřícených schodů zápolili s těžkým tělem. Objevila se přilba s lampou, upevněná řemínkem pod bradou. Následoval vyděšený vousatý obličej a ve světle vlastního reflektoru Balenger viděl, že čelo a tváře starého muže zbledly ještě povážlivěji. To už se nad okrajem propasti vynořila ramena.

„Au.“ Profesor přišel při pádu o brýle a bez nich působily jeho oči, rozšířené přívalem adrenalinu, velmi zranitelným dojmem.

Balenger a Vinnie zatáhli ze všech sil.

Profesor zalapal po dechu. „Zachytil jsem se.“

Balenger cítil, jak Rick a Cora napínají lano a chrání ho tak před pádem do hlubiny. Slyšel, jak manželé hlasitě oddechují námahou.

„Vinnie,“ zachraptěl, jako kdyby polykal písek. „Pusťte lano a vytáhněte profesora na balkon. Já lano přitáhnu a pomůžu vám.“

„Jste si jistý, že ho udržíte?“

Balenger se odpovědi vyhnul. „Pomalu pusťte lano.“

Vinnie postupně uvolňoval sevření. Jakmile se profesorova tíha plně přenesla na novináře, mladík se přisunul k okraji jámy. Sklonil se, popadl Conklina za levou paži a zatáhl.

Profesor sebou cukl, ale jinak se nepohnul.

„Vidím to,“ oznámil Vinnie. „Zachytil se předkem bundy o zlomené prkno.“

„Víte, co máte dělat,“ zasípěl Balenger vyčerpaně.

„Co?“

„Nůž přece. Proto ho nosíte. Rozřízněte mu bundu.“

Zdálo se, že si Vinnie teprve nyní vzpomněl, že má nůž. Uvolnil klipsu v kapse džínsů, otevřel ostří a začal pižlat tkaninu. Na krátký okamžik mu zrak padl do bezedné propasti, která zůstala po zříceném schodišti, a zachvěl se hrůzou.

„Hotovo,“ ohlásil, zavřel nůž a zastrčil ho do kapsy. Pak přiskočil zpátky k Balengerovi a popadl lano.

Zatáhli – a tentokrát se profesor pohnul. Pomalu a bolestně, ale snažil se pomáhat, co mu věkem ochablé síly dovolily. Vzepřel se lokty o balkon a současně s tím, jak Balenger a Vinnie táhli za lano, se pracně soukal vzhůru a po několika vteřinách usilovné námahy přehodil přes okraj jámy koleno. Novinář v duchu vítězně zajásal. Ručkoval po laně k profesorovi a s mladíkovou pomocí ho odtáhl do bezpečí.

To už vedle nich stáli i Rick a Cora. Starý pán ležel na zádech a sípavě lapal po dechu, zatímco Balenger uvolnil smyčku a přetáhl mu ji přes hlavu.

„Už se vám dýchá líp?“ Novinář spěšně nahmátl profesorovi pulz.

Conklin zhluboka nasával vzduch a jeho hrudník nadzvedával rozřezanou bundu.

Balenger napočítal sto čtyřicet tepů za minutu. S takovou frekvencí se setkáte u běžce, který má za sebou několik poctivých kilometrů, ale u netrénovaného obézního muže je na pováženou. „Pořád vás bolí na prsou?“

„Už je to lepší. O hodně. Konečně můžu dýchat.“

„Ach, do prdele,“ zaklel Rick tiše.

„Podívejte se na jeho levou nohu,“ vydechla Cora.

Balenger zaregistroval silný pach mědi. Sjel pohledem k profesorově nohavici a viděl, že je od pasu k chodidlu nasáklá krví.

Conklin zasténal.

25

„Tak dobře, lidičky. Teď mě poslouchejte,“ řekl Balenger.

Z profesorova stehna se proudem řinula krev a Cora se v hrůze odvrátila.

„Zapomeňte, co cítíte, a dělejte přesně to, co vám řeknu,“ naléhal Balenger.

Rick si zakryl ústa rukou.

„Na tohle teď nemáme čas,“ prohlásil Balenger důrazně. „Všichni dávejte pozor. Budete dělat to, co vám řeknu.“ Vytáhl nůž, otevřel ho, rozřízl profesorovi po celé délce levou nohavici a odhrnul látku stranou. „Kdo má lékárničku?“

Profesor ucukl a zasténal. Ve stehně se šklebila deset centimetrů dlouhá hluboká tržná rána, z níž se proudem řinula krev.

„Kdo má tu zatracenou lékárničku?“ vyštěkl Balenger.

„Eee…, lékárničku.“ Vinnie v šoku mrkal „Rick. Myslím, že ji má Rick.“

„Ano,“ zachraptěl Rick jako omámený. „Mám ji.“

„Tak ji vytáhněte. Hned! Pohyb!“ Balenger utáhl profesorovi lano kolem stehna nad ránou. „Kdo má kladivo!“

Cora se pomalu otočila a donutila se podívat na krev. V prudkém světle její rusé vlasy ostře kontrastovaly proti bledé pleti. „Já.“

„Dejte mi ho!“

Cora se s vypětím vůle přiměla k pohybu a vytáhla kladivo z pouzdra zavěšeného na opasku.

Balenger vsunul držadlo nástroje pod lano a otáčením utáhl škrtidlo kolem Conklinova stehna. Krvácení ustalo. „Podržte to.“

Novinář převzal od Ricka lékárničku. „Láhev s vodou. Vytáhněte ji. Nalijte vodu na ránu. Kdo má lepicí pásku?“

„Já,“ přihlásil se Vinnie, který se pomalu vzpamatovával z šoku.

„Připravte ji.“

„Pásku? Používáme ji na zalepení ostrých hran na potrubí, abychom se nepořezali. K čemu nám…“

„Udělejte, co vám říkám.“

Balenger uvolnil zip na červené plátěné brašně s nápisem ProMed a otevřel obě přihrádky. Už už se chystal do lékárničky sáhnout, ale zrak mu padl na špinavé pracovní rukavice. Se zabručením si je stáhl a spěšně je vyměnil za tenké chirurgické, nevšímaje si svíravého pocitu. „Coro, vy máte volnou pravou ruku. Posviťte mi sem.“

Ve spěchu vylovil několik sterilních balíčků s tampony nasáklými dezinfekcí a otevřel je. „Ricku, lijte na ránu vodu. Coro, posviťte mu.“

Rukávem bundy si setřel z čela pot a hleděl na růžový proud vody. Rozšklebená rána už nekrvácela a novinář viděl potrhanou svalovou tkáň. „Tepna naštěstí zůstala neporušená.“ Pomocí tamponů odstranil špínu z okrajů, pak se naklonil a zadíval se na kus ostrého dřeva, který trčel hluboko ve stehně. „Kdo má Leathermanův nůž?“

„Já,“ ozval se Rick.

„Dejte mi ho.“

Rick otevřel pouzdro a podal nástroj Balengerovi.

Novinář vysunul kleště s dlouhými hroty. „Nepřestávejte vymývat ránu. Jak se cítíte, profesore?“

„Bolí to.“

„To si umím představit.“

„Lano.“

„Moc utažené?“

„Ano.“

„Jestli je to jediná bolest, kterou cítíte, pak jste na tom dobře. Škrtidlo nejen zastaví krvácení, ale nedostatečný přívod krve ránu otupí. Ale nemůžeme je nechat utažené moc dlouho. Tu máte, polkněte to.“ Balenger roztrhl dva balíčky tylenolu forte a podal zraněnému čtyři tablety. „Není to vicodin, ale pořád lepší než nic.“

Conklin si vložil prášky do úst. Rick mu pozvedl hlavu a dal mu napít vody.

„Baterka,“ povzdechl si profesor. „Když se ty schody zřítily, vypadla mi z ruky.“

„Máme jich spoustu,“ uklidňoval ho Balenger.

„Jenže Rick o tu svou už taky přišel.“

„S tím si nedělejte starosti. Zbyly nám ještě tři.“ Novinář očistil dezinfekčním tamponem hroty kleští; do nosu mu pronikly ostré páry alkoholu. „Jdeme na věc. Coro, držte prosím to světlo tak, aby se nehýbalo.“

Vložil kleště do zející rány, sevřel špičkami hrotů kus dřeva těsně nad místem, kde vnikal do svalu, a jemně táhl. Za okamžik úštěpek uvolnil.

Profesor zalapal po dechu.

„Nejhorší máme skoro za sebou,“ těšil ho Balenger. „Sviťte pořádně, Coro. Ještě vodu, Ricku.“ Po odplavení zbytku krve spatřil reportér další třísku, mnohem menší, sotva viditelnou v záhybech porušené tkáně.

Potlačil chvění rukou, znovu vložil kleště do rány a snažil se sevřít konec třísky. Za neustálého sténání zraněného se mu to konečně podařilo a druhý kousek dřeva byl venku.

Soustředěně hleděl do rány a napínal zrak, zda neuvidí další cizí tělíska. Pak zvedl otevřený nůž, očistil ho tamponem a s velkou opatrností přejížděl špičkou ostří po obnažené tkáni. Nevšímal si profesorova hekání a pokoušel se zachytit náznak odporu v měkkém mase, cokoliv, co by napovídalo, že neodstranil všechny pevné nečistoty. Když nic nenašel, spokojeně vydechl a odložil primitivní chirurgické nástroje.

„Ta rána by potřebovala zašít,“ poznamenala Cora, bledá jako stěna. „Spoustu stehů.“

„Taky že ano,“ souhlasil Balenger. „Prozatím to však musí stačit. Ještě to vymyjte,“ požádal Ricka. Odšrouboval uzávěr tuby a nanesl do rány bohatou vrstvu antibiotické masti. „Zatím dobré, profesore?“

„Je mi na zvracení.“

„O tom nepochybuju. Nemáte daleko k šoku. Ale jste fantastický pacient a za odměnu vás provizorně sešiju. Vinnie, pojďte sem a klekněte si vedle mě… Výborně. Tak, teď si sundejte rukavice a vezměte si ty z lékárničky… Fajn. No a nyní stlačte ránu k sobě.“

„Cože?“

„Stlačte okraje rány k sobě.“

„Zbláznil jste se?“

„Jinak se to udělat nedá. Musíte je držet přiložené těsně u sebe a já je zajistím.“

„Proboha svatého, čím je zajistíte?“

„Instalatérskou páskou.“

„Do prdele, to si snad děláte srandu, ne?“

„Tak nic. Když na to nemáte žaludek…“ Balenger se otočil k Rickovi. „Pojďte sem, nasaďte si latexové rukavice a stlačte ránu.“

„No dobře, dobře,“ ohradil se Vinnie. „Zvládnu to.“ Přitiskl okraje rány k sobě.

Vyřinula se z ní mast zředěná krví a profesor zaječel.

„Já vím, máte to těžké,“ řekl Balenger Conklinovi. „Ale za chvíli budeme hotoví. Slibuju. Teď vás však musím požádat o něco velmi obtížného.“

„Panebože, ani si nechci představit, co to asi bude.“

„Držte koleno napnuté a Rick vám zvedne nohu.“

„Aúú,“ zaúpěl Conklin, „to teda bude fakt obtížné.“ Zavřel oči a obrnil se proti bolesti.

„Připraven?“

Profesor beze slova přikývl.

„Ricku,“ požádal Balenger, a zatímco mladík zvedl nohu a Vinnie držel ránu, odmotal z cívky kus instalatérské pásky, od jejíhož stříbrného povrchu se doráželo světlo. Konec přitiskl pod ránu a začal profesorovi omotávat stehno. Jak postupně zranění mizelo pod páskou, Vinnie posunoval ruce v rukavicích výš, ale pořád tiskl roztřepené okraje k sobě. Profesor vydával kvílivé zvuky a zdálo se, že se mučivou bolestí rozpláče.

Balenger omotával stehno a stahoval pásku co nejsilněji. Přidal druhou vrstvu a pak pro jistotu třetí a ještě čtvrtou. „Výborně, Ricku, můžete tu nohu položit.“

Mladík se sice snažil postupovat co nejšetrněji, ale profesor se přesto křečovitě zachvěl a vykřikl.

„To bychom měli,“ oddechl si Balenger. „Teď zjistíme, jestli nám obvaz někde neprosakuje.“ Odmlčel se a pak s nadějí v hlase požádal: „Coro, uvolněte prosím to lano.“

Skupinka ztuhla napětím, když Cora vytáhla rukojeť kladiva ze smyčky a povolila škrtidlo. Balenger posvítil baterkou na izolační pásku a všichni ho sledovali pohledem.

„Brní mě celá noha,“ postěžoval si profesor.

„Dobré znamení,“ konstatoval Balenger. „Víme, že se vám obnovuje krevní oběh.“

„Cuká to,“ zaúpěl Conklin. „Bolí. Bože.“

Balenger pozoroval instalatérskou pásku a v duchu se modlil. Pátral, zda se mezi okraji překrývajících se vrstev neobjeví kapky krve. „Vypadá to dobře,“ zamumlal po chvíli. Stříbrný povrch pásky zůstával neposkvrněný.

Vzal profesora za zápěstí a kontroloval pulz. Na náramkových hodinkách odměřil patnáct vteřin a vynásobil počet tepů čtyřmi. Sto dvacet. Tepová frekvence klesla na méně hrozivou úroveň. Když uvážím, čím ten staroch prošel, není to tak zlé, pomyslel si. Páskou nepronikla ani kapka krve. „Jo, vypadá to dobře.“

Pak Balenger vytáhl z náprsní kapsy bundy mobilní telefon.

26

„Co to děláte?“ podivil se Conklin.

„Volám záchranku.“

„Ne.“ Profesor v sobě našel dost síly, aby zvýšil hlas. „Nedělejte to.“

„Nemáme na vybranou. Tohle je vážná věc, Bobe. Potřebujete sanitku. A nemocnici. Šití, antibiotika, protišokovou léčbu a možná i EKG. Kdyby tam ta páska zůstala příliš dlouho, chytil byste gangrénu.“

„Záchranku volat nemůžete.“

„Poslyšte, s takovým zraněním si nesmíme zahrávat. To, že jsem zastavil krvácení, ještě zdaleka neznamená, že jste mimo nebezpečí.“

„Ne,“ trval na svém Conklin. „Schovejte ten telefon.“

„Ale on má pravdu, pane profesore,“ ozvala se Cora. „Měli bychom vás co nejrychleji dostat do nemocnice.“

„Ven.“

„Cože?“

„Odveďte mě ven a potom zavolejte ambulanci. Kdyby vás záchranáři našli tady v budově, informovali by policii a všichni byste byli zatčeni.“

„Komu sakra záleží, jestli ho zatknou?“ vybuchl Vinnie.

„Tak mě přece poslouchejte,“ naléhal profesor. „Viděli jste ty pozlacené baterie v koupelnách. Mramorové schodiště. Křišťálové lustry. Technicky vzato jsme se do hotelu vloupali. Policie vás zatkne pro podezření z krádeže.“ Conklin se zhluboka nadechl a otřásl se. „Strávíte měsíce za mřížemi. Zaplatíte tisíce advokátům a další tisíce na pokutách. To, co se mi stalo, je přesně ten důvod, proč úřady nechtějí, aby se někdo potloukal po starých budovách.“ Znovu se zachvěl. „Udělají z vás exemplární případ, aby odradili další výzkumníky. Tebe, Vinnie, vyhodí ze střední školy, kde učíš. A Ricka a Coru už nezaměstná žádná univerzita. Jestli Frank zavolá záchranku teď, zničí vám život.“

„Frank? Bob?“ podivil se Rick. „Co to má znamenat?“

„Cože? Nechápu, o co ti jde,“ řekl profesor.

„Před chvílí vás oslovil Bobe. Ne profesore, dokonce ani Roberte. Prostě Bobe. Mě by v životě nenapadlo oslovit vás křestním jménem. V motelu se sice představil, ale po třech hodinách bych si na jeho jméno v žádném případě nevzpomněl. Ale vy ne, profesore. Vy mu prostě říkáte Frank. Bože můj, vy dva jste se už setkali. Znáte se.“

„Něco si namlouváte,“ zchladil mladíka Balenger.

„Tak houby. Přišel jste jako pozorovatel a najednou z ničeho nic vedete celou akci. Dvěma z nás jste zachránil život a jednal jste přitom tak pohotově, jako kdybyste podobné situace zažíval každý den. Clint Eastwood zkřížený s doktorem Kildarem. Kdo sakra jste?“

„Nevím, o čem mluvíte,“ ohradil se Balenger. „Máme tady naléhavý případ. Potřebujeme dopravit profesora do nemocnice.“

„Ven,“ namítl Conklin. „Dostaňte mě odsud pryč. Potom zavolejte 911.“

„Trvalo nám dvě a půl hodiny, než jsme se sem dostali.“

„Protože jsme se loudali. Protože jsme všude okouněli. Když si pospíšíte, můžeme být venku za půl hodiny.“

„Rychleji, kdybychom páčidlem vyrazili ty zatracené hlavní dveře,“ podotkl Vinnie.

„Ne! Nesmí zůstat ani stopa, že jsme se sem vloupali. Kdyby se tady policie porozhlédla a našla…“ Profesor Conklin se otřásl. „Nikdy bych si neodpustil, že jsem vám zničil život. Musíte mě odvést stejnou cestou, kudy jsme přišli.“

„Jenže co váš život?“ naléhal Balenger. „Co když vykrvácíte, než vás odsud dostaneme?“

„Risknu to.“

„To je šílenství.“

„Zadrží ta páska podle vašich zkušeností krvácení na dostatečně dlouhou dobu?“ zeptal se Conklin.

Balenger neodpověděl.

„Kdo k čertu jste?“ zopakoval Rick důrazně.

„Páska,“ přerušil ho profesor. „Jak dlouho vydrží?“

„Když ji po několika hodinách odstraníme…“

„Pomozte mi vstát,“ požádal roztřesený Conklin.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Balenger.

„Zvedněte mě. Rick a Vinnie mě můžou z každé strany podpírat. Když mi pomůžete, dokážu kulhat na zdravé noze.“

„Ale…“

„Vážím přes metrák! Kdybyste mě chtěli nést, trvalo by nám to celou věčnost!“ Conklin zasténal a zatajil dech.

„Uklidněte se,“ nabádal Balenger. „Pro smilování boží, poslední, co potřebujeme, je, abyste k dovršení všeho ještě dostal infarkt.“

„Proč se tak třese?“ nechápala Cora.

„Je v šoku.“

„Už jsme mohli mít pár metrů za sebou,“ okřikl je profesor. „Zbytečně ztrácíme čas.“

Balenger se na něj pátravě zadíval. „Opravdu to chcete, Bobe?“

„Bobe,“ ušklíbl se Rick.

„Už neučím. Přišel jsem o profesuru.“

„Cože?“ vyhrkl Vinnie udiveně.

„Přikázali mi, abych s ukončením semestru vyklidil kancelář.“

„Co se sakra stalo?“

„Děkan zjistil, že pronikám do starých budov a beru s sebou studenty. Hledá způsoby, jak snížit náklady, a záminku, jak se zbavit zaměstnanců s definitivou. Rozvázal se mnou pracovní poměr, protože porušuju zákon a současně ohrožuju zdraví a životy studentů.“

„Kristepane,“ vydechl Rick.

„Jsem už starý. Nemám co ztratit, ale vy tři máte ještě kariéry před sebou. Jak jsem řekl, nikdy bych si neodpustil, kdybych vám zničil budoucnost. Pomozte mi vstát! Podržte mě! Dostaňte mě odsud!“

„Proč jste nám to neřekl?“ nechápala Cora.

„Ztrácíme čas. Musíme odsud vypadnout.“

„Jak?“ zeptal se Balenger. „Ty zatracené schody se zřítily. Obávám se, že s sebou vzaly další schodiště až do haly. Jak vás máme odsud dostat? Spouštět vás po laně z balkonu na balkon?“

„Musí tady být nouzové schodiště. Nejspíš vedle výtahu.“

„A kde je k čertu ten výtah?“

S pomocí baterek se rozhlíželi kolem sebe.

„Tamhle. Chodba,“ ukázal Rick.

Nemusel nic vysvětlovat. V šestém patře se podél každé sekce balkonu nacházela pouze jedna řada pokojů. Kdyby nebyla jejich okna zakryta okenicemi, nabízela by výhled na město, promenádu a oceán. Chodba tedy nemohla vést k pokojům a jejím jediným účelem tedy byl přístup k výtahu a nouzovému schodišti.

„Prověřme to,“ navrhl Balenger.

„Vezměte mě s sebou,“ naléhal Conklin. „Držme se pohromadě. Ricku, Vinnie, pomozte mi.“

Oba mladíci zvedli sténajícího profesora na nohy. Starý pán se jich držel kolem ramen a balancoval na nezraněné noze. Z obočí mu do vousů stékal pot. Podpírán z každé strany pomalu kulhal za ostatními.

Balenger kráčel v čele a mířil k chodbě.

Cora jej dohonila. „Tamhle jsou dveře výtahu.“

Bez povšimnutí minuli filigránově zdobený kov a pokračovali k dalším dveřím, označeným tabulkou s nápisem POŽÁRNÍ SCHODIŠTĚ.

„Konečně jedna dobrá zpráva,“ poznamenal Balenger.

Otevřel dveře a škubl sebou leknutím, když mu cosi přeběhlo přes nohy. Cora zaječela. Něco zasyčelo a proběhlo kolem výtahu na balkon. Balenger už už sahal pro pistoli, když Rick vykřikl: „Další zasraná bílá kočka! Ten barák je těch potvor plný.“

„Ne,“ opravil ho profesor. „Nebyla to další bílá kočka.“

Upadá do deliria, pomyslel si Balenger.

„Ta samá,“ vysvětlil svá slova profesor.

„Ta samá? Co je to za nesmysl?“

„Podívejte se na zadní nohy.“

Balenger posvítil na zvíře, které v panice nemotorně prchalo do bezpečí. Vzápětí obrátili stejným směrem baterky i Cora a ostatní. V záři paprsků se tvor proplétal přes balkon kolem groteskního pavoučího stromu, který vyrůstal z podlahy.

Ale bílá kočka byla také groteskní.

Rick dávivě zaúpěl a odplivl si, „Tři zadní nohy. Má tři zadní nohy. Podobně jako ta, kterou jsme viděli v tunelu.“

„Ne podobně,“ nesouhlasil profesor slabým hlasem. „Mutace tohoto druhu jsou velmi neobvyklé. Pravděpodobnost, že by se vyskytla u dvou jedinců v tak malém prostoru, je mizivá.“

„Takže stejná kočka?“ ujišťoval se Balenger.

„Ta, kterou jsme viděli ve čtvrtém patře.“

„Ale to je vyloučeno,“ namítla Cora.

Balenger pochopil a cítil, jak se mu do žil vlévá adrenalin.

„Dveře z tunelu do hotelové kotelny jsme zavřeli. Vím to naprosto bezpečně. Trvala jsem na tom, abychom to udělali,“ prohlásila Cora. „Tak jak se sem ta kočka, ke všem čertům, dostala?“

„Jednou z těch děr, které podle profesora prokousali v betonu potkani,“ nabídl Vinnie řešení.

„Možná,“ odtušil Balenger.

„Žádné možná,“ ohradil se Vinnie. „Je to jediné vysvětlení, jak se sem ta potvora mohla dostat.“

„Není.“ Balenger se vrátil na balkon a zastavil se u zábradlí. „Existuje jiná možnost.“

„Nechápu jaká.“

„Někdo přišel po nás a nechal ty dveře otevřené.“

Až na vítr kvílející děrami ve světlíku nad jejich hlavami se v hotelu rozhostilo hrobové ticho.

Pak je přerušil vysoký kovový zvuk. Pomalý, rytmický. Krásný, ale smutný.

„Moment,“ vydechla Cora. „Co je zas tohle!“

Osud, blesklo Balengerovi hlavou. Otvory ve světlíku k nim vítr přinášel vzdálené klang klang klang uvolněného plechu na opuštěném činžáku dva bloky na sever – zvuk zezdola však nepřehlušil.

Lyrický. Děsivě evokující. Jako by se mu do mozku ta slova přímo vypalovala.

Širší než…

Přecházím tě…

V temné propastí pod nimi si někdo pískal Měsíční řeku.

27

„Kristepane.“ Cora odskočila od balkonu.

Ostatní ji spěšně následovali.

„Tam dole někdo je,“ zamumlal Vinnie.

Pískání pokračovalo a stoupalo ozvěnou ze tmy. Jímavá melodie vyvolávala snové představy zlomených srdcí a touhy odejít. Přesně tak, řekl si v duchu Balenger. Co bych teď dal za to, kdybych mohl odejít.

„Kdo?“ zašeptal Rick.

„Že by hlídač?“ ozval se Vinnie neslyšně.

„Policie?“ Cora zhasla lampu na přilbě i baterku.

Kéž bychom měli to štěstí, pomyslel si Balenger.

Vinnie a Rick také zhasli a pak se Cora natáhla a vypnula profesorův reflektor. Šero kolem nich zhoustlo, prozařované jen Balengerovou baterkou a lampou.

Neutichající pískaní vykouzlilo v novinářově fantazii obrázek životních ztroskotanců, kteří hledají duhu nad řekou.

„Zhasněte,“ zašeptal Rick naléhavě. „Třeba o nás ten člověk dole neví.“

„Jistě,“ opáčil Balenger, ale nechal svá světla rozsvícena. Promluvil normálním hlasem, který ve srovnání s šepotem ostatních zněl jako hlasitý křik. „Policista se prochází temnou halou, píská si písničku, kterou jste hrál na piano, a neví o nás.“

„Ach,“ vydechl Rick.

„Tak kdo?“ zeptal se profesor, hlas slabostí tichý a nesrozumitelný.

„Navrhuju, abyste si všichni vyměnili baterie ve svítilnách. Hlavové lampy chvíli vydrží, ale baterky už blednou. Musíme se připravit.“

„Na co?“

„Udělejte, co vám říkám.“ Kužel světla z Balengerovy baterky se zúžil a změnil barvu z bílé na žlutou. Novinář vylovil z batohu nové monočlánky, odšrouboval zadní uzávěr svítilny a vyměnil vybité baterie. Světlo se znovu rozzářilo plným jasem.

Zamířil do kouta a chystal se staré monočlánky zahodit.

„Ne.“ Profesorovi se chvěl hlas. „Nezanecháváme po sobě žádný odpad. Místo musí zůstat v původním stavu.“

Balenger s netrpělivým povzdechem uložil staré baterie do ruksaku a poslouchal, jak jeho společníci rovněž mění monočlánky ve svítilnách. Kdyby to tak byly pistole, blesklo mu hlavou.

Pískání se zvedlo do zpěvného trylku a zmlklo. Ticho narušovala jen meluzína ve světlíku a vzdálený cinkot uvolněného plechu.

Ať je tam dole kdokoliv, ví o nás a dal nám to najevo, pomyslel si novinář. Vypadalo by podivně, kdybychom nezareagovali. Je nejvyšší čas zjistit, s čím máme co do činění.

„Hej!“ křikl do haly.

Ozvěna zvolání po několika vteřinách utichla.

„Pracujeme pro Jersey City Salvage,“ pokračoval Balenger, „společnost, která příští týden začne tento barák rozebírat! Je s námi příslušník ochranky! Máme právo zde být, což se o vás říct nedá! Dáváme vám možnost odejít, než zavoláme policii!“

Ozvěna se znovu vytratila do ticha.

„No dobře, vybrali jste si sami!“

Zezdola náhle křikl pronikavý mužský hlas: „To pracujete v noci?“

„Pracujeme tehdy, kdy nám to přikáže šéf! Ve dne nebo v noci! Žádný rozdíl! V těch starých barácích je stejně vždycky tma!“

„Závidím vám ty prachy, co dostanete za přesčasy!“

Skutečnost, že slyší pouze jeden hlas, Balengera povzbudila. „Hele, já nemám čas ani náladu se s vámi vybavovat! Radím vám, abyste se odsud klidil! Tohle místo je dost nebezpečné!“

„Jo, to vidím podle zřícených schodů! Bál jsem se, že z toho kraválu ohluchnu! Ale odejít? Kdepak, nám se tady líbí! Dalo by se říct, že jsme ve tmě doma!“

Nám? pomyslel si Balenger. Jsme? Zezdola zaslechl chechot.

„Na to vemte jed,“ přidal se druhý hlas. „Tmu přímo milujeme.“

„A co to bylo před chvílí za řev?“ zajímal se první hlas. „Někdo si spletl Halloween?“

Balenger hleděl dolů do temnoty. Slyšel, jak na podlaze šoupou kroky několika lidí, ale neviděl žádné světlo.

Otočil se ku skupince. „Coro, zavolejte 911.“

„Má pravdu, profesore,“ pípl Vinnie a podepřel Conklina pevněji.

„Já osobně kašlu na to, jestli někomu z nás policie zničí život,“ prohlásil Balenger. „V dané chvíli chci zajistit, aby nám život vůbec zůstal.“

„Skutečně si myslíte…?“ načal Rick otázku.

„Coro,“ zopakoval Balenger výzvu, „zavolejte záchranku.“

Žena již držela mobilní telefon v ruce a vyťukávala čísla. Skupinka ji ze stínů pozorovala.

„Záznamník,“ zamračila se. „Zatracený záznamník.“

„Cože?“ Balenger jí vzal telefon.

„Hej,“ křikl zezdola první hlas, „jestli se zkoušíte dovolat na 911, čeká vás velké překvapení!“

Balenger si přitiskl telefon k uchu, ale slyšel jen ženský hlas oznamující: „Vzhledem k vysokému počtu příchozích hovora jsou všichni dispečeři momentálně zaneprázdnění. Počkejte prosím, až se linky uvolní, naši zaměstnanci se vám budou věnovat.“

„Počítám, že nejste zdejší!“ zavolal hlas z haly. „Jinak byste to věděli! Hlásili to v televizi! Místní záchranka zavedla nový telefonní systém! Pochopitelně nefunguje! Nikdo se tam nedovolá! Opraví to až v pondělí – teda pokud tomu chcete věřit!“

Nahraná zpráva se opakovala. „Vzhledem k vysokému počtu příchozích hovorů…“

„Běžná policejní linka je celou dobu zahlcená!“ doplnil druhý hlas. „Trvá nejmíň půl hodiny, než se vám někdo ozve!“

„Pokrok!“ uchechtl se třetí hlas. „Všechno musí být nové, podle poslední módy a tak složité, že se v těch podělanejch krámech nikdo nevyzná a neví, jak fungujou!“

Jsou tři. Balenger se zachvěl.

„Pokud fungujou!“ doplnil druhý hlas. „Když byl tenhle starý hotel v provozu, lidi ještě uměli vyrábět spolehlivé věci.“

„Budovy se stavěly tak, aby vydržely!“ křikl první hlas. „Hele, co kdybyste nám řekli něco víc o těch zlatých příborech, jak jste o nich mluvili?“

Balenger vrátil mobilní telefon Coře. „Všichni si sbalte své věci. Leathermanův nůž. Instalatérskou pásku. Lano. Kladivo. Lékárničku. Nevíme, co budeme kdy potřebovat.“ Zacvakl zavírací nůž a pověsil ho na klipsu do kapsy. „Máte všechno? Tak jdeme.“

„Kam?“ Profesor sténal bolestí a vrávoral mezi Vinniem a Rickem.

„Existuje jediné místo, kam můžeme jít. Dolů. Jisté je jedno – nesmíme tady zůstat trčet. Pasivita je nebezpečná. Když budeme pasivní, prohrajeme.“

28

Balenger opět kráčel v čele. Vrátil se do chodby, zastavil se před otevřenými požárními dveřmi a posvítil na úzké příkré schodiště plné špíny a pavučin. Když se k němu ostatní připojili, povolil zip bundy, sáhl dovnitř a vytasil pistoli.

„Ach, panebože, zbraň,“ zaúpěla Cora.

„Co jste sakra zač?“ vyhrkl Rick a hleděl na novináře s netajeným nepřátelstvím.

„Váš strážný anděl,“ odpověděl Balenger. „A teď tiše. Snažte se působit co nejméně hluku, aby nepoznali, kde jsme. V dané chvíli nám postačí moje světlo.“

„Hej!“ křikl první hlas zpod balkonu za nimi. „Položil jsem vám otázku! Proč nám nereknete víc o těch zlatých… Jak jste to říkali? Pozlacené příbory? Slyšeli jsme vás.“

„Starožitné jídelní soupravy,“ přidal se druhý hlas. „Za ty lidi hodně platí!“

Balenger pomalu sestupoval úzkým schodištěm. Okolní prostor jako by ho dusil. Opatrně zkoušel každý stupeň, zda prkna drží pevně, ale pořád se nemohl zbavit úděsné představy, že se pod ním schody propadají. Za ním šla Cora tiše jako myška, zatímco Vinnie a Rick, kteří se museli natočit bokem, protože mezi sebou podpírali profesora Conklina, se přes veškerou snahu nedokázali vyhnout hluku. Jejich kroky duněly, bundy se otíraly o stěny. Temná šachta schodiště jako by zesilovala jejich oddechování.

Balenger sešel na podestu k zavřeným dveřím, které s největší pravděpodobností vedly na páté patro. Skrývá se za nimi někdo? Vystoupí ze stínu, sotva ho minou? Hlava se mu točila jako při pádu z velké výšky. Zamrkal, zhasl baterku a zavěsil ji do pouzdra. Pak si sundal přilbu, podržel ji na délku paže v úrovni hlavy a se světlem namířeným na dveře ustoupil ke stěně. Přitiskl se k ní, zastrčil pistoli za opasek a volnou rukou pootevřel dveře na malou skulinu. Chvíli naslouchal a potom vytáhl pistoli a pažbou dveře úplně otevřel. Kdyby na ně někdo číhal, světlo by ho oslnilo a zaútočil by na ně, protože by se domníval, že vetřelec má přilbu na hlavě. Jistě by ho nenapadlo, že ve skutečnosti ji drží od těla.

Nic se nestalo.

Balengerovi vyschlo v krku, zato dlaně se mu silně potily. V žaludku cítil střídavě spalující žár a hned zase ledový chlad. S pistolí připravenou k palbě nahlédl kolem rámu dveří do opuštěné chodby. Nezdálo se mu, že by něco nebylo v pořádku, žádné nebezpečí jim zatím nehrozilo. Na okamžik uklidněný přikývl, zavřel dveře a nasadil si přilbu. Pak se otočil a pokračoval po schodech do nižšího patra. Schodiště mu připadalo ještě užší a temnější, atmosféra dusivější.

Za ním sténal profesor, jehož zdravá noha sotva unesla váhu těla. Vinnie a Rick ho z každého stupně v podstatě snášeli. Dělají strašný kravál, vztekal se novinář v duchu. Takhle nás uslyší.

Pak zaslechl jiné zvuky – vzdálený dusot nohou stoupajících po schodech.

„Pst,“ zadržel své společníky. Ztuhl uprostřed kroku a soustředěně naslouchal. Ano, někdo se blíží. Neviděl však žádné odrazy světla, což znamenalo, že ti lidé jsou ještě hodně dole. A také to, že jeho reflektor zatím není zespod vidět.

Spatřil další dveře, deset schodů pod sebou. Pootevřené. Balenger si uvědomil, že vedou na čtvrté patro, kde Vinnie propadl shnilou podlahou a kde podruhé narazili na bílou kočku. Určitě tam pronikla právě tudy.

Novinář potichu sestoupil na odpočívadlo, otevřel dveře dokořán a napjatě čekal, až se k němu připojí ostatní, aby ho následovali do chodby. Jakmile byli všichni uvnitř, zavřel dveře a odvedl skupinku za roh do úkrytu na balkoně. Pak zhasl lampu na přilbě. Protože baterku měl dávno schovanou v pouzdru na opasku, ocitli se v téměř neproniknutelné tmě, narušované pouze bledým měsícem, který občas vykukoval za mraky a jeho paprsky pronikaly světlíkem o tři podlaží výš.

„Ani hnout,“ zašeptal.

Než zhasl světlo, Balenger se obrátil ke dveřím na požární schodiště a zapamatoval si jejich polohu. Teď vykukoval zpoza rohu, za nímž se kryl, a mířil pistolí do temnoty. Minuty ubíhaly nekonečně pomalu a s každou další měl v ústech vyschleji. Jazyk se mu lepil na patro a střídavé horko a zima v žaludku stoupaly do hrudníku.

Zaslechl zvuky od schodiště a prudce vydechl. Zapraskání. Zašustění oděvu o zeď. Pod dveřmi se objevilo slabounké světlo. Praskání dřeva vystřídalo skřípění pantů. Dveře se otevřely. Do chodby vyšlehly kužely světla a Balenger se bleskurychle stáhl za roh chodby.

„Myslíš, že jsou tady?“ tázal se šeptem první hlas.

„Nevidím žádné známky, že by tudy prošli,“ odpověděl druhý hlas.

„Říkám vám, že jsou pořád nahoře,“ řekl třetí hlas.

„Tak na co čekáme? Nejvyšší čas spustit večírek.“

Za tichého praskání se kroky vzdalovaly vzhůru. Světlo temnělo, až zcela zmizelo.

29

Balenger se tiše nadechl a opatrně nahlédl za roh. Pronásledovatelé nechali dveře otevřené a z tohoto úhlu novinář ještě viděl komíhající se odlesky svítilen. Počká, až se trojice dostatečně vzdálí, a pak zaujme stanoviště na schodech, odkud bude se zbraní v ruce krýt ustup Vinnieho, Ricka a Cory, kteří pomohou profesorovi dolů do haly, do tunelu a ven z budovy. Už je skoro konec, řekl si v duchu. O chlup. Bylo to o chlup, ale za půl hodiny bude po všem.

Teď již neviděl sebemenší odlesk světla. Je třeba vyrazit. Zvedl ruku k lampě na přilbě, aby ji rozsvítil, ale než se dotkl vypínač, nehybně strnul, jak ho ochromil příval ledové hrůzy – ze tmy se ozvalo zapraskání dřevěné podlahy. Ne za ním. Hluk nezpůsobili jeho společníci, ani on sám. Zapraskala podlaha před ním.

Nevyšli po schodech všichni, uvědomil si. Někdo zůstal na hlídce, kryt absolutní tmou.

V mozku se mu rozezněly poplašné zvonce. Vzpomněl si, že když nahlížel přes zábradlí do hotelové haly a volal na člověka, který si pískal Měsíční řeku, taky neviděl světlo. Jsme ve tmě doma. Milujeme tmu. Co to mělo znamenat?

Na prknech někdo znovu přesunul váhu. Balenger se pohnul a zamířil pistoli ve směru, odkud se zvuk ozval. Zvedl ruku blíž k přilbě. Náhlé světlo ho dočasně připraví o zrak, ale protivník rovněž oslepne. Postačí, když cíl pouze letmo zahlédne.

Zcela nečekaně mu na předloktí dopadl prudký úder – těžká kovová trubka mířila na ruku se zbraní. Šokovaný novinář vykřikl bolestí a vzápětí ucítil, jak mu cizí ruka vykroutila pistoli ze sevření. Následovala tvrdá rána do žaludku, která mu vyrazila dech a srazila ho do předklonu. Hned nato mu kdosi podrazil nohy. Při dopadu se udeřil do spánku a do boku se mu zaryla špice boty. Potlačuje sténání se překulil do tmy a zastavil se o zeď.

„Mám ho!“ vykřikl hlas.

„Kdo je tam?“ zaječela Cora.

„A mám i něco jiného!“ radoval se hlas. „Bouchačku!“

Balenger slyšel natažení uzávěru, jak se útočník ujišťoval, že je náboj v komoře. Zatraceně, tihle vědí, jak se zachází se zbraní.

„Franku,“ vysoukal ze sebe profesor. „Co se stalo?“ zaznělo z temnoty bezmocně. „Jsi zraněný?“

Na schodech zaduněly spěšné kroky a na balkon vběhly dvě postavy. Jenže ať Balenger zkroucený bolestí namáhal zrak sebevíc, pořád neviděl žádné světlo. Copak jsem oslepl? uvažoval zoufale. Že bych si pádem na hlavu poranil zrakové nervy?

„Zatraceně chytré,“ pochválil druhý hlas.

„Říkal jsem, že to zabere,“ opáčil první hlas samolibě.

„Máš náskok,“ řekl třetí hlas. „Ukaž, taky si kopnu, abych tě dohnal.“

„Počkej. Nejdřív musíme zjistit, kdo je kdo a co je co,“ nabádal nedočkavého násilníka k trpělivosti první hlas.

Jak to, že nevidím jejich světla? Uvažoval horečně Balenger. Co se stalo s mou hlavou? Ve tmě jsme doma. Milujeme tmu.

„Co po nás chcete?“ křikl Rick.

„Především, abys držel hubu,“ odsekl první hlas.

Balenger uslyšel zasténání; připadalo mu, že ho vydal Rick. A znovu. Někdo tvrdě dopadl na podlahu.

„Mě si praštit nenecháte,“ stěžoval si třetí hlas, „ale sami se hrnete dopředu a dáváte jim nakládačku.“

„Dobře, dobře, s dalším, který nebude poslouchat, si můžeš pohrát ty,“ uklidňoval ho první hlas.

Balengera bolela hlava a zdálo se mu, že se ve tmě otáčí.

„Au!“ vyjekla Cora. „Někdo na mě sáhl!“

„To jsme jenom my, duchové,“ vysmíval se druhý hlas.

„Všichni si okamžitě lehněte na zem,“ rozkázal první hlas.

„Slyšeli jste?“ zařval třetí hlas. „Lehnout!“

Vinnie zasténal. Někdo spadl. Pak dopadlo na podlahu něco těžšího a profesor zanaříkal bolestí – když už ho Vinnie a Rick nepodpírali, neudržel se na nohou.

„Sundejte si batohy,“ zavelel první hlas.

„Přestaňte na mě sahat!“ zaječela Cora.

„Dělej, co ti říkáme!“ okřikl ji druhý hlas.

Balenger zkroucený bolestí na podlaze slyšel šustění nylonu a popruhů, jak si jeho společníci sundávali ze zad ruksaky.

„Ty taky, hrdino,“ řekl mu první hlas.

Novinář ucítil, jak mu kovový předmět dopadl na rameno. Tak rychle, jak mu rozbolavělé břicho a nakopnutý bok dovolily, stáhl popruhy a položil batoh vedle sebe.

„Podívejme se, co tady máme,“ ozval se druhý hlas.

Balenger slyšel zvuk otevíraných zipů a dopady nejrůznějších předmětů na podlahu.

„Lano, instalatérská páska, páčidlo, Leathermanův nůž, opasky s vybavením, kladivo, vysílačky, přilby, hlavovky, baterky, metrák baterií. Netuším, k čemu jsou tyhle měřáky. Sakra, s takovými zásobami by si někdo mohl otevřít železářství,“ konstatoval třetí hlas.

„Lékárnička. Svíčky. Sirky. Podívejte se, dokonce nějaké sladké tyčinky,“ doplnil seznam druhý hlas.

Podívejte se? Řekl podívejte se. Balenger to pomalu začínalo docházet. Slyšel roztržení staniolu, pak se někdo zakousl do müsli tyčinky a mlaskavě ji žvýkal – měli ho naučit, že se jí se zavřenými ústy.

„Chutná to hnusně,“ ušklíbl se druhý hlas.

„Láhve s vodou. Ale co je v těch druhých flaškách?“ podivil se první hlas.

Balenger slyšel odšroubovávání víčka.

„Smrdí to jako… chcanky! Ti pitomci s sebou tahají v batohu chcanky!“

„Možná si do nich namáčejí ty tyčinky.“

Něco plesklo na podlahu, nejspíš rozžvýkané sousto.

„Našel jsem další bouchačku!“ hlásil třetí hlas. „Co je to za… Tohle je hračka. Pitomá stříkací pistolka.“

Balenger zaslechl, jak někdo nasál vzduch nosem.

„Ocet?“ zeptal se třetí hlas. „Vy v tom máte ocet? To je stejná blbost, jako tahat s sebou chcanky.“

„Chcanky a ocet,“ shrnul první hlas.

„Nože. Mají hromadu nožů,“ pokračoval v inventuře druhý hlas.

Balenger ucítil na džínsech všetečnou ruku, a než se zmohl na odpor, i jeho nůž opustil kapsu, v níž byl zavěšen. Vzápětí ho stejná ruka připravila o náhradní zásobník, který nosil v pouzdru na opasku.

„Jo, železářství,“ potvrdil první hlas. „Nebo obchod s bodnými a střelnými zbraněmi.“

Nenechavé pařáty mu přejížděly po těle a zkoumaly kapsy. „Našel jsem mobil.“

„Já taky. Každý měl jeden.“

„Přestaňte se mě dotýkat!“ ohradila se Cora.

„Hej, musíme se ujistit, že nemáš žádné zbraně.“

„Ve spodním prádle!“

„Nechte ji na pokoji.“ Rickův zvýšený hlas vzápětí vystřídalo zasténání a pak zvuk, který připomínal smrkajícího člověka se silnou rýmou. „Ach, panebože, můj nos. Zlomili jste mi nos.“

„To jsme taky měli v úmyslu,“ poškleboval se třetí hlas. „Ještě někdo má nějaké stížnosti?“

Až na kvílení větru nad nimi zavládlo na podestě ticho.

„Konečně trocha spolupráce,“ ocenil první hlas. „Tak jo. A teď natáhněte všichni ruce před sebe.“

Balenger slyšel několik váhavých pohybů.

„Hej,“ ozval se první hlas. „Nenuťte mě to opakovat!“

Pohyby se zrychlily a i novinář teď poslušně natáhl ruce. Pravé předloktí ho v místě úderu silně bolelo a cítil, jak ho má oteklé. Ještě že mu ten úder – alespoň se zdálo – nepolámal kosti.

„Teď přitiskněte ruce k sobě,“ přikázal první hlas.

Balenger věděl, co přijde. Kdysi už podobné martyrium zažil, až na to, že tmu způsobil plátěný pytel, který měl nasazený na hlavě. Pořád ještě ho trápily zlé sny. Nejraději by se rozkřičel, bojoval, jenže byl zcela bezmocný. Oděv mu nasákl potem a silou vůle potlačoval zrychlené dýchání.

Přiblížily se kroky, podlaha zapraskala. Snažil se neucuknout a očekával úder do hlavy. Místo toho ucítil, jak mu zápěstí svazuje pevná lepicí páska a slyšel nezaměnitelný zvuk odmotávání z cívky. Tlak věznící mu ruce zesiloval s každou další vrstvou.

„Tohle tě chvíli udrží,“ poznamenal druhý hlas.

Kroky se vzdálily.

„Co to děláte?“ vyjekla Cora poplašeně.

„Sklapni a drž, nebo ti zase vrazím ruku do kalhot.“

Pak už se ozývalo jen její trhané oddechování a odmotávání pásky.

„Kdo je další na řadě? Co třeba ten hošan se zlomeným nosem?“

Páravý zvuk odtržené pásky.

„Teď ty, kámo.“

Balenger netušil, zda se výzva týkala Vinnieho, nebo profesora. Slyšel další trhání instalatérské pásky.

„A sakra, ten staroch omdlel,“ řekl druhý hlas.

Nejspíš bolestí po pádu, když narazil poraněnou nohou na podlahu, pomyslel si Balenger. Vztek mu pomáhal bojovat se vzrůstajícím strachem ze strašlivého pocitu, že se znovu dusí pod pytlem nasazeným na hlavu.

„V takovém stavu nám těžko může být nebezpečný,“ konstatoval třetí hlas.

„Přesto mu spoutej zápěstí,“ zavelel první hlas. „Už kvůli symetrii. Ruce bude mít stejně nepotřebné jako levou nohu.“

Profesor zasténal.

„Tak, teď když máme všichni své pohodlí,“ prohodil první hlas, „možná nastal vhodný okamžik, abychom si na vás trochu posvítili.“

30

Balenger ucítil na tváři závan vzduchu a uvědomil si, že jej způsobila ruka, která se mu mihla před očima a sahala k lampě upevněné na přilbě. Náhle rozzářený paprsek ho přinutil zamhouřit oslněné oči. Zamrkal a před nosem uviděl masivní přezku širokého opasku, za nímž trčela zastrčená trubka. Tak tímhle mě praštil, pomyslel si novinář. Špinavé černé kalhoty. Zrak přivykl jasu a novinář zamžoural k flekaté džínové bundě.

Až na profesorovu se rozsvítily všechny lampy skupiny a kužely světla, které křižovaly balkon, odhalily tři mladé muže. Balenger pozvedl oči k tomu, který stál před ním, a zaslechl, jak Cora zalapala po dechu. Pak uviděl příčinu a náhle měl pocit, jako by se ho někdo v zátylku dotkl kusem ledu.

Nezpůsobil to pouze pohled na noktovizor, brýle pro noční vidění, které tomu muži jako by vyrůstaly přímo z obličeje a dodávaly mu vzhled postavy z vědeckofantastického filmu. Ve tmě jsme jako doma. Milujeme tmu. Podívejte se, sladké tyčinky. Přestože Balenger tušil, co protivníkům umožňuje tak snadný pohyb v temnotě, pohled na groteskní vzhled toho člověka ho šokoval.

„Překvápko, co?“ posmíval se majitel prvního hlasu.

Balenger byl skutečně překvapený, jenže něčím jiným. Ten člověk byl vysoký a svalnatý, jeho mohutná postava ještě umocňovala dojem tvora z jiné planety. Lebku si hladce vyholil a kůže na ní i v obličeji a na části krku, jež vyčnívala z límce, hrála červenou, modrou, fialovou a zelenou barvou tetování, vířením nerozeznatelných motivů, které v Balengerovi evokovalo myšlénky na věčnou hádanku lidstva, na složité bludiště vzorů na shnilém perském koberci, na němž ležel.

„Na co čumíš?“ zeptal se první muž a namířil na novináře jeho vlastní pistolí.

„Na ty brýle,“ odpověděl Balenger.

„Jo, chytré, co? Před deseti lety prý stály majlant a armáda je přísně evidovala. Dnes je člověk koupí za pár šupů v každé prodejně vojenských přebytků.“

„Hodí se na noční lovy nebo na šmírování sousedů,“ podotkl druhý muž.

Balenger se ohlédl vlevo, mezi Coru a Ricka, který si držel krvácející nos, a spatřil o něco méně svalnatého chlapa ve špinavém tmavém oděvu, který si právě sundával infračervené brýle. Levou tvář mu hyzdil prstenec ošklivých jizev po spálenině, téměř tak bílých jako pětinohý kočičí albín. I tento mladík – Balenger odhadoval jeho věk na dvacet let – měl vyholenou hlavu. Ale nebyl potetovaný. Díky bohu, nebyl potetovaný.

„Veškerá tajemství odhalena,“ prohlásil třetí chlap a sundal si neforemné brýle, které mu zanechaly kolem očí zarudlé otlaky. Stál mezi Vinniem a profesorem zhrouceným na podlaze, a přestože i on se mohl pyšnit udělanou postavou, ve srovnání s ostatními dvěma působil jako hubeňour. I do metru devadesáti vzrůstu jeho společníků mu něco chybělo. Lebku mu kryly povojensku krátce zastřižené vlasy. „Nám patří noc.“

„Trochu zkreslují, všechno je v nich zelené.“ První muž si rovněž sundal brýle a Balenger užasl – spletité čáry tetování pokrývaly i oční víčka. „Připomíná mi to, jak mi vždycky zezelenala kůže na zápěstí, když jsem kdysi nosil laciné hodinky.“ Nadechl se a zanotoval: „Není snadný bejt zelenej.“

„To byly časy,“ řekl třetí. „Díval jsem se na Sesame Street a neměl žádné starosti.“

„Ty vole, kdy ty ses tak moh dívat na Sesame Street?“

Mluví příliš rychle. Že by byli nafetovaní? uvažoval Balenger a snažil se potlačit třas ve svalech. Jako posledně, pomyslel si. Jestli podlehnu strachu, jsem vyřízený. Pasivita znamená prohru.

„Tak, a teď bychom se mohli seznámit.“ Tetování prvního muže jako by se zavlnilo, když promluvil a pohnul tvářemi a čelistí. „Aby si k nám naši noví přátelé mohli vybudovat přátelský vztah, jak se v podobných situacích obvykle stává. Švédský syndrom. Říká se tomu tak, ne?“ zeptal se Balengera, který seděl na podlaze před ním.

„Myslím, že se to jmenuje stockholmský syndrom.“

Svalovec ho nakopl do levé nohy.

Balenger zasténal a pohladil si bolavé místo.

„Kdo se tě kurva ptal?“ vyjel potetovaný obr. „Vím naprosto bezpečně, že v tom pitomým filmu s Kevinem Spaceym, co jsme onehdy viděli, tomu říkali švédský syndrom.“

„Vyjednávač,“ upřesnil druhý chlap.

„Tak se ta kravina jmenovala? Pamatuju si akorát to, že se rukojmí snažili skamarádit se svými vězniteli. A ještě ten ohavný svetr, co měl Spacey na sobě. Vypadal jako kus hadru z popelnice. Ale možná se o švédském syndromu mluvilo v jiném filmu. Je to švédský syndrom, nemám pravdu?“

„Máte,“ potvrdil Balenger.

„Jasně že mám. Tak jo, seznámíme se. Já se jmenuju Tod. Tohle je…“

„Mack,“ řekl muž se spálenou tváří.

„Mně můžeš říkat Jad,“ dodal mladík s vojenským ježkem.

„A ty jsi…?“ zeptal se Tod.

„Frank.“

Tod se tázavě zadíval na zbytek skupinky a tetování jako by potemnělo. „Nejste zrovna zdvořilí.“

„Vinnie.“

„Rick,“ vyslovil s obtížemi své jméno mladík, jemuž oteklý nos bránil v dýchání.

„Rick a Mack. A jak se jmenuješ ty, pusinko?“ zeptal se Mack Cory. Pohladil si při tom vyholené temeno, jako by mu to působilo erotické potěšení.

Žena se představila.

„Cora. Hezké jméno.“ Mack si dál hladil hlavu.

„A ten starej?“ zeptal se Jad. Byl o něco menší a hubenější a možná proto vypadal mladší než ostatní dva, tak na osmnáct.

„Bob. Jmenuje se Bob.“ Balenger se soucitně zadíval na profesora, který ležel v bezvědomí s nohou omotanou izolační páskou a pokrytou zasychající krví.

„Rádi vás poznáváme. Těší nás, že jste se dostavili na náš večírek. Nějaké otázky?“

Všichni zajatci mlčeli.

„Ale no tak. Určitě byste se rádi na něco zeptali. Teď je k tomu nejvhodnější chvíle. Tak se ptejte. Na cokoliv. Já nekoušu.“

Mack a Jad se zazubili.

„Franku,“ vyzval novináře Tod. „Zeptej se mě na něco.“

Balenger předstíral usilovné uvažování a snahu vyhovět. „Sledovali jste nás od okamžiku, kdy jsme sestoupili do kanálu?“

„Jo. Pokoušeli jsme se zjistit, kudy se do toho baráku dostat. Ty zatracené kovové dveře a okenice nechtěly za boha povolit. Zdi jsou tak silné, že kdybychom se chtěli probourat, způsobili bychom takový kravál, že by si ho všimli i lidi, co se normálně starají jen o svoje věci. Přišli by se podívat a našli by díru. Vlezli by dovnitř a ukradli nám kořist před nosem.“

„Nebo by si toho všiml ten chlápek, co tady obchází,“ dodal Jad. Byl z trojice jediný, jehož obličej nevyvolával v Balengerovi mrazení.

„Jaký chlápek?“ zajímal se Vinnie.

„Vidíte? Atmosféra roztává. Máme další otázku. Jo, obchází tady jeden chlápek,“ řekl Tod a tetování na tvářích se mu zavlnilo. „Víme o něm, protože jsme to tady fakt dlouho sledovali. Pořád jsme nemohli vykoumat, jak se dostat dovnitř.“

„Ukázal se tady dvakrát, vždycky v noci.“ Mack konečně odtrhl pohled od Cory.

„Co dělal?“ zeptal se Balenger. Jen ať se vykecají, říkal si v duchu. Dokud mluví, nemohou ti ublížit.

„Prostě chodil kolem baráku. Prohlížel stěny a nejspíš hledal známky vloupání. Leželi jsme ve vysoké trávě o kus dál a pozorovali ho nočními brýlemi. Zdálo se nám, že kontroluje, jestli je všechno pozamykané.“

„Nebyl to hlídač? Nebo policista v civilu?“

„A co by asi v Ashbury Parku hlídal? Čistotu místních pláží?“ ušklíbl se Mack. „Nesnaž se mě rozesmát.“

„Ten chlap nebyl jako my,“ dodal Jad. „Vypadal jako slušňák. Oblek, kravata, kabát.“

„Třeba pracuje pro firmu, která to tady má rozebírat,“ nadhodil Balenger.

„Takže to není fór? Hotel se opravdu bude bourat?“

„Nejpozději za týden přijedou buldozery a jeřáb s bourací koulí,“ vysvětlil novinář.

„No, počítám, že jste nám ukázali cestu v nejvyšší čas. Další otázky? Teď máte šanci. Tak se ptejte. Otázky, prosím.“

„Můžu ho prohlédnout, jak je na tom?“ Balenger ukázal na profesora.

„Ne. Stejně pro něho nemůžeš nic udělat, nemyslíš?“

„Nemyslím. Třeba kdyby měl infarkt, mohl bych zahájit resuscitaci.“

„Jako dýchání z úst do úst a masáž srdce?“

„Ano.“

„Tak to si troufáš víc než já.“

„Přinejmenším bych mohl zajistit, aby měl víc pohodlí. Leží na zraněné noze.“

„Obrátit ho na záda? Myslíš, že mu to pomůže?“

Balenger neodpověděl.

„Hele, jestli je jeho pohodlí to jediné, co ti dělá starosti…“ Jad přistoupil k profesorovi a položil ho na záda.

Zraněný zasténal. Pohyb ho probral z mdloby a pomalu potřásl hlavou ze strany na stranu. Pomalu otevřel oči, chvíli zmateně mžoural na tři mladé vetřelce, a jak mu postupně docházelo, co vidí, zachvěl se zděšením.

„Vidíš? Problém se vyřešil,“ poznamenal Mack.

„Tak jedem, jedem, další otázky,“ vybízel Tod. „Nejsou? Fajn. Měli jste možnost, ale nevyužili ji. A teď je řada na mně. Mám ovšem pouze jednu otázku. Připravení? Je těžká. Opravdu jste připravení?“

Zajatci přikývli.

„Jak rozhodneme, kterého z vás zabít?“

Neděle, 01.00

31

Otřesený Balenger zíral na Todovy hodinky ve snaze odpoutat myšlenky, distancovat se od emocí. Byly to sportovní hodinky s řadou ciferníků v černém gumovém pouzdru a s gumovým páskem. Když lehce naklonil hlavu, viděl, že je pět minut po jedné. Má-li člověk co dělat, čas běží rychle, pomyslel si. Srdce mu bušilo tak divoce, že mu málem vyskočilo z hrudi.

„Tak kdo to bude?“ zeptal se Tod. „Hlásí se někdo dobrovolně? Ne? Takže to vypadá, že bude muset rozhodnout Jad.“

„Těžký výběr,“ zamyslel se Jad. „Rozpočítáme to. Eniky, beniky, kliky… bé!“

Trhnutím zvedl Ricka na nohy, jednou rukou ho popadl za zátylek, druhou mu sevřel opasek na zádech a smýkl s ním k zábradlí.

„Ne!“ zaječela Cora.

Rick se naříkavě rozplakal. Jad ho zvedl přes zábradlí, ale v posledním okamžiku škubl opaskem, strhl Ricka zpátky a hodil ho na zem.

Cora v hrůze zvedla k ústům ruce spoutané v zápěstích instalatérskou páskou. Rick zpopelavěl v obličeji a hrudník se mu těžce zvedal, jak oddechoval po přestálém děsu.

„Dávali všichni pozor?“ ušklíbl se výsměšně Mack.

Balengerovi bušilo srdce ještě prudčeji a střídavý pocit mrazu a žáru v žaludku ho nutil na zvracení.

„Myslíte, že když vám dáme pár jednoduchých instrukcí, budete schopni je splnit, aniž byste dělali potíže?“ zeptal se Jad.

„Ano,“ zamumlal Rick neslyšně. Z nosu mu tekla krev a padala v kapkách na větrovku.

„Takže to provedeme takto,“ přikazoval Tod. „Všichni pomalu vstanete. Žádné rychlé pohyby. Nic, co by v nás mohlo vyvolat dojem, že nás chcete napadnout.“

Neohrabaně, protože si nemohli pomáhat rukama, se zajatci zvedli na kolena, zavrávorali a stoupli si nejdřív na jednu, pak na druhou nohu a napřímili se.

Balengerovi se zatočila hlava, jak mu z ní náhle odtekla krev. Bolelo ho břicho, bok, noha a předloktí.

„Říkali jste něco o trezoru,“ prohlásil Mack.

„Podle vás si ho nechal namontovat jeden gangster,“ pokračoval Jad. „Mohl k tomu mít pouze tři důvody. Prachy, zbraně nebo drogy.“

„Šest set deset.“ Mack se poškrabal na holé lebce. „Slyšeli jsme, že právě toto bylo číslo jeho pokoje. Pohyb.“

Balenger ukázal hlavou na profesora Conklina, který pochopitelně zůstal ležet na podlaze. „Sám do schodů nevyjde. Musíme mu pomoct.“

„Ne,“ odmítl Tod. „Ten nikam nejde.“

„Je nejslabší článek. Nehodí se k ničemu, ledajako odstrašující příklad. Oddělám ho, abyste věděli, že to myslíme vážně.“ Jad otevřel nůž a zamířil k profesorovi.

„Počkejte!“ zvolal Balenger, svaly zkroucené křečí. „Profesor provedl před výpravou důkladný průzkum. Je odborník na tenhle hotel. Může vám pomoct dostat se do toho trezoru.“

Tod, Mack a Jad si vyměnili pohledy.

„Jak víš, že to dokáže?“ zeptal se Mack.

„Protože právě proto mě požádal, abych se ke skupině připojil.“

Rick, Cora a Vinnie ztuhli.

„Vy nejste reportér!“ vyhrkl Rick.

Balenger pokrčil rameny. „Kdysi jsem viděl Všichni prezidentovi muži.“

„Jste hnusný podrazák!“ obořila se na něho Cora.

„Profesor ztratil práci na univerzitě. Zůstal mu nárok na důchod, ale ne na zdravotní pojištění. Jistě vám neuniklo, že má problémy se srdcem. Z penze potřebnou lékařskou péči v žádném případě neuhradí. Pochopitelně se naštval. Usoudil, že celý život dělal druhým vola. Věrně sloužil systému a podívejte se, jak se mu odměnili. No a tak mě požádal, abych se k vám připojil. Měl jsem sledovat, kudy lze proniknout do hotelu, a dívat se, jak se otevírá trezor. Domluvili jsme se, že se později vrátím sám a obsah trezoru vyzvednu.“

„A co přesně v něm je?“ Mack přistoupil k Balengerovi.

„Pokud se profesor ve svém předpokladu nemýlí?“ Balenger zaváhal. „Zlaté mince.“

„Zlaté…“

„Profesor mě hodně poučil o minulosti. Zejména o historii zlatých mincí ve Spojených státech,“ vysvětloval Balenger. „Deseti a dvacetidolarové zlaté mince, vyrobené podle návrhu… Moment, nemůžu si vzpomenout, kdo byl autorem předlohy. Augustus…“

„Saint-Gaudens,“ doplnil Vinnie.

„Jo, tak se jmenoval. Desetidolarovým se říkalo orli a dvacítky byly dvojití orli. Až do krize je lidé používali jako běžné platidlo. Jenže potom přišel černý pátek.“

„Co sakra je ten černý pátek?“ zeptal se Jad.

„Krach na burze v roce 1929,“ odpověděla Cora.

Balenger cítil, že mu srdce buší o něco méně divoce. To je ono. Ať mluví. První příznaky stockholmského syndromu.

„Mluvte k věci.“ Mack si pohladil jizvy po popálenině na levé tváři.

„Počátkem třicátých let minulého století,“ začala Cora, „byla americká ekonomika v tak strašném stavu, že se vláda obávala totálního kolapsu hospodářství. Aby mohla zavést plovoucí kurz dolaru, musela vláda opustit zlatý standard.“

„Mluv anglicky, pusinko,“ napomenul ji Mack.

„Před krizí byla hodnota dolaru svázána s hodnotou státních zlatých rezerv,“ snažila se Cora. „Čistě teoreticky mohl člověk zajít do banky, položit na pult pětatřicet dolarů a požádat o vydání zlata v ekvivalentní hodnotě. Tehdy to byla jedna unce. Jenže během krize potřebovala vláda volné ruce, aby mohla sama určovat cenu peněz v oběhu, a to bez ohledu na velikost aktiv státu… To znamená jeho majetku. Amerika tedy opustila zlatý standard. V důsledku toho už nebylo možné používat zlato jako oběživo. Podle zákona o zlatých rezervách z roku 1934 bylo soukromé vlastnictví zlatých prutů nebo mincí prohlášeno za nelegální. S výjimkou šperků museli američtí občané odevzdat veškeré zlato státu.“

„To znamená, že vláda lidem to zlato ukradla?“ vyptával se Jad.

„Neukradla. Lidé, kteří odevzdali mince a pruty, dostali stvrzenky, něco jako šeky, které si mohli nechat připsat ke svým bankovním účtům,“ objasnil Vinnie. „Od třicátých let mohou mít američtí občané ve svém držení zlaté mince pouze jako součást sbírky. Můžete se na ně dívat. Můžete je držet v ruce. Můžete je nabízet a získávat na sběratelských burzách nebo ve specializovaných obchodech. Ale nádrž benzinu si za ně nekoupíte.“

„Dnes byste samozřejmě za zlatou minci v nominální hodnotě dvacet dolarů nádrž benzinu nekoupil,“ poznamenal Balenger. Udržuj rozhovor, nabádal se zoufale.

„A co ten gangster?“ Tod sáhl na ocelovou trubku zastrčenou za opaskem.

„Carmine Danata,“ řekl Balenger. „V bouřlivých dvacátých letech patřil v podsvětí k největším hlavounům. Je o něm známo, že dával svým oblíbeným holkám zlaté mince. Když přišla hospodářská krize, nedokázal se vyrovnat s tím, jak to najednou šlo s Amerikou z kopce. Byl přesvědčený, že se vláda konfiskací zlatých mincí a zlatých prutů dopustila obrovského podvodu na obyvatelstvu země. Proto se svého pokladu v podobě zlatých mincí nevzdal. Naopak, začal je hromadit. Nakonec je měl poschovávané na tolika místech, že si je všechna ani nepamatoval. Tehdy si nechal do stěny svého apartmánu v tomto hotelu zabudovat trezor.“

„Chceš snad říct, že tam ty zlaté mince pořád jsou?“ Mackovi zajiskřilo v očích.

„Danata zemřel v přestřelce za války mezi gangy v Brooklynu roku 1940. Jeho apartmán si nikdo jiný nepronajal. Zaplatil na řadu let dopředu. Říkal mu moje hnízdečko. Po jeho smrti majitel hotelu…“

„Carlisle. Slyšeli jsme, jak jste o něm mluvili. Blázen, který měl víc prachů, než si zasloužil.“

„Majitel už šest set desítku nikomu dalšímu nepronajal,“ pokračoval Balenger. „Od roku 1940 až do roku 1968, kdy byl hotel zavřen a Carlisle zde žil sám, zůstal apartmán neobsazen. Carlisle měl zálibu ve špehování lidí, žil svůj život prostřednictvím jejich životů. Profesor se domnívá, že Carlisle uchoval pokoj ve stejném stavu, v jakém byl, když v něm bydlel Danata. Věří, že Carlisleovi dělalo dobře pomyšlení, že má v trezoru tajně ukrytou sbírku zlatých mincí, které si může prohlížet jen on, nikdo jiný. Jsou pokládány za krásné. Na jedné straně vznášející se orel, na druhé alegorie Svobody s pochodní v ruce.“

„To se ten nemocný blázen nepokusil propašovat svůj poklad ze země a proměnit ho na hotové peníze?“ nechápal Mack.

„Trpěl agorafobií. Bál se vyjít z hotelu. Jiná země pro něj byla totéž jako jiná planeta. Sám jste řekl, že měl víc peněz, než si zasloužil. Proč by měl mince měnit na hotovost, kterou nepotřeboval, když se mohl těšit z jejich vlastnictví a dívat se na větší hromádku zlata, než jakou od roku 1934 disponoval kterýkoliv americký občan? Když jsme si dnes v noci prohlédli některé pokoje, ověřili jsme si, že Carlisle byl doslova posedlý tím, že je zachovával ve stejném stavu, v jakém je jejich poslední hosté opustili. Možná s tím začal už ve čtyřicátém roce, když zastřelili Danatu.“

„Jakou cenu by to zlato mělo dnes?“

„Asi čtyři sta dolarů za unci.“

„Takže bychom mohli ty mince roztavit a…“

„To byste strašně prodělali. Dvojitý orel, který obsahuje necelou unci zlata, se mezi sběrateli prodává za sedm set dolarů.“

„Proboha.“

„Počkejte, to není všechno. Dvojité orly z roku 1933 vyrazila státní mincovna těsně předtím, než americká vláda opustila zlatý standard. Vůbec se nedostaly do oběhu, protože jejich vlastnictví bylo prohlášeno za nezákonné, a musely být zničeny. Alespoň většina. Několik kusů bylo odcizeno. Nedávno jeden státní úředník náhodou objevil minci z roku 1933 a vláda ji nabídla do aukce u Sothebyho. Vítěz dražby za ni zaplatil téměř sedm milionů dolarů.“

„Sedm…?“

„Milionů dolarů.“

„Podle nepotvrzených odhadů měl Danata ve svém držení pět takových mincí.“

V Todových očích se odráželo světlo reflektorů a v jejich překřížených paprscích se mu tetování v obličeji rozvlnilo jako neklidná hladina. „Pohyb! Už se nemůžu dočkat, až ten trezor uvidím.“

32

„Pomozte mi s profesorem,“ požádal Balenger Vinnieho.

Mladík ho sežehl pohledem – zlobil se na Balengera, že je obelhal –, ale nakonec kvůli hrozbě v podobě tří brutálních násilníků i pro svou náklonnost k profesorovi poslechl. Okamžitě bylo jasné, jak moc jim svázaná zápěstí vadí. Metodou pokusu a omylu zjistili, že zraněného zvednou jedině tak, že mu strčí ruce do podpaždí. Profesor jim nemohl nijak pomoct, protože i on byl spoután stejně jako oni. S obrovským vypětím, kdy jim záda praskala námahou, ho konečně postavili.

Conklin zasténal, ale udržel rovnováhu na zdravé noze.

„Cítíte se hodně zle?“ staral se Balenger.

„Žiju,“ odtušil profesor. „Myslím, že za daných okolností nemám nárok si stěžovat.“

„Řekl nám Balenger pravdu?“ zeptal se Vinnie. „Chtěl jste si s jeho pomocí ty zlaté mince přivlastnit?“

„Nejsem dokonalý,“ opáčil Conklin. „Měl bys přestat stavět své učitele na piédestal. Aie jak jsem poslouchal vaše vysvětlení zákona o zlatých rezervách z roku 1934… Saint-Gaudens, Vinnie. Ty sis opravdu Saint-Gaudense zapamatoval… Jsem na vás na všechny pyšný.“

„A ty peníze jste si chtěli rozdělit? Jenom vy dva?“

„Copak vy byste se do toho dobrovolně zapojili? Celou dobu jsme trvali na tom, že si neodneseme nic než fotografie. Teď bychom to pravidlo porušili. Dopustili bychom se závažného trestného činu. Riskovali byste doživotní vězení, nebo byste informovali úřady?“

„Ale vy jste byl ochoten vězení riskovat.“

„V dané chvíli nemám moc co ztratit.“

Mluvili pod namířenou pistolí v Todově ruce. Mack a Jad zatím uložili jejich vybavení do ruksaků. Nacpali je tak, že místo pěti batohů vystačili se třemi. Láhve s močí, stříkací pistolka a müsli tyčinky zůstaly na podlaze.

Pak si to Mack rozmyslel a zastrčil si dětskou hračku za opasek. „Už je to dlouho, co jsem si naposled hrál.“ Nahodil si na záda jeden batoh, Jad druhý, Tod třetí. Brýle pro noční vidění se jim houpaly na krku.

„Uděláme to následovně,“ řekl Tod; jednou rukou si upravoval popruh na batohu, v druhé držel Balengerovu zbraň. „Já půjdu nahoru první, pozadu, a budu na vás mířit. Mack a Jad se budou držet za vámi, ale v dostatečné vzdálenosti, abyste do nich nemohli strčit a shodit je ze schodů. Jestli se někdo z vás o něco pokusí, Mack a Jad zalehnou a já začnu střílet. Kašlu na to, co kdo z vás o trezoru ví – při sebemenším podezřelém pohybu zmáčknu spoušť a teprve potom si budu nadávat, že jsem se nechal unést.“

Tod opustil balkon, pozpátku prošel dveřmi na konci chodby, dorazil ke schodišti a začal stoupat. Následovali Balenger a Vinnie. Světla jejich lamp se pohupovala, jak se spoutanýma rukama neohrabaně pomáhali profesorovi. Za nimi pak kráčeli Rick a Cora a zadní voj tvořili Mack a Jad. V omezeném prostoru zněly kroky nepřirozeně hlasitě.

„Když už víte, že nejsem novinář,“ obrátil se Balenger na Vinnieho, poté co zvedli profesora na první schod a pak na druhý, „měl bych pro vás jednu otázku, která mně celou dobu leží na srdci.“

„O co jde?“ zeptal se mladík podrážděně.

„Mluvil jste o skladateli, který napsal Na březích Wabashe a Moje dívka Sály. Prohlásil jste, že to byl bratr Theodora Dreisera, jako kdyby šlo o bůhvíjakou celebritu. Kdo k čertu byl ten Theodore Dreiser?“

„Napsal Sestřičku Carrie.“

„Jakou sestru?“ Udržuj konverzaci, kladl si Balenger na srdce. Vytvoř si k nim vztah. Ať o nás uvažují jako o lidských bytostech, ne jako o zajatcích.

„Jeden z prvních realistických románů americké literatury.“ Zdálo se, že Vinnie chápe, o co se Balenger pokouší. „Odehrává se v Chicagu, ve slumech i salonech. Titulní postavou je žena, která musí prodávat své tělo, aby se uživila. Aby vůbec přežila.“

„To mi zní jako pravdivý příběh ze života,“ ozval se Mack ze tmy pod nimi.

Vinnie udržoval konverzaci. „Ústředním tématem je pesimistický determinismus. Nezáleží na tom, co děláme, naše těla a okolní prostředí nás nakonec zahubí.“

„Jo, rozhodně jako ze života,“ zabručel Mack na schodech.

Chvíli zněly jen šoupavé a dunivé kroky. Balenger cítil, jak sebou profesor škube bolestí.

„Román vyšel v roce 1900, o rok dřív, než byl postaven tento hotel,“ pokračoval Vinnie. „Drtivá většina americké literatury od občanské války popisovala tvrdou práci, která přináší úspěch. William Dean Howells tomu říkal úsměvné aspekty amerického života.“

„S otázkou, kdo byl Howells, ještě počkám.“ Balenger pomohl profesorovi na další schod.

„Dreiser ovšem vyrůstal v hrozné chudobě. Viděl tolik bolesti a utrpení, až dospěl k závěru, že americký sen je jeden obrovský podvod. Aby tento názor prokázal, nazval jeden ze svých dalších románů Americká tragédie. Sestřičku Carrie vydalo nakladatelství Doubleday, jenže když si paní Doubledayová knihu přečetla, zažila takový šok, že přiměla manžela, aby zadržel veškeré výtisky ve skladu. V podstatě ji zakázala. Román vyšel o několik let později a dnes patří k uznávané klasice.“

„Počítám, že bych si ho měl přečíst,“ řekl Balenger.

„Asi ano,“ souhlasil Vinnie. „Ale musím vás upozornit, že příběh je sice velmi silný, ovšem styl hrozný. Dreiserova představa o vytříbené próze je totéž, jako kdybyste námořnickou putyku označil za gurmánskou restauraci.“

Hluboko pod nimi se Jad v temnotě zasmál.

Spolu s nemohoucím profesorem dosáhli po vyčerpávající dřině pátého patra a mučivě pomalu stoupali dál. Balengera znepokojovalo Conklinovo namáhavé dýchání. Pohrával si s myšlenkou pustit zraněného, vyběhnout po schodech a pokusit se vyrvat Todovi pistoli. Jenže svalovec si je držel hodně od těla a ve stísněném prostoru schodiště by tvořili snadný cíl. Tod by začal střílet a zbytek skupiny, který neměl kam utéct, by zlikvidovali Mack a Jad svými noži. Kromě Balengera samotného neabsolvoval nikdo z jeho společníků bojový výcvik a každý pokus o odpor by skončil krvavým masakrem. Ne, usoudil, tohle není ani vhodná doba, ani vhodné místo.

„Ta Sestřička Carrie mi připomíná kočku z jednoho filmu, o kterém mluvila tady naše pusinka.“ Balenger věděl, že Mack myslel Coru, a jeho vztek vzrostl. „Ten film, co se v něm zpívá Měsíční řeka. Jak se jmenuje, pusinko?“

„Přestaňte na mě sahat.“

„Jak se ten film jmenuje?“

„Snídaně u Tiffanyho.“

„Jo. Sakra, než jsem ho tuhle viděl v telce, myslel jsem, že se odehrává v hospodě. Něco jako Moje večeře s kokotem Andym. Ale ne, ono je to o jedné podělané děvce. Jak se jmenovala, pusinko?“

Cora tentokrát odpověděla rychle, aby se vyhnula osahávání. „Holly Golightlyová.“

„I to jméno je podělané. Spíš by jí sedělo Holly Dráždidlová. Jo, tak se měla jmenovat. Flirtovala s chlapama a nechávala se od nich zvát do přepychových restaurací. Oni přirozeně očekávali, že se jí dostanou pod sukni. Jenže když královsky povečeřela, požádala o drobné na toaletu. Osobně jsem nikdy nebyl na hajzlu, kde bych musel platit, ale počítám, že boháči jsou na to zvyklí. No a potom se ta vyčuraná kočka prostě zdejchla a chlapi utřeli nos. Zaplatili za něco, co nedostali. Sice s nima nespala, ale podle mě to byla kurva.“

Vystoupili do šestého patra.

„Kde je šest set desítka?“ zeptal se Tod.

Ve světle lamp se objevily dveře se zašlým kovovým oválem a číslice 620.

„Vpravo je šest dva dva.“ Jad posvítil k zakrslému stromku, který vyrůstal z podlahy.

„Takže desítka bude na druhé straně,“ konstatoval Tod zjevný fakt a mávl pistolí na skupinku, aby pokračovala do tmy vlevo.

„A ten pitomý konec,“ vrátil se Mack k filmu. „Hrdina má údajně být inteligentní spisovatel. Ví, že ta trubka bere prachy za to, že pašuje vzkazy gangsterovi zavřenému v kriminále. Ví, že se chce provdat za jihoamerického milionáře, aby se dostala k jeho penězům. A přesto se do ní ten blbec zamiluje. Na konci filmu se ocitnou v uličce a hledají kočku, kterou ta děvka vyhodila, přestože lije jako z konve. Potom tu kočku najdou a líbají se a k tomu hraje slaďácká hudba a já tomu pitomci radím, aby od ní zdrhl. Uteč od té kurvy, než bude pozdě! Zlomí ti srdce a odkopne tě, jakmile potká prvního chlapa s naditou šrajtoflí!“

„A když odmyslíme závěr, jak se ti ten film jinak líbil?“ zajímal se Jad.

„Zatraceně, já bych do toho s vámi šel!“ zařval Vinnie nečekaně na Balengera. Z očí mu šlehaly blesky a zjevně nedokázal vzteklý výbuch ovládnout. „Profesorovi stačilo požádat mě, a šel bych do toho! Myslíte si, že já peníze nepotřebuju? Na střední škole vydělávám úplné hovno a učím v té části Chicaga, kde studenti zmlátí učitele za to, že si dovolil zadat jim domácí úkol. Nemám bohaté rodiče jako Rick, aby mi platili postgraduální studium. Sakra, vždyť můj otec umírá na rozedmu a nemá zdravotní pojištění. Veškeré peníze, co dostanu, padnou na jeho léky! Kdybyste mi řekli, šel bych do toho s vámi!“

„Tak tohle je chlap, který ví, že prachy jsou všechno,“ prohlásil Mack. „Nejenom bys zaplatil fotrovi léky, ale mohl by sis užívat s Holly Dráždidlovou.“

„Jasná věc,“ odtušil Tod. „A tady máme šest set desítku.“

33

Na dveřích visela cedulka NERUŠIT.

Tod stiskl kliku a zatáhl. „Zamčeno.“ Podmračeně se ohlédl na Balengera.

„Mě to nepřekvapuje.“ Falešný novinář odpověděl tak, aby zatáhl soupeře do rozhovoru.

„Proč ne? Tak povídej.“

„Když Cora a Rick sešli dolů do recepce pro klíč od zamčeného pokoje na čtvrtém patře, nenašli ho, stejně jako klíče od řady jiných pokojů, včetně šest set desítky. Klíče, které chybí, jsou určitě od těch několika zamčených dveří.“

„No, jeden z důvodů, proč jsi ty a tvoji kámoši pořád na živu, je ten, že vy budete tvrdě makat, zatímco my si dáme leháro.“

„Ale není to důvod jediný.“ Mack se významně zadíval na Coru.

„A taky to, co nosí v hlavě ten staroch. Pomůže nám do trezoru,“ doplnil Jad. „Položte ho na zem.“

Balenger a Vinnie poslechli a uložili profesora Conklina tak pohodlně, jak to za dané situace bylo možné. Balengerovi se ulevilo, že už nemusí těžkého muže podpírat. Litoval, že má svázané ruce a nemůže si promasírovat paže.

„Teď otevřete ty dveře.“ Tod rozsvítil baterku a Mack s Jadem následovali jeho příkladu.

„Jak?“

Tod namířil pistolí i baterkou a Balenger musel přimhouřit oči. „Já fakt nesnáším, když se mnou někdo nesouhlasí.“

„Ricku. Vinnie. Pomozte mi.“

Rickův nos, pokrytý zaschlou krví, natekl do dvojnásobných rozměrů. Sledován z bezpečné vzdálenosti útočníky se připojil k Balengerovi a Vinniemu u dveří.

Vinniemu se podařilo svázanýma rukama stisknout kliku a vyzkoušel dveře stejně jako před ním Tod. Bezvýsledně. „Podržím kliku a vy zkuste otevřít,“ řekl svým společníkům.

Jad se zasmál. „Ty fakt umíš rozdělit práci.“

Zatímco Vinnie držel kliku stlačenou, Balenger a Rick narazili rameny do dveří. Znovu, ještě silněji. Stěna se zatřásla. Dvojice ustoupila o několik kroků a vzala to s rozběhem. Dveře se ani nehnuly.

„Zdá se, že mají kovové jádro,“ poznamenal Balenger; naražené rameno ho nepříjemně bolelo.

„Ty o tom něco víš?“ zajímal se Tod. „Ozdobné bezpečnostní dveře?“

„Mám prostě ten dojem.“

„Mně je srdečně jedno, z čeho jsou vyrobené. Otevřete je.“

„Teď jsem na řadě u kliky já.“ Rick odstrčil Vinnieho a zaujal jeho místo.

Vinnie se připojil k Balengerovi. Oba ustoupili, rozběhli se a narazili do nepoddajných dveří celou váhou. Náraz vyslal Balengerovi do těla vlnu bolesti.

„Takhle do nich můžeme bušit celý den,“ prohlásil falešný novinář. „Nepovolí.“

„V tom případě byste měli přemýšlet, jak je otevřít,“ varoval Tod, „protože mi pomalu dochází trpělivost, a když jsem netrpělivý…“

„Páčidlo.“

„Aha. Páčidlo.“

„Jediná možnost. No, možná ještě kladivo.“

„Kladivo,“ ušklíbl se Mack. „A nechtěli byste i nože, abyste se mohli prodlabat přes zeď? Nebo pistoli na ustřelení zámku?“

„Nemyslím, že by nám to pomohlo.“

„To rád slyším,“ odvětil Jad. „Už se mi zdálo, že po nás chcete, abychom vám vydali zbraně.“

„Jenom páčidlo – teda jestli vám máme ty dveře otevřít.“

„Ale jo, to víš, že máte. Na to vem jed. Kdo má to páčidlo?“ zeptal se Tod svých kumpánů.

„Já,“ přihlásil se Mack. Jeho vyholená hlava odrážela světlo Balengerovy lampy.

„Vytáhni ho.“

„Hned to bude.“

Mack si sundal batoh, povolil zip, sáhl dovnitř a vylovil páčidlo. „Nepřemýšlíte, hošani, o tom, že ho použijete proti nám, že ne?“

„Ne. Chceme prostě splnit váš rozkaz a otevřít ty dveře.“

„Protože jistě víte, co by se stalo, kdybyste s ním na nás zkusili zaútočit, nemám pravdu?“

„Víme.“

„Nedomnívám se, že to víte,“ vmísil se Jad. „Myslím, že potřebujete názornou ukázku.“

Jad přistoupil ke skupině a pak bleskurychle popadl Ricka za krkem a druhou rukou mu vjel vzadu pod opasek.

„Hej, co to…“

Ale to už Jad poklusem strkal Ricka k zábradlí balkonu.

„Ne!“ vykřikl Balenger.

Tentokrát se Jad u balustrády neotočil a nehodil zajatce na zem do bezpečí. Místo toho zvýšil rychlost, pak se náhle zastavil a hodil Ricka přes zábradlí.

34

„Neeeeeeee!“

Rickovo tělo se mihlo vzduchem a zmizelo v temnotě. Světlo lampy na jeho přilbě rychle bledlo, naříkavý výkřik zeslaboval a vzápětí zmlkl.

Ticho.

Zespod k nim krutá ozvěna donesla tlumený zvuk dopadu a zmlkla.

Balengerovi se v tom okamžiku zastavilo srdce. Připadal si jako zavěšený v prostoru mezi dvěma tepy. Nebyl schopen pohybu.

Dusivé ticho přerušil Jad, který nahlédl přes zábradlí dolů do haly o šest podlaží níž a prohlásil: „Jeden nikdy neví. Vidím tam dole světlo. Hlavovka pád přežila.“

„Jak je ten starý vtip?“ přidal se Tod. „Nezabije tě pád, ale dopad.“

„Nuže, pusinko, počítám, že tím se uvolnilo místo pro mě,“ řekl Mack.

Cora se svezla na podlahu. „Ne,“ vydechla.

Balenger ji sotva slyšel. Ve světle reflektoru viděl šílený pohled jejích očí.

„Ne,“ zopakovala šeptem.

Jak zvedala hlas, oči jako by jí lezly z důlků. Na krku jí naskočily šlachy jako napnuté provazy. Její zoufalý výkřik, silnější než kvílení větru ve světlíku nad jejich hlavami, zaplnil celé šesté patro.

„NE!“

„No dobře, dobře, jasně, došlo nám to!“ Tod jí namířil baterku do očí. „Bude ti chybět! Zvykni si na to a zavři hubu, nebo příště poletíš přes zábradlí ty!“

„Ale ne dřív, než s ní skončím,“ ozval se Mack.

„Ne!“ zavřeštěla Cora.

„Umlčte ji někdo,“ řekl Tod důrazně. „Myslím to vážně. Jestli nepřestane…“

Balenger přistoupil k ženě zhroucené na podlaze. „Coro.“

Jekot neustával.

„Coro.“ Položil jí svázané ruce na rameno. „Přestaňte.“

„Ne!“

„Coro,“ naléhal Balenger a tlačil jí na rameno. „Okamžitě přestaňte.“

Naříkala, po tvářích se jí koulely slzy, od nosu odkapávaly kapičky a z otevřených úst vytékal pramínek slin.

„Coro.“ Balengerovi se podařilo sevřít jí paži rukou. Zatřásl s ní. Silněji. Bezvládné tělo se třepalo jako hadrová panenka. Hlava se kymácela zepředu dozadu. Když ji pak spojenýma rukama uhodil do zad, žena zdrcená žalem náhle zmlkla.

Tvářejí hořely a zdálo se, že je ochromená šokem. Oči zůstaly vytřeštěné, ale téměř nemrkaly. Pak se svezla na stěnu a tiše pofňukávala.

„Nemusel jste ji tak praštit,“ podotkl Vinnie hořce.

„Umlčelo ji to, ne?“ řekl Tod. „Přísahám, že bych ji přes to zábradlí hodil.“

Profesor ležící na podlaze sledoval scénu polomrtvý hrůzou.

Mack pleskl páčidlem do dlaně. „Takže teď víte, co se stane, kdybyste ho chtěli použít proti nám.“

„Otevřete ty dveře.“ Tod zdůraznil rozkaz namířenou pistolí.

Mack položil sochor na podlahu a ustoupil.

Balenger přikývl; snažil se ovládnout dech a opatrně zvedl páčidlo. Ruce se mu třásly. Vložil hrot mezi rám a křídlo dveří a opřel se do něj. Zatlačil silněji; dřevo se začalo štípat.

„Ne,“ zachraptěl profesor Conklin.

Balenger se zapřel ze všech sil. Dřevo hlasitě zapraskalo.

„My historické budovy neničíme,“ zaúpěl Conklin.

„Akorát je vykrádáte, že jo, taťko?“ prohodil ironicky Jad.

„Pomozte mi, Vinnie,“ požádal Balenger.

Mladík k němu rozmrzele přistoupil a položil spoutané ruce na sochor. Balenger cítil, že i jemu se třesou. Se svázanými zápěstími se nemohli do páčidla pořádně opřít a oba muži jím neohrabaně cloumali. Praskot. Odštíplo se několik třísek.

PRASK. Dřevo povolilo hlasitě jako výstřel; Balengerovi zvonilo v uších, ale dveře se otevřely. Zírala na ně absolutní tma.

„Položte páčidlo a odstupte od něho,“ přikázal Tod.

Balenger poslechl a díval se, jak Mack zvedá sochor a vrací ho do ruksaku.

„Teď najdeme ten trezor,“ zavelel Tod.

„Na to potřebujeme profesora.“

„Zvedněte ho.“

Balenger a Vinnie obstoupili zraněného, vsunuli mu svázané ruce do podpaždí a s velkou námahou ho postavili na zdravou nohu.

„Coro,“ oslovil ji Vinnie nejistým hlasem. „Musíme jít.“

Ale žena se nepohnula. Ležela zhroucená u stěny, hlava jí klesla na prsa, světlo lampy dopadalo na kolena a lehce poskakovalo, jak se hrudník a ramena otřásaly tichými vzlyky.

„Jd ji dovnitř dovedu,“ řekl Mack. „S největším potěšením.“ Přistoupil k Coře, zvedl ji, objal kolem pasu a s dlaní nebezpečně blízko ňadra ji vedl k otevřeným dveřím. Pokusila se sice o náznak odporu, ale plešatec ji sevřel pevněji a neurvale s ní smýkl.

„Nedotýkejte se mě,“ blekotala a vrtěla se v marné snaze o vysvobození z chlípného sevření.

Mack ji strkal do tmy, ale Balenger ho výkřikem zarazil. „Pozor! Podlaha!“

„Cože?“

„Nejdřív musíte zkusit podlahu! V některých pokojích je dřevo úplně shnilé! Proto se taky zřítilo to schodiště!“

Mack vylekaně uskočil.

„Vy tři jděte první,“ přikázal Jad.

„Jo. Jestli je podlaha shnilá, ten starý tlusťoch proletí až dolů,“ řekl Tod.

Dobelhali se ke dveřím. Balenger, úpící pod profesorovou tíhou, překročil práh a došlápl na podlahu. Dřevo mu připadalo pevné. Postavil se na prkno celou váhou a nezaznamenal známky narušení.

„Připraven?“ zeptal se Vinnieho.

„Snad jo.“ Mladíkovi se zachvěl hlas. „Podle toho, jak se situace vyvíjí, když nezemřeme tak, určitě se to stane jinak.“

35

V úzkých pruzích světla z lamp, které sotva pronikly tmou, Balenger poznal, že místnost je větší než ty, které si dosud prohlédli. Otřesen Rickovou smrtí a reálným rizikem své vlastní se rozhlédl na obě strany a spatřil obrysy nábytku, který ovšem neodpovídal vybavení ložnice. Z toho mála, co v šeru rozeznal, poznal, že se nachází v obývacím pokoji.

Za ním se ozvaly šouravé zvuky, jak Mack přitáhl dovnitř Coru, pak vstoupili i Jad a Tod. Jejich baterky spolu se zbylými čtyřmi reflektory na helmách osvětlily prostor o něco lépe a před očima se jim objevilo zařízení místnosti, židle, křesla a stolky, podivná řada černé, šedé a rudé barvy. Navzdory vrstvě prachu a pavučin se šedivý povrch matně leskl. Pach zatuchliny nutil Balengera ke kýchání.

„Aby našli ten trezor, budou potřebovat víc světla,“ poznamenal Tod. „Svíčky. Někdo se zmínil, že našel svíčky.“

„Já.“ Mack pustil Coru, která zůstala stát jako přilepená a jenom se kývala ze strany na stranu; žal nad manželovou smrti ji uvedl téměř do stavu chorobné strnulosti.

Potetovaný mladík sundal ruksak, hrábl do něj a vylovil igelitový pytlík se svíčkami a zápalkami ve vodovzdorném pouzdru. Jednu z nich zapálil, rozsvítil svíčku a umístil ji do pochromovaného svícnu, který stál na stolku u zdi. Plamínek se v průvanu nejistě zakomíhal, ale pak se ustálil. Mack obcházel místnost, zapaloval další svíčky a kladl je do svícnů nebo nakapal vosk na skleněnou desku stolu a přilepil je. Plameny rozšířily osvětlenou oblast a odhalily nové detaily. Balenger si připadal jako v odsvěceném kostele.

Pokoj se vyznačoval stejně skromnou hloubkou jako ostatní, které v hotelu viděli, ale byl nejméně třikrát delší. Protější stěnu zabíraly dvě obrovské kovové okenice, samý prach a mezi nimi dveře. Balenger si představoval, jak se Danata dívá širokými okny na promenádu, pláž a oceán. A pak se mu před duševním zrakem vynořil Carlisle. Stojí po gangsterově smrti v pokoji, kochá se jeho výhledem a vyplňuje prostor, který Danata navždy opustil. Ale pouze v noci. Pohled z okna za denního světla by ho děsil.

Při zvuku kroků se Balenger otočil – Jad zkontroloval prostor za dvojicí temných dveří vlevo a vrátil se. Sundal si noční brýle a prohlásil: „Komora a ložnice. Koupelna je v ložnici. Odtamtud nám nic nehrozí.“

Trojice si posvítila do všech koutů a prozářila stíny mezi svíčkami.

„Nevidím televizi,“ konstatoval Mack. „Jak ti lidi zabíjeli čas? Museli se k smrti nudit.“

„Tamhle.“ Balenger roztřesenou rukou ukázal do rohu, kde stál karetní stolek s řilcovým povrchem. Zatraceně, udržuj rozhovor, pokáral se v duchu.

„A tam.“ Vinnie se snažil Balengerovi pomoci a ukázal na objekt podivného tvaru: plochý čtverec, z něhož vystupovaly půlkruhy. Jeho povrch byl černý s červenými okraji.

„Co to sakra je?“

„Rádio.“

„No, uměli ho zamaskovat. Co je to za materiál, že se tak leskne?“

„Bakelit,“ odpověděl Vinnie. „Jedna z prvních umělých hmot.“

„Podívejte se na ty otevřené magazíny. Jako kdyby si Danata jenom odskočil na hajzl,“ řekl Jad. „Esquire. The Saturday Evening Post. Ty názvy mně nic neříkají.“

Mack přistoupil ke knihovničce – její poličky byly navršeny na sebe ve tvaru mrakodrapu a opět černé barvy s červeným lemem – a přečetl tituly. „Odváté větrem. Jak si získat přátele a přesvědčit lidi. Jo, přesvědčovat lidi Danata uměl. Pistolí přiloženou k hlavě.“

Balenger v šoku hleděl na svíčkami osvětlenou místnost. Pořád se nemohl vyrovnat s tím, co vidí. Další památník zapomenuté minulosti, pomyslel si. V paměti mu doznívala hrůza z Rickova pádu.

„Může mi někdo říct, co je to za nábytek?“ zeptal se Tod.

„Art déco,“ zamumlal profesor. Balengera a Vinnieho unavilo čekat na povolení a posadili zraněného na pohovku s černými vinylovými polštáři v černém dřevěném rámu, opatřeném vespod patnáct centimetrů širokým pochromovaným pruhem, šedivým pod nánosem prachu. Polštáře zdobila červená paspulka.

„Art déco je umělecký styl, který se používal v architektuře a v zařízení interiérů ve dvacátých a třicátých letech minulého století,“ vysvětloval Vinnie rezignovaně. Jeho unavený hlas postrádal energii, ale přesto statečně pokračoval – nejspíš si uvědomoval, že dokud bude užitečný, násilníci ho nechají naživu. „Označení vzniklo na pařížské umělecké výstavě v roce 1925. Jmenovala se Exposition International des Arts Décoratifs Industriels et Modernes.“

„Mluv anglicky.“

„V překladu to znamená Mezinárodní výstava průmyslové a moderní umělecké dekorace.“ Vinnie měl potíže s dechem. „Arts Décoratifs bylo zkráceno na art déco. Průmysl a umění. Zjednodušeně řečeno šlo o pokus zařídit obývací pokoj jako křížence mezi výrobní halou a uměleckou galerií.“

„Materiály jsou průmyslové,“ vysoukal ze sebe profesor, bezvládně opřený na pohovce. I on si zjevně uvědomil, že když neprokáže svou užitečnost, brzy zemře. „Sklo, ocel, chrom, nikl, vinyl, lak, ebonit.“

„Ten nábytek vlastně moc atraktivní není,“ přinutil se Vinnie pokračovat. „Trik spočívá v dokonalé, většinou lesklé povrchové úpravě a ve smyslných křivkách obrysů. Podívejte se třeba na to křeslo. Pruh černě nalakovaného dřeva s červeným okrajem, zapuštěný do položeného S, které vypadá jako zvlněné lidské tělo. Nebo tamhleten skleněný stolík s nohama z ocelových trubek. Přímo vybízí k pohlazení.“

Proboha ne, okřikl Balenger mladíka v duchu, takto nemluv. Přestaň Mackovi podsouvat chlípné myšlenky.

„Nebo tamta lampa,“ pokračoval Vinnie ve výkladu. „Tři poniklované trubice drží stínítko z matového skla s třemi kruhy, které znázorňují trojici rtů položených na sobě.“

Svíčky a baterky osvětlovaly nábytek, který ctil geometrii a přiměl ji, aby se tvářila svůdně – kruhy, ovály, čtverce, trojúhelníky a pětiúhelníky.

„Někdy nábytek na první pohled smyslně nepůsobí,“ lopotil se Vinnie. „Třeba ta pohovka, na které sedí profesor. Nalakovaná obdélníková zadní část vyvolává dojem tvrdosti a nepohodlí. Stejně tak tuhé okraje loketních opěrek. Jde však o designérský záměr, protože vinylové polštáře jsou ve skutečnosti překvapivě pohodlné. Nemám pravdu, pane profesore?“

„Carmine Danata si tady mohl zdřímnout jako v bavlnce.“

„Zato ty nemůžeš,“ ušklíbl se Jad. „Prohlédl jsem ostatní místnosti. Kde je trezor!“

Conklin otevřel ústa a zase je zavřel.

„Ztratil hodně krve,“ upozornil Balenger. „Je dehydrovaný.“

Jad vytáhl z batohu láhev s vodou a hodil ji Balengerovi. „Promaž ho.“

Mack se zachechtal.

Balenger odšrouboval vršek a nabídl profesorovi, ale protože jeho gesto Conklin ve své otupělosti nezaregistroval, musel mu přiložit ústí láhve k ústům a vodu do něj po troškách nalévat. Vyhýbal se pohledu na poraněné stehno zavázané instalatérskou páskou; věděl, že pokud Conklina nedopraví v nejbližších hodinách na pohotovost, zachvátí ránu sněť. Profesorovi stékala voda ze rtů do vousů.

Využij příležitost, pomyslel si Balenger. Zvedl láhev ke rtům a napil se vlažné vody.

„Kde je trezor?“ zopakoval Jad.

Strašidelný šepot je přiměl otočit hlavy.

„Měsíční…,“ zpívala si Cora pro sebe, „řeka.“ Kolébala se ze strany na stranu, jako kdyby v duchu slyšela hudbu, tajemný refrén písně, kterou jí mrtvý manžel hrál. „Širší…“ Krví podlité oči měla vykulené, ale nic kolem sebe nevnímala. „Přecházím…“ Přešlápla z nohy na nohu a Balengera se najednou zmocnil znepokojující pocit – ona si snad představuje, že s někým tančí! Pomalu, tělo na tělo, líčko na líčko, pořád na jednom místě, jako by tam zapustila kořeny. „Sladký sen…“ Po tvářích jí tekly slzy, roztřesené v mihotavých plamíncích svíček. „Zlomené srdce.“

„Je to tvoje holka,“ obrátil se Tod na Macka. „Udělej s ní něco, ať drží hubu.“

„Deset minut v ložnici to spraví.“ Mack si pohladil hlavu. „Potom už bude vzpomínat jenom na jednoho chlapa – na me.“

„Trezor je ukrytý,“ zamumlal profesor Conklin, který v sobě našel sílu odvrátit násilníkovu pozornost od nešťastné vdovy. „Jinak by neměl smysl.“ Zraněný ležel opřený na pohovce, oči zavřené. „Kdyby lidi věděli, že ho v pokoji má, jistě by je zajímalo, co je uvnitř.“

„A kde je ukrytý?“ zeptal se Tod.

Profesor mlčel.

„Tak proč jsme se s tebou sakra tahali, když to nevíš?“

„Najdeme ho. Pomozte mi, Vinnie.“ Balenger vycítil, jak v jejich věznitelích roste netrpělivost, a ta by mohla znamenat smrtelné nebezpečí. Už to kdysi zažil, ten strašlivý pocit bezmoci – s hlavou omotanou plátěným pytlem. Musíme jim vsugerovat, že se bez nás neobejdou.

Otočil se k Mackovi. „Půjčíte mi ještě jednou páčidlo.“

„To těžko.“

Cora si tiše prozpěvovala a kolébala se jako v drogovém opojení nebo při tanci s duchem. Prázdné oči nic nevnímaly. Na bradě se jí slzy mísily s kapičkami z nosu. „Ztroskotanci.“ Chraplavý hlas se lámal žalem.

„Ta čubka mi leze na nervy,“ vybuchl Jad.

„Páčidlo nebude?“ vyhrkl Balenger ve snaze odvrátit bezprostřední nebezpečí. „No dobře, budu improvizovat.“ Přistoupil ke stolku ze skla a chrómu, zvedl oválný poniklovaný popelník, sevřel ho ve svázaných rukou, zamířil k pravé stěně a bokem odsunul knihovničku. Několik svazků vypadlo na zem.

„Celý svět,“ zpívala Cora neslyšně.

Balenger vztekle praštil hranou popelníku do zdi a přehlušil naříkávý žalozpěv. Ozvalo se zařinčení skla – na podlahu dopadl stylizovaný obrázek ženy za volantem proudnicovitého otevřeného sportovního automobilu z dvacátých let a rozbil se.

„Ne,“ zaúpěl profesor.

Balenger postupoval podél stěny a bušil do ní. Omítka praskala a na zemi přistál další obraz, tentokrát s mrakodrapy ve tvaru komínů.

„Nechte mince mincemi!“ zavolal Vinnie na věznitele; zvýšil hlas, aby ho bylo slyšet v hluku, který Balenger při průzkumu dělal. „Ten popelník ve stylu art deco byl ve vynikajícím stavu. Každý starožitník by vám za něj dal nejmíň tisíc dolarů. A to nemluvím o těch dvou rozbitých obrazech.“

„Tisíc dolarů?“

„Možná víc. Je to tady samá vzácná starožitnost. Chromované svícny, skleněné vázy, nerezová krabička na cigarety…“

Mack zvedl tabatěrku ze stolu a otevřel ji. „Vida, pár cigaret tu zůstalo.“ Jednu vytáhl a nevrle zabručel, protože papírek a tabák se mu v prstech rozdrolily na prach.

„Tisíc dolarů je ubohý pakatel,“ pokračoval Vinnie. „Většina těch věcí má mnohem větší cenu. Lampy, židle a křesla, skleněné stolky, lakované skříňky, pohovka. Perfektně zachované,“ zdůraznil. „Když to sečtu, máte před sebou čtvrt milionu dolarů, pravděpodobně ještě víc. A nemusíte si dělat starosti, že by po vás policie šla kvůli pokusu prodat zlaté mince ukradené z mincovny. Snadná práce. Sežeňte si náklaďák. Pomůžeme vám ho naložit. A až budete odjíždět, s úsměvem vám zamáváme. Jenom nás proboha nechte na pokoji. Přísahám, že o vás nikomu neřeknu ani slovo.“

„Tisíc dolarů?“ zopakoval Tod. „Za pitomý popelník?“

„Už ne. Teď je dobrý akorát do šrotu.“

Balenger vztekle odkopl stolek a pokračoval v bušení do zdi. Skleněná deska se rozbila.

„Právě zařvalo dvacet tisíc,“ utrousil Vinnie.

„Hej!“ křikl Mack na Balengera. „Přestaň!“

Balenger svěsil ruku s popelníkem a místností znovu zazněl Cořin hlásek. „Barevná duha…“

„Mám přestat?“ zeptal se Balenger nechápavě. „Vždyť jste nám přikázali, že máme hledat trezor!“

„Jak nám bušení do zdi může…“

„Neslyšíte? Stena je mezi nosnými trámy dutá!“ Balengerovýma spoutanýma rukama projela bolest, jak vší silou praštil popelníkem mezi nosníky. Hrudník se mu zvedal namáhavým oddechováním. „Musím bušit tak dlouho, až narazím na pevný podklad. Tam bude trezor.“

„Tak proč tady stojíš?“ obořil se Mack na Vinnieho. „Pomoz mu!“

Vinnie popadl vázu z nerezavějící oceli a zamířil ke zdi.

„Kolik stojí ten krám?“ zajímal se Jad.

„Asi tak pět tisíc.“

„Polož to. Vem si tohle.“ Mack hodil Vinniemu k nohám páčidlo.

„Zkus nás s ním praštit,“ varoval Tod, „a já ti vystřelím oči.“

Vinnie se sklonil, zvedl svázanýma rukama páčidlo a třískl s ním do zdi tak prudce, až v omítce vyrazil široký otvor.

„Konečně se někam dostaneme,“ liboval si Jad.

„Hezká zbraň. Ta už za něco vydá. Tady na boku stojí Heckler and Koch, kalibr čtyřicet,“ přečetl Tod.

Balenger a Vinnie bušili do zdi.

„Silnější než devítka, ale slabší než pětačtyřicítka. Jako Zlatovláska a tři medvídci. Ani moc, ani málo, tak akorát. Kalibr čtyřicet je policejní ráže, co?“

Balenger beze slova udeřil popelníkem do zdi.

„Hej, hrdino, na něco jsem se tě ptal,“ křikl Tod. „Mluvím s tebou. Nech toho mlácení a podívej se na mě.“

Balenger přestal a otočil se. Obličej se mu leskl potem, šaty se lepily na kůži. Zhluboka oddechoval.

„Kalibr čtyřicet je policejní ráže,“ zopakoval Tod.

„Nejsem policajt.“

„Jo.“

„Nemám s policií nic společného.“

„Jasně. Čím dýl se na tu bouchačku dívám, tím víc se mi zamlouvá. Závěr má páčku na obou stranách, takže se dá stáhnout kteroukoliv rukou a můžeš nabíjet, i když máš jednu pařátu zraněnou. Za lučíkem spouště je tlačítko uvolňující zásobník a i to je přístupné z obou stran. Zbraň profíka. Chytneš kulku do jedné ruky a pořád můžeš střílet.“

„Tuto úpravu používají většinou leváci.“

„Ano, jasně, že mě to nenapadlo. Řekni mi ještě jednou jak se jmenuješ?“

„Frank.“

„Tak víš co, Franku? Tvůj kámoš bude makat místo tebe a ty nám zatím povíš něco o sobě.“

„Jo,“ přidal se Mack, „dokaž nám, že nejsi policajt.“

Vinnie ustal v práci a poslouchal.

„Hej, velké ucho, nikdo ti nedovolil dát si pohov,“ okřikl ho Jad.

Cora s nepřítomným výrazem v obličeji se kymácela, vzlykala a tiše zpívala: „Borůvčí…“

Vinnie praštil páčidlem do zdi a vyrazil v omítce další díru.

„Ty nás asi nebereš vážně, Franku,“ řekl Tod.

„Beru, věřte mi.“

„Tak mluv,“ vyzval ho Mack. „Přesvědč nás, že nejsi policajt.“

„Jo,“ dodal Tod. „Přesvědč nás, že tě nemáme zastřelit.“

36

Balenger pomalu odložil popelník. Neměl moc chuti svěřovat se na rozkaz brutálním vrahům, ale neviděl jinou alternativu. Třeba je to donutí vnímat ho jako lidskou bytost. Počkal, až Vinnie udeří do stěny, a řekl: „Jsem bývalý voják.“

„A jak je možné, že se znáš s profesorem?“

„Chodil jsem k němu na seminář.“

„Nevidím žádnou souvislost.“

„Bojoval jsem v Iráku.“

„Pořád nechápu souvislost.“

„První válka v Zálivu. Pouštní bouře. Devatenáct set devadesát jedna. Sloužil jsem u Rangers.“

„A sakra,“ zabručel Jad.

„Po návratu domů do Buffala jsem onemocněl. Bolesti. Horečka.“

„Hele, neptal jsem se na tvoje zdravotní problémy. Zajímá mě, co…“

Vinnie vyrazil do zdi další díru.

„V nemocnici mi řekli, že je to obyčejná chřipka, i když úporná. Jenže potom jsem se doslechl, že onemocněla spousta veteránů a nakonec se v novinách a v televizi začalo mluvit o syndromu války v Zálivu. Armáda prohlásila, že Saddam Husajn možná proti nám použil chemické nebo biologické zbraně.“

„Z tebe to leze jak z chlupaté deky,“ vyjel netrpělivě Tod.

„Nebo že nákazu mohly šířit písečné blechy. V poušti žije spousta hmyzu.“

„Žádal jsem tě, ať dokážeš, že nejsi policajt, a ty na mě vyrukuješ s takovýma báchorkama.“

„Ale jak jsem ten problém dál studoval, zmocnilo se mě podezření, že původcem nemoci je ochuzený uran z naší dělostřelecké munice. Používá se za účelem zvýšení tvrdosti projektilu, který pak snáze pronikne pancířem nepřátelského tanku.“

„Uran?“ zamračil se Vinnie.

„Hej, Velké ucho!“ zařval na něho Tod. „Míň poslouchat a víc bušit do té zdi. A jsi moc blízko u svíčky. Dej ji stranou, než dojde k nehodě.“

„Armáda tvrdí, že ochuzený uran je bezpečný,“ pokračoval Balenger, „ale já jsem se doslechl, že Geigerův počítač ho zaregistruje. Během operace Pouštní bouře jsme vypálili tisíce dělostřeleckých granátů a vítr často zanášel prach a kouř k nám. Trvalo roky, než jsem se zase cítil normálně. Tím samozřejmě moje vojenská kariéra skončila.“

„A tehdy ses dal k policajtům?“

„Říkám vám, že nejsem policista. Vystřídal jsem různá zaměstnání, většinou jsem jezdil s náklaďákem. Potom propukla druhá válka v Iráku.“ Balenger se odmlčel; blížil se k noční můře, která ho nepřestávala děsit. Zalitý ledovým potem uvažoval, jestli o tom má mluvit. Nemám na vybranou, musím, táhlo mu hlavou. Potřebuju je přimět, aby ve mně viděli lidskou bytost.

Několik vteřin poslouchal, jak Vinnie za soustavného buchotu postupuje podél zdi, a zhluboka se nadechl. „Naše divize byly rozmístěny na příliš velkém prostoru. Nedostávalo se vojáků pro strážní službu ani pro střežení konvojů, a proto si soukromé firmy, které zahájily obnovu země, najímaly vlastní ochranku. Vesměs bývalé příslušníky speciálních jednotek. Poptávka byla tak obrovská, že brali i lidi, kteří už byli nějakou dobu mimo hru. Jako já. A nabízely královské peníze. Sto dvacet pět tisíc dolarů ročně za hlídání zásobovacích náklaďáků, aby nepadly do léčky.“

„Sto dvacet pět tisíc?“ žasl Tod.

„Za rok. Jenže potom se podmínky zhoršily. Čím dál víc konvojů se stávalo terčem útoku, a tak nám nabídli zvýšení platu. Dvacet tisíc měsíčně.“

„Do prdele, to jseš teda boháč.“

„Zdaleka ne. Firmy nám platily v měsíčních splátkách, protože jen málo chlapů bylo ochotno sloužit jako terč ozbrojencům. Tahle práce vyžadovala spíš zoufalce, které doma nečekalo nic pěkného. Mizerné vyhlídky na slušné zaměstnání, nikdo blízký. Jako já. Bylo to tam fakt šílené. Odstřelovači, našlápné miny kolem cest. Většina nás dlouho nevydržela. Chlapi buď umírali, nebo s tím praštili a vrátili se do Států. V mém případě…“ Balenger se odmlčel a poslouchal rány páčidlem. „Vyzvedl jsem si jednu jedinou výplatu.“

„Jenom jednu?“ podivil se Jad. „Co se sakra stalo?“

Konečně jsem zasekl udičku, pomyslel si Balenger spokojeně. „Střežil jsem konvoj. Zaútočili na nás. Výbuch granátu mě srazil do bezvědomí.“ Mluvil rychle, aby měl tento úsek co nejrychleji za sebou; nechtěl vzpomínat na bolest, výkřiky a střelbu. „Když jsem se probral, seděl jsem přivázaný na židli v místnosti, kde to hrozně páchlo. Většina toho smradu pocházela z pytle, který jsem měl nasazený na hlavě.“

„V této stěně žádná pevná část není,“ oznámil Vinnie. „Vezmu tu další.“

Tod, Mack a Jad ho ignorovali a napjatě hleděli na Balengera.

„A dál?“ vyzval ho Jad.

„Irácký vzbouřenec, který uměl trochu anglicky, mi oznámil, že mně useknou hlavu.“

37

Vinnie přestal bušit do zdi a ohlédl se.

V nastalém tichu se Cora svezla na podlahu a objala si kolena. S prázdným pohledem v očích dál pobrukovala smutný nápěv.

„Useknou hlavu?“ nakrčil obočí Tod.

„Řekli mi, že nejdřív mě čekají dlouhé hodiny mučení. Přivázaný na židli se smradlavým pytlem na hlavě, tělo samá modřina a tržná rána. Měl jsem plný měchýř a snažil se vydržet co nejdéle, ale nakonec jsem se počural do kalhot a seděl jsem ve vlastní moči.“

Při té vzpomínce se Balengerovi rozbušilo srdce jako o závod. Zvedl se mu žaludek a bál se, že se pozvrací. Zdálo se mu, že mluví stále rychleji. „Useknou mi hlavu. Ale nejdřív se musí pochlubit, že mě dopadli. Postavili přede mě videokameru, jenže potom museli samozřejmě dokázat, kdo jsem, a tak mi sundali ten pytel. Poprvé za dlouhou dobu jsem něco viděl, a když jsem přestal mrkat a mhouřit oči, poznal jsem, že se nacházím v místnosti se stěnami z neomítnutých otlučených betonových tvárnic a že mě hlídá pět nebo šest mužů. Obličeje jim kryly kukly s otvory pro oči a ústa. Chlap, který mluvil anglicky, měl ruku zasunutou pod hábit a držel v ní něco, co vypadalo jako meč. Videokamera stála na trojnožce přede mnou. Nahoře blikala červená kontrolka a muž s mečem mi rozkázal, abych uvedl své jméno a pro koho pracuju. Potom jsem měl důrazně požádat všechny Američany, aby opustili Irák, nebo jinak je postihne stejný osud jako mě.“

Balenger si byl vědom, že strašně drmolí, ale nedokázal se ovládnout, jenom ze sebe chrlil slova a věty. „Netuším, jak dlouho jsem byl po výbuchu v bezvědomí nebo kdy jsem naposled něco jedl či pil. Jméno, hodnost a osobní číslo. Tak nás to učili u Rangers. V žádném případě jsem neměl v úmyslu naléhat na Američany, aby odešli ze země, ale říkal jsem si, že se nedopustím ničeho špatného, když se pokusím získat čas a sdělím své jméno. Nadechl jsem se a chtěl jsem promluvit, jenže jsem vydal jen chraplavé zachrčení. Arabi si uvědomili, že mi musí dát napít, než něco řeknu. Jeden z nich mi přiložil ke rtům láhev. Polkl jsem. Cítil jsem, jak mi voda teče po bradě. Ještě jeden doušek, ale vtom mi odtrhli láhev od úst a ten chlapík, co uměl anglicky, mi přikázal, abych řekl do kamery své jméno. Zkusil jsem to a museli mi dát ještě jednou napít, ale ani na potřetí jsem ze sebe nevydal kloudné slovo. Anglicky mluvící Arab vytasil meč. V hlavě mi odtikávaly vteřiny. Tik, tak, tik, tak. Neměl jsem minulost. Neměl jsem budoucnost. Jen přítomnost. Jenom ten meč. Slíbil jsem sám sobě, že se pokusím ten okamžik co nejvíc natáhnout. Popravčí se rozmáchl mečem.“

Balenger mluvil ještě rychleji a snad posté opakoval tytéž věty, stejný příval slov, který od něj pokaždé slyšeli psychiatři. „Nějak se mi podařilo vyblekotat, jak se jmenuju. Chlap sklonil meč a poručil mi uvést, pro koho jsem pracoval. Totéž jako jméno a služební číslo. Tím jsem nemohl nikomu uškodit, a tak jsem řekl na kameru název té firmy, Black water. Přítomnost. Snažil jsem se ji co nejvíce prodloužit. Rozkázali mi, abych prosil o život. Podíval jsem se na ten meč, roztřásl se a řekl si, že žebráním o život nic nepokazím. Bylo mi jasné, že si tím nepomůžu, ale mohl jsem ten okamžik přimět, aby trval o trochu déle. Jenže jsem to nedokázal.“

Rychleji a rychleji. „Hrůzou se mi zlomil hlas. Rozvzlykal jsem se a povstalci mi dali ještě napít, ale pořád jsem ta slova ze sebe nemohl dostat, a tak se kat znovu rozmáchl mečem a přítomnost už málem skončila a najednou se zatřásla zeď. Zvedl se oblak prachu. Zvonilo mi v uších. Tvárnice začaly vypadávat ze stěn. Chlapi v maskách na sebe křičeli. Rozrazili dveře. Oslepilo mě sluneční světlo. Venku zaburácel další výbuch. Povstalci popadli pušky. Dva z nich mě hodili do sousední místnosti. Byla to malá, hrozně špinavá kobka. Zamkli za mnou dveře. Slyšel jsem, jak utíkají. Nový výbuch. Střelba. Hodili mě do té komory, aniž mě odvázali od židle, a ta se při dopadu rozbila. Odvalil jsem se od roztříštěného dřeva. Byl jsem celý pokrytý zaschlou krví, močí a výkaly. Ruce jsem měl svázané za zády, ale jinak jsem se mohl pohybovat, a jakmile jsem se odkulil od rozbité židle, protáhl jsem s velkou námahou ruce pod zadkem a stehny dopředu. Vykloubil jsem si pravé rameno, ale nevadilo mi to, protože jsem měl ruce před sebou. Takto.“ Ve světle baterek a mihotavých plamínků svíček zvedl Balenger zápěstí omotaná instalatérskou páskou.

„A dál?“ vybídl ho Jad.

Balenger sotva popadal dech, ale spěšně pokračoval. „Střelba a výbuchy zněly stále hlasitěji. V komoře byla malá dřevěná okenice. Chtěl jsem ji otevřít, ale byla zajištěna zvenčí. Popadl jsem sedák židle a začal do okenice mlátit. Dodnes nevím, kde jsem v sobě našel tu sílu. Nakonec se mi ji podařilo rozbít. V uších mi duněly exploze. Vyhlédl jsem ven. Svalil jsem se a spadl na vykloubené rameno. Nedovolil jsem však, aby mě bolest připravila o vědomí. Musel jsem se dostat z toho domu. Musel jsem prodloužit přítomnost. Kolem mě pobíhali lidé šílení panikou ze střelby a výbuchů. Další exploze, těsně za mnou, mě zvedla do vzduchu. Tentokrát jsem omdlel, a když jsem nabyl vědomí, uvědomil jsem si, že vybuchl dům, kde mě věznili. Dopadla na něj střela z minometu a srovnala ho se zemí.“

„A dál?“ Toda vyprávění očividně strhlo.

„Našla mě americká vojenská hlídka. Společnost, pro kterou jsem pracoval, Blackwater, mi zajistila lékařskou péči. Strávil jsem v Iráku pouhé dva týdny, ale dali mi celý měsíční plat. Zaplatili letenku domů. Kromě toho mi firma platila životní pojistku. Padesát tisíc dolarů pro případ smrti, pětadvacet při zranění. Vyinkasoval jsem náhradu a z ní od té doby žiju. Psychiatr z nemocnice pro veterány, ke kterému chodím, tvrdí, že trpím posttraumatickým šokem. Není to žádná sranda. Celý svět vám potom připadá jako zlý sen. Prožíváte soustavný stres, protože se snažíte nemyslet na muže s kápí na hlavě, který vám chce useknout hlavu.“

Balenger zcela záměrně přešel z první osoby do druhé. Psychiatr tomu říkal disasociace, odloučení. Hlas se mu třásl. Srdce bušilo tak silně, že mu naběhly žíly na krku. „Tak teď víte, že nejsem policajt.“

„Opravdu? Jak jste se dali dohromady s profesorem?“ zajímal se Mack.

„Řekl jsem vám přece, že jsem navštěvoval jeho seminář.“ Balenger cítil, že má oděv promočený potem. „Když žijete ve zlém snu, jak z toho světa uniknete? Irák. Je naprosto všude. Jak se zbavíte toho zkurveného Iráku? Uniknete do minulosti. Nechtěl jsem nic jiného než utéct do minulosti. Můj psychiatr se domníval, že by mi pomohla četba historických románů, knih, které by mě do minulosti přenesly. Zkusil jsem Mackense. Zkusil jsem Tolstého. Zkusil jsem Alexandera Dumase. Jenže v Monte Cristovi jsem narazil na kapitolu, kde hrdinu zavážou do pytle a hodí z hradeb pevnosti do moře, a to na mě bylo příliš reálné. A tak jsem začal historii studovat a místo beletrie jsem četl učebnice a životopisy. Četl jsem o Benjaminu Franklinovi a Wordsworthovi a o zakladatelích dynastie Rothschildů. Jejich životní osudy mě nezajímaly, ani co by se za nehet vešlo, ale jejich prostřednictvím jsem se přenesl do bezpečné minulosti, kde mi nic nehrozilo. Bral jsem cokoliv, co nepojednávalo o dvacátém století. Obrovské tlustopisy, jejichž přenášením jsem si málem uhnal kýlu. Čím víc stránek, tím líp. Čím víc detailů, tím líp. Poznámky pod čarou. Bože, jak já miluju poznámky pod čarou. Jediní moderní autoři, které snesu, jsou Jack Finney a Richard Matheson. Díla jako Znovu a znovu. Návrat v čase. V těch románech vystupují postavy, které zoufale touží po úniku z přítomnosti. Dokážou se tak silně soustředit, až se jim únik povede. Kéž bych je dokázal napodobit! Navštívil jsem Státní univerzitu v Buffalu, předstíral jsem, že jsem student a přihlásil se na všechny historické kurzy, kam se mi podařilo proniknout. Když si profesor uvědomil, že nejsem student, pozval si mě do kanceláře k pohovoru. Vyprávěl jsem mu o sobě a on mi dovolil dál navštěvovat jeho seminář. Od té doby jsme spolu mluvili ještě několikrát a před měsícem, když ho vyhodili, se mě zeptal, jestli bych mu nepomohl. Řekl mi, že získáme tolik peněz, že už si nebudeme muset s přítomností dělat žádné starosti.“

Budovou zazněl tichý rachot.

„Říkáš, žes měl pytel přes hlavu?“ zeptal se Tod.

Balenger přikývl.

„A celou dobu ve tmě,“ poznamenal Mack.

„Ano.“

„A to ses dokázal přinutit projít těmi tunely do tohoto hotelu a potom až sem nahoru, pořád ve tmě,“ konstatoval Jad. „Muselo ti to často připomínat tu hrůzu v Iráku.“

„Párkrát ano,“ potvrdil Balenger suše.

Sotva slyšitelný rachot se znovu ozval.

„Jsi tvrdej chlap.“

„To si nemyslím.“

„Ale to víš, že jsi. Zachránils tady velké ucho. Zachránils i profesora.“

Jenže, bůh mě netrestej, Ricka jsem zachránit nedokázal, pomyslel si Balenger.

„Jo, hrdina,“ prohodil Tod.

Rachot zazněl hlasitěji.

„Ale jestli si znovu zahraješ na hrdinu…“ Tod zvedl pistoli, namířil na Balengera a vypálil.

38

Kulka zasvištěla Balengerovi kolem pravého ucha. Ucítil závan vzduchu a slyšel, jak střela pleskla do stěny za ním.

„Kristepane!“ zaúpěl Vinnie a přikrčil se.

„Mířil jsem vedle, velké ucho,“ houkl na něho Tod.

„Moje uši!“ zasténal Mack a zakryl si je dlaněmi. „Boha jeho, proč jsi mě neupozornil? Zvoní mi v nich jako prase!“

Balengerovi v uších také zvonilo, ovšem ne tak silně, aby mu unikl další rachot.

„Nehřej si na hrdinu,“ varoval Tod. „Jinak ta přítomnost, o které jsi mluvil, moc dlouho nepotrvá.“

„Nechci nic jiného než odsud ve zdraví vyváznout.“

„Uvidíme, co s tím půjde udělat. Zatím jsi nám nebyl k ničemu. Kde je ten trezor?“

„Co je to za kravál?“ zeptal se Mack.

„Zvonění v tvých uších.“

„Ne,“ přidal se Jad. „Taky jsem to slyšel. Jakýsi rachot.“

„Bouřka,“ řekl Balenger.

Zvedli oči ke stropu.

„Bouřka!“ ozval se Vinnie pochybovačně. „V předpovědi žádnou nehlásili. Jenom nad ránem přeháňky. Profesor říkal…“ Vinnie se zarazil. „Pane profesore!“

Žádná odpověď.

„Profesore!“ Vinnie se otočil k pohovce.

„To páčidlo!“ okřikl ho Tod a namířil na mladíka pistoli. „Polož ho, než se k nám přiblížíš!“

Vinnie hodil sochor na zem a přešel pokoj. Cestou minul bez povšimnutí Coru, která byla stále v šoku a pobrukovala si, sklonil se nad Conklina, jenž měl zavřené oči a ležel zhroucený s hlavou opřenou zátylkem o polštář, a dloubl do něho. „Říkal jste, že podle předpovědi má nad ránem pršet.“

Profesor se nepohnul, ani neotevřel oči.

Vinnie dó něj znovu strčil. „Říkal jste…“

„Lhal jsem,“ zamumlal profesor.

„Cože?“

„Příští týden začnou s demolicí. Potřeboval jsem vaši pomoc, abychom mohli budovu prozkoumat dnes v noci a aby Frank věděl, jak se dostat do budovy a do trezoru. Zítra večer se sem měl vrátit a sebrat tolik mincí, kolik by unesl. Dnešní a zítřejší noc, to byla poslední šance. Nemohl jsem čekat.“

„Jste podlý parchant.“

„Počítal jsem, že odsud odejdeme, ještě než se bouřka přižene.“ Z Conklinova vousatého obličeje čišela lítost, když zvedl hlavu k dalšímu tichému zaburácení. „Zjevně jsem se mýlil.“

„Co je na bouřce tak hrozného?“ nechápal Jad.

„Mohla by nám zabránit dostat se odsud,“ odpověděl Vinnie vyčerpaným tónem. „Kdyby silně pršelo, tunely by se mohly zaplavit.“

„Momentálně máte důležitější starosti než zaplavené tunely,“ opáčil Tod. „Prostě si počkáme. Aspoň se blíž seznámíme.“

„Jasně,“ zakřenil se Mack a položil ruku Coře na rameno. „Nudit se určitě nebudeme.“

Seděla na podlaze skloněná ke kolenům, která objímala oběma pažemi a položila si na ně hlavu. Pobrukovala si a Mackův dotek nevnímala.

„Dejte jí pokoj,“ řekl Vinnie.

„Trezor,“ snažil se Balenger odvést pozornost.

„Ten tvůj vynikající nápad nevyšel, chytráku,“ ušklíbl se Tod. „Tahle zeď taky zní všude dutě. Jestli se ukáže, že s tím trezorem a zlatými mincemi to byly jenom kecy…“

Balenger přešel pokoj a zkoumal protější stěnu v místě, kde do ní Vinnie páčidlem vyrazil díru. Nahlédl do tmavé ložnice, prohlédl si dveřní rám a prostor mezi oběma místnostmi. „Odhaduju to na pět palců. Bobe, víte určitě, že se deník nezmiňoval o trezoru ve zdi?“

„Prostě trezor,“ zachraptěl Conklin. „Carlisle to nijak neupřesnil.“

„V tom případě s touto stěnou jenom ztrácíme čas. Je příliš úzká.“ Balenger se zahleděl na zeď dlouhého obývacího pokoje, na velké kovové okenice a na dveře mezi nimi. „Tam pro trezor taky není dost místa.“

Otevřel komoru a spatřil kabáty a obleky ve stylu třicátých let, z jejichž zatuchlého pachu se mu zvedl žaludek. Sundal z dřevěné tyče tolik ramínek, kolik se mu jich podařilo svázanýma rukama uchopit, a hodil je do pokoje na zem. Oděvy byly prožrané od molů, kteří na nich celá desetiletí hodovali. Ostatní šatstvo odstrčil a zabušil na zeď.

„Normální zvuk. Zbývá tedy zadní stěna ložnice, případně koupelna.“

„Opatrně, hrdino,“ upozornil Tod a namířil pistoli.

„V ložnici budu potřebovat světlo. Pomozte mi, Vinnie.“

Se zlostným pohledem na Macka, který ponechal dlaň Coře na rameni, Vinnie neochotně následoval Balengera do ložnice. Světla lamp na přilbách odhalila černě nalakovanou skříň s rudými okraji, pochromovaným pásem dole a kruhovým zrcadlem nahoře. Křeslo u stolku na čtení bylo rovněž černé s červenými okraji.

Stejně tak postel, ale Balenger si toho sotva všiml, když ji s Vinniem odsunuli od zdi. Tod a Jad stáli na prahu a svítili baterkami na zajatce, který se oháněl páčidlem a vyrážel díry v dutě znějící stěně.

„Černá a červená,“ prohodil Tod. „Na koho si ten Danata hrál? Na Prince temnot?“

„Jsem si jistý, že všichni, které zastřelil, tomu věřili,“ poznamenal Balenger.

Vinnie zvedl z nočního stolku popelník. „Zkontroluju koupelnu.“

Kdykoliv se Balenger rozmáchl páčidlem, slyšel, jak Vinnie buší do zdi v koupelně. I na dálku poznal podle dutého zvuku, že se pod omítkou nic neskrývá. Po chvíli už neměl co proklepávat. Zpocený a těžce oddechující ustoupil a posvítil si na díry, které vyrazil. „Ve stěně nic není. Bobe, potřebujeme údaje z deníku.“

Zamířil k obývacímu pokoji.

„Odhoď to páčidlo!“ křikl Tod od dveří a oslepil ho kuželem světla z baterky.

Balenger položil sochor na křeslo a pokračoval ke dveřím. Tod a Jad mu ustoupili z cesty a nechali ho projít do pokoje. Bývalý voják spěchal k profesoru Conklinovi a letmo zahlédl, jak Mack hladí Coře ramena.

„Bobe!“ snažil se profesora probrat. „Pokuste se vzpomenout, co přesně v deníku stálo. Nemůžeme ten trezor najít. Zmiňuje se deník o jiném místě, kde bychom mohli sejf hledat?“

„Jasně, ten poklad je jenom hromada keců,“ utrousil Jad.

„Musí být v Danatově apartmánu,“ řekl Conklin. „Možná je zabudovaný ve stropě nebo v podlaze… Ta noha hrozně bolí.“

Balenger sklopil zrak k ráně omotané páskou, na níž se naštěstí neobjevila krev. Končetina však povážlivě otekla. Zraněný měl už před půlhodinou ležet v sanitce, pomyslel si. „Cítíte v ráně škubání?“

„Ne. Stálou bolest. Ostrou.“

Možná jsem tam nechal třísku. Balenger položil profesorovi ruku na čelo. „Má horečku.“

„Proboha,“ poškleboval se Tod.

Mack dál hladil Coře ramena.

„Lékárničku,“ požádal Balenger. „Musíme mu dát něco proti bolesti.“

„My?“ opáčil Jad. „My na něho zvysoka kašlem. Záleží nám jenom na…“

„Dobře, dobře, chápu. A když najdu ten trezor, dáte mu prášky proti bolesti?“

„To je podle mě přijatelná dohoda.“

Balenger horečně uvažoval. „Strop nepřipadá v úvahu. Danata určitě chtěl mít ke svému pokladu snadný přístup. Zbývá tedy podlaha. Vinnie, přineste páčidlo. Třeba jsou v podlaze padací dvířka.“

Vinnie hleděl na Mackovy ruce na Cořiných ramenou a nereagoval.

„Vinnie! To páčidlo!“ zvýšil Balenger hlas. Poodstrkoval nábytek, shrnul koberec a klekl si, aby prozkoumal podlahu. Mezi pruhy tvrdého dřeva neviděl žádnou nápadnou mezeru. „Budeme muset celý pokoj uvolnit, přemístit všechen nábytek někam jinam.“

„My?“ zopakoval Jad sarkasticky.

Jak se Balenger otočil, kužel světla z lampy na přilbě přejel po stěně plné děr, kterou s Vinniem prověřovali jako první. Paprsky ozářily temnotu v otvorech a Balenger se náhle zachvěl. „Tam za tou zdí je spousta místa.“

Pomalu zamířil k největší díře a posvítil do ní. „Pořádná spousta místa.“ Vsunul ruku v rukavici do otvoru a zkusil odtrhnout omítku, ale se svázanými zápěstími nedokázal okraj pořádně uchopit. „Páčidlo! Kde je…“

Vinnie se vedle něho vynořil jako duch a strčil sochor do otvoru. Zapáčil a uvolnil koláč omítky. „Něco tam je!“

„Trezor?“ vyhrkl Jad.

Vinnie uvolnil další kus. Balenger ho uchopil a hodil na zem. „Ne! Trezor ne!“ Na podlaze přistál velký plát omítky. „Vypadá to jako…“

„Schodiště!“ zvolal Vinnie.

„Cože?“ Mack nechal Coru na pokoji a zamířil k nim.

„Točité schodiště!“ Vinnie vší silou páčil a Balenger odhazoval kusy omítky.

V několika vteřinách vylomili dostatečně velký otvor, aby se jím protáhl člověk.

Zaburácel výstřel. Do zdi vpravo od něj se zaryla kulka a Balenger sebou škubl leknutím.

„Stát!“ zavelel Tod. „Nikdo tam nepoleze, dokud ta díra nebude o moc větší, abychom do ní pořádně viděli. Mohlo by vás napadnout po těch schodech zdrhnout. Nezapomeňte, že tady máme profesora a tu ženskou. Jak se jmenuje? Jo, Cora.“

„Pusinka,“ opravil ho Mack. „Jmenuje se Pusinka.“

„Jestli se pokusíte o útěk, oba je zastřelím.“

„Ale ne dřív, než si s Pusinkou užiju,“ zakřenil se Mack.

„Rozumíme si?“ zeptal se Tod.

„Ano,“ zachraptěl Balenger.

„Tak rozbijte tu zeď.“

Vinnie bušil páčidlem a rozšiřoval otvor ve stěně. Balenger nakláněl ruce na bok, aby mohl uchopit kusy omítky i s podkladem a odtrhávat je. Stěnu tvořily svislé trámky pět krát deset centimetrů a na nich byly přibity rámy vyplněné rákosovým pletivem, na němž držela omítka. Postupně se odkrýval pohled do prostoru za zdí.

„Sakra, tam by se dal pořádat mejdan,“ poznamenal Tod.

Mezera mezi Danatovým obývákem a sousedním pokojem byla široká asi půldruhého metru. Blízko balkónové zdi vpravo vedlo nahoru a dolů točité kovové schodiště, které Balengerovi připomínalo obrovskou vývrtku.

„Vysvětli to,“ požádal Jad.

„Po těch schodech se Carlisle tajně pohyboval za zdmi,“ řekl Balenger. „Vsadil bych se, že schodiště vede až do prvního patra ke kuchyni a plesovému sálu.“

„A já jsem přesvědčen, že podobných schodišť tady bude víc,“ doplnil Vinnie.

„Ten šílenec, co postavil hotel, se vyžíval ve šmírování?“ podivil se Jad.

„Žil prostřednictvím jiných lidí. Musel omezit kontakty na minimum. Bál se zranění. Byl hemofilik.“

„Co to sakra je?“

„Onemocnění krve,“ vysvětlil Vinnie. „Carlisle trpěl nedostatkem destiček a krev se mu nesrážela. Stačil lehký náraz nebo škrábnutí a okamžitě začalo krvácení, které se skoro nedalo zastavit.“

„A proto se bavil tím, že špehoval své hosty?“ zeptal se Tod.

Balenger posvítil na protější stěnu průchodu. Každé dva metry trčely z omítky trubice připomínající okulár mikroskopu. „Jeho kukátka. Na druhé straně zdi jsou nejspíš malé otvory maskované vedle obrazu nebo pod konzolou lampy. Čočky obrázek zvětšily.“

„Viděl lidi, jak se svlíkají?“ zajímal se Mack. „Nebo jak sedí na hajzlu nebo šoustají?“

„Nebo se hádají,“ doplnil Balenger. „Mohl vidět muže, který se opil a zmlátil manželku. Nebo ženu, která si napustila plnou vanu horké vody, lehla si do ní a pak spáchala sebevraždu tak, že si podřezala žíly a vykrvácela.“

„Nebo kluka, který baseballovou pálkou rozmlátil svému otci hlavu na kaši,“ přidal další možnost Vinnie. „Tohle všechno se zde stalo. V každém hotelu mají po jisté době všechny pokoje svůj tragický příběh.“

„S touto myšlenkou byl hotel Paragon postaven,“ řekl Balenger. „Jeviště nejrůznějších emocí, dobra a zla. Carlisle chtěl vidět vše, čeho jsou lidské bytosti schopny, a tak si vybudoval zmenšenou verzi světa.“

„Na to já kašlu!“ křikl Tod. „Kde je ten zatracený trezor!“

Balenger se podíval od schodiště po celé délce uvolněného průchodu. Zamířil dozadu a pod podrážkami mu chrastily kusy omítky. Došel k úseku zdi, která se táhla rovnoběžně s dlouhou stěnou Danatova obývacího pokoje. Se stěnou, na níž kovové okenice zakrývaly okna, jež kdysi nabízela výhled na promenádu a pláž. „Mezi okenicemi v apartmánu jsou dveře. Kam asi vedou?“

„Na balkon?“ nadhodil Vinnie.

„Nebo na velké patio. Každé patro hotelu ustupuje dozadu,“ přemítal Balenger. „Když Danata vyšel původními dveřmi, stál na střeše pokoje o patro níž. Dal bych krk na to, že tady měl rozlehlou terasu. Ozdobné květináče s okrasnými keři a stromky. Zahradní stolek a křesílka, nejspíš i lehátko na slunění. Pohodlně se opřít. Dát si drink. Pozorovat dívky na pláži. Tak bych si to na jeho místě představoval. Jenže Danata byl úspěšný gangster a neudržel se naživu desítky let proto, že byl hloupý a vystavoval se na otevřeném prostranství. Obyvatelé sousedních pokojů by na něj viděli z oken. Někdo, komu Danata zastřelil bratra nebo syna, by si mohl pronajmout vedlejší pokoj a prostřelit mu hlavu, zatímco by si hověl na terase a pozoroval holky v plavkách.“

„No a?“ zeptal se Tod.

„Na Danatově místě bych si nechal prodloužit obě boční stěny apartmánu až po okraj terasy a vysoké až po střechu. Vznikly by tak zídky, které by mě ochránily před zvědavými pohledy a já bych mohl nerušeně odpočívat a užívat si.“

„No a co, kurva?“

„Prodloužení na této straně je možná stejně široké jako tajný průchod, a ten může pokračovat až po okraj střechy.“ Balenger se zahleděl na půldruhého metru širokou zeď, která uzavírala průchod na konci. Ve výšce ramen z ní trčely při pravém a levém okraji hlavice vrutů. Se srdcem bušícím zoufalstvím poklepal na stěnu. „Zní dutě.“ Pečlivě si prohlédl vruty. „Se svázanýma rukama za ně nezatáhnu.“

„Ustup.“ Tod namířil pistoli.

Když se Balenger stáhl do bezpečné vzdálenosti, Jad prošel mezerou mezi dvěma svislými trámy a přistoupil ke koncové zdi. Pak zvedl obě ruce, uchopil hlavice vrutů a zatáhl. Nic se nestalo. „Ty šrouby drží v pevném podkladu.“

„Silněji. Myslím, že slouží jako rukojeti.“

Jad prudce škubl a zavrávoral, jak přepážka náhle povolila. Lampy na přilbách a baterky prořízly tmu v místě, kde průchod pokračoval za přepážku.

„Tady máte ten svůj trezor,“ vydechl Balenger.

39

Nacházel se asi o tři metry dál v průchodu, jehož celou šířku a výšku zabíral. Trezor měl kovové smaltované hrany, původní lesk mosazných dveří dávno zašel a nahradil jej matně zelený povlak. Uprostřed byly dveře osazeny rukojetí a otočným číselníkem, nápis CORRIGAN SECURITY v horní části patřil, jak Balenger usoudil, dávno neexistujícímu výrobci.

„Abychom se k němu dostali, museli jsme probourat zeď,“ poznamenal Vinnie. „Jak to asi dělal Danata?“

Balenger se rozhlédl a vlevo si všiml výklenku. Ustoupil k místu, kde Jad odstranil přepážku, zakrývající pokračování průchodu. Přepážka byla původně umístěna rovnoběžně se zdí pokoje otočenou k promenádě a pláži. V pravém rohu stála knihovnička, s níž se Balenger ani nepokusil pohnout a prozkoumat stěnu, protože pokládal za velmi málo pravděpodobné, že by si gangster nechal zabudovat trezor do vnější zdi.

Vrátil se do pokoje a opřel se do knihovničky.

„Pomozte mi, Vinnie.“

Ale ani spojeným úsilím se jim nepodařilo těžkým kusem nábytku pohnout.

„Přinesu páčidlo,“ nabídl se Vinnie.

„Opatrně,“ upozornil ho Jad.

„Moment.“ S jistými obtížemi, protože mu spoutané ruce bránily v pohybu, Balenger vytáhl z pravé části prostřední police několik knih, sáhl do uvolněného prostoru a nahmátl kovovou západku. Vysunul ji nahoru a zatáhl za skříňku, která se otočila kolem svislé osy. Za ní se otevřel výklenek, kterého si prve všiml.

„Prodloužení průchodu, které vede k okraji střechy nižšího patra, bylo vpředu určitě zakončeno nějakým okrasným prvkem,“ uvažoval nahlas. „Nejspíš velkou bednou s květinami nebo keři, aby se Danata nemusel z terasy dívat na holou zeď. Současně se tím zvenčí zamaskoval výklenek.“

Balenger prošel otvorem, který vznikl otočením knihovničky, vstoupil do výklenku, zabočil vpravo do průchodu a otočil se doleva k trezoru.

„Fajn, to vysvětluje, jak se Danata dostal z obýváku k trezoru,“ řekl Tod. „Ovšem nevysvětluje to schodiště. Podle mě by mu muselo vadit. Trezor by nebyl moc utajený, kdyby o něm Carlisle věděl. A Danata by se začal zajímat, co je Carlisle za podivína, když potřebuje ukryté schodiště.“

„Myslím, že Danata o těch schodech nevěděl,“ řekl Balenger. „Jejich konstrukce i průchod se nachází mimo patio. Dělníci neměli důvod bourat vnitřní zdi.“

„Ale to je jedno,“ prohlásil Tod. „Zajímá mě pouze trezor. Otevři ten zatracený krám.“

Balenger stiskl rukojeť a zatáhl. Dveře se ani nehnuly. Poskočilo mu srdce. „Zamčeno.“

„Prosil jsi, abychom toho starého nezabíjeli. Tvrdil jsi, že ví, jak se dostat do trezoru.“

A jsme u toho, pomyslel si Balenger. Nastal okamžik, pro který nás drželi naživu. Jak to zařídit, aby současnost trvala o něco déle?

Přistoupil k profesorovi, který zmožen bolestí polehával se zavřenýma očima na pohovce.

„Bobe.“

Conklin zasténal.

„Bobe, znáte kombinaci?“

„Možná.“

„Možná?“ vyhrkl Tod. Tetování se zavlnilo, jako by žilo vlastním životem.

„Soustřeďte se, Bobe. Tohle je skutečně důležité. Řekněte nám, jak se dostaneme do trezoru.“

„Mohu jen hádat.“

„Hádat!“ vyjel Tod zlostně.

Conklin se vyčerpaně nadechl. „Deník.“

„Řekněte nám, co v něm stálo,“ naléhal Balenger.

„Carlisle pomocí jednoho ze svých kukátek pozoroval Danatu při odemykání trezoru a viděl kombinaci.“

„A?“ tázal se Mack. „Jaká čísla?“

„Carlisle si zapsal do deníku, že Danata použil místo čísel své jméno.“

„Co má sakra znamenat tohle?“

„Vzpomínejte, Bobe. Psal Carlisle v deníku něco o náhradě cifer za písmena?“ vyptával se Balenger.

„Myslím že ano.“

„Myslet nestačí.“ Tod zamával pistolí.

Balenger zoufale přiskočil ke konferenčnímu stolku vedle pohovky, kde ležel profesor, a přejel prstem po zaprášením povrchu.

„Nejdřív abeceda.“ Zuřivě čmáral do prachu písmena. „A teď přidělím každému písmenu číslici. A je 1. B je 2. C je 3.“

„Jo, do prdele, to chápem,“ zarazil ho Mack.

Balenger psal ještě rychleji. „Danata. D je 4. A je 1. N je 14. A je 1. T je 20. A je 1. Když to seřadíme za sebou, dostaneme 41141201. To je naše kombinace: 41, 14, 12, 01.“

„V tvém zájmu doufám, že máš pravdu,“ pronesl Jad výhružně.

Balenger vběhl do průchodu a za okamžik stál před trezorem. Potlačil třas v rukou a otočil kolečkem zámku doprava na 41. „Další čísla! Nemůžu si vzpomenout. Vinnie, přečtěte mi je!“

Vinnie poslechl.

Balenger předpokládal. Vytočil 14 doleva, 12 doprava a nakonec 1 vlevo. S bušícím srdcem vzal za kliku a zatáhl. Dveře odolaly.

Ne!

„Zlikvidujme je a pobereme tolik těch popelníků a svícnů a dalších sraček za tisíc dolarů, kolik uneseme, a vypadneme odsud,“ navrhl Jad nakvašeně.

„Ale tu holku hned neodděláme,“ ohradil se Mack. „Mám s Pusinkou rande.“

„Začal jsem špatným směrem!“ vyhrkl Balenger. „Měl jsem nejdřív otočit doleva a ne doprava.“

Rozklepaný strachem vytočil 41 doleva, 14 doprava, 12 vlevo a 1 vpravo. S tichou modlitbou popadl rukojeť a zatáhl. Dveře se nepohnuly ani o milimetr.

Ne!

„A pohádky je konec,“ ušklíbl se Tod.

„Prosím vás! Dejte mi ještě šanci! Potřebuju chvilku, abych mohl přemýšlet! Základní úvaha je správná!“ Co dělám špatněl přemýšlel horečně.

Profesor něco zamumlal; Balenger zachytil pouze poslední slovo, „… jméno.“

„Cože?“

„Špatné jméno.“ Conklin se namáhavě snažil mluvit hlasitěji. „Ne Danata.“

„Blouzní.“ Jad přistoupil k profesorovi s páčidlem a chystal se rozmáchnout. Byl z trojice útočníků nejmladší a nejvíc toužil po násilí. „Zbavme ho utrpení.“

„A já zatím ukážu Pusince ložnici,“ přidal se Mack.

„Křestní jméno,“ blekotal Conklin.

„Carmine!“ zajásal Balenger. „Počkejte!“ obrátil se na Jada. Přiskočil k jinému stolku a napsal do prachu CARMINE. „C je 3. A je l. R je 18. M je 13. I je 9. N je 14. E je 5. Správná sekvence zní 3118139145. To je ta kombinace! Pět číslic: 31, 18, 13, 91, 45.“

„Pět číslic?“ pochyboval Tod. „Není to tak dlouho, co jsi nás přesvědčoval, že jsou čtyři.“

„Hlavně mu neubližujte,“ řekl Balenger Jadovi, který se napřáhl páčidlem a mířil Conklinovi na lebku. „Přivedl nás na stopu. Jestli je kombinace správná, zaslouží si žít o něco déle.“

Balengerovi se stáhlo hrdlo, když si uvědomil, že vlastně o nic jiného nejde: bojuje o právo žít o něco déle. Jenže tentokrát – přestože burácení hromu připomínalo zvuky blížících se explozí – se v posledním okamžiku neobjeví vojenská jednotka, aby ho zachránila.

„Tak se předveď.“ Mack masíroval Coře ramena.

Vůbec si ho nevšímala a upírala prázdné oči do prostoru.

Balenger doběhl k trezoru a silou vůle přinutil rozklepanou lampu na přilbě ke klidu. „Vinnie, přečtěte mi ta čísla!“ Tentokrát začala doleva: 31, pak vpravo 18, vlevo 13, vpravo 91, vlevo 45.

Zezadu ho ozářily baterky, jak Tod, Mack a Jad vešli do průchodu a strkali před sebou Vinnieho.

„Vem za kliku, hrdino, a zatáhni za dveře,“ poškleboval se Jad.

Bože všemohoucí, moc tě prosím, modlil se Balenger a zatáhl.

Jad náhle zařval.

40

Balenger ztuhlý děsem zahlédl, jak do Jada narazil tmavý přelud takovou silou, že ho srazil k zemi.

„Ten hajzl. Zabil mi manžela.“ Cora se přiřítila se zhasnutou lampou. V ruce držela popelník a opakovaně jím do Jada bušila. „Ta svině zabila mého manžela.“

Jad zasténal.

„Panebože,“ ulevil si Mack.

Temným stísněným prostorem šlehala světla v šíleném tanci.

„Hajzle! Svině!“ Cora namířila popelník Jadovi na zuby.

Mladík zvedl ruku a vykřikl, když dostal prudkou ránu do zápěstí.

„Ty se o nic nepokoušej, hrdino.“ Tod mířil pistolí na Balengera a Vinnieho.

„To by mě ani nenapadlo,“ opáčil Balenger.

„Je to tvoje holka,“ řekl Tod Mackovi. „Myslel jsem, že ji hlídáš.“

„Přišel jsem se podívat, jak jste daleko.“

„No tak s tou čubkou něco udělej, ať přestane řádit.“

„Sundejte ji ze mě,“ hulákal Jad a chránil si rukama obličej.

„Hajzle zasraný! Svině!“ Cora se rozmáchla a popelník svištěl k Jadovu čelu.

Mladík úder odblokoval.

Mack popadl běsnící ženu za ramena a chtěl ji odtáhnout, ale zuřivý vztek jí dodal víc síly, než očekával.

„Sundej ji ze mě!“

Mack vytrhl Coře popelník z ruky.

Teď bušila do vraha svého manžela pěstmi.

„Tohle fakt dělám nerad.“ Mack zvedl páčidlo. „Bude tě hrozná škoda.“

„Ne!“ křikl Balenger. „Pusťte mě k ní! Zvládnu ji!“ Vrhl se k Coře a zachytil její spoutané ruce mezi své právě v okamžiku, kdy se rozmachovala k další ráně. Svíjela se a házela sebou ve snaze vyprostit uvězněné paže, ale Balenger se prudce otočil stranou, strhl ji z Jada na podlahu, zalehl ji celým tělem a znehybnil.

„Zdá se, že nakonec můžeš být k něčemu užitečný,“ ocenil Tod.

„Nezabíjejte ji. Budete ji potřebovat,“ odvětil Balenger.

„Jo, to máš sakra pravdu, že ji budu potřebovat,“ řekl Mack. „Ale až s ní budu hotový…“

Jad se vrávoravě postavil a utíral si krev ze rtů. „Dej mi to páčidlo.“

„Ne! Potřebujete ji!“ vyjekl Balenger. „Zlaté mince!“

„Tebe ty kecy ještě nepřešly?“ obořil se na něho Mack. „Něco ti řeknu, kamaráde. Ty zlaté mince, jestli vůbec existují, nám k ničemu nejsou, protože se nedostaneme do toho zasraného trezoru.“

„Ne! Zdálo se mi, že slyším, jak cvakala stavítka. Myslím, že jsem ho odemkl.“

„Od samého začátku nás jenom obelháváš!“

„Jestli trezor otevřu a ty mince v něm opravdu budou, budete nás potřebovat všechny.“

„Není mi jasné k čemu?“

„Abychom vám odnesli kořist! Zlato je těžké. Bez naší pomoci byste si těch mincí moc vzít nemohli. Uvědomte si, že vás čeká sestup do přízemí a cesta tunelem. K odnesení stejného množství byste potřebovali dvakrát tolik času a nedostali byste se ven ještě před příchodem bouřky a průtrže mračen.“

Jad se zamračil a setřel si z úst zbytek krve. „Myslíš, že jich tam bude tolik?“

„Proč by si jinak Danata nechal zabudovat tak velký trezor?“

Tod a Mack si vyměnili pohled.

„Zkus to,“ přikázal Tod Mackovi. „Já se zatím postarám, že se tahle parta o nic nepokusí. Máš poslední šanci, hrdino.“ Namířil pistoli. „Jestli se to neotevře, dostaneš lekci v létání.“

Balenger zápolil s Corou a cítil, jak mu srdce naráží do hradního koše. Přívalem adrenalinu jako by nateklo a hrozilo prasknutím.

Mack nepustil páčidlo a musel si vsunout baterku do podpaždí, aby mohl uchopit držadlo trezoru.

Tik, tak, tik, tak. Nemám minulost. Nemám budoucnost. A přítomnost spěje mílovými kroky ke svému konci, pomyslel si Balenger nevesele.

Mack zatlačil na kliku. Zatáhl. Balenger zalapal po dechu, když viděl, jak se dveře sejfu pohnuly. Čas jako by se zastavil.

„Já se poseru,“ vydechl Mack. Ustoupil a otevřel dveře dokořán.

Balenger posvítil lampou na přilbě do trezoru. Vinnie také. A do temné jeskyně zamířila i světla baterek, které držela trojice násilníků. Venku zaburácel hrom a jeho ozvěna se nesla rozbitým světlíkem. Hotel se otřásl v základech. Pak se rozhostilo ticho. Jako by všichni zatajili dech.

Zlaté mince. Naskládané v plechových krabicích a uložené na policích zabíraly celou pravou stranu trezoru. Jejich množství překonalo veškerá očekávání. Perfektně zachované. V dokonalém stavu, jako by právě opustily mincovnu. Na rozdíl od všech ostatních předmětů v hotelu nebyly zaprášené a jejich lesklý povrch jako by absorboval světlo a vydával záři.

Jenže městští průzkumníci se nedívali na mince. A nebyly to kulaté kousky lesklého kovu, které přimrazily Toda, Macka a Jada s otevřenými ústy k podlaze.

„Ne,“ vydechl Vinnie.

Z trezoru se vyvalil zápach moči a výkalů a sotva pominul, pozornost šokovaných mužů se soustředila na asi pětadvacetiletou ženu ve špinavé, kdysi bílé noční košili. Pod průsvitnou látkou se rýsovala ňadra, bradavky a trojúhelník ochlupení.

Balenger si na okamžik si pomyslel, že ho šálí smysly, že se nechal oklamat hrou světla a stínů. Zděsil se – ta dívka mu připadala povědomá.

Blond vlasy měla slepené a visely jí podél hlavy jako třásně mopu. Křehká, ztrhaná postava se přikrčila a zacouvala co nejdál do trezoru. U nohou se jí válel zmuchlaný spací pytel, na něm hromada obalů od čokoládových tyčinek a prázdné plastové láhve na vodu. V rohu stál kbelík, který sloužil jako toaleta. Zanaříkala a zvedla ruce k obličeji, aby si chránila oči před oslnivým světlem.

Balenger cítil, jak se mu podlamují kolena. Zatočila se mu hlava a zdálo se mu, že se propadá do temné propasti šílenství.

Neděle, 02.00

41

„Bože všemohoucí,“ zaúpěl Vinnie.

„Řekněte mi, že se mi to jenom zdá,“ přidal se Tod.

„Co to má sakra…“ Mackovi se zlomil hlas.

Balenger se pomalu vztyčil, a jak hleděl na dívku v trezoru, všiml si, že i Cora je natolik otřesená, že s ním přestala zápasit a podvolila se.

Mack vykročil ke dveřím trezoru a jeho baterka vrhla na zadní stěnu ostrý stín ženiny hlavy. „Madam, jak jste se tam proboha dostala?“

Nahlas se rozplakala a schoulila se s tak očividným zoufalstvím, až se zdálo, že se snad protlačí zadní stěnou trezoru.

„Co se vám stalo?“ Mack pořád držel v ruce páčidlo a ženiny zmučené oči se na ně v hrůze upíraly. To už hystericky naříkala a tělo se jí křečovitě otřásalo.

„Panebože, dej to pryč,“ okřikl Tod Macka. „Vždyť ji k smrti děsíš. Podej to zatracené páčidlo Jadovi a vytáhni ji z té díry.“

„Je tady? Přijde?“ naříkala dívka.

„Kdo jestli tady je?“

„Poslal vás?“

„Nikdo nás neposlal.“

„Pomozte mi.“

Mack vešel do trezoru. Jeho stín ve světle baterek a lamp groteskně poskakoval, když se natáhl k ženě. „Kdo tě sem zavřel?“

Dívka zírala na jeho ruku.

„No, ať to byl kdokoliv, já to určitě nejsem,“ uklidňoval ji Mack.

„… nejste.“ Žena teď pozvedla vytřeštěné oči ke groteskním brýlím pro noční vidění, které se mu kývaly zavěšené na krku.

„Ani mě neposlal.“

„… neposlal.“

„Ale fakt bych rád věděl, co je to za zasraného šílence. Chyť se mě za ruku a vypadneme odsud.“

Ženě se třásly nohy a sotva dokázala překročit spací pytel. Zaváhala, vzlykla a uchopila podávanou ruku.

„Jak tam sakra mohla dýchat?“ nechápal Tod.

Mack se zahleděl na zadní stěnu trezoru. „Díry. Někdo tam navrtal díry.“

„Musíte si…“ Dívka se složila Mackovi do náručí. „Pospíšit. Co nejdál od něho.“

„Žádný strach,“ prohodil Jad. „Jestli se ukáže, bude si muset on dělat starosti s námi.“

„Mám… žízeň.“

„Jak dlouho jsi tam…“

„Nevím. Čas… Ztratila jsem pojem o čase.“

„Přestaň se s ní vybavovat a dej jí napít,“ přikázal Tod.

Nenasytně pila, tak zoufale, že si ani nevšimla ošklivé jizvy po spálenině na Mackově levé tváři.

„Pospěšte si,“ žadonila. „Než se vrátí.“

„Jak se jmenuješ?“ Mack ji vyvedl z průchodu do svíčkami osvětleného obývacího pokoje.

„Amanda.“ Dlouho nepoužívaný hlas zněl chraplavě jako struhadlo. „Evertová. Jsme v Brooklynu? Já totiž v Brooklynu bydlím.“

„Ne,“ odpověděl Jad. „Tohle je Ashbury Park.“

„Ashbury…? New Jersey?“ vyhrkla Amanda zděšeně, jako by se právě dozvěděla, že se ocitla na druhém konci světa. Přimhouřenýma očima se zděšeně rozhlížela po obrazu zkázy ponořeném do stínů. „Proboha, kde to jsem? Co je to za strašné místo?“

„Paragon. Opuštěný hotel.“

Amanda si uvědomila totální izolaci svého vězení; ostře se nadechla a znovu propukla v pláč. Vzápětí uskočila, když si v mihotavém světle svíček všimla pohybujícího se tetování na Todově tváři.

Vůdce násilníků vztekle vymrštil ruku k obličeji.

„Vy mě neposloucháte,“ kvílela Amanda. „Musíme odsud zmizet, než se vrátí.“

„Kdo je ten chlap?“ zeptal se Mack.

„Ronnie. Nutí mě, abych mu tak říkala.“

„Příjmení nemá?“

Amanda s vytřeštěnýma očima zoufale zavrtěla hlavou ze strany na stranu.

„Jak vypadá?“

„Nemáme čas,“ naříkala Amanda; zatahala Macka za ruku a postrčila ho směrem ke dveřím.

„My jsme tři,“ ozval se Jad. „Věř mi, holka, jestli toho parchanta najdeme, už ti neublíží.“

„Tři? Ale co…“ Amanda se otočila k Balengerovi, Vinniemu a Coře. Strachem šílený pohled padl na spoutaná zápěstí a dívka zasténala.

„Serme na to,“ řekl Jad. „Jdeme na věc. Našli jsme, co jsme hledali.“

Hrom zaburácel ještě hlasitěji.

„Než začne slejvák. Hej, velké ucho, nekecals, když jsi tvrdil, že se ty tunely můžou zaplavit?“

„Kvůli tomu byly postaveny,“ odpověděl Vinnie. „Aby odváděly dešťovou vodu.“

„Hoďte sebou,“ zavelel Tod. „Vyprázdněte batohy a naložte do nich tolik mincí, kolik se tam vleze. Nacpěte si je do kapes.“

„Co s nimi?“ Jad ukázal na Balengera, Vinnieho a Cora a pak mávl rukou k profesorovi, který ležel zhroucený na pohovce.

Tod zvedl pistoli.

„Počkejte,“ zarazil ho Balenger. „Něco tady není v pořádku.“ Náhle jako by měl žaludek plný rampouchů. Otevřenými dveřmi doléhalo skučení větru. Rozbitým světlíkem burácel hrom. Ve vzduchu byl cítit déšť. Přívaly vody bubnovaly do zbývajících skleněných tabulek vikýře, o balkon a sloupkové zábradlí se tříštil vodopád.

„Jasně že něco není v pořádku. Začal slejvák.“ Mack vysypal ruksak a spěchal k trezoru.

„To nemyslím.“ Balenger hleděl na profesora, který se opíral o zadní část pohovky.

Pruh světla z lampy na přilbě pomalu měnil polohu, až ozářil rozložitý hrudník. Pak se znovu pohnul – skutálel se do klína a svítil mezi nohy, jako kdyby starému pánovi spadla helma. Balenger ovšem nezapomněl, že Conklin si přitáhl přilbu řemínkem pod bradou a neztratil ji, ani když se pod ním zřítilo schodiště.

Nohy mu vypovídaly poslušnost. Pomalu se šoural k pohovce, ačkoliv nevěděl, jestli v sobě najde dost sil, aby k ní došel. Prosím tě, bože, dej, ať se mýlím. Točila se mu hlava a pohyboval se jako náměsíčný, ale už věděl, že se nemýlí, protože vůni deště vystřídal mnohem silnější, dusivý pach mědi. Krev. Pohovky byla smáčena krví. I profesor. A nebyla to jen helma, co mu leželo v klíně. Byla to hlava, na níž byla přilba nasazena.

42

Balengerovi vyhrkly do úst kyselé žaludeční šťávy. Přitiskl si dlaň ke rtům a doufal, že se nepozvrací. Otočil se k Todovi a s plnou pusou žluči ze sebe vypravil: „Odveďte ji od pohovky.“

„Co?“

„Tu ženu. Amandu. Odveďte ji na druhou stranu pokoje.“

„Co to sakra plácáš?“ Pak Tod nahlédl Balengerovi přes rameno a spatřil tu hrůzu. „Do prdele.“ Otočil se stejně divoce jako před okamžikem Balenger a odstrčil dívku ke kovové okenici. „Macku, přines z ložnice prostěradlo!“

„Proč?“

„Neptej se a udělej, co ti říkám!“ Tod se obrátil k Balengerovi. „Kdo to udělal?“

„Co kdo udělal?“ zeptal se Jad. Pak uviděl na pohovce profesorovo zkrvavené bezhlavé torzo a zaúpěl.

„Ronnie,“ zanaříkala Amanda.

Vinnie a Cora se přiblížili, ale hned se zase odvrátili, oči vytřeštěné šokem.

„Ronnie je tady,“ vykvikla Amanda.

„Jak by se sem dostal?“ Tod zavrtěl pochybovačně hlavou.

„Všichni jsme se nahrnuli do průchodu.“ Balenger bojoval s mrákotami. Panika v něm nebezpečně narůstala, paže a nohy měl jako z olova a nic v nich necítil. Ztrácel poslední zbytky duševní rovnováhy, o jejíž valnou část ho připravili iráčtí povstalci; nejraději by se svalil na podlahu a tiše naříkal. Ne! okřikl se v duchu. Jestli se tomu poddáš, zemřeš. Pasivita tě zabije. Potlačil děs a vysvětloval: „Nechali jsme otevřené dveře.“ Venku burácelo. Déšť bičoval balkon. „Věnovali jsme pozornost Amandě a někdo se zatím vkradl do pokoje.“

„Ronnie,“ řekla dívka.

„Skrýval se někde v temnotě. Dlouho nás poslouchal.“ Balengerovi se třásl hlas.

„Dlouho?“ Tod hleděl do šera za otevřenými dveřmi. „Jak to víš?“

„Před dvaceti minutami jsem vyprávěl o Iráku, o povstalci, který vyhrožoval, že mně usekne hlavu, a teď najdeme profesora s hlavou…“

Mack vyběhl z ložnice, přiskočil k pohovce a hodil na mrtvolu prostěradlo, které okamžitě nasáklo krví. Lampa mezi profesorovýma nohama tlumeně prosvěcovala látku. „Smrdí to,“ poznamenal Mack znechuceně. „Nikdy jsem si nevšiml, jak moc…“

„Jo,“ souhlasil Balenger při vzpomínce na Irák. „Krev opravdu smrdí. Zmrzačená těla taky.“

„Ronnie,“ zopakovala Amanda, jako by jiné slovo neznala.

„Pořád může být někde tady!“ Jad se točil kolem dokola a svítil baterkou do všech koutů.

„Zavři dveře,“ přikázal Tod. „A zamkni je.“

„Jak? Páčidlo rozbilo futra.“ Jad přibouchl dveře.

„Nábytek!“ zvolal Tod. „Zatarasíme je nábytkem.“

Jad táhl ke dveřím knihovničku. „Pomozte mi někdo!“

Přiběhl Vinnie a společně dostrkali knihovničku těsně k prahu. Balenger spěchal k masivnímu konferenčnímu stolku u pohovky. Jak ho tlačil ke dveřím, uvědomil si, že vedle něj se do nábytku opírá Cora; stále vzlykala, ale pomohla mu dopravit stůl ke dveřím. Mack přihodil na hromadu těžkou židli.

„Tudy nikdo neprojde.“ Mack popadl páčidlo.

„Jenže co když je ještě v pokoji?“ Jad znovu posvítil do všech rohů; v rozechvělém kuželu světla stíny jakoby tančily.

„Ronnie je tady,“ zašeptal Amanda.

„Zkontrolujte ložnici, koupelnu a komoru!“ zavelel Tod. Sám se rozběhl k ložnici, ale pak se zastavil a namířil na Balengera pistoli. „Nikam nechoď.“

„Nemám to v plánu. Za dané situace raději zůstanu s vámi.“ Balenger zvedl z hromady vybavení vysypaného z ruksaku kladivo. Vešel do odkrytého průchodu, zhasl reflektor na přilbě, aby se neprozradil, a postavil se vedle schodiště; s kladivem připraveným k úderu pozorně naslouchal, zda se po schodech někdo neblíží. Slyšel však pouze tep srdce v uších a údery hromu, které rozechvívaly stěny budovy.

Za chvíli se k němu připojili Cora a Vinnie a se zhasnutými světly se rovněž postavili na hlídku u schodiště; jako zbraně si nachystali lampy. Ohlédl se k Amandě, která se krčila v obývacím pokoji, vzlykala a šeptala Ronnieho jméno. „Poslyšte, Coro, zajděte za ní a zkuste ji uklidnit.“

Cora si utřela slzy z obličeje. „Připadám vám jako ženská, která by mohla někoho uklidnit?“ Přesto zašla do pokoje za Amandou.

Balenger se chvíli díval, jak Cora hladí dívku po rameni a tiše s ní mluví, ale pak zaměřil pozornost zpět k ústí spirálovitého schodiště. Představil si, že se tam dole někdo číhá a pozoruje ho. Takový děs, pomyslel si. Bože, pomoz mi odsud. Chci odsud vypadnout. Chci…

„Není v komoře, v ložnici ani v koupelně,“ ohlásil Tod, když se s Mackem a Jadem vrátil do pokoje.

Mack zvedl ze země láhev vody a vypil dobrou polovinu obsahu.

„Se zbytkem vody bychom měli rozumně hospodařit,“ připomněl Balenger.

„My?“ opáčil Tod.

„Musím na…,“ pípla Amanda.

„Kam?“

„Ulevit si.“

„Já taky,“ přidala se Cora.

„Co vám brání?“

„Vzali jste nám láhve, které jsme používali na…“

„Tak běžte na ten zatracený hajzl. Sice nesplachuje, ale co na tom?“

„Nechci tam jít sama.“

„Tak já půjdu s tebou,“ zazubil se Mack.

„Ne, půjdu já,“ nabídl se Vinnie. Rozsvítil lampu a pokynul oběma ženám, aby ho následovaly do koupelny. „Počkám za dveřmi.“

Cora objala Amandu kolem ramen a vedla ji na toaletu. Balengerovi neušlo, že Mack hledí dívce na zadek – i v mihotavé záři svíček se pod průhlednou látkou noční košile zřetelně rýsoval žlábek mezi půlkami. Vzápětí ženy doprovázené mladíkem zmizely v temnotě.

Balenger přejel pohledem zpustošený obývací pokoj, rozbitý nábytek, zdemolované stěny, a musel se navzdory situaci v duchu usmát. Nezanecháme nic než otisky nohou? pomyslel si. Nevezmeme nic než fotografie? Moc toho zde nezbylo, co by se ještě dalo zničit.

„Tak co dál, hrdino?“ zeptal se Tod. „Nějaké návrhy?“

„Zavolat mobilním telefonem policii.“

„Zapomněls, že místní nouzová linka nefunguje? A na normálním policejním čísle se strašně dlouho čeká.“

„Tak zavoláme na stanici do jiného města.“

„Jo, jasně. Takže místo toho šílence Ronnieho nám bude hrozit obvinění z vraždy vašeho parťáka, nemluvě o únosu vás všech. Nevím proč, ale myslím si, že proti Ronniemu máme větší šanci.“

„Zatím to tak nevypadá.“

„No jo, jenže to jsme nebyli připravení a zorganizovaní. Nevěděli jsme, s kým máme co do činění.“

„To stále nevíte.“

„Ale dozvíme se to, až se ta ženská vrátí a podělí se s námi o informace,“ poznamenal Mack.

Jad vzal prázdný ruksak a odnesl ho k trezoru. „Boha jeho, tady to smrdí.“ Začal házet mince do batohu; vydávaly tichy zvonivý zvuk.

„Měl bych další návrh,“ řekl Balenger. Ať mají pocit, že patříme k sobě, pomyslel si. „Sběratelé vám nezaplatí sedm set dolarů za poškrábané mince. Ty v trezoru jsou dokonalém stavu a on je ničí.“

„Hej, ty blbče!“ křikl Tod. „Opatrně, ať je nepoškrábáš. Nevysypávej je, ber je v krabicích, tak jak jsou.“ Otočil se k Balengerovi. „Před chvílí jsem byl zmatený. Potřeboval jsem čas, abych si mohl všechno promyslet. Ale už mám situaci pod kontrolou. S našimi brýlemi uvidíme Ronnieho dřív než on nás.“

„A nenapadlo vás, že Ronnie může také mít brýle pro noční vidění?“

Tod svraštil obočí a na zkrabatělém čele se roztančilo tetování.

Otočili se za zvukem kroků – Vinnie, Cora a Amanda se vraceli z toalety.

„Řekni nám něco o Ronniem,“ požádal dívku Tod.

Amandě ztuhl obličej; otřesena vzpomínkami se zhluboka nadechla. „Je…“ Kousla se dortu a přinutila se pokračovat. „Pracuju v knihkupectví na Manhattanu. Několikrát tam přišel. Choval se přátelsky.“ Objala si paže. „Musel mě sledovat domů do Brooklynu a zjistit, kde může zaparkovat auto, kde se schovat. Krátce předtím, než mě unesl, jsem se rozešla se svým přítelem, který se ode mě odstěhoval. Zůstala jsem sama v bytě, který jsem si mohla dovolit jen proto, že jsme se o nájemné dělili. Měla jsem plnou hlavu starostí, jak seženu spolubydlícího. Nedávala jsem proto pozor, když jsem vystoupila z podzemky a šla pěšky domů.“

„Kdy se to stalo?“ zajímal se Mack.

„Nemám ponětí.“ Amanda si přitiskla paže k tělu. „Kolikátého je dneska?“

„Čtyřiadvacátého října.“

„Panebože.“ Amanda vytřeštila oči a smrtelně zbledla. Nohy ji neudržely a klesla do křesla.

„Co se děje?“ nechápal Balenger.

„Unesl mě v noci čtrnáctého června.“ V dívčiných očích se zračila prožitá hrůza a děs. „Obchod zůstal ten večer otevřený až do deseti, protože jsme pořádali autogramiádu autorů. Domů jsem se vracela kolem půlnoci. Když jsem míjela roh úzké uličky, přiskočil ke mně a přitiskl mi na ústa hadr s nějakou chemikálií.“ Znovu se zhluboka nadechla. „Když jsem se probrala, ležela jsem nahoře v posteli. Ronnie seděl vedle mě a držel mě za ruku.“ Amanda zavřela oči, sklopila hlavu a otřásla se, jako kdyby spolkla něco nechutného. „A potom mi vysvětlil, jak bude vypadat můj následující život.“

„Jak vypadá? Má zbraň? Jestli s ním budeme muset bojovat, co od něho máme očekávat?“ vyptával se Tod.

„Je starý.“

„Jak?“

„O moc starší než já. Starší než vy.“ Amanda se dívala na Balengera, kterému bylo pětatřicet.

„Jak starý?“ naléhal Tod.

„Neumím moc dobře odhadovat věk. Každý, komu je přes čtyřicet, vypadá…“

„Myslíte, že je mu přes čtyřicet?“ zeptal se Balenger.

„Ano.“

„Ale moc starý zase být nemůže, protože to by vás tak snadno nepřemohl.“

„Určitě mu bude přes padesát. Je vysoký. Hubený. Nepřirozeně hubený. A v obličeji má pořád takový neutrální, lhostejný výraz. I když se usmívá.“

„Hubený padesátiletý chlap?“ Todovi se vracelo sebevědomí. „No, teď když víme, kdo proti nám stojí, domnívám se, že ho snadno zvládneme.“

„Je strašně silný.“

„Silnější než tohle?“ Tod zvedl pistoli.

„Zvedá činky.“

„Z hubených vzpěračů se mně kolena neroztřesou.“ Tod se ohlédl na Macka a Jada. „Otázky?“

„Jo,“ řekl Jad. „Proč se tady zdržujeme?“

Mack se s lítostí v očích zadíval na Coru a přikývl. „Jasně. Sbalíme ty mince a vypadneme.“

„A co s nimi?“ zeptal se Jad.

„Přivážeme je k židlím,“ odpověděl Tod. S namířenou pistolí vytrhl Balengerovi z ruky kladivo a hodil je na hromadu k ostatní výstroji. „Necháme na Ronniem, ať se o vás postará. Vina tak padne m jeho hlavu. Policajti mu s největší pravděpodobností přišijou i toho chlápka, co přeletěl přes zábradlí.“

„Prosím vás,“ žadonila Amanda. „Odveďte mě odsud.“

„Nemůžeme.“

„Pomozte mi!“

„Hele, je mi to líto, ale ty jseš důvod, proč je naštvanej. Kdybychom tě vzali s sebou, sledoval by nás. Šel by nám po krku. Takovou blbost po nás přece nemůžeš chtít.“

„Jste bezcitný parchant.“

„Tak ty budeš ještě sprostá? No dobře, na židli s tebou.“ Tod ji posadil a Jad zatím zvedl z kupy vybavení na zemi cívku instalatérské pásky.

„Pusinko, ty si sedni sem,“ řekl Mack Core a postrčil ji k židli.

„Hrdino, ty si vezmeš tuhle,“ přikázal Tod. Pak si všiml, že čtvrtá židle je součástí barikády u dveří, a křikl na Vinnieho: „A Velké ucho si stoupne k trámu ve zdi.“

Jad připoutal Amandě kotníky k nohám židle a pak jí omotal pásku kolem ramen a opěradla. Potom přistoupil k Coře.

„Tu přenechej mně,“ zarazil ho Mack. „Schováme si ji na konec.“

Jad spěšně připoutal Balengera k židli a Vinnieho ke svislému opěrnému trámu v průchodu.

„A teď je řada na ní,“ řekl Mack a vzal si cívku.

Balenger soptící vztekem viděl, jak Coře při spoutávání osahává stehna a prsa.

Trojice vzala ruksaky, zašla k trezoru a nacpala si kapsy mincemi. Jejich tíha jim stahovala kalhoty a napínala bundy.

„Nerad zabírám místo v kapsách, ale měli bychom si vzít vysílačky pro případ, že bychom se rozdělili,“ poznamenal Tod.

Obtěžkáni zlatem se vrátili do pokoje a zastavili se u dveří. Zatímco Tod držel v natažené ruce pistoli připravenou k palbě, Mack a Jad odstranili barikádu. Potom Mack otevřel a uskočil stranou.

Zaburácel hrom. Liják bušil do balkonu. Do pokoje pronikl studený poryv větru.

Tod zvýšil hlas, aby překřičel bouřku, a křičel do tmy: „Ronnie! Zachovej klid! Žádný strach! Tvou holku s sebou nebereme! Necháme ti ji tady! A spolu s ní i její nové kámoše! Máš je připravené v dárkovém balení, svázané a nehybné! Můžeš si s nima pohrát! Neublížili jsme ti! Klidíme se ti z cesty! Možná nevíš, že tenhle barák se má bourat! Příští týden přijdou zřízenci likvidovat vnitřní zařízení! Možná by ses měl poohlédnout po novém místě! Vidíš, pomáháme ti! Omlouváme se, že jsme sem tak vtrhli! Nemusíš být na nás naštvaný! Už odcházíme! Dobře se bav!“

Nasadili si brýle a vyrazili ke schodišti, ale pak se Tod zastavil a ohlédl se na Balengera. „Jsem umělec. Tos nevěděl, co?“ Přešel pokoj a zmizel v ložnici.

Balenger napínal krk a snažil se otočit hlavu; díval se, jak se potetovaný svalovec vrací a drží něco v ruce.

„Bez toho by obraz nebyl kompletní.“ Tod se neúprosně blížil.

„Ne,“ zaúpěl Balenger. Pochopil, co se chystá, a ztuhl děsem.

Tod mu shodil z hlavy přilbu.

„Prosím vás, nedělejte to,“ vzlykl Balenger a zlomil se mu hlas.

Tod mu přetáhl přes hlavu povlak na polštář.

43

„Ne,“ žebral Balenger. Pach plísně a prachu ho dusil. „Prosím vás, sundejte mi to.“

„Co by to potom bylo za srandu?“

Oslepený Balenger v panice poslouchal vzdalující se kroky.

„Sbohem, lidičky!“ zavolal Mack.

„Bylo to nádherné!“ přidal se Jad.

Balenger poslepu slyšel kroky na schodech, dutý šoupavý zvuk podrážek sestupujících po kovových stupních. I v burácení hromu je zřetelně rozeznával – šachta schodiště působila jako zesilovač. Jak se kroky vzdalovaly do nižších pater, jejich zvuk postupně slábl.

Teď už je to jen otázka času. Balenger se v mučivých vzpomínkách vrátil na dřevěnou židli do budovy z betonových kvádrů kdesi v Iráku; na hlavě měl navlečený smrdutý pytel a jediný z žalářníků, který uměl anglicky, mu vyhrožoval setnutím hlavy. Do této chvíle byl přesvědčen, že nic horšího, nic děsivějšího ho už v životě potkat nemůže.

Nyní si uvědomil, jak hluboce se mýlil. Podruhé je to vždycky horší. Toto je horší. Burácení hromu. Bubnování lijavce. Se zapáchajícím povlakem na hlavě nevidí nic než tlumené mihotání plamínků svíček a mdlé světlo profesorovy lampy směřující vzhůru pod prostěradlem, které zakrývalo bezhlavé tělo.

Ano, tohle je horší. Sedí přivázaný pevnou páskou k židli, a ať namáhá svaly sebevíc, pouta nepovolí. Pod povlakem se mu nedostává vzduchu. Ví, že ke stejnému trestu jsou odsouzeni další tři lidé. Čekání. Čekání na Ronnieho. Neuvidí ho, až přijde. Kvůli skučícímu větru, dunění hromu a bubnování deště neuslyší jeho kroky. Třeba právě v této chvíli už stojí Ronnie přímo před ním a rozmachuje se nástrojem, kterým srazil hlavu profesorovi.

Balengerovi se těžce zvedal hrudník. Srdce mu bušilo tak rychle, až se bál, že se každým okamžikem rozskočí nebo mu prasknou žíly neskutečným přetlakem. Po celém těle se mu ze všech pórů řinul pot a nechápal, kde se v něm vzalo tolik vody. Šaty měl úplně promočené. Bylo mu horko a vzápětí zima. Třepal se zimnicí. Pomyslel si, že každá přítomnost musí jednou skončit, nedá se donekonečna prodlužovat. Podařilo se mu natáhnout ji o rok – od zážitku v Iráku. Rok je hodně. Mnohem víc než počítal. Ale teď přítomnost skončí.

Hrom otřásl budovou. Stojí Ronnie tiše před ním a chystá se použít kosu, meč nebo řeznický nůž? Ucítím bolest, než mi z hrdla vytryskne krev? Přestane mozek vnímat dříve, než hlava dopadne na zem?

Hrdino. Tak mě Tod oslovoval. Hrdino. Žertoval. Ponižoval mě. Hrdina? Každou noc mě probouzí jeden a tentýž zlý sen. Budím se k smrti vyčerpaný a bojím se vstát z postele. Potřeboval jsem každý zbývající gram duševních sil, abych se donutil navštívit toto proklaté místo. A jaký je výsledek! Hrdina? Ten hajzl! Nechal nás tady chcípnout! Svině! Navlékl mi na hlavu povlak! To mu neprojde! Najdu si ho! Vystopuju ho! Položím mu ruce na krk a stisknu, až…

„Vinnie!“ zavolal Balenger tlumeně zpod polštářového povlaku. „Slyšíte mě?“

„Ano!“

„Můžete se aspoň trochu pohnout? Netrčí někde hřebík, o který byste si mohl přeřezat pouta? Nebo nějaká ostrá hrana…“

„Moc vysoko!“

Ne! zaúpěl Balenger v duchu. Zaslechl vzlykot. Zprvu si myslel, že slyší vlastní pláč, ale pak si uvědomil, že naříká Amanda.

„Amando, ještě jsme se nepředstavili.“ Balenger věděl, že za daných okolností zní společenská fráze naprosto šíleně. Ale musel to říct. Musel se alespoň pokusit dívku uklidnit. Jestli se z té hrůzy mají dostat, nedokážou to, podlehne-li někdo z nich hysterii. „Já jsem Frank. Ten mladý muž se jmenuje Vinnie. A to děvče vedle vás je Cora. Teda, asi bych neměl říkat děvče. Nehodí se to. I když… Víte co? Jako nejstarší si dovolím navrhnout, abychom si všichni tykali.“

Amandiny vzlyky změnily rytmus, zpomalily, ztišily se. Balenger vycítil, že probudil její zvědavost. „Všichni jsme na jedné lodi a musíme si pomáhat. A teď bych tě chtěl o něco požádat, ano? Myslíš, že by ses dokázala zbavit té pásky a vysvobodit se ze židle?“

„Zkusím to.“

Balenger čekal.

„Sakra!“

Balenger se potil a bezmocně zatínal pěsti.

„Ne! Je to moc pevné.“

„Coro?“

„Nemůžu. Ten prasák mě sice osahával, ale pásku utáhl pořádně.“

Tak co uděláme? Balenger horečně uvažoval. Měl pocit, že se dusí – jeho horký dech se hromadil pod zplstnatělou látkou a citelně v něm chyběl kyslík. Snažil se rozpomenout na uspořádání pokoje a pátral v paměti po čemkoliv, co by mu mohlo pomoci. Sklo. Střepy skla na podlaze. Ze stolku, který rozbil.

„Amando?“

Popotáhla a zapípala: „Co?“

„Vidíš na zemi rozbité sklo? Mělo by ležet někde mezi mnou a Vinniem.“

Odmlka. „Ano.“

„Myslíš, že když se svalím se židlí na zem a potáhnu ji za sebou… Myslíš, že mě dokážeš k těm střepům nasměrovat?“

„Snad… Ano.“

„Opravdu teď potřebuju tvou pomoc.“

Kovová židle byla hodně těžká. Balenger přenášel váhu ze strany na stranu, ale nohy spočívaly nehnutě na zemi. Rozkomíhal se prudčeji a židle se začala houpat, až se náhle překotila na stranu. Se zakrytou hlavou nic neviděl a nemohl se tedy připravit na dopad.

Náraz ho omráčil. Dýchal zatuchlý vzduch pod povlakem a pokoušel se ho zbavit třením o podlahu, ale látka se přilepila ke zpocené kůži a držela.

Na to není čas! Balenger si v rachotu hromu představil, jak Ronnie tiše stojí nad ním, usmívá se svým neutrálním úsměvem, jak jim ho Amanda popsala, baví se jeho patetickým úsilím a zvedá velký ostrý nůž… Ty svině! Jen počkej, Ronnie, i tobě zmáčknu krk a vytřepu z tebe duši!

Tak dělej! přikázal si Balenger přísně. Plaz se! Páska mu sice pevně držela kotníky, ale přesto dokázal pohybovat koleny. Jako píďalka je vždycky přitáhl k břichu – o pár centimetrů, víc mu konstrukce židle nedovolila –, napjal stehna, zapřel se jimi do podlahy, posunul rameno, zaryl je do koberce a pak k němu přitáhl zbytek těla i s židlí. Pot z něj doslova crčel. Zasténal a posunul se o další kousek.

Snaž se. Musíš se víc snažit, povzbuzoval se v duchu. Rameno, bok a koleno ho pálily, jak se třely o rozedraný koberec. Židle se posunula o něco dál. Vyčerpaně lapal po dechu.

„Amando, jak daleko je to rozbité sklo?“ Pod povlakem se mu na tváři srážela vlhkost do drobných kapiček.

„Asi tři a půl metru.“

Proboha! Potrvá věčnost, než se tam dostanu!

Zkus to.

Nemůžu.

Pohyb!

Zaburácel hrom a světlíkem pronikla zář blesku. Stěny se otřásly. Déšť bubnoval hlasitěji. A pak se hotel na vteřinku ponořil do tajemného ticha a mezi poryvy větru a hřměním něco zaslechl. Vzdálený, tichý zvuk. Od schodiště. Ozvěna ho nesla vzhůru šachtou.

Výstřel.

„Co to bylo?“ vyhrkl Vinnie.

„Nemysli na to.“

Dělej! Sebral síly a posunul se i s židlí kupředu. Tři a půl metru? Moc daleko. To nezvládnu.

Druhý výstřel.

Za ním další. V rychlém sledu.

„Bůh nám pomáhej,“ vydechl Vinnie.

Makej. Snaž se. Uslyšel výkřiky. Hluboko dole, zesílené šachtou schodiště, kudy pronikly až nahoru.

„Prosím tě, bože, pomoz nám,“ modlil se Vinnie.

Balenger napnul síly a posunul se o dobrých deset centimetrů.

„Počkej,“ zarazila ho Amanda.

„Co je?“

„Narazíš do kávového stolku. Je na něm svíčka. Shodíš ji.“

A založím v pokoji požár a všichni zaživa shoříme dříve, než nám Ronnie uřeže hlavy, pomyslel si Balenger. Na pokraji šílenství měl co dělat, aby se nerozerval, až by mu praskly hlasivky.

„Kde je ten stolek?“

„Asi čtvrt metru vedle boku tvé židle.“

Ze schodiště zazněly další výkřiky.

„A kde je svíčka?“

„Stojí na nejbližším rohu.“

Nemám šanci se k tomu rozbitému sklu dostat včas, uvažoval Balenger. Zmobilizoval poslední zbytky vyčerpaných sil a změnil směr pohybu.

„Ne. Narazíš do stolku,“ varovala Amanda.

„To právě… chci.“

„Cože?“

„Potřebuju… tu svíčku.“

Na schodišti zavládlo ticho. Tři a půl metru proti čtvrt metru. Balenger zasípal, napjal svaly a pohnul židlí. Venku zahřmělo.

„Roh máš přímo před obličejem,“ upozornila Amanda.

Balenger na chvíli přerušil nadlidské úsilí. Trhaně oddechoval, tvář pod povlakem mu smáčel pot a sražená vlhkost. Páska obepínala paže pod rameny, ale dokázal je ohnout v lokti a pohnout předloktím. Rukama spoutanýma v zápěstí nahmatal hladkou kovovou trubku, která tvořila nohu stolu. Sténaje bolestí ve zmučených loktech a ramenou posouval zpocené dlaně výš po noze stolku. Když už myslel, že si musí vykloubit paže, dotkl se skleněné desky v rohu. Ještě o kousek výš, přikázal si. Lokty a zápěstí ječely v agónii, ale prsty v rukavicích konečně nahmátly nízký svícen. Balenger vzlykl úlevou, když ucítil měkký povrch skapaného vosku.

S největším úsilím uchopil svíčku, zvedl ji ze svícnu a opatrně ji přesunul přes hranu stolu. Na větrovku mu stekl potůček vosku. Podržel svíčku vodorovně, vsunul si ji mezi nohy a pevně sevřel stehna. I zblízka byl plamínek přes látku sotva viditelný, ale stačilo to, aby k němu Balenger přiložil spoutaná zápěstí. Přes rukavice ucítil teplo.

Instalatérská páska se vyrábí z nehořlavého materiálu, takže žárem pouze taje a nevzplane. Balenger slyšel, jak se scvrkává, praská a bublá. Napjal svaly a snažil se odtrhnout zápěstí od sebe. Plamen mu bolestně spaloval kůži, ale cítil, jak pouto měkne, povoluje – a náhle se roztrhlo. Prudce ucukl rukama od plamínku, zatřepal jimi, aby se ochladily, a pak se zbavil zbytku pásky.

Účinkem kysličníku uhličitého nahromaděného pod kápí už pomalu omdléval a zmocňovala se ho závrať. Snad v posledním záblesku jasného vědomí si strhl potem nasáklý povlak z hlavy a lačně se nadechl, jak zmučené plíce zoufale volaly po kyslíku. Jak slastný pocit, moci zase dýchat, pohybovat oběma rukama! Popadl svíčku vloženou mezi stehna, namířil plamen k levému rameni a rozškvařil pásku, která mu poutala hrudník k opěradlu křesla. Větrovka začala doutnat, vzápětí se rozhořela. Balenger přehodil svíčku do levé ruky a pravou se plácal po bundě, aby ji uhasil. Ještě že mám rukavice, pomyslel si.

Zápach roztavené umělé hmoty připomínal spálenou gumu. Balengerovi se zvedl žaludek, ale potlačil dávivý reflex, strhl si pásku z ramenou a horečně se natáhl se svíčkou ke kotníkům. S ústy plnými žluči tavil poslední pouta, která ho přidržovala u židle. Konečně volný! Vyhrabal se zpod židle a vrávoravě se postavil. Napjatě naslouchal, zda se od schodiště neozvou další zvuky, a uklidněn se sklonil pro skleněný střep. Zrak mu padl na nůž, který ležel na hromadě výstroje vysypané z ruksaku. No jo, tolik nožů násilníci nepotřebovali. Zbytečně zabíraly místo, kam mohli uložit víc zlatých mincí.

Od schodiště zazněla ozvěna kroků.

Balenger přiskočil k Vinniemu a nožem rozřízl pásku, která mu poutala hrudník, zápěstí a kotníky. Kroky stoupaly po schodech. Vinnie zvedl ze země skleněný střep a spěchal k Coře, zatímco Balenger zamířil k Amandě. Za okamžik byly obě ženy volné.

Oblohu proťal blesk, následovaný ostrým prásknutím hromu. V nastalém tichu k nim ozvěna nesla klapot blížících se kroků. Měly nepřirozeně pomalý rytmus a připomněly Balengerovi chůzi člověka omameného alkoholem nebo drogami, který se sotva drží na nohou. Nebo si je ten chlap tak jistý svou převahou, že nemusí spěchat.

Zatímco Cora s Amandou strhly poslední pruhy pásky a vyskočily ze židlí, Balenger se přikrčil a zaujal s nožem útočný postoj. Koutkem oka zahlédl na hromádce vybavení kladivo, které mu Tod sebral. Sklonil se pro ně a hodil je Vinniemu.

„Zhasněte lampy!“ zašeptal důrazně a ve svitu svíček soustředil pozornost na temné ústí schodiště.

Kroky pomalu stoupaly. Rovnoměrně. Trpělivě. Objevil se stín. Balenger se připravil k útoku. V otvoru zamávala nahoru a dolů paže bez těla. Ruka na jejím konci svírala pistoli. Ale nemířila jí. Pohybovala s ní, jako když slepec bílou holí „prohmatává“ prostor před sebou. Pak se vynořila hlava. Brýle pro noční vidění. Tetování. Tod. Omámený. Jak stoupal výš, Balenger ve světle svíček viděl, že je zalitý krví.

44

„Jste… jste to…“ Tod si sundal infračervené brýle, jako kdyby byl přesvědčen, že obraz, který mu zprostředkovávají, není skutečný. Nezdálo se, že by ho překvapilo, že se Balenger, Vinnie, Cora a Amanda vysvobodili z pout. Nezdálo se, že by se bál, že na něho čtveřice zaútočí a přemůže ho. Tod vypadal jako člověk, jemuž se nesmírně ulevilo.

„Díky bohu,“ zašeptal, zmožený váhou zlatých mincí v ruksaku a po kapsách. Otočil se a s pohledem upřeným do temné šachty couval od schodiště. „Teď musíme táhnout za jeden provaz. Potřebujeme veškerou vzájemnou pomoc, kterou si můžeme poskytnout.“

„Jsi zraněný?“ zeptal se ho Balenger. „Jsi samá krev.“

„Není moje.“ Zabubnování deště přimělo Toda otočit zamračený pohled k temnotě zející za otevřenými dveřmi. „Boha jeho, ale měl jsem namále. Musíme se znovu zabarikádovat. Hoďte sebou. Nemáme čas. Zavřete dveře a natahejte k nim nábytek. Dělejte! Já pohlídám schody. Jestli po nich někdo vyleze, odprásknu ho.“

Jenže Balenger viděl, že závěr pistole zůstal v zadní poloze – prázdný zásobník.

„Dej mi tu bouchačku,“ vyzval Toda.

„Potřebuju ji.“

„Takhle ti k ničemu nebude. Vystřílels všechny kulky.“

„Cože?“

„Došly ti náboje.“

„Došly mi náboje?“

„Vinnie! Amando!“ houkla Cora. „Pomozte mi s těmi dveřmi!“

Balenger slyšel skřípání nábytku po podlaze.

„Kde je náhradní zásobník?“ zeptal se Balenger Toda.

Násilník jako v tranzu hleděl ke schodišti.

„Dej mi tu zatracenou bouchačku.“ Balenger ji musel svalovci vykroutit z ruky a jenom žasl, jak se situace změnila. Před několika minutami by ho Tod zastřelil za pouhý náznak úmyslu zmocnit se zbraně. Teď mu klidně prohmatal opasek, až narazil na zásobník. Zkušenou rukou vojáka vyhodil z pažby prázdný, zastrčil nový a zacvaknutím uzávěru zasunul náboj do komory. Znovu byl ozbrojen a jeho sebedůvěra maličko vzrostla.

„Co se stalo?“ Balenger namířil pistoli ke schodišti.

„To kdybych věděl.“ Tod se zachvěl. „Teda, vím, co se stalo, ale už si nejsem jistý, jak se to stalo.“

„Kde máš kámoše?“

„Sešli jsme po schodech.“

„To vím. Řekni mi něco, co…“

„Šli jsme pořád dolů. Furt dolů a dokola jako na nějakém posraném kolotoči. V každém patře byl průchod jako tento, ale každý byl delší než ten nad ním.“

„Jistě. Nižší podlaží jsou delší a širší. Aby mohl Carlisle špiclovat ve všech pokojích, musel průchody prodloužit.“

„Jo, byly delší,“ potvrdil Tod. „Nakonec jsme došli na dno.“

„Vinnie,“ řekl Balenger. „Vezmi si k ruce děvčata a sundejte mu batoh. Vysypte z něho mince a uložte do něj co nejvíc výstroje. Zbytek, který budeme potřebovat, poneseme v rukou a po kapsách.“

„Jenže nebyly tam žádné dveře,“ pokračoval Tod a znovu se zachvěl. „Nemohli jsme najít dveře.“ Tetování v obličeji téměř zmizelo pod nánosem zasychající krve. „Hledali jsme jak blázni, ale furt nic. Běželi jsme chodbou. Trvalo to celou věčnost. Dveře nikde. Ale na konci jsme našli něco jiného.“

„Co?“

„Mrtvolu.“

Amanda zachrčela.

„Ta ženská byla mrtvá už dlouho.“

„Ženská?“

„Šaty. Mrtvola na sobě měla ženské šaty. Staromódní. Vypadala jako mumie. Musela tam ležet celou věčnost. Vyschlé tělo, kůže jako pergamen, prázdné oční důlky. V zeleném světle brýlí se to těžko poznává, ale řekl bych, že byla blondýna. Jako ona.“ Tod ukázal na Amandu. „Seděla opřená v rohu, jako kdyby tam doběhla a klesla únavou, aby si odpočinula, a už se nikdy neprobudila. Na klíně dokonce držela kabelku.“

Amanda vydala další hrdelní zvuk.

„Zdrhali jsme zpátky ke schodišti. Mack zpanikařil. Zvedl páčidlo a chtěl vyrazit díru do zdi, abychom se odtamtud dostali. Jenže než rána dopadla, někdo zabušil z druhé strany. Celá podělaná stěna se zatřásla. A potom ten parchant…“

„Ronnie,“ vydechla Amanda.

„… zabušil ještě jednou, silněji. Viděl jsem, kam rána dopadla. Vystřelil jsem na to místo. Pak to bouchlo jinde a já jsem vystřelil tam. No a najednou zněly ty rány úplně všude a já jsem mačkal spoušť. Mack a Jad zdrhali po schodech nahoru. Já za nima. Zas ten posranej kolotoč, akorát že nahoru. Nad sebou jsem zaslechl výkřik. Mack. Padal na mě. Obě nohy měl pořezané a valila z nich krev jak z hasičský hadice. Proletěl dírou mezi schodama a zábradlím. ‚Co se mu stalo?’ječel Jad, ale nedal mi šanci něco říct. ‚Pokoj s trezorem!‘ hulákal. ‚Tam aspoň víme, kudy se dostaneme ven!‘ Zdrhal po schodech. A potom najednou spadl i on. Taky měl pořezané nohy a taky mu z nich valila krev. Myslel jsem, že se zblázním. Chtěl jsem zdrhat, ale v poslední chvíli jsem si řekl, že musím naopak zpomalit, abych zjistil, co na těch schodech je. Takže jsem postupoval krok za krokem a mával před sebou kvérem, až jsem na to narazil. Dotkl jsem se toho!“

„Dotkl?“

„Jo. Drát nataženej napříč. Pevný. Tenký. I s nasazenýma brýlema jsem ho sotva viděl. Zatlačil jsem na něj hlavní a potom jsem se ho dotkl prstem. Panebože, stačil lehký dotyk a pořezal jsem se, tak byl ostrý.“

„Řezací drát,“ poznamenal Balenger.

„Možný jsem se fakt zbláznil. Prolezl jsem pod ním. Plazil jsem se po schodech a mával nad sebou bouchačkou a hledal další nastražené dráty.“

„A Macka s Jadem jsi nechal dole? Ještě žili?“

„Věř mi. Při tom, jak krváceli, moc dlouho nežili.“

Na schodišti, hluboko dole, někdo zaječel.

„Zdá se, že někdo z nich žil déle, než sis myslel,“ ucedil Balenger.

Další výkřik.

„Všichni jsme se zbláznili,“ zašeptala Cora.

„Ale jak se tomu…“

„Sledoval vás dolů,“ řekl Balenger.

„Celou dobu byl na schodišti za námi?“ vydechl Tod šokované.

„Když jste sešli dolů, nastražil nahoře dráty. Potom vešel tajnými dveřmi do hlavní části hotelu. Bušením na stěnu ve vás vyvolal paniku a donutil vás k útěku stejnou cestou, kudy jste přišli.“

Tod vytáhl mobilní telefon.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Vinnie.

„Zavolám bráchovi do Atlantic City. Oznámí to policii. Sežene nám pomoc.“

„Tak nakonec sis to rozmyslel, co?“ zeptala se Cora zhnuseně. „Raději půjdeš do vězení, než by ses postavil Ronniemu.“

„Brácha,“ zasípal Tod bez dechu. „Brácha mě zachrání.“ Vyťukal číslo a přitiskl si telefon k uchu. „Brácha sem pošle policajty a… Cože?“ Chvíli poslouchal a pak zasténal. „Ne. Ne! Ne!“

„Co se stalo?“

Venku zaburácelo.

„Nefunguje!“ zaúpěl Tod. „Ta zasraná bouřka ruší signál!“

„Počítám, žes měl zavolat o něco dřív, co?“ Vinnie zrudl vztekem. „Teď bychom měli přivázat k židli tebe a nechat tě Ronniemu, ať si s tebou udělá, co bude chtít.“

„Ale neuděláte to,“ opáčil Tod.

„Jsi si tím jistý? Myslíš, že na tebe nejsem natolik naštvaný, abych tě…“

„Nemůžete si to dovolit. Teď jsme spojenci. Copak to nechápeš? Musíme držet při sobě. Moje pomoc se vám může zatraceně hodit.“

Vinnie, v obličeji rudý jako krocan, se otočil k Balengerovi. „Nacpali jsme do batohu tolik výstroje, kolik se do něj vešlo. Co přebývalo, jsme si pověsili na opasky. V kapse batohu zůstala ta složka s policejními hlášeními. Určitě o ní nevěděli, protože jinak by ji vyhodili. Chceš suvenýr?“ Vinnie mu podal minci.

Balenger ji potěžkal v ruce, prohmatal, pohladil ostré hrany a pak se na ni podíval. Majestátní orel na jedné straně, na druhé baculatá alegorická postava Svobody s pochodní v ruce. Zlato jako by zářilo vlastním svitem. TWENTY DOLLARS. IN GOD WE TRUST. (Dvacet dolarů. Věříme v Boha.) „Nádherné slovo, suvenýr. Znamená, že budeme žít tak dlouho, abychom mohli vzpomínat. Z takových slov se skládají sny. Dýchá z nich naděje.“ Políbil minci a zastrčil ji do kapsy. „Třeba nám přinese štěstí.“

„Tuhle hromádku jsme nechali pro tebe,“ ukázala Cora.

Balenger si nasadil zbývající opasek, připnul k němu vysílačku, kladivo a poloprázdnou láhev vody. „Kde je páčidlo?“

„Už jsem ti řekl, že ho měl Mack,“ připomněl Tod.

„Ty zatracený blbý…“ Balenger se zadíval na měřicí přístroje, ale rozhodl se, že zjišťovat kvalitu ovzduší by byl za daných okolností luxus. „Další věc, bez které se obejdeme.“ Zvedl stříkací pistolku. „Zahodili ji, aby mohli pobrat víc mincí.“

„Dej mi ji,“ požádala Cora a zvedla hračku k nosu, jako by doufala, že si podržela vůni jejího mrtvého manžela; vzápětí znechucené potřesení hlavou naznačilo, že ucítila jen pronikavý pach octu.

Amanda se zimničně chvěla a objímala si paže.

„Tu máš. Vezmi si mou bundu.“ Vinnie svlékl větrovku a přehodil ji dívce přes ramena.

Amanda navlékla paže do rukávů a přitáhla si zip až ke krku, vděčná, že konečně zakryje průhlednou noční košili. Bunda jí sahala až do půli stehen.

„Připraveni?“ zeptal se Balenger.

„Na co?“ ušklíbl se Tod. „Nemůžeme vůbec nic dělat.“

„Můžeme zaujmout vyvýšené postavení.“

„Vyvýšené postavení? O čem to sakra meleš?“

„Mansarda.“ Balenger zvedl přilbu, kterou mu Tod srazil z hlavy. Lampa nesvítila. Otočil vypínačem. Nic se nestalo. „Ty zasraný debile, tys tu lampu rozbil.“

„Jaká mansarda?“ nechápal Tod.

„Carlisleovo apartmá v nejvyšším patře,“ vysvětlil Balenger.

„Já nemůžu.“ Amanda se otřásla. „Tam mě Ronnie vždycky bere.“

„Jsem si naprosto jistý, že tohle není jediné tajné schodiště.“ Balenger se s hořkostí zadíval na nepoužitelný reflektor na přilbě. „A všechna vedou do střešního bytu. Ronnie nedokáže uhlídat každé z nich. Možná se nám podaří objevit schody, které nás vyvedou z hotelu dříve, než si uvědomí, že mu kořist unikla.“

„Jo. A taky si můžeme vybrat schody, které nás dovedou rovnou k němu,“ opáčil Tod.

„Jestli zůstaneme, jak navrhuješ, tak nás ani nemusí hledat a může si pro nás rovnou přijít.“

„Máme bouchačku,“ připomněl Tod.

„Díky tobě s pouhými třinácti náboji. A jak víš, že Ronnie taky nemá pistoli? A většf!“

Tod pod tetováním a krví zbledl.

„Měl bys ty mince zahodit.“ Balenger ukázal na vyboulené kapsy Todova kabátu a kalhot. „Jejich váha tě zpomalí.“

„V žádném případě nezahodím tolik peněz.“

„Vinnie a Cora mají hlavovky. Kdes nechal baterku?“

„Ztratil jsem ji.“

„Do prdele! Takže zbývá jenom tahle.“ Vinnie se poplácal po pouzdru na opasku. „Mack nebo Jad ji zahodili, aby pobrali víc zlata.“

„No, moc světla nemáme. Měli bychom sfouknout ty svíčky a vzít je s sebou,“ navrhl Balenger. „A ještě něco.“

Když seděl připoutaný páskou na židli a s povlakem od polštáře na hlavě čekal, až se Ronnie neslyšně přiblíží, obdaří ho neutrálním úsměvem a uřízne mu hlavu, Balenger se domníval, že tohle je to nejhorší, co ho mohlo potkat, že strašnější noční můra neexistuje. Pak se však zamyslel nad dosavadním průběhem svého života a uvědomil si, že se mýlil. Věci směřují k horšímu. Vždycky k horšímu. A to, co teď musel udělat, jeho závěr jenom potvrzovalo.

Otočil se k bezhlavé mrtvole zhroucené na pohovce. Lampa mezi jejíma nohama stále vrhala slabý kužel světla ke stropu. S žaludkem zkrouceným hnusem zvedl krví nasáklé prostěradlo a sáhl pod ně. Třesoucí se ruka nahmatala profesorovy vousy. Kdyby neměl rukavice, ucítil by chladnou kůži. S ještě větším odporem uvolnil řemínek a zvedl přilbu. Hlava se skutálela na bok. Přesvědčen, že se v příštím okamžiku pozvrací, vytáhl helmu zpod prostěradla. Pohled na krev, která na ní ulpěla, mu vehnal do očí slzy… Utřel ji do kalhot.

„Promiň, Bobe,“ zašeptal. „Je mi to moc líto.“

Upevnil reflektor na vlastní přilbu. Lícní svaly se mu křečovitě stáhly. Zamrkal, napřímil se a zavelel: „Jdeme.“

45

Balenger opatrně nahlédl na schodiště a pak se srdcem sevřeným ledovým strachem stoupal k apartmánu v nejvyšším patře hotelu. Za sebou slyšel kroky ostatních. Chystal se zatlačit na padací dveře uzavírající průlez, ale Amanda ho upozornila: „Na zdi za trámem vpravo je tlačítko. Ronnie ho pokaždé mačká, než zvedne poklop. Myslím, že se tím zajišťuje nějaká nástraha.“

Balenger sáhl za trám, nahmatal kolébkový vypínač a stiskl ho. Pak zespoda nadzvedl poklop a pocítil úlevu – vzápětí ovšem vystřídanou podezřením –, když se hladce zvedl, bez obvyklého skřípání a vrzání společného všem dveřím v hotelu. Místo nich uslyšel intenzivnější hukot bouře. Světlík až sem nesahal, takže do místnosti nepršelo, ačkoliv déšť usilovně bušil do střechy a voda bezpochyby hledala každou skulinku.

Vyhlédl z průlezu a ve světle lampy spatřil temný pokoj. Židle. Prádelník. Postel s nebesy. Tapeta. Vše v ozdobném viktoriánském stylu. Jeho nos zachytil pronikavou vůni čisticích prostředků.

Ostražitě se rozhlédl po podlaze a spatřil páku, kterou zvedající se poklop postavil do vzpřímené polohy. Páka byla napojena na dráty, které vedly ke kovové krabičce. Živě si představil, co by se stalo, kdyby si Amanda nevzpomněla na vypínač. „Vypadá to jako výbušná nálož. Ronnie se postaral, aby při vstupu nepovolané osoby byly všechny důkazy jeho přítomnosti nenávratně zničeny.“

Za neustálého rozhlížení vystoupil po zbývajících schodech do místnosti a namířil pistoli do stínů. Tod, Amanda, Cora a Vinnie ho spěšně následovali. Jejich lampy a Vinnieho baterka pátraly v pokoji.

„Nevidím tu prach ani pavučiny,“ podivila se Cora.

„Ronnie si potrpí na dokonalou čistotu.“ Amandě se třásl hlas.

Když Vinnie zavřel poklop, všiml si petlice na horní straně a bez váhání padací dveře zajistil. „Zespod to v žádném případě neuvolní.“

Ve srovnání s chladem v Danatově apartmánu panovalo v mansardě kupodivu teplo. „Pospěšte si. Musíme najít zbývající poklopy a zajistit je, než se sem Ronnie dostane.“ Zamířil ke dveřím přímo před sebou.

„Tam ne. To je koupelna.“ Amandě bylo sotva rozumět.

Balenger změnil směr k levým dveřím – a náhle pokoj zaplnilo oslňující světlo, které se rozzářilo pod stropem. Přikrčil se, levou rukou si zaclonil oči a položil pravý ukazovák na spoušť. „Jak…“

Amanda stála u stěny s rukou na vypínači. „Tady nahoře funguje elektřina.“

Chvíli trvalo, než Balenger překvapující informaci strávil. Teď chápal, proč je v mansardě takové teplo – elektrické topení.

Tod utrousil jediné slovo, jímž vyjádřil svůj úžas, ale současně se, ač to jistě neměl v úmyslu, pomodlil. „Kristepane.“

Balenger vběhl do sousední místnosti, našel vypínač a otočil jím. Na jeho oči opět zaútočilo prudké světlo zářivky. Zamrkal a nevěřícně zíral na nejrůznější elektronické vybavení a řadu monitorů. „Jako v dispečinku bankovní ostrahy,“ vydechl.

„Jeho sledovací systém,“ vysvětlila Amanda.

„Všechno zapnout!“ Okno ve zdi vlevo zakrývala okenice, ale Balenger jen letmo zaznamenal, že je mnohem menší než všechny ostatní, které v hotelu dosud viděl; veškerou jeho pozornost poutal poklop v podlaze pod ní. Byl zajištěn zástrčkou a i on byl vybaven pákou, spojenou dráty s kovovou krabicí.

Další dveře v tomto pokoji se nenacházely vlevo, ale v protější stěně. Balengerovi bleskla hlavou představa apartmánu rozděleného na čtyři kvadranty, každý o dvou místnostech, jejichž vnitřní stěny byly otočeny k centrálnímu otevřenému prostoru hotelu nad mramorovým schodištěm.

Když rozsvítil, spatřil knihovnu. Mahagonová policová stěna, která se zvedala od podlahy ke stropu a obsahovala nespočet knih v kožené vazbě, dále dvě viktoriánská křesla se stolkem na čtení a zajištěný poklop s obvyklou pákou, od níž vedla dvojice drátů k plechové krabici. S rostoucím neklidem si všiml, že jedna z polic – ta ve výšce očí – je prázdná. Místo knih trčely z otvorů ve stěně okuláry malých kukátek, další zařízení, s jehož pomocí mohl Carlisle sledovat dění v hotelu, primitivní verze Ronnieho elektronického systému.

Vedlejší místnost přenesla Balengera z počátku dvacátého století do žhavé současnosti – moderní multimediální sál s domácím kinem. Širokoúhlý televizor s plochou obrazovkou, zvukový procesor a prostorové reproduktory, DVD přehrávač, videorekordér, stojany plné cédéček a kazet systému VHS, kožené křeslo a pohovka k pohodlnému sledování či poslechu. A samozřejmě zajištěné padací dveře a páka, dráty a kovová krabice.

Další dveře se nacházely po Balengerově pravici. Vedly do sousedního kvadrantu, který připravil návštěvníkům znepokojující kontrast s moderním audiovizuálním vybavením, jež nechali za sebou. Ocitli se v kuchyni zařízené ve stylu šedesátých let dvacátého století, s ledničkou a sporákem v avokádově zelené barvě, v té době velmi populární. Pochopitelně, pomyslel si Balenger. Elektroniku sem Ronnie dokázal přenést sám a nikdo si ho nevšiml, ale kdyby do zchátralé budovy stěhoval novou ledničku či sporák a další kuchyňské vybavení, vyvolal by nežádoucí pozornost. Dokonce i dřez a výlevka byly zelené. Z háčků pod stropem visely sady měděných hrnců a pánví.

Poklop jako by z oka vypadl předchozím.

Následovala jídelna a schizoidní schéma pokračovalo, protože když Balenger rozsvítil, vrátil se do roku 1901 – dlouhý mahagonový stůl, polstrované židle, vyřezávaný příborník, vše ve viktoriánském stylu.

Padací dveře obvyklého vzoru. Ve vnitřní zdi další kukátka.

Dveře vpravo a následující kvadrant. Světlo odhalilo primitivní cvičební vybavení – jednu z prvních verzí šlapadla a předchůdce dnešního rotopedu, jízdní kolo upevněné k podlaze. Balenger v duchu viděl, jak se Carlisle potí námahou ve snaze co nejvíce posílit svaly, což mu v kombinaci se steroidovou kúrou a vitamínovými přípravky obohacené železem pomáhalo bojovat s hemofilií. Ale činky v rohu musely patřit Ronniemu, ne majiteli hotelu. Přílišná námaha při zvedání těžkých břemen by vnitřní krvácení ve svalech spíše vyvolala, než mu zabránila.

Balengera však znepokojilo něco jiného. V místě, kde očekával uzamčený poklop s dráty a nad ním malou okenici, spatřil výklenek s dveřmi a vedle nich tlačítko. Výtah. S namířenou pistolí dveře otevřel a hleděl na mosaznou mříž a temnou šachtu za ní.

Zavřel dveře a přistrčil k nim všechny činky a pak spěchal do posledního kvadrantu, kde stál se znepokojeným výrazem v obličeji Vinnie, který právě přišel z ložnice a rozsvítil. Než se k němu Cora, Amanda a Tod připojili, Balenger si prohlédl další zajištěné padací dveře s nastraženou výbušninou. Tentokrát obstaral výlet do minulosti pohled na primitivně zařízenou lékařskou ordinaci. Prosklená skříňka plná léků. Kovový tác s naskládanými skleněnými injekčními stříkačkami. Vyšetřovací stůl. Stojany z nerezavějící oceli s háčky na zavěšení lahví pro transfuzi krve. Balenger se zachvěl, když si představil, jak z láhve obrácené dnem vzhůru vytéká životodárná tekutina do hadičky zakončené injekční jehlou vbodnutou do Carlisleovy paže pokryté podlitinami. Jak u hemofilika zastavíte krvácení poté, co jste mu vpíchli do žíly jehlu s lékem, který má krvácení zabránit!

„Všechny poklopy zajištěny,“ ohlásil Balenger.

„Získali jsme trochu času,“ řekl Vinnie, „ale měli bychom co nejdřív zneškodnit ty nálože pro případ, že by je Ronnie dokázal odpálit na dálku.“

Všichni obrátili pohledy k Balengerovi s němou žádostí o radu.

Zachvěl se a cítil se bezmocný. „Když jsem sloužil u Rangers, nebyly trhaviny moje specialita.“

„Ale základní výcvik jsi snad absolvoval,“ řekla Amanda s nadějí v hlase.

„To ano,“ potvrdil Balenger a zmítán pochybami, jak dlouho mu ještě vydrží síly, přistoupil ke kovové krabici.

Slyšel, jak se Tod za jeho zády ptá: „Jak je možné, že tady jsou ty okenice tak malé?“

„Přece jsme vám řekli, že Carlisle trpěl agorafobií,“ odpověděl Vinnie. „To je chorobný strach z otevřeného prostoru. Kvůli té nemoci nikdy hotel neopustil.“

Jenom jednou, pomyslel si Balenger. Když vyšel na pláž a zastřelil se.

„Snesl pouze výhled velmi malým oknem,“ dodala Cora.

„Fakt blázen,“ ušklíbl se Tod. Vytáhl ze skříňky několik lahviček a četl si nálepky. „Tohle vidím poprvé v životě.“

„Prostředky na zlepšení srážlivosti krve,“ vysvětlil Vinnie.

„Tohle teda ne. Morfium. Byl Carlisle kromě jiného taky feťák?“

„Užíval ho proti bolesti, když mu krev pronikla do kloubů.“

„Do kloubů? Panebože, to by snad stačilo. Podle data na štítku je to morfium z roku 1971.“ Zdálo se, že chce lahvičku schovat do kapsy, ale pak si to rozmyslel. „Už by nejspíš nezabralo a člověk by se z něho otrávil.“

Balenger si rozepnul větrovku a schoval pistoli do podpažního pouzdra. Pak poklekl a studoval dráty připojené k páce na poklopu. „Možná byste měli přejít do jiného pokoje, než s tím budu hotový.“

Skupina nezareagovala.

S výjimkou Toda. „No, asi jsem jediný, kdo má v hlavě mozek a schová se.“ S těmito slovy zmizel v ložnici.

„Mám dojem, že jestli to vybuchne, bude celkem jedno, kam se schováme,“ poznamenala Cora.

„Kromě toho, jak ti máme pomoct, když neuvidíme, co děláš?“ dodal Vinnie a klekl si vedle bývalého vojáka.

Balenger je obdařil vážným pohledem, jenž vyzařoval respekt, pak zadržel dech a vytáhl dráty ze svorek na páce. Tiše vydechl a zvedl víko krabice.

Ostatní mu nahlíželi přes rameno.

„Plastická trhavina.“ Balengerovi se podařilo zachovat klidný tón. „Rozbuška je zapíchnutá přímo do nálože.“

„Rozbuška je to, co vypadá jako malá tužka?“ zajímala se Cora.

„Ano. Tady je k ní připojeno elektronické odpalovací zařízení. Když se zvedne poklop, zvedne se i páka a tady ty dva dráty se spojí s jinou dvojicí vodičů. Tím se uzavře elektrický obvod napojený na baterii a dojde k odpálení rozbušky.“

„Dá se to elektronické zařízení aktivovat na dálku?“ zeptal se Vinnie.

„Nevím. Může být naprogramováno i tak, že k detonaci dojde, když se se zařízením někdo pokusí manipulovat. Nejjednodušší by asi bylo…“ Balengerovi kapal z čela pot. „… vytáhnout rozbušku z trhavinové nálože.“

„K odpalu může dojít i pohybem,“ řekl Vinnie ustrašeně.

„V tom případě jsme zpátky na začátku,“ konstatoval Balenger, „a budeme muset čekat, jestli Ronnie dokáže ty bomby odpálit na dálku.“

„Obě varianty jsou stejně riskantní,“ řekl k tomu Vinnie.

„Moc šancí opravdu nemáme,“ přidala se k depresivní náladě Amanda.

Balenger si utřel pot z čela. Sáhl do krabice, pak si to rozmyslel, sundal si rukavice a teprve potom vložil prsty pod víko. Zachvěl se při rachotu hromu. Ovládl třesoucí se ruce a jemně vytáhl tužkovitou rozbušku. Se zatajeným dechem zvedl blok plastické trhaviny z krabice a odložil ho stranou.

Vinnie ustoupil. „Není nebezpečné s tím hýbat?“

„Myslíš jako s nitroglycerinem, který přivede k výbuchu slabé cuknutí? Ne.“ Balenger si utřel zpocené dlaně do kalhot. „Plastická trhavina je stabilní. Můžeš do ní mlátit kladivem. Můžeš ji hodit na zem nebo u ní přidržet hořící zápalku. Nevybuchne, dokud jí exploze roznětky nedodá potřebnou tepelnou energii.“ Ukázal na těstovitý kvádr, který odložil stranou. „Momentálně je to jedna z nejméně nebezpečných věcí v tomto zatraceném hotelu.“

„Že by mě to povzbudilo, to říct nemohu,“ poznamenala Cora.

„Ještě jich zbývá šest,“ oznámil Balenger tónem člověka, který valí do strmého svahu těžký balvan. „Jestli Ronnie skutečně může odpálit ty bomby na dálku, pak po vytažení trhaviny vybuchnou pouze rozbusky. Ale i ty dokážou udělat pořádnou škodu. Držte se od nich dál.“

Poháněn smrtelnými obavami spěchal do ložnice zneškodnit nálož, která v ní byla umístěna, ale zastavil se a zeptal se Amandy: „Funguje ten výtah v tělocvičně?“

„To nevím.“

„Coro, dole v recepci jste nenašli klíče od některých pokojů, že?“

„To je pravda. Od této mansardy, od Danatova apartmánu a od pokojů, které tvořily sloupec nad sebou počínaje dvě stě dvacet osmičkou až po šest set dvacet osm.“

„Myslím, že vím, co je za dveřmi těch pokojů. Šachta pro Carlisleův soukromý výtah.“

„Porozsvěcovali jsme všechna světla,“ ozval se s nadějí v hlase Vinnie. „Možná je zvenčí někdo uvidí. Třeba nám někdo přijde na pomoc.“

„Ne,“ zchladila ho Amanda. „Ta světla zvenku vidět nejsou. Ronnie se chlubil, že mansarda je kompletně zatemněná.“

„Zatraceně.“ Balenger se rozběhl k padacím dveřím v ložnici.

„Díval jsem se, jak to děláš,“ řekl mu Vinnie. „Můžu zatím zneškodnit další nálože.“

„Já taky,“ přidala se Cora.

„Hlavně pomalu a opatrně,“ varoval Balenger.

„Spolehni se,“ uklidnil ho Vinnie.

„Tode, kde sakra jsi?“ křikl Balenger.

„V dispečinku, jak tomu říkáš. Pozoruju monitory!“

Balenger zamířil ke dveřím na protější straně ložnice a nahlédl do místnosti. Dvě řady obrazovek nabízely zelenkavý pohled do nejrůznějších částí budovy.

Tetování se ani nehnulo, jak se Tod soustředil. „Třeba se nám povede zachytit, co ten psychopat provádí.“

Horní řada monitorů zobrazovala z různých úhlů exteriér hotelu; pršelo tak hustě, že Balenger jen s obtížemi rozeznával kovové okenice a vnější zdi. Kamery napojené na obrazovky v nižší řadě snímaly temný interiér budovy: halu, zřícené schodiště, požární schody a kotelnu, kde skrytý objektiv mířil na dveře, kterými do hotelu vešli z tunelu. Byly otevřené a potvrzovaly Balengerovo podezření, že je Todova skupina nezavřela, když následovala kořist do budovy.

„Zatím jsem viděl akorát krysy, jednoho ptáka a kočičí zrůdu se třema zadníma nohama,“ hlásil Tod.

„Ta kočka mi začíná připadat normální.“ Balenger se pozorně zadíval na jeden z monitorů – tuto část interiéru nepoznával. Vypadala jako opuštěná garáž a kamera byla namířena na kovová vrata.

„Tudy určitě Ronnie vchází do hotelu,“ řekl po krátké úvaze a spěšně se vrátil do ložnice. Poklekl, uklidnil rozbouřený dech a odpojil dráty od páky na poklopu. Pak zvedl víko a vytáhl rozbušku z nálože. „Dvě jsou zneškodněny.“

„Tři,“ ozval se Vinnie z jiné místnosti.

„Čtyři,“ zavolala Cora ze vzdálenějšího kvadrantu.

„To je on,“ řekla Amanda.

Balenger, který právě vytáhl kvádr plastické trhaviny z krabice, se domníval, že se v hlasitém bubnování deště přeslechl. Vzhlédl a viděl, že dívka drží zarámovanou fotografii.

„Ronnie,“ ukázala na snímek, „tohle je Ronnie.“

46

Balenger se pomalu postavil a celý rozechvělý se zadíval na obrázek, který mu Amanda ukazovala. Černobílá fotografie v lesklém kovovém rámu zpodobňovala postaršího muže v obleku a vedle něj mladíka oblečeného ve svetru. Starší z dvojice měl široká ramena a vypracovaný hrudník a bezpochyby byl velice silný. Obličej zbrázděný hlubokými vráskami musel být v mládí hezký, jak napovídala ladná linie brady. Hříva bílých vlasů připomněla Balengerovi Billyho Grahama2 v požehnaném věku. Majestátní vzhled a zejména pronikavý pohled starého muže evokovaly představu evangelisty.

„Morgan Carlisle,“ zašeptal. „Takhle mi ho Bob popsal. Vidíte ty hypnotické oči?“

Carlisle se na fotografii usmíval, stejně jako mladík vedle něho, jemuž bylo sotva dvacet let. Úzký obličej, hubená postava. I jeho vlasy, na spáncích krátce zastřižené a na temeni delší a husté, zdůrazňovaly dojem štíhlosti. Ale jeho oči na rozdíl od Carlisleových postrádaly výraz, stejně jako úsměv, který zůstával výhradně na povrchu.

Jak se Balenger koncentroval na mladíkovu podobu, pocítil, jak mu všemi nervy projela elektrická jiskra. Ronnie? Vše se soustředilo do tohoto okamžiku. Proto se přinutil sem zajít, postavit se tváří v tvář děsivé noční můře, podstoupit konfrontaci se smrtelným strachem a bolestí. Nic jiného by jej k tomu nedonutilo. Balenger se domníval, že ten obličej na fotografii poznává. Chtěl ho poznat. Snad je to on, pomyslel si. Ale jmenuje se jinak.

„Ronnie,“ ušklíbla se Amanda odporem.

Balenger se vpíjel pohledem do snímku. Tmavým dřevem obložená zeď v pozadí odpovídala stěnám v hotelu. Carlisle se sice potěšené usmíval, bylo však zřejmé, že si od mladíka udržuje jistý odstup, protože měl paže svěšené volně podél boků a ani náznakem se mu nepokusil položit ruku na rameno. Jeho mladý společník měl na sobě svetr s véčkem, z něhož vykukoval límeček košile – tento styl odívání Balenger znal z filmů z šedesátých let. Nevýrazný obličej, měkký, s ustupující bradou. Možná je to on, řekl si Balenger v duchu.

„Ronnie,“ zopakovala Amanda. „A ten druhý je jeho otec.“

„Carlisle? Ne. Ten jeho otcem být nemohl,“ namítl Balenger.

„Ronnie mi mnohokrát zdůrazňoval, že ten starý pán je jeho otec.“

„Neexistuje žádný záznam o tom, že by se Carlisle oženil.“

„To přece nic neznamená,“ ozval se Vinnie od dveří do sálu s monitory; spolu s Corou zneškodnili poslední nálož. „Dítě mohlo být důsledkem milostného poměru.“

„Jenže Carlisle byl od přírody voyeur, pozorovatel. Takoví lidé si na milostné románky nepotrpí. Příčí se jejich povaze.“

„Pokud ho ovšem neinspirovala jedna z těch mnoha žen, které špehoval.“ Cora vstoupila do místnosti a zadívala se na fotografii. „Carlisle. Konečně vidím, jak vypadal. Obluda odpovědná za hotel Paragon. Jak může někdo tak zvrácený vypadat tak přitažlivě? Když byl tak pohledný na stará kolena, vsadila bych se, že ten parchant musel být v mládí neodolatelný. Ty oči! Pro něj musela být hračka najít si ženu ochotnou s ním hupsnout do postele.“

„Třeba jeho partnerka tak ochotná nebyla,“ poznamenal Vinnie.

Balenger zavrtěl hlavou. „Znásilňování žen rozhodně neodpovídá jeho osobnostnímu profilu. Oběť by se bezpochyby bránila, i kdyby ji nadrogoval. Carlisle se jako čert kříže bál úrazu, protože každá drobná oděrka u něho vyvolala úporné krvácení, které jen těžko zastavoval.“

„Myslím, že kdyby Carlisle měl syna, zmínil by se o něm ve svém deníku,“ podotkla Cora.

„Nemusel by, pokud byl ten hoch nemanželský,“ mínil Vinnie. „V tom případě by se snažil dítě utajit.“

„Ani to neodpovídá jeho profilu,“ hájil svůj názor Balenger. „Z toho, co jsem si o hemofilicích přečetl, vyplývá, že se dobrovolně zříkají rodičovství z obavy, že by svou nemoc přenesli na dítě.“

Amanda ukázala na fotografii. „Ronnie mi řekl, že toto je jeho otec,“ zdůraznila.

„Jak stará je ta fotka?“ zeptala se Cora.

Balenger uvolnil úchytky na zadní straně rámu, odtáhl plátěný kryt a zadíval se na rub fotografie. „Je zde razítko atelieru a datum, kdy byl snímek vyvolán. 31. července 1968.“

Vinnie rychle počítal. „V té době bylo Carlisleovi osmaosmdesát.“

Balenger se zachvěl – blesk uhodil do nedaleké budovy. „Amando, ty jsi říkala, že Ronniemu je přes padesát. To znamená…“

Vinnie počítal rychleji. „Fotka je stará třicet sedm roků. Podle mého odhadu je tomu mladíkovi na obrázku kolem dvaceti. Řekněme rovných dvacet. Dnes by mu tedy bylo sedmapadesát. Proboha, nás pět ho snad dokáže spojenými silami vyřídit, ne?“

„Je strašně silný,“ varovala znovu Amanda.

„Tode, vidíš něco na monitorech?“

„Akorát další potkany.“

„Já sleduju výtah.“ Vinnie se díval přes ošetřovnu k tělocvičně.

„Co ještě ti Ronnie o sobě řekl, Amando?“ zeptal se Balenger.

„Chvástal se, že mu nikdy nedělalo problémy najít si děvče. Často mi recitoval jejich jména.“

„Jména?“ Balengera zamrazilo.

„Iris, Alice, Vivian, Joana, Rebecca, Michelle. A spousta dalších. Vždycky ve stejném pořadí, proto říkám recitoval. Opakoval mi je tolikrát, že jsem si je zapamatovala. Je to dlouhý seznam.“

„Amando.“ Balenger cítil svíravý tlak na hrudi. Jen s obtížemi ovládal emoce, zrychlený dech hrozil, že se zahltí, a srdce mu bušilo zběsilým tempem. „Teď potrebuju, aby ses pozorně zamyslela. Když probíral ta jména, uvedl mezi nimi dívku, která se jmenovala Diana?“

„Diana?“ Vinnie se zamračil. „Kdo to…“

„Mluvil o ní, Amando?“ Balenger jí položil ruku na rameno. „Zmínil se o ženě jménem Diana?“

Amanda chvíli neodpovídala. „Ke konci seznamu.“

„Kdo je Diana?“ ptala se Cora nechápavě.

Teď zase chvíli mlčel Balenger a i pak sotva dokázal promluvit, jak měl stažené hrdlo. „Moje manželka.“

Neděle, 03.00

47

„Manželka?“ zašeptala Cora šokovaně.

Balenger se ohlédl k Todovi v dispečinku. „Nelhal jsem. Nejsem policista.“ Zaváhal. „Ale býval jsem.“

Svalovec znechuceně potřásl hlavou. „Takže ta báchorka o Iráku a o pytli na hlavě a chlapovi s mečem byla jen hromada…“

„Byla to pravda,“ přerušil ho Balenger.

Průtrž mračen zuřila plnou silou.

„Sloužil jsem jako detektiv u policie v Ashbury Parku,“ vysvětloval Balenger. „Žijeme… žili jsme tady s mou ženou řadu let. Pracuje… pracovala… Pořád mi dělá potíže mluvit o ní v minulém čase. Před dvěma roky zmizela.“

Naslouchali tak napjatě, až se jim zdálo, že se v ložnici navzdory bubnování dešťových kapek rozhostilo hrobové ticho.

„Byla blondýna. Štíhlá. Jako Amanda. Třiatřicet. Ale vypadala o dost mladší. Na Amandin věk.“ Balenger sklopil zrak na zaťaté pěsti. „Když Mack otevřel trezor a já jsem v něm spatřil Amandu… Bůh mi pomáhej, v prvním okamžiku jsem si myslel, že je to Diana. Že jsem ji konečně našel. Že se stal zázrak a moje žena žije.“

Balengerovi se svíralo srdce, když hleděl na Amandu, která mu tolik připomínala manželku. „Diana pracovala pro jednoho stavitele tady ve městě. Pro stavitele, který za dva týdny zahájí demolici této budovy. Často jezdila do New Yorku jednat se správcem Carlisleova svěřeneckého fondu ohledně pozemků, na nichž Paragon stojí. Pořád ho odmítal prodat. Krutou ironií osudu se fond musel toho pozemku nakonec vzdát kvůli neúnosně vysoké dani z nemovitostí. Ale před dvěma roky byl stále jeho plnoprávným majitelem. Diana zmizela během své poslední služební cesty na Manhattan.“

Balenger se odmlčel bolestí a žalem a zhluboka se nadechl. „V New Yorku se ztrácejí spousty lidí. O víkendech jsem tam jezdíval a vypomáhal v oddělení pohřešovaných osob. Prošoupal jsem několikerý podrážky, ale výsledek veškerý žádný. Nakonec případ natolik vychladl, že jsem byl jediný, kdo v něm něco dělal. Pořád jsem si bral dovolenou, abych mohl pátrat po Dianě, až mi můj šéf navrhl, že by bylo lepší, kdybych dal výpověď. Prý tak budu mít všechen čas, který potřebuju. Došly mi peníze. Kamarád, s kterým jsem sloužil u Rangers, mi řekl o tom rychlém výdělku při ostraze konvojů v Iráku – pokud mi, pravda, nebudou vadit miny a kulky odstřelovačů. V té době jsem na tom byl tak mizerně, že mně bylo srdečně jedno, jestli žiju, nebo jsem mrtvý. Záleželo mi jedině na těch dvaceti tisících dolarů, které bych za měsíc vydělal a mohl se vrátit a pokračovat v pátrání po osudu mé ženy.“

S vypětím vůle se donutil pokračovat. „Po roce bezvýsledného vyšetřování jsem ztratil naději, že Diana ještě žije. Ale nemohl, nesměl jsem se vzdát. Irák. Podle toho, že jsem se tam vrátil, si snad dokážete udělat představu, jak zoufale jsem se cítil. Byla to Diana, kdo mě po prvním návratu dal dohromady. Zatracený syndrom války v Zálivu. Nesnažila se mě konejšit. Byl to její nápad, abych využil své zkušenosti z armády a přihlásil se k místní policii. V Ashbury Parku není služba moc náročná a mohl jsem se cítit užitečný. Zasraný Irák. Už jsem vám vylíčil, jak dopadl můj druhý pobyt. Ale s penězi, které jsem dostal, jsem mohl pokračovat v pátrání. Sledoval jsem každou stopu, každého sexuálního delikventa, který se mohl dostat do kontaktu s Dianou, každého pouličního zloděje, jenž pracoval v těch částech města, kam chodila. Všechno jsem si opakovaně prověřil, ale nakonec jsem zůstal s prázdnýma rukama, pouze s pocitem, který jsem měl už od začátku, s tušením, které jsem ovšem nemohl dokázat – že Dianino zmizení nějak souvisí s jednáním ohledně hotelu. Ne, s hotelem samotným. Požádal jsem o povolení prozkoumat budovu, ale fond to odmítl. Prý z bezpečnostních důvodů. Snažil jsem se dovnitř vloupat, ale ten podělaný Paragon je jako pevnost.“

Balengerovi se zlomil hlas. – „Před třemi měsíci jsem v novinách četl článek o městských průzkumnících, kteří podnikají výpravy do starých budov, expedice podobné operacím zvláštních jednotek. Někteří z nich údajně dokážou geniálně pronikat do domů, které jsou zdánlivě neprodyšně uzavřeny. Prošel jsem si příslušné webovské stránky a kontaktoval jsem dvě skupiny, jenže u té první jsem se dopustil chyby. Přiznal jsem totiž, proč chci hotel navštívit a proč potřebuju jejich pomoc. Jednali se mnou jako s policejním provokatérem, který má pod šaty ukrytý mikrofon. Podruhé už jsem byl moudřejší a přesvědčoval jsem je, že chci do Paragonu jen proto, že mě fascinují starobylé domy. Jenže druhá skupina byla k neznámému cizinci stejně nedůvěřivá jako ta první. Navíc už měli v plánu navštívit jiné objekty – uvědomte si, kolik starých budov v této aglomeraci stojí. No a tak jsem prostřednictvím internetu kontaktoval profesora a domluvil si s ním schůzku. Tentokrát jsem zahrál na strunu finanční motivace. Ukázal jsem mu výstřižky ze starých novin, články, v nichž se psalo o Danatově vraždě a o pověstech, podle kterých si gangster ukryl v tajném trezoru poklad zlatých mincí. Bob mě přijal zdvořile a slíbil, že se na to podívá. Počítal jsem, že odmítne, ale pak se ukázalo, že ho právě vyhodili z univerzity. O týden později mi zavolal a řekl mi, že si provedl malý průzkum a že mi pomůže, ovšem pod jednou podmínkou.“

„Že mu pomůžeš zmocnit se těch mincí,“ konstatoval Vinnie.

„Ano. Profesor vás tři obdivoval a vážil si vás. Prohlásil, že ty, Cora ani Rick byste v žádném případě nesouhlasili, aby si ty mince vzal. Dělal si starosti o své zdraví – měl nemocné srdce – a bál se, že nebude mít na zaplacení léčby. A taky se zlobil.

Neumíte si představit, jak byl naštvaný. Takže jsme se domluvili. Vy mně nevědomky pomůžete prohledat hotel, jestli zde nenajdu nějakou stopu po Dianě. Potom jsem se měl další noc vrátit a přinést profesorovi zlaté mince. Pochopitelně jsem měl také v plánu prohledat budovu ještě podrobněji, když už bych věděl, jak se dostat dovnitř.“

„Vím, že Ronnie zde věznil přinejmenším ještě jednu ženu,“ ozvala se Amanda.

„Jak si můžeš být tak jistá?“ Balengerovi vynechávalo srdce.

„Když mě poprvé zavřel do trezoru, šílela jsem ve tmě hrůzou. Bušila jsem na dveře, na stěny, snažila jsem se najít cestu ven. Na podlaze jsem něco našla. Tvrdý zaoblený proužek, přes centimetr dlouhý, na jednom konci hladký, na druhém roztřepený a měkký. Dlouho jsem si odmítala přiznat, co to je. Vylomený nehet.“

Déšť bičoval budovu.

Amanda si přitáhla větrovku k tělu. „Musíte pochopit, jaké to bylo. Večeřívali jsme při svíčkách a Ronnie mě nutil dívat se, jak připravuje pokrmy. Vždycky servíroval gurmánské menu. Nejlepší vína. Pouštěl k tomu z cédéček Bacha nebo Handela nebo Brahmse.“ Amanda zkřivila tvář odporem. „Dlouhé hodiny jsme trávili čtením v knihovně. Často mi nahlas předčítal. Filozofie. Dějiny. Klasická literatura. Jeho zamilovaným autorem je Proust. Hledání ztraceného času. Ztracený čas.“ Hlas se jí zachvěl. „Nutil mě přečtená díla detailně rozebírat. Myslím, že jedním z důvodů, proč mě unesl, byla skutečnost, že jsem pracovala v knihkupectví. Sledovali jsme spolu filmy. Vždycky umělecké. Většinou zahraniční s titulky. Cocteauova Kráska a zvíře. Bergmanova Sedmá pečeť. Renoirova Pravidla hry. Všechny pojednávaly o minulosti. Nikdy mi nedovolil dívat se na normální televizi. Nepřipustil, abych se dozvěděla, co se děje ve světě, abych zjistila, jak dlouho mě tady drží. Při zavřených okenicích jsem nepoznala, jestli je venku den, nebo noc. Nikde žádné hodiny. Nerozlišovala jsem dny, nemohla počítat týdny. Nemohla jsem se při určení času spolehnout ani na tělesné rytmy. Někdy mě Ronnie nutil jíst, i když jsem vůbec neměla hlad, jindy mě nechal čekat tak dlouho, že jsem umírala hlady. V trezoru jsem nevěděla, jestli jsem si na pár minut zdřímla, nebo prospala dlouhé hodiny.“

„Taky musel spát,“ připomněla Cora. „Jak ti zabránil v útěku?“

„Až na ten první případ, kdy jsem se po únosu probrala v té zatracené posteli s nebesy, mě nechával spát pouze v trezoru. Když jsem byla s ním, nikdy se ke mně neotočil zády. Kolem pasu mi zamykal kovový opasek s připevněnou krabičkou, podobnou těm u padacích dveří. Vyhrožoval mi, že kdybych utekla, nálož mě roztrhá na cucky, i kdybych byla na míle daleko. Nálož je prý zkonstruovaná tak, aby vybuchla dovnitř mého těla, takže i kdyby byl v okamžiku výbuchu se mnou v jedné místnosti, nic se mu nestane, snad jen uši trochu utrpí.“

„Kde je ten opasek!“ zeptal se Balenger.

Amanda bezmocně pokrčila rameny. „To nevím.“

„Musíme ho okamžitě najít.“ S nervy na pochodu Balenger otevíral zásuvky prádelníku a horečně je prohledával. Slyšel, jak se Cora hrabe ve skříni. Vinnie nahlížel pod postel.

„Nic,“ oznámila Cora. „Prohledám ošetřovnu.“

Balenger se otočil ke dveřím. „Já se postarám o tělocvičnu. Vinnie, ty si vezmi…“

„Moment.“ Vinnie hleděl ke stropu. Chytil se sloupku postele, stoupl si na ozdobný přehoz a natáhl se na špičky, aby viděl na horní plochu kopule nebes. „Tady je. Mám ho.“

Zdálo se, že Amanda při pohledu na kovový pásek s připevněnou krabičkou omdlí.

Balenger přiskočil k Vinniemu a zatahal za víko. Nepovolilo. „Drží. Nemůžu zneškodnit…“

„Vidím ho!“ zařval Tod.

„Kde?“ Balenger se prudce otočil k pokoji s monitory.

„Ten zkurvysyn na mě mává do kamery.“

48

Balenger sprintoval do sledovací místnosti a cestou zoufale škubal za víko krabičky. Ostatní se tlačili za ním. Na zelenkavém záběru infračervené kamery na pravé dolní obrazovce mával vysoký hubený muž se nevýrazným obličejem, jako kdyby je zdravil nebo se s nimi loučil. Amanda se rozplakala.

Alespoň se zdálo, že tvář postrádá výraz. Těžko říct, protože oči mu kryly, jak se Balenger obával, brýle pro noční vidění. A nebyl to neohrabaný, objemný, deset let starý noktovizor, jaký se houpal na prsou Todovi, nýbrž štíhlý, elegantní přístroj ladných tvarů, poslední výkřik techniky.

„Ronnie,“ zasténala Amanda.

Slabošská brada. Tenké rty podtrhovaly tenký nos. Pokožku měl jemnou jako dítě a vrásky na čele a kolem nosu působily nepřirozeně. Vlasy barvy pepře a soli sice ustupovaly v širokých koutech, ale stále je měl na temeni výrazně delší než na spáncích, což zdůrazňovalo protáhlý tvar hlavy. Na sobě měl tmavý oblek, bílou košili a konzervativní proužkovanou kravatu.

„Vždycky se takto obléká,“ vysvětlila Amanda. „Nikdy si nesundává sako. Nikdy si nepovolí vázanku.“

„Nikdy?“ podivil se Vinnie. „Jak potom…“

„Poznávám ho,“ vyhrkl Balenger.

„Cože?“

Balenger se otočil k Coře a Vinniemu. „Profesor nám ho přece popsal. Vzpomínáte? Nudný suchar, typický byrokrat, Prázdný obličej, oči postrádají výraz.“

„Správce Carlisleova fondu?“ polekal se Vinnie.

„Několikrát jsem s ním mluvil, když jsem hledal svou ženu. Ten hajzl mi řekl, že v den, kdy zmizela, s ním Diana hodinu jednala v jeho kanceláři. Ukázal mi její jméno v diáři. Jedenáct dopoledne. Po schůzce byla údajně s někým domluvená na oběd a on netuší, kam šla. Ale tehdy si neříkal Ronnie. Používal jméno Walter Harrigan.“

„Ne Walter Carlisle!“ ujistila se Cora. „Takže tolik k jeho tvrzení, že je synem majitele hotelu.“

„Proč používá různá jména?“ nechápal Vinnie. „Kdo to teda je?“

Na monitoru Ronnie ukázal kamsi za sebe. Když se pohnul, Balenger poznal, že stojí v kotelně a že dveře do tunelu jsou zavřené. A nejen to, uvědomil si zděšeně.

„Kristepane, co s nimi udělal?“ zaúpěla Cora.

Před dveřmi jako by se vznášela ve vzduchu ocelová trubka. Ne, pomyslel si Balenger s hrůzou. Ne před dveřmi. Na nich.

Ronnie se svým neutrálním úsměvem ukázal na něco vedle dveří.

„Co to kurva je?“ vyhrkl Tod.

Kovový válec připomínal potápěčskou kyslíkovou bombu. Tlaková láhev ležela na vozíku a vedla z ní hadice, na jejímž konci bylo upevněno držadlo s pákovým ventilem a tryskou. O vozík se opírala maska s průzorem ze silného skla.

Když si Balenger uvědomil, co vidí, zvedl se mu žaludek.

Vinnie to řekl dřív. „Svářečská souprava. Autogen. Panebože, ten hajzl přivařil přes dveře trubku a zahradil nám jedinou únikovou cestu.“

Balenger hleděl na plechovou krabičku, kterou držel v ruce. Celou dobu, kdy sledoval monitor, zuřivě škubal za víko, ale marně. Bál se, že Ronnie každým okamžikem stiskne tlačítko dálkového detonátoru. „Musím se toho krámu zbavit!“

Spěchal k padacím dveřím v dispečinku. „Coro, uvolni zástrčku!“

Přehodil si opasek do levé ruky a pravou vytasil pistoli. „Otevři poklop. Možná je to trik. Třeba se díváme na video. Co když Ronnie ve skutečnosti už číhá tady dole?“ Balenger namířil zbraň. „Jestli ano, ustřelím mu hlavu. Vinnie, posviť baterkou do otvoru. Připraveni? Tak dělej, Coro. Otevři poklop!“

Cora zvedla padací dveře a světlo z Vinnieho baterky vylouplo z temnoty kovové točité schodiště. Balenger natáhl ruku přes spirálovité zábradlí a odhodil opasek s krabičkou; při pádu narážely do schodů a pronikavě řinčely.

Cora přibouchla padací dveře a zajistila je a Balenger od nich odskočil.

„Ten parchant zas cosi ukazuje!“ zvolal Tod.

Balenger se otočil k obrazovkám. Ronnie se svým neodmyslitelným bezvýrazným úsměvem mířil ukazovákem na nerozeznatelný předmět na boční stěně.

„Co je na té podlaze?“ zeptal se Vinnie.

„Hýbe se to,“ řekl Tod.

„Voda,“ uvědomila si Cora. „Dešťová voda z tunelu.“

Ronnie ustoupil po zatopené podlaze stranou těsně ke zdi. Objekt, na který ukazoval, se nacházel na samém okraji zorného pole kamery. Rozeznali jen páku, která z něj trčela.

„Ne!“ Amanda poznala hlavní spínač elektrického rozvodu.

Ronnie se brodil vodou, která mu stoupala ke kotníkům. V infračervených brýlích a v obleku s kravatou vypadal jako postava ze surrealistického filmu. Znovu jim zamával, tentokrát jako na rozloučenou, a jeho tváří se mihl výraz nadšení. Pak stlačil páku dolů.

Všechna světla zhasla. Monitory osleply. Bubnování deště jako by zesílilo, když se hlouček zajatců vůbec poprvé ocitl v absolutní tmě. Svítilny a lampy zhasli, aby šetřili baterie, a chyběl i světlík, jímž pronikala záře blesků. Balengerovi se zdálo, že temnota nabyla hmotnou podstatu, že se kolem něho stahuje a stlačuje mu hrudník a hrdlo.

Cora zalapala po dechu.

Zašustil oděv – Vinnie zvedl ruku k přilbě a rozsvítil, hned po něm Balenger a Cora. Kužely světla poskakovaly po stěnách.

„Dej mi baterku,“ požádal Tod Vinnieho, a když ji dostal, hned ji zapnul.

V předchozích čtyřech hodinách se Balenger pohyboval v šeru nebo polotmě a téměř si na ně zvykl. Prudké světlo v mansardě mu bylo zprvu nepříjemné a bodalo ho do očí, ale i na ně si zvykl a nyní se mu po něm bolestně stýskalo.

„Amando?“ oslovila dívku Cora.

„Jsem v pořádku. Je mi fajn.“ Chvějící se hlas ji usvědčil ze lži. „Zvládnu to. Zvládnu to,“ mumlala nepřesvědčivě.

Nad hlavou jim práskl neviditelný blesk.

„Mám za sebou horší zážitky,“ drmolila. „Být zavřená v trezoru byla větší hrůza. I samota byla horší než tohle.“

„Samota?“ podivil se Vinnie. „Ale vždyť…“

„Teď máme šanci,“ vyhrkl Tod.

„Jakou šanci?“ nechápala Cora. „Co tím myslíš?“

„Ten parchant je dole ve sklepě,“ odpověděl Tod. „Vybereme si jedno schodiště a sejdeme do přízemí.“

„Nerad s tím vrahem souhlasím,“ ušklíbl se Vinnie, „ale má pravdu. Máme na výběr ze sedmi možností. Ronnie může hlídat jen jedno schodiště.“

„Jenže které?“ zeptala se Cora. „Slyšel jsi. Naši přátelé už dole byli a nenašli východ.“

„On říkal,“ Tod ukázal na Balengera, „že tam musí být tajné dveře.“

„Jenže které schodiště?“ zopakovala Cora. „Bylo by nápadné, kdybychom znovu použili to, po kterém jsme sem vyšli.“

„Možná je to natolik zřejmá úvaha, že Ronnieho nenapadne,“ poznamenal Tod.

„Tamtudy rozhodně nejdu.“ Vinnie máchl rukou k poklopu, do něhož Balenger hodil kovový opasek s náloží. „Ronniemu by stačilo stisknout detonator a…“

„Co je to za hluk?“ ptala se Amanda.

„Jenom bouřka,“ odpověděla Cora. „Mně taky brnká na nervy.“

„Je to něco jiného. Přichází zevnitř. Tím směrem.“ Amanda ukázala k ložnici.

„Taky to slyším.“ Vinnie se otočil za zvukem.

„Z ložnice ne. Z tělocvičny,“ upřesnil Balenger.

„Výtah!“ vybuchl Tod.

S poskakujícími světly se rozběhli do ošetřovny a nahlíželi dveřmi do posilovny. Přes hukot bouřky Balenger zřetelně slyšel vrčení převodů a bzučení kladek. Zvuk zesiloval.

Za zavřenými dveřmi stoupala kabina výtahu.

49

„Jestli sem Ronnie jede výtahem, nemůže nám zabránit v ústupu po schodech,“ vyhrkl Tod.

Vinnie zamračeně hleděl na zavřené dveře. „Nevíme jistě, že je ve výtahu.“

„Musí v něm být. Jak jinak by uvedl kabinu do pohybu?“ nedal se Tod.

„Může ji ovládat i z vnějšku,“ namítl Balenger. „Podobně fungují v hotelích nákladní nebo servírovací výtahy. Je docela dobře možné, že si Carlisle nechal nahoru posílat jídlo z kuchyně a vyhnul se tak vyrušování číšníkem.“

„No dobře. Ale když v tom výtahu není ten hajzl, tak kdo?“

„Nebo col Ale nevím, jestli se mi chce tady stát a čekat, až to zjistím,“ řekl Vinnie.

Kabina se zastavila o patro níž. Průtrž mračen sice zuřila plnou silou, ale když se výtah zastavil, zavládlo v místnosti napjaté ticho.

Pak se motor znovu rozběhl a kabina opět stoupala.

„Musí být připojený na samostatný přívod elektřiny,“ poznamenala Cora.

„Jakmile sem přijede, vystřel na dveře,“ radil Tod. „Jsou dřevěné. Kulky je pro…“

„Nikdy nestřílím na nic, co nevidím,“ přerušil ho Balenger. „Za těmi dveřmi může klidně být policista.“

„Chceš je otevřít a podívat se?“

Skupina zírala na dveře a soustředěně naslouchala zlověstnému tichu za nimi. Pak zařinčela otevíraná kovová branka.

„Střílej!“ zařval Tod.

„Vy v tom výtahu!“ Balenger držel prst na spoušti. „Identifikujte se!“

„Sráči! Dej sem tu bouchačku!“ Tod se vrhl po zbrani, ale Balenger ho udeřil pažbou do čela a srazil ho k zemi.

Hned se zase otočil ke dveřím výtahu, na které právě zvenčí něco narazilo. Důrazným gestem poslal ostatní do ošetřovny. Pak odsunul činky od dveří a uskočil za šlapadlo, aby se kryl.

Dveře se pohnuly.

S pistolí připravenou k palbě Balenger pozoroval, jak se pomalu otevírají do prázdného prostoru.

Tod sténal na podlaze.

Dveře se ještě více otevřely, ale stále za nimi nebylo nic vidět.

Pak Balenger spatřil pohyb. Tod při pádu nepustil baterku; ta teď svítila těsně nad zemí a do pruhu světla vběhli potkani, prchající z kabiny výtahu. Tři, osm, deset hlodavců, někteří s otevřenými boláky, jiní bez uší či se dvěma ocasy nebo jedním okem a všichni se srstí prolezlou hmyzem. Za hlasitého pištění se rozprchli všemi směry. Probíhali pod bicyklem, vyskakovali na šlapadlo a uhýbali, když uviděli Balengera, a pak následovali své druhy do jiných místností.

Cora zaječela. Ne však proto, že ji vylekali potkani. Z kabiny vyvrávorala lidská postava.

Balenger už už vystřelil, ale vtom poznal džínsy a větrovku, svalnaté torzo předkloněné jako v mučivé bolesti a zalité krví, vodopádem krve. Z hrudi trčel dřevěný hrot.

„Ricku!“ Cora se k němu s výkřikem rozběhla.

„Počkej!“ zařval na ni Balenger.

Jenže jeho varování přišlo pozdě. Rick zakopl o ležícího Toda, narazil na manželku a strhl ji k zemi. Na podlaze zarachotila její přilba.

Balenger se rozběhl k prázdnému výklenku s namířenou pistolí a ramenem rozrazil dveře dokořán. Světlo lampy rozptýlilo temnotu kabiny. Zvedl pohled ke stropu, ale neviděl žádný průlez, kudy se mohl Ronnie vyšplhat do úkrytu. Všiml si však, že výklenek není tak docela prázdný. V rohu stálo pět lahví s širokými hrdly, přenosné toalety s močí, které nechali na čtvrtém patře. Jako by se mu vysmívaly.

„Vinnie, přistrč sem činky a zajisti dveře i branku otevřené! Dokud se nezavřou, kabina nemůže sjet dolů.“ Balenger se obrátil k Coře a Rickovi. Mladík ležel nahoře a sténal bolestí, zatímco jeho žena se svíjela na podlaze a snažila se vyprostit zpod těžkého těla. Balenger se sklonil, převrátil Ricka na bok a zděšeně zasykl, když viděl, že kus dřeva se mu při pádu zabodl ještě hlouběji do prsou. Plíce zraněného vydávaly pískavý zvuk. Přední zuby měl vyražené nebo polámané. Spodní polovina levého předloktí trčela v pravém úhlu od těla.

„Bože všemohoucí,“ vyjekla Cora. „Ricku.“ Otřela manželovi špinavé, zakrvácené čelo. „Lásko moje.“

Vinnie spěšně strkal činky ke dveřím výtahu.

Cora hladila Ricka po tváři. V očích měl skelný pohled. Hrudník se mu těžce zvedal, při každém výdechu se ozvalo písknutí.

Balenger se ohlédl přes rameno do ošetřovny. „Pomozte mi ho odnést na stůl.“

Společně s oběma ženami zvedl zraněného a položil ho na stůl. Rick zanaříkal. Cora ho držela za ramena, aby se neskutálel.

Amanda položila baterku na pult. „Potřebujeme víc světla. Svíčky. Vinnie je má v ruksaku. Přinesu je.“

Balenger rozřezal nožem Rickovu zakrvácenou větrovku, svetr a košili. Ve světle svíček, které Amanda a Vinnie zapálili, spatřil děsivý proud krve, který se zraněnému valil z hrudi.

„Bodec prošel skrz.“

„Vydrž, lásko.“ Cora hladila manžela po čele. „Vydrž.“

Ale Rick jako by ji neslyšel.

„Jestli ten hrot vytáhnu, krvácení může ještě zesílit,“ uvažoval nahlas Balenger. „Ale když to neudělám…“

Rick sténal ve smrtelné agónii.

„Nemůžeme mu aspoň ulevit od bolesti?“ žadonila Cora zoufale.

„Morfium,“ řekl Vinnie.

„Ne. To by ho zabilo,“ odmítl Balenger.

„Malá dávka by mu určitě…“

„Morfium snižuje krevní tlak a tepovou frekvenci.“ Balenger chytil Ricka za zápěstí. „I tak má nitkovitý pulz. Sotva ho nahmátnu.“

„Vytáhni ten bodec a potom mu páskou zastav krvácení, jako jsi to udělal profesorovi.“

Balenger nedokázal vymyslet jinou alternativu. Stáhl si rukavice. „Podívej se, jestli v té skříňce není dezinfekce.“

Vinnie otevřel prosklená dvířka.

„Počkej,“ zastavil ho Balenger.

„Ale…“

„Už to nepotřebuju,“ vysvětlil Balenger.

Rickovy plíce přestaly hvízdat. Pohyb hrudníku se zastavil.

„Ne!“ zanaříkala Cora a horečně se snažila nahmatat pulz. Hleděla Rickovi do očí a pátrala po známkách vědomí. Stáhla mu bradu a vdechla mu do úst, ale zděšeně uskočila, když vzduch s písknutím unikl kolem hrotu zabodnutého v hrudi.

„Dvakrát,“ Vzlykla. „Ach, lásko moje. Ježíšikriste, dvakrát.“ Usedavě se rozplakala a přitiskla si Rickovu hlavu k prsům. „Dvakrát.“

Amanda ji objala a snažila se ji utěšit.

Zaburácel hrom a do vlny ticha za ním zapraskala statická elektřina. Balenger se sklonil ke svému opasku a pak se otočil k Vinniemu.

Další zapraskání.

„Co sakra…“ Vinnie sklopil zrak.

Praskot vycházel ze dvou vysílaček, které jim zbyly. Balengerovi se stáhl žaludek. Věděl, že se tak propadá k samotné hranici šílenství, ale nedokázal se ovládnout. Zvedl vysílačku k ústům a stiskl hovorové tlačítko.

50

„Vzal jste si vysílačku jednoho z mužů, které jste zabil,“ řekl Balenger do mikrofonu.

„Jak brzy zjistíte, jsem vynalézavý.“ Uhlazený, klidný, neutrální hlas, tenor s dokonalou výslovností a náznakem elitářského přízvuku. Při jeho zvuku vystřelila Amandě ruka k ústům. „Váš kamarád nespadl až do haly. Našel jsem ho na hromadě trosek o dvě patra níž. Měl ještě tolik síly, že mi pomohl, když jsem ho nakládal do výtahu. Pozoruhodné. Jaký je jeho zdravotní stav?“

„Zemřel,“ odpověděl Balenger do vysílačky.

„Ach,“ vydechl hlas.

Praskot statické elektřiny.

„Neoprávněně jste narušili můj domov,“ pokračoval hlas.

„Nevšiml jsem si žádných tabulí se zákazem vstupu. Ale k něčemu to přece jen bylo dobré. Kdybychom nepřišli, nezachránili bychom Amandu.“

Cora zvedla uslzenou tvář od Rickovy mrtvoly.

„Amandu nemusel nikdo zachraňovat,“ namítl hlas. „Choval jsem se k ní s největšími ohledy. Mnoho žen by jí závidělo.“

„Až na to, že jste ji zneužíval.“

„Ani jsem se jí nedotkl!“ V hlase poprvé zazněly emoce. „Jestli vám řekla, že jsem ji znásilnil, lhala.“

Balenger se tázavě ohlédl k dívce a náhle si vzpomněl na otázky, které jí chtěl Vinnie položit. Říká Ronnie pravdu?

„A co vaše ostatní přítelkyně?“ zeptal se Balenger prostřednictvím vysílačky. „Jak se jmenovaly? Iris, Alice, Vivian.“ Přerušil odříkávání seznamu; něco se mu nezdálo. Ta jména. Něco s těmi jmény. Ale seběhlo se toho tolik, že neměl čas na dlouhé úvahy.

„Dostalo se mi té cti, že jsem se mohl těšit ze společnosti velkého množství žen.“

„Jedna z nich je ta mrtvá na konci chodby v přízemí?“

Praskot.

Ačkoliv se děsil odpovědi, Balenger přesto otázku položil: „Co jste udělal s mou ženou?“

Praskot.

„Když se vzdáte, slibuju, že neucítíte žádnou bolest,“ řekl hlas.

Balengerovi náhle vytrhla vysílačku drobná ruka. Cora. „Dobře mě poslouchej, ty zasraný hajzle,“ zaječela zuřivě do mikrofonu. „Teď něco slíbím já tobě.“ Vztekle rázovala před prosklenou skříňkou s léky a křičela: „Až tě dostanu do rukou…“

Podlaha vybuchla.

Balenger uskočil. Dřevo pod Cořinýma nohama se roztříštilo. Zezdola zaburácel výstřel z brokovnice. Coře vytryskla z břicha krev. Další dávka broků ji srazila na skříňku a roztříštila sklo. Třetí výstřel. Čtvrtý vyrazil v podlaze novou díru a rozerval nešťastnici na kusy.

Klesla na kolena, bolest a šok zrůznily rysy tváře, která rázem pozbyla dřívější krásu. Přepadla k otvoru zejícímu v podlaze a pod tělem se jí rychle rozlévala kaluž krve, která stejně rychle odtékala děrami v prknech. Při pádu upustila svíčku, ale příval krve ji vzápětí uhasil.

Děsivý okamžik se prodlužoval, ale než k nim děravou podlahou vystoupil oblak spáleného střelného prachu, Balenger už jednal podle instinktů vštípených vojenským výcvikem. Spěšně odstrčil Amandu a Vinnieho k vnější zdi, ačkoliv se mu návalem krve do mozku točila hlava. „Je na balkoně pod námi,“ šeptal naléhavě. „Cora křičela moc hlasitě a Ronnie podle jejího hlasu poznal, kde stojí.“

Zespod k nim dolehly zvuky nabíjení brokovnice. Místo u zdi, kde stáli, se nacházelo už nad pokojem v šestém patře a v dané chvíli byli v bezpečí, Alespoň dokud Ronnie nevejde do toho pokoje a podle zvuků nepozná, kde jsme, pomyslel si Balenger.

Na podlaze ležela Cořina lampa. Balenger se pro ni natáhl a podal ji Amandě. Zvedl prst ke rtům a důrazně tak svým společníkům přikázal, aby zachovávali absolutní ticho. Pak jim pokynul, ať ho následují do ložnice. Se zaťatými svaly očekával každou vteřinu další výstřel. Broky proletí dřevěnou podlahou a zaryjí se mu do rozkroku…

Zalitý potem překročil práh ložnice a prozářil reflektorem temnotu. Něco tu nehraje. Tod. Kde je… Když ho viděl naposled, potetovaný svalovec sténal na podlaze a držel se za hlavu v místě, kam dopadla pažba pistole. Balenger se otočil a posvítil přes ošetřovnu k tělocvičně. Tod zmizel.

Obrátil se k Vinniemu, aby ho varoval, ale zarazil ho výraz nenaplněné touhy v mladíkově strhaném obličeji. Zničeně hleděl k mrtvé Coře a po tvářích se mu koulely slzy. Žena, kterou miloval, odešla na věčnost. Balenger se dokázal vcítit do jeho utrpení a uměl si živě představit peklo, které prožíval.

Zatahal ho za rukáv a pobídl k odchodu. Pokud se týká Amandy, zdálo se, že již překročila hranici vzteku a rozbouřených emocí a její chování řídí pouze zoufalá touha přežít. Beze slova se podvolila Balengerovu vedení a následovala ho přes ložnici a místnost s monitory do knihovny. Dostali se tak téměř úhlopříčně naproti místu, kde stál Ronnie na balkoně a mířil na podlahu ošetřovny. Baterku, kterou Amanda položila na stůl, tam bohužel museli nechat, takže jim zbyly pouze tři přilbové svítilny.

Kužely světla dopadly na padací dveře. Balengera překvapilo, že jsou otevřené, ale pak si uvědomil, že právě tudy Tod utekl, když Ronnie střílel z brokovnice a nemohl schodiště hlídat. Ta myšlenka mu vlila do žil kapku naděje – Tod třeba odvrátí šílencovu pozornost a umožní útěk jím. Stačí, když způsobí hluk a Ronnieho odvede.

Tiše zavřel poklop, zajistil ho a opatrně se přesunul do vedlejší místnosti, do kuchyně. Vytasil pistoli a namířil na padací dveře. Vinnie je škubnutím zvedl. Světla lamp naštěstí odhalila jen prázdné schodiště ponořené do temna.

51

Balenger sestupoval jako první. Nejraději by se ozlomkrk rozběhl, ale věděl, že naopak musí postupovat pomalu a pátrat v šeru po ostrých drátech natažených napříč. Mával pistolí nahoru a dolů a sledoval klesající spirálu jednotlivých stupňů. Po chvíli se mu v kruzích světel točila hlava. Šachta s kovovými schody nepřirozeně zesilovala hukot bouřky. Když se přiblížili k pátému podlaží, zaslechl proudící vodu a uvědomil si, že zvuk nepřichází zvenčí, ale z nitra budovy, přímo ze schodiště. Paprsky lampy se odrazily od zurčící bystřiny v chodbě.

Oblohu pročísl blesk a jeho světlo odhalilo obrovskou díru ve stropě na vzdáleném konci průchodu, kam se valila voda z vyšších pater. Pleskání vody stékající ze schodu na schod připomínalo zvuky, jaké vznikají při plnění cisterny. Na hladině cosi plavalo. Amanda zalapala po dechu a Balenger poznal lidské tělo. Mrtvola ženy. Vyschlá. Oblečená. V ruce kabelka. Blondýna. Diana? pomyslel si zděšeně. Ale než si mohl prohlédnout rysy tváře, proud snesl tělo na schodiště a vzápětí zmizelo v dunící temnotě.

Tudy se z hotelu nedostaneme, uvědomil si. Domníval se, že Ronnie zůstal na protější straně a chystá se brokovnicí vystřílet v podlaze další díry, ale s jistotou to nevěděl. Se srdcem sevřeným strachem mávl na Amandu a Vinnieho, aby se vrátili do mansardy. Nepotřebovali povzbuzovat. V patách za nimi vystoupil do kuchyně a zajistil poklop. Trojice obklopena stíny se za chraplavého oddechování svezla na podlahu kuchyně.

„Zkusíme jiné schodiště,“ zamumlala Amanda.

„Já nevím,“ zapochyboval Vinnie a pomalu zvedl hlavu. „Možná nemusíme dělat vůbec nic.“

„Jak to myslíš?“ zamračil se Balenger.

„Profesor nechal u svého kolegy vzkaz. Když mu do devíti ráno nezavolá, kolega otevře obálku, zavolá na policii a ta nám přijde na pomoc.“

Seděli tak blízko vnější zdi, že bouřka téměř přehlušila jejich přidušené hlasy.

„Ne,“ zhatil chvilkovou naději Balenger. „Bob žádný vzkaz u kolegy nenechal.“

„Ale vždyť…“

„Co ho vyhodili z práce, Bob už nikomu z katedry nevěřil. Domníval se, že kolega obálku otevře předčasně a ukáže dopis děkanovi, aby si šplhnul. Bob se bál, že bychom mohli všichni skončit za mřížemi.“

Vinnie se chytil jiného stébla. „V pondělí přijdou vyklízet vnitřní vybavení a zachrání nás. Stačí nám přežít jediný den.“

„Pokud je Ronnie nepřesvědčí, aby ještě počkali. Obávám se, že kdybychom mu dali den času, přichystal by nám nejedno nepříjemné překvapení. Jak už jsem se zmínil, když zůstaneme pasivní, prohrajeme.“

„Tak co podnikneme?“

Z vysílaček zapraskala statická elektřina.

„Chce mě přimět k řeči,“ zašeptal Balenger napjatě. „Doufá, že uslyší můj hlas a podle toho pozná, kam střílet.“

„To by mohlo fungovat i obráceně,“ zamumlala Amanda. „Když ho uslyšíš mluvit, můžeš vystřelit na jeho hlas.“

Balenger se zamyslel. „Řekni mi ještě něco o tom parchantovi. Lhal, když…“

„Opravdu se mě ani nedotkl.“ Amanda se otřásla. „Choval se ke mně celou dobu s až děsivou laskavostí. Zdálo se mi, že v něm něco roste a on s tím bojuje. Když jsem ho viděla naposled, přinesl mi tuhle průhlednou noční košili. To už nebyl tak slušný. Křičel na mě. Házel věcmi. Nadával mi do děvek a do kurev. Jako kdyby mě nenáviděl, protože jsem ho vzrušovala.“

Praskot z reproduktorů Balengera těžce pokoušel.

Vinnieho vysílačku vypnul a na své ztišil zvuk, přitiskl ji ke rtům, stiskl tlačítko a tiše promluvil: „Nechápu, proč používáš různá jména, Ronnie,“ přešel na důvěrné tykání. „Proč se někdy představuješ jako Walter?“

Praskot.

„Opravdu je tvé příjmení Harrigan?“ Balenger usoudil, že dokud se bude držet v té části místnosti, která nepřesahuje nad balkon, bezprostřední nebezpečí zásahu dávkou broků nehrozí. Kdyby chtěl Ronnie střflet kolem vnější zdi, musel by vejít do jednoho z pokojů v šestém patře.

Věděl ovšem, že není rozumné setrvávat příliš dlouho na jednom místě, a následován svými společníky se těsně kolem stěny přesunul do jídelny. „Jak se jmenuješ příjmením, Ronnie?“

Ticho.

„Ronnie? Jak se…“

„Carlisle,“ zněla odpověď.

Amanda a Vinnie se sklonili k podlaze a napínali uši, zda se hlas neozývá pod nimi.

„To není pravda,“ zašeptal Balenger. „Carlisle neměl děti.“

„Je to můj otec.“

Balenger se přemístil do tělocvičny, kde činky držely otevřené dveře výtahu. „Ne,“ promluvil tiše do vysílačky. „On není tvůj otec.“

„Ale vždycky se ke mně tak choval.“

„To není totéž.“

„Někdy člověk nic jiného nemá.“

Amanda a Vinnie tiskli uši k podlaze, ale nepoznali, kde se šílenec právě nachází.

„A co ty?“ pokračoval groteskní výslech. „Ty ses k němu choval jako hodný syn?“

Než se Balenger přesunul do svíčkami osvětlené ošetřovny, zhasl lampu na přilbě. Amanda a Vinnie ho napodobili – došlo jim, že světlo by proniklo otvory vystřelenými v podlaze a prozradilo je. Při pohledu na dvě mrtvá těla je zamrazilo.

„Jste opatrní,“ řekl hlas, „ale plamínky svíček reagují na pohyb vzduchu, který jste rozvířili. Vidím dírami, jak se třepetají.“

V tom okamžiku si Balenger uvědomil, že Ronnie stojí v otevřených dveřích pokoje pod nimi. Rozkročený na prahu mohl mířit na strop místnosti i na balkon. Uskočil v posledním zlomku vteřiny, než výstřel z brokovnice prorazil prkna v místě, které právě opustil.

Namířil pistoli na nový otvor a už už zmáčkl spoušť, když mu došlo, že přesně toho chce Ronnie dosáhnout – přimět ho, aby plýtval municí na neviditelný cíl.

„Zneškodnili jste ty nálože?“ zeptal se hlas z vysílačky. „Předpokládám, že bývalý Ranger ví, jak se to dělá.“

Balenger se zamračil.

„Divíš se, jak je možné, že znám tvou minulost?“ zeptal se hlas. „Už když jsi poprvé přišel do mé kanceláře a vyslýchal mě, věděl jsem, že s tebou budou problémy. A když ses ukázal podruhé, měl jsem už o tobě hromadu informací. Ten syndrom války v Zálivu je pěkná mrcha, co? Ale aspoň jsi měl někoho, kdo se o tebe postaral. Tvoje žena dala jasně najevo, jak je ti oddaná.“

Zmínka o Dianě zasáhla Balengera jako úder do žaludku. Bolest a pocit ztráty rázem vystřídal zuřivý vztek. Mířil na místo, odkud se podle jeho odhadu hlas dole ozýval, a všechno se v něm bouřilo nezřízenou touhou vystřelit. Nesmíš! okřikl se v duchu. Napřed si musíš být absolutně jistý. Nenech se od toho bastarda dohnat k hloupé chybě.

Zaplavila ho vlna zoufalství. Světla. Když je vypneme, uvažoval, Ronnie nás dírami v podlaze neuvidí. Jenže bez nich se odsud nedostaneme. A on má brýle pro noční vidění.

Jen neochotně si přiznal, co musí udělat. Nechce, ale musí. Ano, vše se obrací jen k horšímu.

Odvedl Amandu a Vinnieho z tělocvičny k vnější zdi jídelny a zašeptal: „Potřebuju, abyste odvedli jeho pozornost. Už jsi někdy střílel z pistole, Vinnie?“

„Ne.“

„Drž ji oběma rukama. Takto.“ Balenger omotal prsty mladíkovy pravé ruky kolem pažby a pak k ní z druhé strany přiložil levou dlaň tak, že se konečky prstů překrývaly. „Miř podél hlavně. Drž pažbu pevně, protože při výstřelu kope. Zpětný ráz. Nebylo by dobré, kdyby ses po výstřelu lekl a zbraň pustil.“

„Kdy mám střílet?“

„Vrať se do ošetřovny a napočítej do padesáti. Potom zapni vysílačku, zesil zvuk, polož ji na zem a stáhni se. Můj hlas ho zmate. Když vypálí, střel po něm. Nejspíš ho netrefíš, ale to nevadí. Hlavně se postarej, ať on netrefí tebe.“

„A co budeš…“

„Já se pokusím získat druhé infračervené brýle.“

Mladík přikývl, ale Balenger nepoznal, zda s nadějí, nebo z čirého zoufalství.

„Amando, ty za mnou zajistíš padací dveře,“ pokračoval Balenger naléhavým šepotem. „Neotvírej je, dokud neuslyšíš dvojí zaklepání, po něm trojí a ještě jedno. Zapamatuješ si to? Dvě, tři, jedna.“

„Zapamatuju,“ ujistila ho dívka.

„Vinnie, padesát vteřin po prvním výstřelu hoď něco na podlahu tělocvičny. Musíš se však při tom držet co nejdál. Pokus se ho přimět, aby znovu vypálil. Jednou po něm střel a přesuň se jinam. Zaměstnávej ho, ale nikdy nestřílej víc než jednu kulku. Munici budeme ještě potřebovat. Zvládneš to?“

„Nemám na vybranou.“

„Jestli ty infračervené brýle získám, otevře se nám řada možností, z nichž budeme moci vybírat.“ Balenger doufal, že jeho hlas zní přesvědčivě.

V bezpečné vzdálenosti od děr v podlaze ošetřovny mohli zapnout světla. Následován svými společníky Balenger tiše prošel přes kuchyň, knihovnu a místnost s monitory do ložnice. Zadíval se na poklop. Dveře do Danatova apartmánu měly teoreticky zůstat zabarikádované, takže Ronnie nemohl z gangsterova obývacího pokoje střežit schodiště.

Teoreticky.

Vzal si od Vinnieho pistoli a posunkem naznačil Amandě, ať zvedne padací dveře. Ve světle lampy namířil do temného otvoru. Na schodišti nikoho neviděl. Vydechl o něco volněji a vrátil zbraň mladíkovi.

„Začni počítat do padesáti.“ Spustil se na schody a pokynul dívce, ať za ním uzavře poklop. Když mu nad hlavou cvakla petlice, zmocnil se ho děsivý pocit, že sestupuje do hlubin pekla.

52

Přivítal ho měděný odér smrti, jak se otevřeným průchodem z obývacího pokoje Danatova apartmánu šířil pach profesorovy krve. Balenger počítal, stejně jako Vinnie, vteřiny. Tři, čtyři, pět. Ve slábnoucím světle přilbové lampy se mu zdálo, že po něm temnota natahuje spáry. Sestoupil o patro níž. Povzbudilo ho, že barikáda z nábytku tarasící dveře vypadá nedotčená. Uvolnil z pouzdra na opasku kladivo a pokračoval k tajné chodbě v pátém patře. Pro případ, že Ronnie natáhl napříč schodištěm další ostré dráty, mával před sebou rukojetí kladiva. Zaposlouchal se, zda neuslyší i tady vodopád, ale vypadalo to, že v této části hotelu střecha vydržela.

Posvítil do tmy pátého patra a zdálo se mu, že vidí něco podezřelého – jako by někdo seděl opřený o zeď –, ale když se to nehýbalo, pokračoval. Není čas. Osmnáct, devatenáct, dvacet. Vzduch se citelně ochladil. Šťastně překonal čtvrté podlaží a sestupoval.

Vysílačka zapraskala. Ronnie to znovu zkouší. Třeba doufá, že mu i slabý praskot prozradí polohu cíle. Ale Balenger už byl příliš daleko.

Pětadvacet, šestadvacet, počítal v duchu.

Stiskl pulzní tlačítko vysílačky – Ronnie teď uslyšel stejný elektrický šum.

„Takže pořád ještě žiješ,“ vysmíval se hlas. Balenger sice stáhl zvuk na minimum, ale ozvěna na schodišti slova zesílila a znervóznila ho. „Myslel jsem, že jsem tě trefil.“

Světlo opisovalo línou spirálu schodiště. Balenger minul za stálého mávání kladivem mezi stíny třetí patro.

Praskot.

S vysílačkou těsně u úst stiskl hovorové tlačítko. „Carlisle měl agorafobii. Lámu si hlavou otázkou, jak je možné, že člověk trpící strachem z otevřeného prostoru opustil po tolika letech hotel, vyšel na pláž a zastřelil se.“

Čtyřicet sedm. Čtyřicet osm.

„Dlouho mi to nedávalo smysl, ale teď už chápu,“ mumlal Balenger, znepokojený ozvěnou. „Něco jiného ho děsilo ještě víc.“

Balenger si byl jistý, že padesát vteřin již uplynulo. Vinnie, proboha svatého, zmáčkni spoušť! Odveď jeho pozornost!

„Neublížil jsem mu,“ řekl hlas.

„Nebyls mu dobrým synem.“

„Tvůj hlas zní nějak jinak.“

Balenger si představil, jak Vinnie podle instrukcí zesiluje vysílačku a klade ji na podlahu. Svým duševním zrakem viděl, jak Ronnie hledí směrem, odkud se její zvuk šíří. V reproduktoru uslyšel výstřel z brokovnice. Napínal uši, zda nezaslechne i ránu z pistole, ale hotelem se rozlehlo zaburácení hromu, rozechvělo schodiště a ohlušilo ho, takže neslyšel ani praskání statické elektřiny z vysílačky.

Zatajil dech, když rukojeť kladiva narazila na odpor. Nastražený drát. Poklekl a spatřil na schodech krev. Mžoural do světla lampy a musel hodně namáhat zrak, aby uviděl ocelovou strunu, zahnědlou zaschlou krví a ve stínech téměř nerozeznatelnou.

Lehl si na záda a podplazil nebezpečnou past. Když se napřímil, vysílačka zapraskala, ale tentokrát ji ignoroval. Mával kladivem, aby odhalil další léčku, a sestupoval do temnoty na úpatí schodiště.

Až nyní si dovolil zvážit myšlenku, jíž se zatím vyhýbal. Co když Ronnie neodebral mrtvým pouze vysílačku? Co když si vzal i jejich brýle pro noční vidění? Mohlo ho napadnout, že se nepřátelům třeba podaří dostat se k mrtvolám. V tom případě nám moc možností nezbude, dumal Balenger nešťastně. K čertu, asi nám nezbude žádná.

Odejdi, naléhala část jeho mysli. Zatímco se Ronnie bude zabývat ostatními, pokus se najít únikovou cestu.

Opustit je!

Ne tak docela. Dostat se odsud a přivolat pomoc.

Žádná úniková cesta není. Vyvázneme jedině tak, že ho zabijeme.

Jak víš, že není? Ještě’s to nezkusil.

Ale i kdybych se dostal ven, co zmůžu? Pěšky? Uprostřed noci? V běsnění bouřky? Tato část města je zcela opuštěná. Trvalo by mi věčnost, než bych došel na policejní stanici. Do té doby mohou být Vinnie a Amanda mrtví.

Tohle je tvoje šance.

Blbost. Neopustím je.

Dosáhl paty schodiště, kde v omezeném prostoru pach smrti ještě zesílil. Kužel světla odhalil dvě mrtvoly. Mack a Jad leželi v kalužích krve s proříznutými hrdly, nohy téměř oddělené od těla. Balenger viděl v krvi otisky podrážek – Ronnie se přiblížil ke zraněným, dorazil je nožem a vzal jim vysílačku. Otisky jako by vyšly přímo ze zdi, jedněmi z těch tajných dveří, jejichž existenci Balenger s jistotou předpokládal. Nevěděl však, jak je otevřít.

Sklonil se a zadíval se na mrtvé pohřbené v šeru. Srdce mu skočilo radostí, když spatřil dvoje infračervené brýle. Natáhl ruku, ale pak si vzpomněl na Irák a zarazil se. Musí si je pořádně prohlédnout. A taky že ano, pod Mackovým tělem bylo něco vsunuto.

I pod Jadovým. Nenápadně. Nevšimli byste si toho, pokud jste neprošli iráckou zkušeností a nevěděli jste, že nesmíte absolutně ničemu důvěřovat. Výbušné nálože. Tíha těl držela odpalovací spínače v zajištěné poloze. Kdyby Balenger s mrtvými pohnul, tlak by se uvolnil a bomby by explodovaly.

Obešel hlavy, poklekl do krve, sáhl pod Mackovu lebku a sunul prsty k řemínku brýlí. Opatrně, nabádal se v duchu.

Ve vysílačce zapraskalo.

Balenger přetáhl řemínek Mackovi přes hlavu; vyholená kůže nekladla žádný odpor. Zvedl brýle z nevidoucích očí a zavěsil si je k opasku. Pak se nadechl se a otočil se k Jadovi a remíníku jeho brýlí.

Z dálky uslyšel výstřel z brokovnice. Veleopatrně sundal i Jadovy infračervené brýle, potom sundal lampu z přilby, zhasl ji a po hmatu si nasadil brýle na oči.

Místo stínů, s nimiž lampa sváděla stále nerovnější boj, uviděl zelený přísvit, v němž dohlédl dál a rozeznal větší podrobnosti širšího zorného pole. Zatajený dech a hukot bouřky vytvářely dojem, že se nachází pod vodou. Při zlepšené viditelnosti spatřil dlouhý tmavý předmět a ihned ho zvedl. Páčidlo.

Otočil se ke schodům, rozhodnut vrátit se co nejdřív do mansardy, ale z neznámých důvodů zaváhal. Pomalu se otáčel na všechny strany a zahleděl se do úzké chodby. Váhavě do ní zamířil, povzbuzen tím, jak rychle si zvykl na používání infračervených brýlí, s nimiž dohlédl až na konec temného tunelu.

Až k tomu, co tam našel Tod: mrtvolu oblečené ženy, která sedí opřená zády o stěnu. Vysušená. I v zeleném světle brýlí bylo zřejmé, že měla blond vlasy. Na klíně držela kabelku a vypadala, že trpělivě čeká, až vyrazí na cestu. Balenger potlačil vzlyk – částečně z hrůzy, když si představil, co musela nešťastnice vytrpět, a částečně z radosti, protože podle staromódních šatů poznal, že to není Diana. Pokládal za jisté, že jeho milovaná žena je mrtvá, a přesto zoufale toužil být s ní, byť by objímal jen tělo bez života. Zastavil se uprostřed zeleného moře, naklonil se k mrtvole a snažil se určit příčinu smrti.

Neviděl žádné známky násilí. Omyl, pomyslel si vzápětí, když dospěl s prohlídkou ke krku. Hrtan a průdušnice zapadlé dovnitř a očividně zlomené. Byla zardoušena. Strnul zděšením, dokud ho jako švihnutí bičem neprohrálo zapraskání vysílačky. Měl nejvyšší čas vrátit se k Amande a Vinniemu, a proto ho samotného překvapilo, když jeho ruka jako mimoděk položila páčidlo a natáhla se pro kabelku mrtvé. Látkový potah byl pod vrstvou prachu špinavý. Odložil i vysílačku, roztřesenýma rukama otevřel kabelku a zkoumal její obsah.

Našel řidičský průkaz a zachvěl se, když si přečetl jméno. Řeklo mu prakticky všechno.

Musíš se vrátit. Myšlenky mu pádily jako zběsilé. Musíš se podívat do Vinnieho ruksaku.

Schoval řidičský průkaz do kapsy bundy, zvedl páčidlo a vysílačku a v burácení hromu běžel ke schodišti.

Pozor na natažený drát!

S páčidlem napřaženým před sebou ho našel. Podplazil se a spěchal nahoru. Levá paže ho bolela, jak před sebou pro jistotu mával těžkým sochorem nahoru a dolů. Co když ho Ronnie zahlédl, sledoval ho dolů a nastražil další past? Zdálo se mu, že slyší vzdálený výstřel z brokovnice a pak z pistole. Třetí patro. Čtvrté.

V pátém se však zastavil, protože neodolal pokušení nahlédnout do tajné chodby. Vzpomněl si na záhadný objekt, který tam při sestupu zahlédl. S nasazenými infračervenými brýlemi si už byl jistý. Další mrtvá žena. Světlovlasá. Oblečená. Tentokrát v kalhotách, roláku a blejzru.

Ne, zaúpěl v duchu.

Ten oděv mu byl povědomý.

Ne.

53

Klopýtavě se blížil k mrtvole. Když za ramenem vykoukl potkan, ohnal se páčidlem, zasáhl zvíře do hlavy a odhodil je ke zdi. Klesl na kolena. Tato mrtvá nebyla tak vysušená jako její družka v přízemí, avšak i ona měla prázdné oční důlky a z lící a brady byly vykousány kusy masa. Přesto nemohl ten obličej nepoznat.

Diana.

Otřásaje se zoufalými vzlyky zvedl ruku a pohladil pergamenovou tvář. Blond vlasy visely pod ramena, delší, než jak je nosívala, protože vlasy rostou i po smrti. V obličeji měla děsivou grimasu hrůzy. Stejně jako u mrtvoly dole neslo hrdlo známky rdoušení. Jeho Diana. Jeho úžasná Diana.

Poklekl a zahrnul ji slovy lásky, uctívání a žalu. Zdálo se mu, že k ní promlouvá celou věčnost. Diana. Prožili spolu jedenáct let. Vždy mu byla oporou, nikdy se nevzdávala, neúnavně o něho pečovala, když se vrátil nemocný z prvního pobytu v Iráku. Snažil se jí to vynahradit, dát jí najevo, že ji pokládá za světici. Hodná, laskavá, obětavá Diana. Krásná Diana s děrami v obličeji, který jí ohlodali potkani.

Výstřel ho vrátil do současnosti. S pláčem otevřel koženou kabelku, vytáhl z ní peněženku s doklady a schoval ji do kapsy. Políbil vysušené čelo, zvedl páčidlo a vysílačku a stoupal po schodech.

Vztek ho popoháněl do spěchu, ale tím by přistoupil na Ronnieho hru a nechal se od toho parchanta zmanipulovat a svést k fatálním chybám. Jdu si pro tebe, Ronnie, vykřikl neslyšně. S páčidlem v pohotovosti vešel do průchodu v šestém patře a zahleděl se na zpustošený Danatův obývací pokoj. V zelenavém šeru brýlí viděl, že barikáda z nábytku stále tarasí dveře.

Vystoupil k poklopu. Nad sebou slyšel zmatek; pádící kroky, výstřel. Jako v horečce zaklepal dvakrát, třikrát, jednou.

Nic. Nemyslí si nakonec, že jsem Ronnie? Co když na mě těmi padacími dveřmi vystřelí?

Začal znovu klepat, když vtom zaslechl uvolňovanou zástrčku. Poklop se zvedl. Do obličeje mu posvítila lampa – senzor v infračervených brýlích zareagoval a vyslal Balengerovi do očí oslepující záblesk. Světlo na přilbě se svezlo stranou, jak Amandu vyděsil pohled na hmyzí hlavu v průlezu. Balenger nečekal, až se jeho oči zase přizpůsobí; rychle překonal poslední schody a zajistil za sebou padací dveře.

Ve vzduchu se vznášel zápach spáleného střelného prachu. Vinnie stál ve dveřích do místnosti s monitory a mířil na dvě zubaté díry v podlaze. Otočil se, uviděl Balengera a přistoupil k němu. „Udělal jsem, cos mi řekl. Počítal jsem do padesáti. Potom jsem zesílil vysílačku a položil ji na podlahu. Prvním výstřelem ji zničil.“

„Kolik nábojů jsi vypálil?“ zeptal se Balenger a vzal si pistoli.

„Čtyři. Doufám, že si nemyslíš, že jsem je vyplýtval na…“

„Odvedl jsi skvělou práci. Odlákal jsi jeho pozornost. Zbývá ještě devět kulek. Musí nám vydržet.“

„Náhodně prostřeluje podlahu v různých místnostech.“

„Do Danatova obýváku nemůže, takže odtamtud na nás střílet nebude. Na chvíli jsme v bezpečí. Půjč mi svůj batoh.“

Balenger zvedl vysílačku ke rtům. „Hej, ty sráči, uhodneš, co je nového?“

Praskot.

„Položil jsem ti otázku, debile.“

„Co mám hádat? A jsou ty vulgární výrazy nutné?“

„Když mluvím o tobě? Bezpodmínečně. Našel jsem svou ženu, ty hromado hoven.“

Praskot.

„Uškrtils ji. Všechny jsi je uškrtil.“

Balenger se natáhl k Vinnieho batohu a vylovil ze zadní kapsy policejní hlášení. Pak sáhl do bundy a vytáhl řidičský průkaz mrtvé z přízemí.

„Gurmánské večeře při svíčkách,“ houkl do vysílačky. „Uklidňující klasická hudba. Sedánky nad krásnou literaturou. Zahraniční umělecké filmy s titulky. Ve vší slušnosti, přísně formální, intelektuálské prostředí. Potřebuješ neosobní náladu. Nemůžeš připustit, aby se ti do cesty stavěly city. Emoce tě oslabují. Připravují tě o sebekontrolu.“

Přečetl si znovu jméno na řidičském průkazu. Iris McKenzieová. Když poprvé od Amandy slyšel seznam Ronnieho „přítelkyň“, něco mu zahlodalo v mozku, jen takový neurčitý pocit. Teď již věděl, co ho znepokojilo. Iris. Nalistoval příslušnou stránku v policejním hlášení.

„Mám to!“ křikl do vysílačky. „Iris McKenzieová. Věk: třiatřicet. Místo pobytu: Baltimore, Maryland. Povolání: reklamní textařka. Vlasy: blond. Říká ti to něco, sráči? Mělo by. Jestli se nepletu, byla tvoje první.“ Balenger ve vzteku pročítal hlášení, úhledně sepsané stařeckou rukou. „Koncem srpna 1968 odjela Iris služebně vlakem z Baltimore do New Yorku. Cestou zpátky se rozhodla strávit víkend v Ashbury Parku, v proslaveném hotelu Paragon. Nikdo jí neřekl, že Ashbury Park již není oním mondénním letoviskem, jakým býval, a Paragon není přepychový hotel, ale noční můra, peklo na zemi. Přijela v pátek. Jedna noc v této strašidelné barabizně jí stačila. V sobotu dopoledne se odhlásila a chtěla odjet na nádraží. Už ji nikdo nikdy neviděl. Až na mě. Já jsem ji viděl, Ronnie. Sedí dole v chodbě s kabelkou na klíně a pořád čeká na svůj vlak. Jenže ten má obrovské zpoždění.“

Vyschlo mu v ústech, plíce ho pálily. Potřeboval si oddechnout. Tak překypoval emocemi, až žíly hrozily prasknutím.

Zvedl vysílačku. „Amanda říká, že ses k ní choval s děsivou laskavostí. Samozřejmě kromě toho, žes ji zamykal do trezoru. Na tom nic laskavého není. Ale co, k čertu, nikdo není dokonalý, že? Potom ses přihrnul s dárkem. Dal jsi jí průhlednou noční košili. Co se stalo, Ronnie? Rozhodl ses ukončit dvoření? Krmils ji. Bavils ji. Dokázals jí, jak dokonalý jsi gentleman. A teď jsi chtěl za svou snahu vyinkasovat odměnu. Koneckonců, jsi zkušený, světaznalý muž. Víš, jak se ta hra hraje. Ale pak ses najednou naštval. Křičel jsi na ni, házel věcmi, nadával jí do kurev. Že by z tebe tvá sexuální potřeba udělala nervózního slabocha? Vsadil bych se, že bys ji brzy začal mlátit. Potom bys sám sebe nenáviděl za to, že jsi podlehl své slabosti a choutkám. Myslím, že bys nenáviděl sebe za to, že po ní toužíš, a ji za to, že je žena, která v tobě tu touhu vzbuzuje. Nebo je tady opačná možnost. A ta se mi líbí víc. Řekl bych, že právě to je tvůj případ. Myslím, že by ses nenáviděl za to, že bys po ní měl toužit, ale netoužíš. Myslím, žes nepocítil ani náznak sexuální touhy, a to tě znepokojilo. Dokonale ti vyhovovalo, když jsi pro ni vařil, četl jí Prousta a pouštěl filmy s titulky. Jenže když dojde na vztah muže a ženy, jsi studený jako mrtvola. Co je to se mnou! honí se ti hlavou. Něco bych s tím měl udělat. Takže ji donutíš obléct si svůdnou sexy košilku. To by tě mělo nabudit. Jenže nenabudilo a tys ji začal nenávidět, protože v tobě nedokázal vyvolat pocit, že jsi muž. Věděl jsi, jak to nakonec dopadne. Stejně jako s těmi před ní. Nedokázal ses s nimi vyspat, ty impotente, a tak jsi je zardousil, aby skryl svou ostudu, své selhání. Třeba z tebe příští žena už konečně udělá muže. Příště. Vždycky je nějaké příště, nemám pravdu, Ronnie?“

Práskl neviditelný blesk. Amanda a Vinnie hleděli na Balengera očima vytřeštěnýma hrůzou a zděšeně poslouchali.

„Takže po neúspěšné vojenské kariéře a přechodném zaměstnání policajta ses dal na dráhu populárního psychologa?“ zeptal se hlas.

„Detektiv, Ronnie. Pracoval jsem jako detektiv. A zdá se mi, že když sis o mně sháněl informace, unikla ti jedna důležitá skutečnost. Nezjistil sis, jaké zločiny jsem vyšetřoval. Nebo možná zjistil, ale mávls nad tím rukou, protože jsi nechtěl myslet na svůj problém. Byly to sexuální zločiny, Ronnie. Vyšetřoval jsem sexuální zločiny. Vidím ti až do mozku, kamaráde, a je to hnusná stoka.“

Ronnie. I to jméno vrtalo Balengerovi hlavou. Proč…

„Devatenáct set šedesát osm,“ pokračoval do vysílačky. „Existuje tvoje společná fotografie s Carlislem. Na zadní straně je datum: 31. července 1968. Iris McKenzieová zmizela o měsíc později. Koncem roku Carlisle hotel zavřel, propustil zaměstnance a žil tady sám. Ale možná nebyl tak docela sám. Ronnie. Ronnie. Proč mi to jméno…“

Balenger listoval stránku po stránce policejními hlášeními. Už si matně vzpomínal a teď hledal potvrzení své domněnky. Ronnie. Pak na něj to jméno přímo vyskočilo z papíru. Otřásl se. „Ronald Whitaker.“

„Cože?“ zeptal se hlas.

54

„Ronnie. Ronald. Devatenáct set šedesát. Čtvrtého července. Den nezávislosti. Ronald Whitaker.“

„Drž hubu,“ okřikl ho hlas.

Zaburácel hrom.

„Jsi Ronald Whitaker.“

„Drž hubu. Drž hubu.“

V rámusu deště zaslechl Balenger bušení. Zespod. Ne od poklopu. O kus dál. S pistolí připravenou k palbě uvolnil padací dveře a zvedl je. V zorném poli infračervených brýlí se objevilo nazelenalé točité schodiště.

„Drž hubu. Drž hubu,“ hulákal Ronnie.

Zuřivé bušení pokračovalo. Balenger sestupoval po schodech a nahlížel dírami ve zdemolované zdi do spouště v obývacím pokoji Danatova apartmánu.

Dunění se neslo od zatarasených dveří a nárazy byly tak prudké, že odstrkovaly barikádu z nábytku.

„Matka ti zemřela,“ řekl Balenger do vysílačky. „Otec tě pohlavně zneužíval.“

„Způsobím ti tolik bolesti, až budeš prosit, abych tě zabil,“ zaječel Ronnie zpoza dveří.

Balenger sestoupil do obývacího pokoje, zamířil ke dveřím a tichým hlasem, aby v nepříteli vyvolal dojem, že je stále ve vyšším patře, mluvil do vysílačky: „Potom tvého otce napadlo, že by na tobě mohl vydělat pár dolarů, a tak tě na svátek čtvrtého července vzal do hotelu Paragon a prodal tě jinému perverzákovi.“

„Takové řeči nebudu poslouchat!“

„Ten chlap si tě chtěl získat úplatkem a dal ti baseballový míček, rukavici a pálku. Chápu, muselo to být hrozné. Potom se tvůj otec vrátil do pokoje s penězi. Byl opilý a usnul. Praštil jsi ho do hlavy pálkou. Dvaadvacetkrat. Já bych ho, Ronnie, na tvém místě praštil padesátkrát. Stokrát. Nedokážu ani vypovědět, jak je mi toho malého kluka líto. Zuřím, jenom když si představím, co musel snášet. Puká mi srdce nad jeho ztraceným dětstvím.“

Déšť bičoval budovu, hromy otřásaly jejími stěnami.

„Ale cítím nesmírnou zášť a nenávist k člověku, který se z toho chlapce stal, Ronnie.“

„Jmenuju se Walter Harrigan.“

Balenger si stoupl stranou od dveří a vypálil. Jednou. Podruhé. Kulky snadno pronikaly dřevem.

Okamžitě se přesunul a vzápětí se v místě, kde před zlomkem vteřiny stál, objevila za mohutného zaburácení výstřelu ve zdi díra, vyražená dávkou srnčích broků.

Jeden z nich škrábl Balengera na paži. Nevšímal se bolesti a vyslal po jedné kulce vlevo a vpravo od otvoru. Hned potom se stáhl ke schodišti, zatímco stěnou prošlehly další dvě rány a jen tak tak ho nezasáhly.

Podle zvuku poznal, že Ronnie ve tmě za zdí nabíjí brokovnici.

Zatraceně, pomyslel si vztekle, chtěl, abych střílel a plýtval municí. Zbylo mi pět nábojů.

Ve vysílačce zapraskalo.

Ronnie se orientuje podle praskotu a míří dírami ve zdi! uvědomil si Balenger a řítil se po schodech nahoru. Zaburácely další dvě rány, ale broky neškodně pleskaly do konstrukce schodiště pod ním.

„Nevidím těmi dírami světlo tvé lampy,“ konstatoval hlas z vysílačky. „Tvoji kamarádi odvedli mou pozornost a tys zatím sešel dolů k mrtvolám a vzal sis jejich noční brýle.“

Balenger se zastavil v průlezu, kam na něj Ronnie nemohl střílet. „Našel jsem výbušiny, které jsi pod těmi těly nastražil,“ houkl Balenger do mikrofonu.

„No, je tady jedna nálož, kterou jsi nenašel,“ vysmíval se hlas.

Budova se otřásla v základech a Balenger si v prvním okamžiku pomyslel, že ji zasáhl blesk. Podle neustávajícího chvění stěn však poznal, že exploze měla zdroj uvnitř. Musel se přidržet okraje poklopu, aby nespadl. Vzápětí ucítil v uších náraz tlakové vlny.

„Tady!“ křikla Amanda ze sledovací místnosti. „Pode mnou!“

Balenger proběhl ložnicí do pokoje s monitory, otevřel padací dveře a rozkašlal se v oblaku kouře, který se z nich vyvalil. Když se vzduch pročistil, brýle mu odhalily, že výbuch o tři patra níž rozerval schodiště. Zkroucená kovová konstrukce se houpala a doznívaly v ní vibrace. V přízemí se zableskly skomírající plameny.

Balenger zvedl vysílačku. „Jestli myslíš tu nálož na opasku, který jsi nasazoval Amandě, tak tu jsme našli. Hodil jsem ji do šachty schodiště pod těmi tvými obrazovkami. Tam dole začíná hořet.“

„Zítra jsem to tady stejně chtěl do základů vypálit. Ty zatracené mince už pro mě nemají žádnou cenu.“

Náhlá změna tématu Balengera zmátla. „Mince?“

„Hotový poklad, ale nemohl jsem je využít ani k zaplacení daní za tenhle dům,“ postěžoval si hlas hořce. „Obcházel jsem numismatické prodejny v nejrůznějších městech. Nikdy jsem neprodal víc než dva kousky najednou a nikdy ne ty nejdražší. Člověk musí prodat hromadu mincí po sedmi stech dolarech, aby získal padesát tisíc na daň z nemovitosti. Jednoho dne se jeden obchodník ve Philadelphii, kterého jsem v životě neviděl, podíval na to, co mu nabízím, a řekl mi: ‚Tak vy jste ten chlapík s těmi dvojitými orly, co o něm kolegové mluvili.‘ Potom už jsem se neodvážil další mince prodávat.“

Proč tolik mluví? uvažoval Balenger. Hraje o čas? Co má za lubem?

Náhle si vzpomněl, co před chvilkou Ronniemu řekl. Hodil jsem ji do šachty schodiště pod těmi tvými monitory. Tam dole začíná hořet. Panebože! Naznačil jsem mu, kde jsem.

Balenger bleskurychle odskočil od poklopu a sprintoval do ložnice. Za sebou uslyšel výbuch. Jen slabý, do vzduchu nevylétly žádné trosky ani střepiny. Místo nich pronikla do místnosti žárová vlna. Detonator vedle pokopu, uvědomil si Balenger. Ronnie ho odpálil na dálku. Vyvalil se kouř.

Amanda a Vinnie běželi vpředu. Podle směru, kterým mladík mířil, bylo zřejmé, že nepochopil, co tu malou explozi způsobilo.

„Vinnie, nepřibližuj se k…“

Mladík se v ložnici zastavil a ohlédl se.

„Bacha na pokop!“ zařval Balenger. „Jdi od…“

Vinnie zmateně sklopil zrak k podlaze, jako by se díval, kde stojí.

Padací dveře.

Rozbuška.

Ohlušující rána. Z detonátoru vyšlehl plamenný jazyk a olízl mladíkovi nohy. Nohavice džínsů okamžitě vzplály. Vinnie zaječel, vrhl se k zemi a začal plácat do hořící tkaniny.

Balenger serval z postele deku a zoufale mlátil do plamenů ve snaze uhasit oheň. Vinnie křičel jako smyslů zbavený.

V rychlém sledu explodovaly další rozbušky po celé mansardě. Balenger viděl záblesky a hned po nich plameny, které zachvátily místnost s monitory a ošetřovnu.

„Hasicí přístroj!“ křikla Amanda. „V kuchyni!“ Proběhla pokojem a přeskočila plameny.

Balenger popadl ze stolu ozdobný džbán a sprintoval s ním do koupelny. Vzápětí zaklel, protože když otočil kohoutkem, nevytekla ani kapka. Vypnutá elektřina. Čerpadlo nepracuje. Nabral vodu z toaletní mísy, odběhl a chrstl ji do ohně v ošetřovně. Výstřel z brokovnice vyrazil novou díru v podlaze, ale to už se Balenger vracel sprintem do koupelny. Odhodil víko splachovací nádržky a nabral plný džbán. Tentokrát se zastavil na prahu ošetřovny a zkropil požár. Plameny zasyčely a ustoupily. Vydoloval z nádržky, co mohl, a když nalil vodu do ohně v ošetřovně, uhasil ho.

Jenže hořelo všude a už neměl ani kapku. Jak teď…

Zaslechl sykot hasicího přístroje, jak Amanda zaútočila na výheň ve vedlejší místnosti – ne však v jídelně, odkud rovněž šlehaly plameny. Voda. Musím najít další zdroj vody. Pohled mu padl na otevřené dveře výtahu v tělocvičně. Bez ohledu na riziko zásahu střelou z brokovnice proběhl ošetřovnou k výtahové šachtě a sebral pět plastových lahví s močí, které jim Ronnie ve svém zvráceném smyslu pro humor poslal.

Tims to posral, ty zkurvysynu, pomyslel si Balenger. Postavil láhve na jídelní stůl. Odšrouboval uzávěr a nalil obsah do ohně. Tekutina se žárem vypařila a do vzduchu se vznesl oblak páry pronikavě páchnoucí čpavkem. Chrstal do požářiště další láhve a plameny před močí se syčením a praskotem ustupovaly, až je pátá dávka neobvyklého hasiva udusila.

Dávka broků prorazila dřevěnou podlahu a Balengera zasáhla do obličeje odštípnutá tříska. Odběhl do knihovny, kde se Amanda zdatně oháněla minimaxem a zlikvidovala další ohnisko požáru. Otočila se k místnosti s monitory. Stiskla páčku a namířila do ohně bílý oblak. Sotva plameny zmizely, v nádrži hasicího přístroje došla náplň.

Než Ronnie znovu vypálil, Balenger odtáhl dívku do ložnice a oba se přikrčili vedle Vinnieho u vnější zdi. Alespoň teoreticky se nacházeli na nejbezpečnějším místě – nad Danatovým obývacím pokojem se zabarikádovanými dveřmi. Ve vzduchu se vznášela oblaka kouře. Balenger se rozkašlal. Pak se podíval na Vinnieho nohy a soucitně potřásl hlavou. Zuhelnatělá látka džínsů se lepila ke kůži, z mokvajících ran hluboko v tkáni vytékala žlutavá tekutina. Spáleniny třetího stupně. Během dvou operací v Iráku jich Balenger viděl dost a dost.

„Bolí to,“ sykl Vinnie. Ležel na boku a zimničně se chvěl.

Balenger pochopitelně věděl, že mladík bude trpět neskonale víc, až se nervy a jejich zakončení proberou z utrpěného šoku. Muka začnou každým okamžikem.

„Strašně… bolí.“ I v zeleném přísvitu infračervených brýlí bylo vidět, že mladík je v obličeji úplně popelavý.

„Já vím.“ Balengerovi vyschlo v ústech. „Můžeš chodit?“

„Je jediný způsob, jak to zjistit.“ Vinnie sebou škubl a posunkem požádal Balengera, aby mu pomohl vstát. Nohy mu však i za tu chvilku tak otekly, že je sotva dokázal ohnout v kolenou. Jakmile na ně přenesl váhu, vytřeštil oči a zalapal po dechu, až se Balenger bál, že bolestí omdlí.

„Vidím, že to nebyl dobrý nápad.“ Bývalý voják a později policista položil mladíka zpátky na podlahu. „Amando.“ Překvapilo ho, že dívka pořád drží prázdný hasicí přístroj. „Vrať se k monitorům, zastav se na prahu a hoď ten minimax co nejdál. Optimální by bylo, kdybys dohodila do knihovny. Ale počkej, dokud nedojdu ke dveřím ošetřovny.“

„Co hodláš…“

„Dám mu něco proti bolesti.“

Vydal se doprava ke vstupu na ošetřovnu, kde se v kouřové mlze mihotaly svíčky. Pokynul Amandě a ta prohodila hasicí přístroj přes místnost s monitory až do knihovny. Jakmile uslyšel zvuk dopadu, který měl odvést Ronnieho pozornost, Balenger vběhl do ordinace, sáhl rozbitými skleněnými dvířky do skříňky a popadl injekční stříkačku a lahvičku morfia. Uskočil zpátky do ložnice – právě včas, protože podlahou prolétla sprška broků.

Klekl si vedle Vinnieho, vbodl jehlu do gumového vršku ampule, nasál narkotikum a vystříkl několik kapek, aby ze stříkačky odstranil vzduch.

„Neměl jsem čas hledat dezinfekční roztok,“ řekl Vinniemu. „Snad nechytíš nějakou infekci.“

„Myslím…“ Vinnie sykl, zadržel dech a bojoval s bolestí. „Řekl bych, že to mě teď trápí ze všeho nejmíň.“

„Dám ti jen malou dávku, abych otupil bolest a neposlal tě do bezvědomí.“

Vinnie přikývl a kousl se do rtu. „Hlavně si pohni.“

Balenger vyhrnul mladíkovi levý rukáv a dal mu injekci.

Vinnieho obličej zůstal zkřivený bolestí a teprve po chvíli vydechl. „Ano.“

55

V místnosti se vznášel dým.

„Ten kouř houstne.“ Amanda se rozkašlala. „Myslela jsem, že jsme všechny ohně uhasili.“

„Tam dole ne.“ Balenger ukázal na otevřený poklop ve sledovací místnosti. Přistoupil k němu a nahlédl do šachty. O tři patra níže plameny zesílily. Nenapadlo ho nic než zavřít padací dveře a zajistit je.

Amanda ho překvapila – přiběhla se dvěma ručníky, které namočila do zbytku vody ve splachovací nádržce, a utěsnila jimi spáry kolem poklopu.

Po přerušení dodávky elektrického proudu se samozřejmě vypnulo topení a v mansardě se citelně ochladilo. Dívka si objala ramena. Balenger sklopil oči k okraji průhledné noční košile, která jí nohy rozhodně nezahreje. „Pokusím se s tím něco udělat,“ slíbil prochladlé Amandě.

Přešel ložnici, zastavil se na prahu ošetřovny a zahleděl se na Cořino tělo na podlaze. Natahovala k němu paže, jako by ho prosila o pomoc. Promiň, omluvil se v duchu. Vzal mrtvou za ruce a co nejtišeji ji táhl do ložnice. Podlaha byla samá díra a hrozilo nebezpečí, že ho Ronnie uslyší, ale riskoval a za okamžik uložil Coru v ložnici.

„Tak.“ Stáhl mrtvé pevné pohorky a ponožky a zachvěl se, když se dotkl děsivě studené kůže, prostoupené chladem smrti. „Jste přibližně stejně velké. Měly by ti padnout.“

Amanda jen zamrkala – šílenství se stávalo normou. S gestem zoufalé rezignace si navlékla ponožky a obula boty. „Ale kalhoty ne.“ Byly nasáklé krví. „Ty na sebe nedám.“

Balenger chápavě přikývl. I zoufalství má své meze.

Ve vysílačce zapraskalo. Udeř, blesklo mu hlavou. Ať si nemyslí, že vítězí.

Stiskl hovorové tlačítko. „Proč blondýnky, Ronnie?“

Žádná odpověď.

„Byla tvoje matka blondýna?“

Žádná odpověď.

„Snažíš se nahradit si mrtvou matku, Ronnie? Proto tě tvoje přítelkyně nedokážou vzrušit?“

„Ty sračko,“ zavrčel hlas.

A mám tě, pomyslel si Balenger. „Cos to nedávno říkal o vulgárních výrazech?“

Žádná odpověď.

„Iris McKittricková zmizela v osmašedesátém,“ pokračoval Balenger do vysílačky. „Tvůj hrůzný čtvrtý červenec se odehrál v roce 1960. O osm let dříve. Je zde nějaká souvislost?“ Balengera zamrazilo, protože si vzpomněl, co před několika hodinami odpověděl Coře, když se ptala, co se stane s člověkem, který prožil tak děsivý zážitek jako Ronald Whitaker. Řekl jí, že s největší pravděpodobností stráví osm let v diagnostickém ústavu pro mladistvé, kde se podrobí psychiatrické léčbě až do…

„Bylo ti jedenadvacet,“ houkl Balenger do mikrofonu. „Ta fotografie, na které jsi s Carlislem, byla pořízena krátce poté, kdy tě pustili z ústavu. Co se stalo, Ronnie? Projevil Carlisle o tebe zájem? Posílal ti v průběhu léčby dopisy? Telefonoval ti? Choval se k tobě lidsky a litoval tě? Nabídl ti, abys přijel do tohoto hotelu a bojoval tady se svými démony? Možná dokonce požádal nějakého psychiatra, aby ti pomohl vyrovnat se s peklem minulosti. Koneckonců, jakou jsi mohl mít budoucnost, když tě minulost pevně svírala ve svých drápech? Proto se na té fotce od tebe drží uctivě dál. Ví, jak jsi citlivý na mužské doteky. Ale kdo ví? Carlisle byl taky svým způsobem úchylný. Nedokázal žít v normálním světě. Pouze ho pozoroval. Třeba tě sem přivedl, aby se podíval, jak to s tebou dopadne. A tys mu to ukázal, že, Ronnie? Předvedl jsi mu konec svého příběhu velmi názorně.“

„Takhle o něm nemluv.“

„Carlisle byl zrůda.“

„Ne. Zakazuju ti takto mluvit o mém otci. Nic o něm nevíš.“

„Není to tvůj otec. Snad by se dalo říct, že tě adoptoval, ale ty dobře víš, kdo byl tvůj skutečný otec. Muž, kterého sis jako rodiče přivlastnil, byl prakticky stejně nemocný jako tvůj biologický otec.“

„Můj skutečný otec?“ zachvěl se hlas odporem. „Žádný skutečný otec by se k dítěti nechoval jako on ke mně.“

„Jenže žádný syn by se na druhou stranu nechoval tak, jako ty ke Carlisleovi,“ řekl Balenger. „Podezříval tě, ale nemohl to dokázat, nemám pravdu? Byl psychicky narušený, ale zdaleka ne tak jako ty. A tak zavřel hotel, aby tě připravil o loviště. Doufal, že se svými zvrácenostmi přestaneš, ale nebyl si tím stoprocentně jistý, že? Pokud se jeho týká, pokládal zavření hotelu za preventivní opatření. Pojistil se proti svým pochybám. Co jsi z něj udělal? Vězně v tomto pekle? Vyhrožovals mu, že ho pořežeš? Toho se nejvíc bál, že? Donutil jsi ho, aby podepsal dokumenty, jimiž na tebe převedl správu svěřeneckého fondu? Když pak propukly nepokoje, zařídils to tak, aby se zdálo, že ocelové okenice a dveře nechal instalovat on, nemám pravdu? Potom jsi ho mohl ovládat ještě snadněji a současně skrývat svá tajemství. Ale nakonec Carlisle zjistil, co doopravdy provádíš. Ane pouze jednou, celé roky. Stalo se to tak, Ronnie? Objevil mrtvoly tvých přítelkyň a našel v sobě sílu vyjít z hotelu. Něco jej totiž vyděsilo víc než malá řezná rána, po níž mohl vykrvácet. Víc než otevřená pláž, k níž se donutil vyběhnout. Něco ho vyděsilo tak, že se zabil. Ty, Ronnie.“

„Samé otázky,“ řekl hlas.

„Zničil jsi dva otce – toho, kterého jsi nenáviděl, i toho, po němž jsi toužil.“

„Otázky, na které není odpověď,“ opáčil hlas.

Balenger nahlédl do pokoje s monitory. Kolem ručníků, jimiž byl utěsněn poklop, stoupaly proužky dýmu. Snad jsem získal dost času, pomyslel si, morfium by už mělo zabrat. Dřepl si vedle Vinnieho. „Co bolest?“

„Je to lepší. Jako bych se vznášel.“

„Výborně. Budeme tě totiž muset postavit na nohy.“

Vinnie vytřeštil oči.

„Nemáme na vybranou,“ vysvětloval Balenger. „Tady zůstat nemůžeme. Jestli nás nedostane on, dostihne nás oheň.“

Který poklop zvolit? uvažoval. Kdybychom použili schodiště přes Danatův apartmán, Ronnie nás uvidí dírami ve zdi a bude střílet.

Na schodech z monitorovací místnosti hoří. Ty z kuchyně jsou zatopené. A výtah je určitě smrtelná past. Jakmile Ronnie uslyší motor, prostřelí dveře a zabije všechny v kabině. Nebo vypne proud, uvězní kořist v šachtě a nechá oheň, ať se o ni postará.

Těsně podél vnější stěny se odsunul do knihovny. Když zvedl padací dveře, uslyšel hukot proudící vody. Zavřel a zajistil průlez a přemístil se přes kuchyň do jídelny. Otevřel poklop a vydechl úlevou, protože tam vodopád neslyšel.

Vrátil se do ložnice. Vinnieho spálené nohy vypadaly přímo hrůzostrašně.

„Vezmeme tě na výlet, Vinnie. Neboj se, o těžkou práci se postarám já s Amandou.“ Podíval se na dívku. „Připravená?“

56

„Na všechno.“

Nezdolnou odvahou mu tolik připomínala Dianu, až na okamžik podlehl dojmu, že se závojem kouře dívá na svou manželku. Potřásl hlavou, aby vidinu zahnal.

„Jsi zraněný,“ ukázala dívka na jeho pravou paži.

Balengera překvapilo, když na rukávu větrovky spatřil krev. „Asi mě trefil brok.“

„Na levé tváři taky.“

Zvedl ruku k obličeji a nahmatal lepkavou vlhkost. „To bude od zatoulané třísky. Tu máš, vezmi si je.“ Odepnul od opasku druhé infračervené brýle. „Budeš je potřebovat.“

Dívka si brýle nasadila a Balenger řekl Vinniemu: „Ve tmě máme větší šanci.“

Mladík v bolestech přikývl. „Udělej, co uznáš za nutné.“

Balenger zhasl lampy na přilbách svých společníků. Modlil se, aby v sobě mladík našel dost síly potlačit paniku, která se určitě dostaví, až ho odvedou z dosahu mihotavých plamínků svíček. Zatímco si Amanda nastavila jas noktovizoru, Balenger si přehodil přes ramena ruksak. Pistoli schoval do pouzdra a za opasek si zastrčil páčidlo.

Dívka uchopila Vinnieho za levé předloktí, Balenger za pravé. Když ho zvedli, mladík zasténal.

„Opři se o nás,“ zašeptal Balenger. „Nesnaž se jít. Poneseme tě.“

Ale v okamžiku, kdy zamířili k jídelně, pochopil, že takhle to nepůjde – Vinnie škrábal botami po podlaze.

Plní obav se zastavili.

„Co kdyby se nás držel kolem krku?“ zamumlala Amanda. „Dáme mu ruce pod zadek a pod stehna a odneseme ho.“

Zkusili to. Vinnie seděl na jejich spojených rukou jako na stoličce a sykal bolestí, protože musel ohnout nohy v kolenou. Krok za krokem, navzdory chladu celí zpocení, se tiše doploužili k průlezu v jídelně a položili mladíka na zem.

Amanda odemkla poklop a zvedla ho. Balenger namířil do otvoru pistoli a přes nazelenalý svit brýlí spatřil schodiště. Neslyšel nic než prudký liják venku.

Pátravě hleděl do průlezu. Byl dost velký pro dva, takže sestoupil po schodech, až se jeho hlava ocitla pod úrovní podlahy. Amanda položila Vinniemu ruce na ramena a tlačila ho nohama napřed k otvoru. Mladík silou vůle potlačil zmučený výkřik a jen bezmocně sténal. Balenger se natáhl, chytil ho za opasek a opatrně, aby mu způsobil co nejméně bolesti, ho přitáhl na schodiště.

Zápach spáleného masa mu zvedl žaludek. Nechal zraněného sedět a počkal, až Amanda sestoupí otvorem. Pak se k nim otočil zády a cítil, jak mu dívka klade Vinnieho paže kolem krku. Chytil ho pevně za zápěstí a předklonil se, aby mu mladík ležel tělem na zádech a zraněné nohy volně visely ve vzduchu.

Chystal se zahájit sestup, ale zarazil se. Ne, děláme to špatně, pomyslel si. Sklonil se k Amandě a zašeptal: „Protáhni se kolem mě a jdi napřed. Mávej před sebou kladivem, abychom nenarazili do nastraženého drátu.“ Dívka ho sotva slyšela, ale Balengerovi se zdálo, že nesrozumitelný šepot zní v tichu šachty jako hlasitý křik.

Výraz jejích očí, jakkoliv snad vyděšený, skryly brýle; přikývla, vytáhla kladivo, které měl Balenger zastrčené za opaskem, a proklouzla kolem něho. Vinnie ztuhl bolestí. Pomalu sestupovali po spirále a Balengerovi připadalo, že jejich chraplavé oddechování vychází z reproduktorů. Moc hlasité. Ronnie nás uslyší. Se srdcem až v krku se přidržoval zábradlí, aby ho tíha zraněného nepřevážila dopředu a nesrazila na schody.

Amanda se vpředu zastavila. Dostali se na úroveň chodby v šestém patře. Balenger jí nahlédl přes rameno a viděl, že kladivo na něco narazilo.

Ostrý drát se lehce chvěl.

Zaklonil se a posadil Vinnieho na schody, vděčný za krátký odpočinek. Naklonil se k dívce a neslyšně jí zašeptal do ucha: „Lehni si na záda a podplaz se. Až budeš na druhé straně, posunu ho k tobě.“

Přikývla a bez váhání podplazila nastraženou past. Pak se otočila – a tentokrát zaváhala, protože si uvědomila, že musí uchopit mladíka za zuhelnatělé nohy. Ovšem jen na krátký okamžik; připravila se a čekala, zatímco Balenger strkal Vinnieho nohama napřed pod drát.

Žuch. Žuch. Tělo klouzalo ze schodu na schod a při každém žuchnuti hlavy nebo zadku Balenger trnul strachem, že je nepřítel uslyší. Strčil mladíkovi ruce pod hlavu, aby ztlumil alespoň duté nárazy lebky. Vinnie neviděl překážku a netušil, proč s ním takto zacházejí, ale k Balengerově radosti neprotestoval, na nic se neptal a řídil se příkazy.

Zraněný konečně překonal nástrahu a za chvíli se už Balenger napřímil za drátem a znovu si mladíka vysadil na záda. Amanda vedla sestup po nekonečné spirále a mávala před sebou kladivem.

Schody se náhle rozhoupaly. Kotevní svorníky se uvolnily z úchytů a schodiště ztrácelo oporu. Balenger se kymácel na pokrčených kolenou a držel se rozkolísaného zábradlí. Gigantická kovová spirála byla uchycena pouze nahoře, ne po stranách, a teď se rozkývala tak, že narážela do stěn šachty. Padající šrouby zvonily o schody.

Vinnie narazil nohama do zábradlí a zařval. Výkřik zesílený ozvěnou nemohl Ronnie přeslechnout. Balenger vytrhl páčidlo z opasku, otočil se a prudkým rozmachem sekl vší silou do napjatého drátu, který se svistotem praskl.

„Nahoru!“ křikl na Amandu. „Dělej!“

Zdi proletěla dávka broků. Další svorníky se uvolnily z ukotvení a schodiště se divoce kymácelo. Balenger zbrocený potem se zachytil za okraj průlezu, vděčný, že se drží něčeho pevného. Protáhl se do místnosti a snažil se nevnímat mladíkovy zmučené výkřiky, když ho vlekl do kuchyně. Poklop se s bouchnutím zavřel a vzápětí u něho stála Amanda.

57

„Zkusíme jiné schodiště,“ zašeptala povzbudivě.

Balenger chvíli mlčel. „Zbývají jenom tři.“

Amanda se znaveně posadila na podlahu a opřela se zády o stěnu. „Tři. To znamená, že má slušnou šanci si nás pohlídat.“

Balenger klesl vedle ní. „Pravděpodobně nastražil ty dráty všude.“

„Ano,“ souhlasila dívka. „Pravděpodobně ano.“ Ohlédla se po mladíkovi, který bolestí omdlel. „Máš nějaký jiný nápad?“

„Momentálně ne.“

„Já taky ne.“

Do pokoje s monitory se kolem poklopu utěsněného ručníky valil kouř.

„Musí existovat nějaká možnost,“ řekla Amanda. „Já se nevzdám.“

Ano, přesně jako Diana. „Máš pravdu. Nevzdáme se,“ potvrdil.

Praskot z vysílačky.

„Ještě žijete?“ zeptal se hlas.

Balenger aktivoval hovorové tlačítko a současně přitiskl loket na pouzdro s pistolí, jako by chtěl ze zbraně načerpat jistotu. „Cekáme na tebe.“

„Čekáte na oheň,“ odsekl hlas.

Ne, pomyslel si Balenger. Čekání znamená smrt. Musíme něco podniknout. Přece se tady nenecháme zabít! Aby přinutil mozek k činnosti, lehce ťukl hlavou do zdi. Déšť bičoval kovovou okenici, pod kterou seděl.

Musí existovat nějaké východisko.

Amanda zvedla oči k bubnování dešťových kapek do ocelového plátu a Balenger se zachvěl novou nadějí, když si uvědomil, na co dívka myslí. Oba se pomalu zvedli a zkoumali okenici. Jako všechny ostatní v celém hotelu byla tvořena dvěma křídly, takže je stačilo odtáhnout a cesta by byla volná, ale zde obyčejnou zástrčku nahradil zámek. Na rozdíl od okenic v nižších patrech nepokrývala kovový povrch rez. I zde, jako v celé mansardě, se projevila Ronnieho úzkostlivá čistotnost.

Balenger uchopil páčidlo a vsunul špici pod zámek. Přitlačil, ale pak se polekal, že by ho protivník uslyšel.

„Zabavím ho,“ zašeptal Amandě a položil jí ruce na sochor.

Odplížil se z jídelny a uvedl do chodu vysílačku. „Walter Harrigan. Ronald Whitaker. Ronnie. Tak ti říkala matka? Proto jsi chtěl, aby tě tak oslovovaly i ženy, které jsi uvěznil? Abys v nich viděl svou matku?“

„Koleduješ si o krutější mučení.“

Balenger nahlédl do kuchyně, kde Amanda vší silou tlačila na páčidlo.

„Walter Harrigan. Jsi Ronald Whitaker, a přesto… No jasně.“ Balenger se obrazně plácl do čela. „Když tě pustili z ústavu, změnil sis jméno, že? Myslel sis, že tě pod cizím tvým jménem minulost nedostihne. Nikdo tě nebude spojovat s tragédií na Den nezávislosti. Nikdo se nedozví, že jsi otcovrah. Nikdo se nedozví, že tě pohlavně zneužíval.“

Balenger se díval, jak Amanda zuřivě zápolí se sochorem. Zdálo se, že panel zámku se každým okamžikem vytrhne ze zdi.

„Přišel jsi na to sám, Ronnie? Nebo to byl Carlisleův nápad, aby sis změnil jméno?“ vyptával se Balenger přes vysílačku. „Chtěl ti tak ještě více pomoct?“

„Jo, on mi teda fakt pomohl,“ opáčil hlas. „Pořád by mně jenom pomáhal.“

„Nebo tě omlouval?“ pokračoval Balenger ve výslechu. „Podezříval tě, ale i tak tě omlouval, nemám pravdu? Nevěřil, že bys toho byl schopný. Proč…“

Balenger viděl, že Amandě se už podařilo panel zámku úplně vyviklat – vrátil se do kuchyně a zachytil zámek právě včas, aby nespadl na podlahu a nevaroval Ronnieho.

„Proč tě omlouval, Ronnie?“ Balengerovi se udělalo zle, když si na otázku sám odpověděl. „Díval se kukátkem ve zdi. Viděl, jak tvůj otec… Viděl, jak za tebou přišel ten perverzák, kterému tě otec prodal… Carlisle celý život pozoroval druhé a teď mu najednou jeho záliba zhořkla a pocítil sám nad sebou znechucení. Mohl zasáhnout, zabránit tomu člověku, aby tě zneužil, ale… Byl jako bůh, jenž pozoruje peklo, které vytvořil, ale nezasahuje. Jenže potom se stal svědkem, jak jsi svému otci rozmlátil mozek na kaši, a pocítil něco víc než pouhou zvědavost. Identifikoval se s tebou. Možná proto, že i on prožil bolestně osamělé dětství. Zmocnil se ho odpor a pocit viny. Litoval, že nedokázal tragédii zabránit. Zbylo mu jediné – snažit se ti to vynahradit. Zkazil tě. A potom jedné noci zjistil, jaké měla jeho snaha následky.“

„Dnes v noci ty následky poznáš na vlastní kůži,“ vyhrožoval hlas. „Vidím tady dole kouř.“

Balenger uložil vysílačku do batohu a spolu s Amandou otevřel okenici. Překvapilo ho, jak hladce se obě křídla v pantech otočila.

Neděle, 04.00

58

Okno zíralo do noci. Tabulky byly jako všude jinde v hotelu rozbité jako součást maskování, které dodávalo Paragonu vzhled zanedbané, opuštěné budovy. Kvílející temnota zaútočila větrem a deštěm a vmetla Balengerovi do tváře prudkou spršku. Spolu s Amandou lačně vdechovali ledový, ale svěží vzduch a zaháněli pach kouře a smrti. Blesk ozářil pláž sedm pater pod nimi.

Balenger otevřel okenní rám bez tabulek, aby se nepořezal o zbytky skla, a řekl dívce: „Najdu nějaký pevný úchyt, kam bychom mohli přivázat lano. Jakmile budu venku, zavři za mnou okenici, aby Ronnie podle čerstvého vzduchu nepoznal, co se děje.“

Prolezl oknem a déšť ho okamžitě promočil na kůži. V nazelenalém šeru se postavil na střechu. Vítr jako by po něm natahoval neviditelné ruce, které do něj strkaly. Po obličeji mu stékaly dešťové kapky, a když vnikly do úst, chutnaly hořce směsí potu, prachu a krve.

Utřel si čočky brýlí, přes které v lijáku sotva viděl, zachvěl se po nedalekém úderu blesku a opatrně se vydal na obchůzku.

Střecha mu pod nohama připadala měkká jako houba. S bušícím srdcem zamířil doprava a o něco volněji vydechl, když ucítil zase pevný podklad. Na okraji střechy se přikrčil, aby ho vítr nestrhl dolů.

Když nahlédl pod sebe, klíčící naděje se rázem změnila v zoufalství. Podlaha terasy v nižším patře se uprostřed propadla a otvorem se valila voda. Oblohu rozštípl blesk a v jeho světle Balenger spatřil patia ve spodních podlažích. I na nich se podepsalo počasí a desetiletí zanedbávané údržby. Rozpadlá prkna, strhaná izolace, díry i na dálku jasně patrné.

Zaduněl hrom a střecha se otřásla. Balenger se s otevřenými ústy nadechl a škubl sebou, když blesk uhodil do mořské hladiny kousek od pláže. Ne, řekl si v duchu. To nepůjde! Klepal se zimou v hustém dešti a studeném větru, ale ledová ruka beznaděje, která mu sevřela srdce, v něm vyvolala mnohem intenzivnější mrazení. Stále v předklonu se otočil a pátral očima po vhodném místě, kam by upevnil lano, které měl v ruksaku.

Jeho pozornost upoutalo ventilační potrubí. Opatrně se k němu přiblížil. Viděl, že trubka je hodně rezavá, ale když se do ní opřel špičkou boty, držela. Kopl do ní; trubka nepovolila. Otřel si vodu z brýlí a vracel se k oknu. Narazil na další houbovitý úsek střechy. Obešel ho, ale po třech krocích se mu levá noha propadla shnilým podkladem. Ztuhl a přenesl váhu na pravou nohu. Pomalu a zlehka botu vysvobodil. Při každém kroku zkoumal pevnost povrchu před sebou a pokračoval z oknu.

Když se opřel o okenici, zdálo se, že se otevřela sama od sebe. Pak se v otvoru objevily Amandiny ruce a dívka mu pomohla prolézt.

Rozklepaný chladem a na kůži promočený vlezl do kuchyně a zavřel za sebou obě křídla. Po čerstvém vzduchu venku ho kouř a pach bolesti a smrti málem udusily.

Ani jeho brýle nedokázaly zamaskovat výraz vážného znepokojení.

„Co se stalo?“ zeptala se Amanda.

„Všichni tři to nezvládneme.“

„Jak to?“

„Když poneseme Vinnieho, střecha nás neunese. Jedině kdybys šla sama. Jenže když si ho naložím na záda… Určitě se propadneme. A když uvážím, jak vypadají podlahy v pokojích, zastavíme se až v přízemí.“

„Ale…“

„Odejděte beze mě,“ zasípal Vinnie.

Balenger se k němu otočil, překvapen, že je mladík při vědomí.

„Zdržuju vás.“ Bolest zkreslila Vinniemu hlas do nesrozumitelného chrapotu. „Nechte mě tady. Sežeňte pomoc.“

„Neopustíme tě.“ Balenger si sundal batoh a vylovil z něj lano. „Amando, ty jsi z nás nejlehčí. Venku je ventilační trubka. Vyzkoušel jsem ji. Určitě tě udrží. Lano kolem ní neuvazuj, jenom ho provleč, aby byly oba konce stejně dlouhé. Sešplhej podél zdi na nižší patro a lano si přitáhni. Potom si najdi další vhodnou kotvu a pokračuj v sestupu až dolů.“

Amanda nakrčila čelo soustředěním. „Jak daleko je do přízemí?“

„Sedm pater, každé předsunuté před to vyšší.“

„Sešplhat podél zdi? Tomu se říká slaňování, ne?“

Balenger přikývl.

„No, obávám se, že to nebude tak snadné, jak by se podle tvého popisu zdálo. A i kdyby se mi podařilo dostat se dolů, co potom? Kde najdu pomoc?“

Balenger v sobě ztěží našel sílu odpovědět. „Okolí je zcela opuštěné. Budeš muset na policejní stanici. Vysvětlím ti cestu.“

„Jak je to daleko?“

„Asi tři kilometry.“

Amanda se rozkašlala, jak jí do plic vnikl kouř. „V takové bouřce? Zesláblá po několika měsících v trezoru? A na sobě nemám nic než noční košili. Než tam dojdu, zhroutím se podchlazením. Půjdeš ty.“

„Ale…“

„Jsi z nás nejsilnější,“ stála na svém Amanda. „Já zůstanu s Vinniem.“

Zadíval se na ni. Světlé vlasy. Krásná tvář vyzařující odhodlání. Tolik se podobá Dianě!

A ten nápad mu najednou připadal úplně marný a beznadějný. „Než přivedu pomoc, může být už pozdě.“

„Tak co podnikneme?“

Balenger zíral na okenici bičovanou deštěm. „Máme jedinou šanci.“

Tázavě se na něj zadívala a snažila se nedat najevo zoufalství.

„Pokusím se ho zneškodnit.“

Amanda zimničně drkotala zuby a nemohla promluvit, a tak jenom přikývla.

Vedle dřezu visela dlouhá zástěra. Balenger ji sundal a zabalil do ní dívce holé nohy.

Jeho pozornost upoutal pohyb v rohu místnosti. Ohlédl se a spatřil potkany. Jiní nahlíželi z jídelny.

„Cítí Vinnieho nohy,“ řekla Amanda.

Další hlodavci se objevili ve dveřích do knihovny. Někteří měli jen jedno oko.

„Něco ti přinesu. Je to docela užitečná pomůcka.“ Balenger zašel do ložnice, dřepl vedle mrtvé Cory, vytáhl jí z kapsy stříkací pistolku, vrátil se a ukázal ji Amandě.

„Ocet.“ Namířil na nejbližšího potkana a pokropil ho. Zvíře s pištěním uteklo.

Přikývla a vzala si hračku.

Praskot z vysílačky. „Kouř stále houstne,“ upozornil je Ronnieho hlas.

„Tak to bys měl odsud co nejrychleji vypadnout,“ odsekl Balenger.

Vypnul vysílačku a hodil ji do batohu spolu s páčidlem. Pak se otočil k Amandě. „Brzo se vrátím.“ Ale nedokázal se přimět k odchodu.

Hleděli si do očí. A pak ve stejném momentu podlehli stejnému impulzu – padli si do náruče a objali se.

Balenger se snažil načerpat z objetí co nejvíce síly. Možná poslední spřízněná lidská duše, s níž se v životě setkává. S hrdlem staženým emocemi otevřel okenici. V hustém dešti vylezl na střechu a ohlédl se do kuchyně. Amanda si sedla na podlahu, položila si Vinnieho hlavu do klína a namířila stříkací pistoli na potkany, kteří utvořili na prahu půlkruh. S bolestným povzdechem zavřel okenici.

59

Vichřice hrozila, že mu vysaje vzduch z plic, když se proti ní prodíral k odvětrávací trubce. Při každém kroku se děsil, že se propadne shnilou střechou. Promočený a promrzlý se vyhýbal kalužím, protože usoudil, že tam bude povrch nejméně pevný. Pak však narazil na vyvýšeninu, kde zpuchřelé dřevo povolilo pod lehkým našlápnutím. Zděšeně ustoupil a podezřelé místo obešel.

Blesk uhodil do špičky pyramidy. Jiskry, které se rozletěly na všechny strany, připomněly Balengerovi výbuch dělostřeleckého šrapnelu. Potlačil nutkání rozběhnout se a postupoval ještě obezřetněji. V hustém lijáku trubku uviděl až z těsné blízkosti. Provlekl kolem ní lano a znovu vyzkoušel její pevnost. Standardní horolezecké lano je dlouhé třicet metrů, přeložením se délka zkrátila na polovinu. Je tenké a lehké, ovšem neobyčejně pevné díky jádru z hedvábných vláken, které kryje polyesterový plášť.

V průběhu výpravy se ho Rick vyptával na jeho zkušenosti s výškami a lany. Balenger potřeboval nevinně znějící odpověď a vymyslel si, že je horolezec. Pravda byla taková, že tyto dovednosti získal během vojenského výcviku u jednotky Rangers. Asi metr od konce svázal obě větve do uzlu, který ho upozorní, že se blíží k hranici dosahu, a spustil je ze střechy. Pak se nad zdvojeným lanem rozkročil, zvedl si je pod zadkem přes pravý bok a šikmo přes hrudník k levému rameni, odkud je zase spustil po zádech, přičemž se postaral, aby bylo na krku podloženo límcem bundy a nedřelo ho. Levou rukou sevřel lano před sebou a pravou sáhl za sebe pro zadní – spodní – větev. Takto mohl použít vlastní tělo jako brzdu a regulovat rychlost klesání.

Nevěděl, kdy a kde ztratil rukavice, a uvědomoval si riziko, že si při sestupu popálí dlaně. Utěšil se myšlenkou, že mokré rukavice by klouzaly, a uzavřel úvahu optimistickým přesvědčením, že za daných okolností bude holá kůže bezpečnější.

Správně. Potřebuješ pozitivní přístup. Dívej se na situaci z té světlejší stránky.

V nazelenalé tmě.

Pořád to jde k horšímu a horšímu, pomyslel si. Přesto ho vlastní pocity překvapily a nechápal je, protože očekával něco jiného. Syndrom války v Zálivu, který si přinesl z operace Pouštní bouře, mu najednou připadal jako vzdálená vzpomínka. Posttraumatický stres, následek strašlivého zážitku, kdy během svého druhého pobytu v Iráku jen o vlásek unikl popravě stětím, se kamsi vytratil a už ho netížil jako balvan. Po pekle, jímž v uplynulých šesti hodinách prošel, poté, co před jeho očima zahynulo krutou smrtí několik lidí a našel mrtvolu své dávno ztracené milované ženy, jej ovládl sveřepý vztek. Tak mocný a rozsáhlý, že vytlačil ostatní emoce a neponechal žádné místo strachu. Drží ve svých rukou osud Amandy a Vinnieho. Drží ve svých rukou osud ženy, která mu tolik připomíná manželku. Na nich teď záleží. Potrestat Ronnieho. To je důležité.

Zatahal za lano, aby naposled vyzkoušel pevnost trubky, a pozadu seskočil z okraje střechy. Zhoupl se v běsnění živlů a povolil stisk na obou větvích lana, které mu hladce klouzalo po těle. Odrážel se nohama od zdi a doslova po ní kráčel pozpátku dolů ke kráteru na terase.

Lano sebou škublo a Balenger se polekal. Že by trubka povolila? Do prokřehlých prstů pronikalo horko způsobené třením. Popustil a lano sebou znovu trhlo. Nemysli na to. Nic s tím nenaděláš. Pokračuj. Mysli na Amandu a Vinnieho. Přes čočky brýlí pokryté dešťovými kapkami viděl, že od spásné terasy ho dělí posledních dvacet centimetrů. Vzápětí na ní přistál, ale stále pevně svíral lano pro případ, že by se propadl shnilými prkny.

Opíral se o zavřenou rezavou okenici pokoje na šestém patře. Tudy se dovnitř v žádném případě nedostane. Aby se mohl vrátit do hotelu a napadnout Ronnieho, musí sestoupit ještě níž – probořenou střechou do pokoje v pátém podlaží. Zatížený promočeným oděvem došel k okraji kráteru a pozadu se do něj spustil. Tady už nemohl opírat nohy o stěnu a sestup byl o to namáhavější. Lano se mu zařezávalo do zadku a do ramene. Otvorem proudil doslova vodopád – nejen samotný déšť, ale i voda z celé terasy – a rozstřikoval se mu o hlavu. Jeho oponou spatřil postel s nebesy, prádelník, viktoriánský stolek, základní vybavení, jaké znal z jiných pokojů. Uprostřed podlahy zel další kráter, jímž v kaskádě stékala voda.

Přibrzdil klesání, vykopl nohama a rozhoupal se jako kyvadlo. Několikrát se švihem prohnul, aby ho pohyb v krajní poloze vynesl za okraj jámy, a už už se chystal doskočit na pevnou podložku, když se mu při prudkém poklesu zvedl žaludek. Trubka se zlomila, blesklo mu hlavou. Vzápětí se s trhnutím zastavil.

Celý rozklepaný cítil, jak mu lano svírá hrudník. Namáhavě vydechl ústy a nasál vzduch nosem a snažil se pravidelným rytmem uklidnit rozbouřené plíce. Zaklonil hlavu a pochopil příčinu náhlého poklesu – lano se zařízlo do hrany otvoru a strhlo část střechy. Zřítily se dobré dva metry stropu a o tolik také spadl. Teď visel pod okrajem díry a houpal se nad podlahou pokoje ve čtvrtém patře. Zkusil se vytáhnout nahoru a přehodit nohu přes okraj kráteru.

Sotva se zapřel, strop povolil jako shnilá lepenka. Klesl ještě níž. Dílo zkázy nad jeho hlavou pokračovalo. V proudu vody prolétla těsně kolem něj židle a otřela se o rukáv bundy.

Panebože, zřítí se celý strop a nábytek mě…

O milimetr uhnul padajícímu stolku a hlasité zaskřípání ho přimělo zvednout hlavu. Těžký prádelník se nakláněl ke stále se rozšiřujícímu otvoru v podlaze, z druhé strany k němu klouzala postel.

Podíval se pod sebe. Dvéře pokoje ve čtvrtém patře byly otevřené. Nábytek veškerý žádný, prakticky celá podlaha se zřítila. Balenger pochopil, že se vznáší v místě, kde před několika hodinami zachránil Vinnieho poté, co mladík neopatrně vstoupil do místnosti a probořil se.

Hrana opět povolila a Balenger se propadl o dalšího půl metru. Se slyšitelným zahučením se kolem něj mihl prádelník a postel již doklouzala k ústí kráteru. Sklouzl po laně a znovu se rozhoupal. Pravou rukou nahmátl uzel. Kyvadlový pohyb lana vystavil okraj jámy ještě většímu namáhání, které shnilé dřevo nevydrželo. Postel propadla otvorem. Balenger zoufale švihl oběma nohama k otevřeným dveřím, zachytil se rámu a zaryl do něj prsty. Postel prohučela nebezpečně blízko, ale naštěstí ho minula.

Napjaté lano ho stahovalo nad propast. Vší silou se držel rámu a snažil se k němu přitáhnout. Hluboko dole se postel s hlasitým řachnutím roztříštila. Pustil lano i druhou rukou a protáhl se otevřenými dveřmi na balkon. Zesláblá podlaha ho jako zázrakem unesla. Udělal váhavý krok, pak druhý.

Odmotal lano přes bok a rameno, rozvázal uzel a zatahal za jeden konec, aby si lano přitáhl. Zakouslo se a nepovolilo. V obavě, aby se nepropadl, o kus ustoupil a znovu zatáhl. Lano drželo.

60

Takový kravál nemohl uniknout Ronnieho pozornosti, vylekal se Balenger. Jistě vyrazil zjistit, co to znamená.

Pustil lano, vytasil zbraň a otočil se. Ale jak hleděl přes mušku pistole do zelenavého příšeří balkonu a napjatě se soustředil, uvědomil si, jaký hluk otřásá celým hotelem. Bouřka, rachot hromu rozechvívá stěny, hukot padající vody. Zvuky zřícené podlahy a padajícího nábytku se na pozadí takové kakofonie docela snadno ztratily a nemusely vyvolat podezření.

Ohlédl se k dutému jádru budovy. Z rozbitého světlíku se snášela opona vody, ale i přes ni dohlédl k protějšímu balkonu zahalenému oblaky kouře od požáru, který už se rozšířil do pátého patra, kde stěnami prošlehávaly plameny.

Amanda. Vinnie.

Zamířil do chodby, která vedla k nouzovému schodišti. Rachot bouře přehlušil dusot jeho kroků. Vyběhl do pátého podlaží a vyhlédl na balkon v naději, že na druhé straně spatří o patro výš Ronnieho.

Po nepříteli ani stopa.

Narazil hlavou do propletené změti, která visela ze stropu. Kořeny zakrslého stromu. Jev, který před několika hodinami pokládal za bizarní, mu ve srovnání s prožitými hrůzami připadal naprosto normální.

Vrátil se k požárnímu schodišti a vystoupil k otevřeným dveřím v šestém patře. Prošel jimi do krátké chodby. Protější balkon, zahalený dýmem, vypadal opuštěně. Nepotrvá dlouho a plameny si prorazí cestu do mansardy. Potlačil naléhavou touhu po činu a donutil se postupovat s maximální ostražitostí; věděl, že za sebemenší nepozornost může zaplatit životem. Přiblížil se ke konci chodby a vyhlédl na balkon. Po Ronniem pořád ani památky. Až na Danatův apartmán byly dveře všech pokojů otevřené. Ronnie se může skrývat v kterémkoliv z nich a naslouchat zvukům nad hlavou.

Vlevo vyrůstal z podlahy strom, před ním se valil z pokoje kouř. Takže Ronnie nenapíná uši, nýbrž zakládá další požár, pomyslel si.

Oponu dýmu rozhrnula postava, která vycouvala ze dveří. Balenger napjal prst na spoušti. Vysoký muž s prázdným výrazem obličeje. Na sobě měl tmavý oblek, na očích infračervené brýle a v ruce držel brokovnici s posuvným uzávěrem. Bílá košile zčernala sazemi. Ronnie! Balengerem zalomcoval vztek, když si vzpomněl na neplodný rozhovor, který s ním před dvěma roky vedl. „A tehdy jste ji viděl naposled!“

„Ano. Když v poledne odešla z mé kanceláře.“ Walter Harrigan. Ronnie. Netvor však teď vypadala jinak, nebyl tak hubený, jak si ho Balenger pamatoval z někdejšího rozhovoru nebo z krátkého pohledu na monitor před několika desítkami minut.

Když se k němu Ronnie otočil, překvapením zalapal po dechu a pokusil se zvednout pušku. Balenger dvakrát vypálil a zasáhl ho do prsou. Prásknutí výstřelů zaniklo v burácení hromu. Kulky srazily Ronnieho dozadu, a než mohl Balenger stisknout spoušť potřetí, aby dorazil nenáviděného nepřítele kulkou do hlavy, postava v obleku narazila na kmínek zakrslého stromu. Zapraskalo dřevo a část balkonu narušená kořeny se zřítila. V lomozu lámaných větví se Ronnie s máchajícími pažemi zřítil do hlubiny.

Balenger spěchal k otvoru v podlaze. Už věděl, proč se mu zdálo, že Ronnie nějak ztloustl. Ten zkurvysyn si navlékl neprůstřelnou vestu!

Namířil do díry, pevně rozhodnut zasáhnout hlavu a ukončit štvanici. Jediný cíl mu však nabídla paže, jak se nepřítel bleskurychle překulil stranou v zoufalé snaze o únik. S pouhými třemi náboji v zásobníku nemohl Balenger riskovat plýtvání municí. Pochopil, že než seběhne po nouzovém schodišti do pátého patra, uplyne tolik času, že v bludišti pokojů, chodeb a tajných dveří nemá sebemenší šanci nepřítele objevit.

Zoufalství ho přimělo k činu dříve, než si uvědomil, co dělá – proskočil otvorem na balkon o podlaží níž. Doufal, že když se nezřítil pod Ronniem, udrží i jeho. Dopadl na pokrčená kolena, aby ztlumil náraz, a smotal se do kotoulu, jak ho to naučili při parašutistickém výcviku. Vyhnul se stromu, vztyčil se do přikrčeného předklonu a očima hledal cíl, ale vylekalo ho zakolísání balkonu.

O pět dveří dál namířil Ronnie brokovnici. Zhoupnutí balkonu srazilo Balengera na kolena, ale současně vyvedlo střelce z rovnováhy. Puška zaburácela a vychrlila dávku broků, která přeletěla Balengerovi nad hlavou.

Než Ronnie stihl vsunout do komory další náboj, Balenger se na něho s řevem vyřítil. Narazil do něj a oba muži se svalili na podlahu. Ta pod jejich váhou zakolísala a povolila.

Část balkonu se naklonila a utvořila skluzavku, po níž klubko dvou těl sjelo jako po másle a dopadlo o patro níž.

Balenger zalapal po dechu – Ronnieho ruce našly jeho hrdlo. Vzpomněl si na Amandino opakované zdůrazňování protivníkovy fyzické síly. Jistě, prsty, které mu odborně drtily krk, byly silné, ale kromě toho netvor skrčení řadu let trénoval na spoustě nevinných obětí.

Balkon se divoce otřásal. Ale možná se to Balengerovi jen zdálo, protože již pociťoval účinky strangulace a nazelenalý obraz infračervených brýlí zešedl. Snažil se vystřelit, ale dokázal hlaveň obrátit pouze proti trupu nepřítele – a ten chránila neprůstřelná vesta.

Přesto stiskl spoušť. Kevlar sice zblokoval kulku, ale energii jejího nárazu pochopitelně eliminovat nedokázal. Ronnie zasténal a svalil se jako po tvrdé ráně pěstí. Balenger se vrhl k pevnější podlaze chodby. V příští vteřině se utrhla zbývající část horního balkonu a následovala řetězová reakce. Balkony padaly jako kostky domina a v jejich troskách se do jezera v přízemí s řevem řítil i Ronnie.

Z chodby, která odolala pohromě, zíral Balenger do propasti, z niž se zvedl oblak prachu, který zase okamžitě spláchla voda proudící z otevřeného světlíku.

Amanda. Vinnie. Zastrčil zbraň do pouzdra a sprintoval k nouzovému schodišti. Jedno patro. Další. Zalykající se hustým dýmem vyběhl do šestého podlaží a horečně uvažoval, jak se dostat do mansardy. Dveře Danatova apartmánu jsou zabarikádované. Nechal Carlisle zřídit tajné průchody i z jiných pokojů? Bylo to možné – jak jinak by se Ronnie tak snadno dostal ke schodům a nastražil tam pasti z napnutých drátů? Teď jen zjistit, kde ty tajné dveře jsou.

Vybral si pokoj dál od požáru, který Ronnie založil. Vběhl dovnitř a jeho pozornost upoutala skříň. Za ní by se dveře snadno ukryly. Shodil kus nábytku na podlahu, ale za ním se objevila jen pevná zeď. Vytáhl z batohu páčidlo a zaútočil na stěnu. Opakovaně do ní bušil a vytrhával kusy omítky na rákosovém podkladu. V záchvatu bezmocného vzteku si ani neuvědomil, že ječí jako šílenec. Díra se rozšiřovala a za ní se objevila mezera mezi dvěma svislými trámy. Skrytý průchod! Posledním zoufalým náporem rozšířil otvor natolik, aby se jím protáhl.

Za dávivého kašle schoval páčidlo do ruksaku, vlezl do průchodu – a zničeně zasténal, když spatřil točité schodiště uvolněné z ukotvení. Proboha, ocitl jsem se pod jídelnou mansardy. Tudy jsme se pokoušeli s Amandou a Vinniem sestoupit. Ty schody sotva drží.

Položil nohu na kovový stupeň a přenesl na ni váhu. Obrovská spirála se zakymácela. Snažil se pohybovat plynule, aby schodiště nerozhoupal. Prosím, prosím, modlil se v duchu. Pomalu stoupal s rukou na zakřiveném zábradlí. Připadal si jako na palubě kocábky zmítané mohutným vlnobitím. V dusivých chuchvalcích kouře konečně dorazil k průlezu a zabušil na poklop. Dvakrát. Třikrát. Jednou.

Padací dveře se otevřely a vyhlédla jimi Amanda, v očích výraz nesmírné úlevy. „Vypukl druhý požár.“

„Já vím.“ Balenger se odplazil od schodiště.

Místnost se rychle plnila dýmem. Spěchali do kuchyně ke zraněnému a Amanda zadýchaně vysvětlovala: „Už jsem se bála, že budu muset otevřít poklop, vystrčit Vinnieho na schody a připojit se k němu. Tam bychom aspoň mohli dýchat, i když by nám hrozilo podchlazení nebo zřícení do propasti.“

„Pomoz mi ho přemístit do ložnice. Sneseme ho do Danatova apartmánu.“

„Co je s Ronniem?“

„Nevím. Možná je mrtvý.“

„Možná?“

„Doufám, ale jistý si nejsem.“

„Bůh nás ochraňuj.“

Přehodili si Vinnieho paže přes rameno, odtáhli ho do ložnice, aniž by si dělali starosti, jestli přitom způsobí hluk, a složili zraněného na zem vedle průlezu.

Podle nacvičeného postupu Amanda odemkla a zvedla poklop, zatímco Balenger mířil pistolí. Poslední dva náboje, pomyslel si. Nesmím je zbytečně promarnit. Viděl však jen zeleně zbarvený kouř.

Začal sestupovat, ale pak se zastavil, vrátil se o několik schodů a zvedl kus plastické trhaviny, který odložil, když zneškodnil nastraženou nálož.

„K čemu nám bude?“ nechápala Amanda.

„Nevím.“

„Říkal jsi přece, že bez rozbušky je výbušnina neškodná.“

„Taky že je.“ Schoval trhavinu do batohu a protáhl se průlezem. Těsně pod ním se zastavil a nastavil záda. Amanda mu na ně uložila zraněného a Balenger ho v předklonu snesl do Danatova obývacího pokoje, kde ho položil na zem. Potom společně s Amandou odtáhl těžké kusy nábytku od dveří a s namířenou pistolí napjatě čekal, až je dívka otevře.

Na druhé straně centrálního jádra budovy šlehaly několikametrové plamenné jazyky. Praskot požáru se šířil i z vedlejšího pokoje.

„Byl jsem takovou dobu ve tmě, až se mi zdálo, že bych dal všechno na světě, abych zase viděl.“ Vinnieho zděsil pohled na zuřící oheň „Teď toho hořce lituju.“

„Pomoz mi ho vysadit na záda,“ požádal Balenger Amandu. „Budeš se mě držet za popruhy batohu, Vinnie. Zvládneš to?“

„Nohy mám k ničemu, ale ruce mi zatím slouží.“

Prošli chodbou k nouzovému schodišti. Balenger znovu zacílil do tmy, ale opět nespatřil terč. V předklonu s Vinniem na zádech sestupoval po schodech – co nejrychleji, ale tak, aby udržel rovnováhu. Páté patro. Čtvrté. Třetí.

„Slyším vodu,“ poznamenala Amanda.

„Hromadí se na střechách a terasách a má k dispozici spoustu otvorů, kudy teče dovnitř jako sítem. Dole bude potopa.“

První patro. Přízemí.

Když otevřeli dveře, hladina ledové vody jim sahala ke kolenům, ale zamrazilo je spíš z pohledu na totální chaos v hale. Teď Balenger chápal, proč se nábytek vršil na hromadách u sloupů a dveří. Proudy vody, které se valily ze vyšších pater budovy a ze zbytků hlavního schodiště, naháněly hrůzu svým ohlušujícím hukotem a strašlivou silou. Strhávaly a odplavovaly vše, co nebylo ukotveno.

61

„Jak se odsud dostaneme?“

Hlas Balengera tak vylekal, že málem stiskl spoušť. Patřil muži, který se k nim brodil proudem. Na očích měl nasazeny infračervené brýle, obličej pokrytý tetováním a kapsy vyboulené těžkým nákladem.

„Zkoušel jsem dveře tunelu!“ křikl Tod. „Ten hajzl je fakt přivařil! Zkoušel jsem všechny ostatní dveře a okenice, co jsem našel! Jsme v pasti!“

„Použijeme páčidlo! Pokusíme se nějaký východ otevřít!“

Balenger vkročil do proudu, který se mu okamžitě opřel do nohou a jen tak ho nepohltil. Pět metrů od něj dopadaly divoké kaskády.

„Ten podělaný barák se zřítí!“ houkl Tod s pohledem upřeným na požár ve vyšších patrech.

„Zahoď ty mince,“ radil mu Balenger. „Jestli spadneš, stáhnou tě pod vodu.“

„V tom případě bych raději neměl padat.“

Balenger se potýkal s proudem, který kolem něj unášel židli, na níž seděl potkan. Uhnul a zavrávoral pod Vinnieho tíhou. Amanda ho chytila za ruku a pomohla mu udržet se na nohou. Brodili se kolem sloupu. Nábytek navršený před ním se hemžil potkany.

„Co se mu stalo?“ zeptal se Tod.

„Má spálené nohy. Ronnie odpálil rozbušky.“

„S radostí mu nacpu jednu do krku, jenom co toho zkurvysyna… Kristepane!“

„Co se stalo?“

„Právě kolem mě proplula mrtvola. Žena. Ta, kterou jsem viděl v chodbě.“

Světlé vlasy unášené proudem zmizely za sloupem. Balengerovi se zvedl žaludek při pomyšlení, že to mohla být další z mnoha mrtvol, jež Ronnie ukrýval v budově a na které dosud nenarazili. Také to mohla být Diana.

Do vody padaly nejrůznější předměty. Hukot v hale byl tak hlasitý, že Balenger spíše vycítil, než uslyšel, že za nimi zaburácela brokovnice. Probojoval se proudem ke sloupu a skryl se za haldou nábytku, která se u něj zachytila.

„Amando!“

„Tady! Za tebou!“

„Kde je Tod?“

„Tam,“ ukázala k sousednímu sloupu.

Balenger předal dívce zraněného, vytasil pistoli a vyhlédl za navršeným nábytkem. Hleděl na zříceninu hlavního schodiště a trosky zřícených balkonů. Nabízely Ronniemu řadu možností, kam se schovat a odstřelovat je ze zálohy.

Vyklonil se, co nejdál se odvážil, a spatřil pohyb za pokroucenou spletí utrženého zábradlí. Mám jenom dva náboje, připomněl si. Musím střílet na jistotu. Všiml si, že hladina nezadržitelně stoupá, a stáhl se do úkrytu za barikádou u sloupu. Broky vyrazily kus desky z nedalekého stolu, ale Balenger ze svého místa nezahlédl záblesk z hlavně.

Potřeboval zjistit, kde přesně se nepřítel nachází, a proto vytáhl z batohu vysílačku. „Déšť nakonec ten oheň uhasí,“ řekl do mikrofonu. „Všechny důkazy se ti zničit nepodaří. To je vyloučeno.“

Stáhl zvuk na minimum a napínal uši, zda nezaslechne Ronnieho hlas z protější strany haly, ale v běsnění vodopádů jen obtížně rozlišoval jiné zvuky.

Ronnieho hlas se ozval z vysílačky, což ovšem Balengerovi moc nepomohlo. „Požár a déšť zničí otisky prstů. Ostatní důkazy nemají se mnou žádnou přímou spojitost. Nikdo kromě vás neví, že jsem tady byl. Za tu spoušť mohou vetřelci, kteří neoprávněně vstoupili do budovy.“

Balenger naklonil hlavu. Snažil se odfiltrovat ostatní zvuky a soustředit se na Ronnieho hlas. Domníval se, že přichází zprava, z kapsy, která se vytvořila v hromadě pokrouceného zábradlí. Donuť ho mluvit.

Ronnie ho překvapil, protože se bez pobízení rozhovořil. „Ono je dobře, že mě město odsud vyhání. Záplavy ještě nikdy neřádily s tak destruktivní silou. Při bouřce mi vždycky stačilo vypustit bazén. Dešťová voda ho potom zase naplnila. O zbytek se postarala odvodňovací drenáž.“

Ano, určitě je za tou změtí zábradlí, dospěl k závěru Balenger. Ale proč tolik mluví? Snaží se mě opět zmást? Mění pozici v naději, že na něho vyplýtvám další kulku?

„Znáš termín exponenciální?“ zeptal se hlas.

Balenger se rozhodl, že odpoví, aby Ronnieho povzbudil k hovoru. Zvedl vysílačku k ústům. „V armádě jsem se naučil, že znamená něco jako zrychlenou sérii stále silnějších útoků.“ Jen domluvil, okamžitě zeslabil zvuk.

„Tak nějak,“ potvrdil hlas z protějšího konce haly.

Ze stejného místa. Vpravo. Od hromady zábradlí. Nevzbudí v něm skutečnost, že nestřílím, domněnku, že mi došla munice? přemítal Balenger. Podstoupí riziko a vyrazí po mně? Mohl bych pro jednou vylákat do pasti já jeho?

„Přesně to postihlo Paragon. Exponenciální útoky,“ pokračoval hlas. „Mimochodem, podle drkotání zubů soudím, že je ti zima.“

Balenger se v ledové vodě skutečně klepal zimou.

„Nepotrvá dlouho a dostaneš křeče do svalů. Potom už se nedokážeš ubránit,“ vyhrožoval hlas.

„Stejný problém máš i ty.“

„Kdepak,“ opáčil hlas. „Sedím vysoko a v suchu.“

„Hej! Ronnie!“ křikl od sousedního sloupu Tod – k nemalému Balengerovu údivu. „Chci se s tebou dohodnout!“

„O čem by ta dohoda asi tak měla být?“ zeptal se hlas z reproduktoru.

„Neslyším tě!“ zařval Tod. „Nemám vysílačku!“

Výborně, pomyslel si Balenger. Donuť ho zvýšit hlas. Tak s jistotou poznám, kde se schovává.

„Pochybuju, že mi můžeš něco nabídnout!“

Balenger se zamračil. Zdálo se mu, že se hlas ozývá z jiného místa. V ohlušující kakofonii v hale nedokázal úkryt nepřítele přesně lokalizovat.

„Ale to víš, že mám. Pomůžu ti dostat ostatní. Necháš mě odejít, když to udělám?“ hulákal Tod. „Mě se nemusíš bát.“

„Já se nebojím nikoho.“

„Neznamenám pro tebe žádnou hrozbu. Nechci nic jiného než odsud vypadnout. Nemám nejmenší důvod svěřovat se policajtům. Rozhodně ne s kapsama plnýma zlatých mincí.“

„Aha, ano, mince.“

Balenger se divoce klepal a nohy mu úplně ztuhly. Uvažoval, jestli se v případě potřeby vůbec dokáže pohnout.

„Když ti pomůžu je zlikvidovat, dohodneme se?“ naléhal Tod.

„Uvítám každou pomoc,“ křikl Ronnie.

„Tak sakra, jsme dohodnutí, nebo ne?“

„Přítel se vždycky hodí.“

O co, k čertu, Todovi jde? nechápal Balenger. A pak spatřil, jak potetovaný mladík vylovil z vody dlouhou dřevěnou tyč, která plavala kolem.

„Připrav se!“ zařval Tod. „Jdeme na věc!“

Balenger se s hrůzou díval, jak Tod dloube tyčí do hromady nábytku, za níž se kryli. Jeden stůl se posunul. Pohnula se židle. Násilník s vyholenou lebkou přitlačil. Hrozilo, že proud narušenou hradbu každým okamžikem odplaví a trojice uprchlíků přijde i o tu chabou ochranu. Balenger neviděl jinou možnost než vypálit jeden ze dvou posledních nábojů na vypočítavého zrádce.

Namířil zbraň.

Tod v posledním zlomku vteřiny zahlédl odlesk hlavně. Odhodil tyč, s cákáním se prodral vodou a kryl se za sekcí schodiště natlačenou ke sloupu. Z hromady se na něj náhle vrhlo nějaké zvíře. Skočilo mu na prsa a rozdíralo mu drápy obličej a krk. Bílá srst. Tři zadní nohy. Kočka. Z rozdrásaného hrdla vytryskl gejzír krve. Tod ječel bolestí a vztekem a jako slepý vrávoral v silném proudu. Zatížený nákladem zlatých mincí a šílený zoufalým úsilím zbavit se zvířete opustil úkryt za sloupem.

V tom okamžiku se mu do prsou zavrtala dávka broků a roztrhla mu hrudník. Výstřel ho však nesrazil na záda, váha mincí v kapsách ho strhla na kolena. Svalil se na bok a poletovaný obličej zmizel pod hladinou. Z víru se vynořila bílá kočka a usilovně plavala ke břehu.

Balenger zaslechl praskot lámaného dřeva. Židli, kterou Tod postrčil tyčí, vytrhl proud z hromady a odplavil ji. Vzápětí ji následoval stůl a uvolnil celou hradbu. Trosky unášené vodou se sunuly kolem sloupu. Balenger zastrčil zbraň do podpažního pouzdra a otočil se, aby pomohl Amandě držet zraněného. Do kolena mu narazilo něco tvrdého; ztratil rovnováhu a zřítil se do vody. V posledním zlomku vteřiny zatajil dech, ale i tak měl co dělat, aby se probojoval nad hladinu. Amandu a Vinnieho zahlédl ve chvíli, kdy je strhl proud. Zdálo se mu, že slyší výstřel z brokovnice. Hned nato jej znovu pohltil rozběsněný živel a děsivou rychlostí ho unášel halou.

Otáčel se v divokých vírech a jen nejasně si uvědomoval, že proplouvá kaskádou na schodišti, pak dlouhou chodbou a přes prahy otevřených dveří. Zoufale mával rukama a snažil se něčeho zachytit, čehokoliv, co by ho zastavilo, ale ztuhlé prsty narážely jen do plovoucích kusů dřeva. Podařilo se mu vystrčit hlavu nad hladinu a spatřil Amandu a Vinnieho. Nabral do plic vzduch a ohlédl se po kachlíčkované stěně, která kolem něj rychle ubíhala. Dostali se k bazénu.

Proud ho protáhl dalšími dveřmi a mrštil jím o obrovskou kovovou nádrž. Otřesenému Balengerovi chvíli trvalo, než si uvědomil, že se ocitl v kotelně.

Namáhavě se nadechl. „Amando!“

„Tady!“

Voda mu sahala nad opasek. Rozklepaný zimou k ní doplaval. „Kde je… Vinnie?“

Mladíka unášel proud a ležel obličejem dolů. Balenger s Amandou ho zachytili a zvedli mu hlavu nad hladinu. Vinnie se rozkašlal. Voda se hemžila vyděšenými potkany, kteří s pištěním lezli na trubky a hledali spásu. Bílá kočka proplavala nedaleko nich, zamotaná do chumáče světlých vláken. Balenger zalapal po dechu. Vlasy. Blond vlasy jedné z Ronnieho obětí.

Něco v jeho mysli se zlomilo – děsil se, že v příštím okamžiku zešílí.

„Musíme odsud, jinak se utopíme.“ Amanda se zajíkla.

Balenger se nedokázal přimět, aby jí řekl, že i když by se jim nějakým zázrakem podařilo prodrat se proti proudu do haly, se svaly ztuhlými v křeči a po pás ve vodě by byli vydáni na milost a nemilost Ronniemu a jeho brokovnici.

Amandiny půvabné rysy tváře a světlé vlasy v něm na několik strašlivých vteřin vzbudily dojem, že před ním stojí…

„Diano?“

„Jak jsi mě to oslovil?“

Vzal ji za ruku a táhl ji spolu se zraněným k bazénu, avšak po prvním kroku je nelítostný proud přirazil zpátky na velkou kovovou nádrž.

Zima. Strašná zima pronikala až do morku kostí.

Balenger již necítil levou ruku.

Voda mu vystoupila k hrudníku.

Ne! Konečně ji našel. Nemůže ji nechat zemřít. Zatraceně, kudy ven? Kdyby ten parchant nepřivařil ty dveře…

Nechal se proudem odnést od válcovité nádrže a brodil se ke vstupu do kanálu. Svary třeba nejsou dostatečně pevné, chytal se v duchu stébla naděje. Možná by si s nimi páčidlo poradilo.

Když na ocelové dveře tlačí několikatunová masa vody? Neotevřel bych je, ani kdyby nebyly přivařené.

Svary. Horečně pátral v paměti, ale něco mu stále unikalo. Něco důležitého, co nedokázal identifikovat. Něco…

Tlaková láhev svářečské soupravy. Když Ronnie na obrazovce monitoru ukazoval na trubku, kterou navařil přes dveře, stála bomba autogenu na vozíku vlevo od nich. Ztuhlý chladem se Balenger brodil blíž ke dveřím a modlil se, aby Ronnie svářečskou soupravu neodvezl. Šmátral pod hladinou, ale nic nenašel. V zoufalém úsilí pokrčil nohy v kolenou, až se málem napil, a pátral ve větší hloubce. Neohebné prsty narazily na zaoblený kov.

S radostným výkřikem se napřímil, ale hned si uvědomil, že ho čeká ještě hodně práce, než abstraktní naděje na vysvobození získá konkrétní obsah. Hladina dosahovala téměř k trubce, která prehrazovala únikovou cestu. Mezi ní a dveřmi zůstala úzká mezera. Vytáhl z batohu páčidlo, plochý hrot vsunul shora do štěrbiny a opřel sochor svisle tak, že se háček na konci zachytil o horní hranu dveří.

Znovu ponořil paže do ledové vody. Sténaje námahou zvedl tlakovou láhev a pomocí popruhů ji upevnil k páčidlu, aby visela nad hladinou. Sáhl do ruksaku, vylovil kvádr plastické trhaviny a zaklínil ho mezi nádobu s plynem a dveře. Neohrabanými prsty opět prohrábl batoh, našel cívku s instalatérskou páskou a upevnil jí trysku svářečské soupravy tak, aby směřovala na střed ocelového pláště tlakové láhve. Potom stiskl páku a zajistil ji páskou v otevřené poloze. Unikající plyn hlasitě zasyčel, a když Balenger cvakl zapalovačem soupravy, vyšlehl z trysky plamen a zakousl se do kovu.

Z posledních sil se brodil proti silnému proudu zpátky k Amandě a Vinniemu. Připadal si jako ve zlém snu, kdy chce utíkat, ale nohy mu pevně vězí v lepkavém blátě a nemůže se pohnout. Zář plamene za ním ho poháněla kupředu. Zarýval podrážky do dna a silou vůle nutil nohy, aby ho stoupající vodou postrkovaly k nádrži. Sotva dechu popadaje obešel ocelový válec k místu, kde k němu silný proud tlačil Amandu a Vinnieho.

„Zavřete oči! Zakryjte si uši!“ křikl na ně.

Amanda nezaváhala.

„Vinnie, slyšíš mě? Zavři oči a zakryj si uši!“

Mladík omámený bolestí, obluzený morfiem a ochromený ledovou vodou přikývl a přitiskl si dlaně na uši.

Balenger udělal totéž. Voda mu sahala těsně pod krk. Jak dlouho potrvá, než plamen autogenu propálí ocelový plášť tlakové nádoby? Raz, dva, tři, čtyři… Už to mělo bouchnout. Sedm, osm, devět… Nespadla bomba do vody? Co když hladina vystoupila tak vysoko, že zhasla hořák? Třináct, čtrnáct…

Svět se bleskem změnil v burácející peklo. Přestože měl zavřené oči a zakryté uši, výbuch ho na okamžik oslepil a připravil o sluch. Rázová vlna ho zvedla do vzduchu a jako by z něj vysála život. Vznášel se ve stavu beztíže a nemohl dýchat. V příští vteřině se řítil do propasti. Nevnímal, kde je nahoře a dole, vlevo či vpravo. Hnán chaosem utrženým z řetězu do něčeho narazil, vdechl vodu a zběsile svištěl stále dál, do neznáma.

Proud mě strhl do tunelu, došlo mu po chvíli. Exploze vyrazila dveře. Voda zaplaví… Rozbouřený živel jím pohazoval jako uragán pírkem. Po prudkém nárazu do zdi vykřikl a napil se vody, ale naštěstí ho vír vyvrhl nad hladinu a mohl se nadechnout. Převrátil se na záda a v zeleném přítmí viděl, jak nad ním ubíhá strop kanálu. Plaval uprostřed hejna potkanů. Dva se mu vyšplhali na hrudník.

Nadechl se a spatřil rychle se blížící roh. Narazil do něj nohama; vzápětí ho proud stočil, strhl pod hladinu a unášel pokračováním tunelu. Zadržoval dech a znovu se uhodil o zeď. Vrátil se mu pocit, že se bezvládně vznáší ve stavu beztíže. Vodní tok se stáčel do oblouku a pak se rozlil do širokého prostoru…

Balengera probral náraz. Cítil, jak se převaluje, a za okamžik se zastavil na zádech. Otočil hlavu na bok a rozkašlal se. Za ním se čeřila voda, přes jeho tělo cupali pištící potkani.

Zpola omráčený zamžoural a rozhlédl se. Prkna. Ležel na mokrém písku pod jakýmsi prkenným pódiem. Vedle něj se válela polámaná rezavá mříž.

Pomalu skládal mozaiku toho, co se stalo. Proud byl tak silný, že vyrazil mříž, která uzavírala vyústění odvodňovacího tunelu, a vyplivl ho na pláž. Pod dřevěný chodník, který kdysi tvořil součást promenády.

62

Klang.

Klang.

Vítr k němu přinášel zvuk uvolněného plechu na střeše nedostavěného činžáku. Balenger si vzpomněl, že už když ho před sedmi hodinami zaslechl poprvé, zmocnil se ho nepříjemný pocit, že slyší vyzvánět umíráček.

Klang.

Spárami mezi prkny mu tekla do obličeje dešťová voda. Sáhl pro pistoli a znatelně se mu ulevilo, když ji v pouzdru nahmátl. Šero ztratilo zelenkavý nádech. Běsnící živel mu strhl infračervené brýle, přesto však trochu viděl. Noční tmu tu a tam prozářila klikatá čára blesku, z horních pater hotelu šlehaly plameny. Rozklepaný zimou zmobilizoval poslední zbytky sil a vztyčil se do sedu. Diana. Vinnie.

Lezl po čtyřech a pátral mezi vyplavenou sutí. Kolem prchali potkani. Pětinohá kočka ležela bez hnutí, krk zkroucený v nepřirozeném úhlu. Nedaleko proudu vytékajícího z tunelu ležel člověk. Světlé vlasy. Zrychlil, až se mu kolena bořila do písku, a po několika metrech strnul, když si uvědomil, že hledí na mumifikovanou mrtvolu. Znovu jako by se mu v mozku něco zlomilo.

O kus dál vlevo spatřil dva nejasné obrysy lidských postav natažených na písku. Jedna z nich byla nepochybně žena, blondýna. Se srdcem sevřeným hrůzou, že najde další mrtvoly, se k nim přiblížil.

Postava se pohnula. Přidal a za okamžik převrátil ležící tělo na záda.

„Diano?“

„Ne,“ zašeptala žena.

Vedle ležel Vinnie a nehýbal se. Balenger zkontroloval, jestli nemá ucpaná ústa, položil ho na břicho a zatlačil mu na záda, aby vypudil z plic vodu.

Mladík se dávivě rozkašlal. Balenger mu ještě chvíli tiskl záda a pomáhal mu pročistit plíce.

„Tady nemůžeme zůstat, Diano,“ obrátil se na dívku.

„Já přece nejsem…“

„Ronnie po nás půjde. Musíme se odsud ztratit.“ Balenger zvedl Vinnieho na nohy. „Pomoz mi s ním, Diano.“

V záři blesků drželi zraněného mezi sebou. Snažili se postupovat co nejrychleji, ale Vinnie ryl špičkami do písku a brzdil je. Balenger zakopl a klesl na koleno. Ještě v sobě našel sílu vstát, ale po pár krocích všichni tři padli vyčerpáním a lapali po dechu.

Balenger se rozhlédl. „Ronnie se objeví každým okamžikem. Musíme se někam schovat, najdeme… Tam. Koryto v písku. Před námi. Vidíš ho, Diano?“

Odpovědělo mu mlčení.

Dírami v chodníku crčela voda.

„Odtáhneme tam Vinnieho,“ řekl Balenger. „Pomoz mi.“

Vyždímali ze sebe poslední kapky energie a dovlekli zraněného do prohlubně.

„Lehni si vedle něho,“ požádal Balenger dívku.

„Ale…“

„Budu vás krýt. Z větší dálky vypadá pláž úplně plochá. Myslím, že si vás nevšimne.“

„Uvidí naše stopy.“

„Déšť je rychle zaplaví pískem a smyje je.“

„A co fy?“

„Odlákám ho na druhou stranu. Diano…“

„Nejsem Diana.“

„Miluju tě.“

„Bože, jak lituju, že nejsem Diana.“ Políbila ho na tvář.

Tlakem na ramena ji přiměl, aby si lehla vedle zraněného do prohlubně, a spěšně nahrnul na oba vrstvu písku – ne moc těžkou, aby se neudusili, jen tolik, aby je skryla, falešný hrob, který je měl zachránit před skutečným.

Obličeje nechal odkryté.

„Je mi zima,“ zašeptala.

„Odlákám ho. Počítej do tří set. Počkej pět minut,“ kladl jí na srdce Balenger, „a potom se pokus sehnat pomoc. Kdyby vám ještě po pěti minutách hrozilo nebezpečí, znamená to, že jsem selhal. Pak se děj vůle boží.“

„Diana byla nesmírně šťastná žena, že měla muže jako ty.“

„Měla! Nechápu, Diano. Přece mé pořád máš.“

Otočil se a poháněn pouhou silou vůle se vracel k ústí drenážního tunelu. Trošky. Potkani. Mumifikované mrtvoly. Déšť opravdu zahladil otisky, které po sobě zanechali. Odhodlaně vylezl zpod chodníku a vlekl se k bouřícím vlnám. Práskl blesk, ale Balenger se ani nezachvěl. Tělu chyběla energie.

63

Několik metrů od čáry příboje se obrátil čelem k hotelu. Ve vyšších patrech Paragonu bojoval oheň proti vodě v gigantickém souboji živlů. Tato část města je úplně opuštěná a takto pozdě v noci, navíc v bouřce, si požáru těžko někdo všimne. Potrvá bůhvíjak dlouho, než sem přijedou hasiči a policie. Balenger nemohl doufat v pomoc, musel spoléhat jen sám na sebe.

Vpravo viděl v záři blesků nedostavěný činžák a slyšel cinkot uvolněného plechu.

Vytáhl pistoli z pouzdra a zastrčil si ji vzadu za opasek. Pak rozpřáhl paže a udělal ze sebe co nejlépe viditelný cíl. Agresivní postoj byl dostatečně výmluvný: Pojď si pro mě, Ronnie. Uvidíme, co dokážeš.

V burácení hromu se na chodníku vynořila silueta zarámovaná plamenným pozadím, jako kdyby vystoupila z pekla. Ronnie stál u prolomeného zábradlí a hleděl k příboji. Infračervené brýle na očích jako by uzavíraly cestu k jeho duši a v té chvíli v něm Balenger viděl ztělesnění samotného ďábla. Přesunul se ke schodům a klidně po nich sestupoval k pláži, vyhýbaje se dírám v prknech. V pravé ruce svíral brokovnici.

V dunění hromu se Balengerovi zdálo, že slyší kráčet obra. Vražedné odhodlání postavilo vysokého, hubeného sedmapadesátiletého šílence na úroveň Titánů. Tmavá barva kevlarové vesty symbolicky podtrhovala sílu, jež z něj vyzařovala. Šel jako namáhaný stroj, zatížen břemenem poskvrněné nevinnosti a ukradeného dětství, života plného bolesti a vzteku, hrůzy a smrti. Z větší blízkosti čišela z jeho tváře prázdnota, která nemůže být nikdy naplněna.

„Je mi tě líto, Ronnie!“ Balenger věděl, že ho protivník v bouřce neslyší. Chtěl, aby se přiblížil, přilákán potřebou dozvědět se, co na něho křičí. „Nenávidím tě, ale toho malého kluka je mi z celého srdce líto!“

Ronnie se blížil. Neochvějně, nezadržitelně – jako kat.

„Tady zemřel Carlisle!“ zavolal Balenger do hustého lijáku. Ronnie je nejspíš stále ještě příliš daleko, aby mě slyšel, ale to nevadí, uvažoval. Stačí, když uvidí, že otevírám ústa a pohybuju rty. Bude zvědavý, co mu chci sdělit, a přiblíží se.

Tak pojď! popoháněl ho. Většina pistolnických soubojů se odehrávala na vzdálenosti pěti metrů, a přesto mnoho střelců minulo, poněvadž jim příval adrenalinu rozklepal ruce. Jenže Balengerovi se ruce nejen třásly, měl je úplně ztuhlé chladem. V žádném případě nemohl doufat, že nepřítele trefí z větší než bezprostřední blízkosti. Ronnieho brokovnice by ho naproti tomu vyřídila na čtyřicet metrů.

Blíž!

„Tady si starý pán vystřelil mozek z hlavy!“ křikl Balenger. „Když si uvědomil dosah tvých zločinů, k smrti se vyděsil! Nahnal jsi mu víc hrůzy než vnější svět za zdmi jeho pevnosti! Utekl z hotelu! Našel tvou brokovnici? Vzal si ji s sebou? Doufal, že ho zbraň na pláži ochrání! Ale jak tady stál rozklepaný strachem a viděl, jak k se němu v dešti blížíš, uvědomil si, že ho osud proklel! A tak se zastřelil!“

Ronnie osvětlený požárem zkrátil vzdálenost, která je dělila.

„Ta brokovnice, co držíš! Je to zbraň, kterou si Carlisle vystřelil mozek!“

Třicet metrů daleko se Ronnie zastavil.

Ne! Potřebuju tě dostat blíž!

„Tady se to stalo! Tady to udělal!“ křičel Balenger. „Otec, po kterém jsi celý život toužil! Právě tady se zabil, protože jsi ho k tomu dohnal svými obludnými zločiny!“

Bouře přehlušila jeho slova.

Ronnie jako by ve světle blesku na okamžik strnul. Ani brýle pro noční vidění nedokázaly zakrýt vrásky, které mu zbrázdily čelo, když přimhouřil oči. Pak znovu vyrazil, jako kdyby opravdu chtěl slyšet, co mu Balenger říká.

„Byl jsi skutečně podařený syn! Dal ti šanci na nový život, a ty ses mu odvděčil tím, že jsi jeho život naplnil hrůzou!“

Dvacet metrů daleko se Ronnie znovu zastavil. Evidentně již rozuměl každému slovu. „Sestřička Carrie!“

„Cože?“

„Dreiserův román! Když o něm jeden z vás mluvil, řekl všechno, co je v životě důležité! Nezáleží na tom, co děláme, naše těla a okolní prostředí nás nakonec zahubí! Zapomněl se zmínit ještě o naší minulosti! Ta nás také zabíjí!“

„Vždycky ne! Musíš s ní bojovat!“ zněla Balengerova odpověď. „Ale chápu, že takové myšlenky člověka v pekle toho baráku napadnou a nepustí, až jim uvěří!“

Ronnieho znovu paralyzoval blesk. Co je s ním? nechápal Balenger. Proč stojí jako solný sloup?

Pak mu to došlo. Infračervené brýle. Při úderu blesku se senzory noktovizoru nestačí tak rychle přizpůsobit zesílení mnohonásobně vyšší intenzitě světla a člověk, který je má nasazeny, na několik vteřin úplně oslepne.

Ronnie zvedl brokovnici k pravému rameni.

Další blesk. Teď nic nevidí! Balenger vytáhl pistoli zastrčenou za opaskem a ze všech sil se rozběhl k nepříteli. Zoufale potřeboval před výstřelem co nejvíc zkrátit vzdálenost. Ronnie se probral z ochromení, jak se brýle pro noční vidění přizpůsobily okolnímu osvitu. Zrak se mu vrátil a rychle otočil hlaveň pušky k běžící postavě.

Balenger se vrhl do písku a zamířil šikmo vzhůru. Sprška broků mu zasvištěla nad hlavou. Roztřesený prst stiskl spoušť a vyslal poslední kulku směrem k Ronnieho obličeji. Závěr zůstal v zadní poloze – pistole byla prázdná.

Trefil jsem ho? Balenger se v panice překulil. Dávka broků se zaryla do písku těsně vedle a několik jich ho zasáhlo do lýtka.

Vstal a klopýtavě se rozběhl, dál od prohlubně pod dřevěným chodníkem. Zaslechl cvaknutí, jak do hlavně brokovnice vklouzl nový náboj, a přidal do kroku.

Zaúpění za jeho zády ho zastavilo. Otočil se. Ve světle blesku viděl, jak Ronnie klesá na kolena. Z rány na rameni nad kevlarovou vestou, kam ho zasáhla střela z pistole, tekla krev. Ale Balenger zíral v němém úžasu na temnou postavu, která stála za klečícím šílencem a rozmachovala se zlomeným trámem. Žena. Blondýna. Diana. Rozmach. Zaječení. Švih. Brokovnice spustila, ale dávka šla daleko mimo. Diana se rozmáchla kusem dřeva jako baseballovou pálkou a švihla. Plameny z hotelu ozářily chumáč krvavých vlasů, který letěl deštěm. Diana, které se promočená větrovka a noční košile lepily k tělu, hlasitě zaskřípala zuby a znovu se ohnala provizorní zbraní. Rána do týla srazila Ronnieho k zemi. Stála nad ním a mlátila ho do hlavy, jeden úder za druhým, dokud se jí trámek v rukou neroztříštil. A pak mu s hlasitým proklínáním zabodla ostrý konec do zad.

Ronnie se zachvěl a znehybněl.

Skláněla se nad tělem a vzlykala. Balenger k ní dokulhal.

„Myslíš, že je mrtvý?“ zeptala se.

„Právě teď vchází do pekla,“ ujistil ji Balenger.

Padli si do náruče a jeden druhého opírali, aby nespadli.

„Přinutil jím projít mnoho lidí. Teď je řada na něm,“ zašeptala.

Balenger přikývl, žaludek až v krku. „Kvůli něčemu, za co nemohl. Kvůli víkendu na Den nezávislosti před několika desítkami let.“

Klang.

Vítr pleskl uvolněným plechem.

Klang.

Zvoní Ronniemu. Jeho obětem. Hotelu Paragon.

Klang.

Balenger se díval na plameny, které stravovaly vyšší patra. „Diano,“ vydechl.

Zachvěla se. „Nejsem Diana.“

Hleděl na ni. Pohladil ji po tváři.

„Já vím,“ řekl, když tomu konečně uvěřil. „Bože, jak bych si přál…“

„Byl jsi připraven zemřít, abys mě zachránil.“

„Už jsem Dianu jednou ztratil. Nesnesl bych, kdybych ji měl ztratit podruhé. Kdybych tebe a Vinnieho nezachránil, nechtěl jsem dál žít.“

„Nejsem Diana a neztratil jsi mě.“

Žal mu stáhl hrdlo. „Měli bychom jít… Pomoct Vinniemu.“

Belhali se nocí a deštěm k promenádě a zastavili se u prohlubně pod prkny. Vinnie omdlel. Zvedli ho z písku.

Amanda naklonila hlavu. „Zdá se mi, že slyším…“

„Sirény,“ doplnil Balenger.

Zmožení vyčerpáním táhli zraněného podél dřevěného chodníku za zvukem policejních a hasičských houkaček. Balengerovi se zdálo, že ho nohy vůbec neposlouchají, ale stejně jako Amanda se vlekl kupředu. Podíval se na ni. Litoval, že to není Diana, že si nemůže ani namlouvat, že našel svou dávno oplakanou manželku.

V deliriu to snad vyslovil nahlas, protože dívka se k němu otočila. „Nezapomeň. Nejsem ona, ale mě jsi neztratil.“

Dovlekli se k dřevěným schodům, které vedly z pláže k někdejší promenádě. Stejně jako před chvílí Ronnie se vyhýbali zpuchřelým prknům, mátožně stoupali, padali na kolena, znovu se zvedali. Plameny nabraly na síle a Balenger ucítil závan tepla a pak vedra, které sálalo z požáru, avšak nestačilo, aby se přestal klepat zimou. Sirény naposled zakvílely a zmlkly. Hasiči vyskákali z náklaďáku, z hlídkových vozů o něco pomaleji vystupovali policisté.

Vrchol pyramidy se v roji jisker propadl do budovy. Hned nato se zřítilo celé šesté patro, pohlceno ohněm. A s ním zlaté mince, pomyslel si Balenger. Vzpomněl si na dvojitého orla ve své kapse. Na vyražené vyznání společné všem americkým platidlům. In God We Trust – věříme v Boha.

Spatřili je policisté a rozběhli se k nim. „Kristepane, co se vám stalo?“ zvolal jeden z nich.

Balenger se svezl k zemi a v uších mu znělo klang, klang, klang umíráčku uvolněného plechu. Páté patro se v plamenech zřítilo do nenasytné výhně. Jenže peklo má mnoho pater. Stejně tak minulost. „Co se nám stalo?“ zachrčel. Slova se mu drala přes rty jen s velkými obtížemi. „Hotel Paragon.“

Autorova poznámka

Posedlost minulostí

Každý spisovatel zná otázku, která je mu kladena nejčastěji: „Kde berete nápady ke svým knihám?“ Slídilové. Ačkoliv jsem až donedávna tuto zálibu, možno říci posedlost, neznal, vůdčí myšlenka, která se za ní skrývá, mě poutá a přitahuje prakticky celý život.

Když mi bylo devět, bydleli jsme ve stísněném bytu nad restaurací, kde se stravovali pijáci z početných barů v okolí. (Město se jmenuje Kitchener a leží v jižním Ontariu.) Mnohokrát jsem slyšel opilce, kteří se prali v uličce pod oknem mého pokojíčku. I v našem bytě nebyly spory žádnou zvláštností. Moje matka a nevlastní otec sice nikdy nezašli tak daleko, aby padaly rány, ale jejich divoké hádky mě tak děsily, že jsem často nacpal polštáře pod přikrývku, aby to vypadalo, že v posteli spím, zatímco jsem ležel pod ní a nemohl zamhouřit oka.

Není divu, že jsem z takového domova často utíkal a toulal se ulicemi, až jsem nakonec poznal každé tajemství všech zastrčených uliček a parkovišť v okruhu deseti domovních bloků.

A zkoumal jsem i tajemství opuštěných budov. Viděno z dnešního pohledu jen žasnu, že mě na mých výpravách nepotkala žádná vážnější nehoda. Byl jsem ovšem dítě ulice, které přežije ledacos, a nejhorší, co mě kdy postihlo, bylo pokousáni kočkou do zápěstí a rezavý hřebík zabodnutý v chodidle, což v obou případech mělo za následek otravu krve.

Ty staré budovy – rodinné domy, továrny, činžáky – mě doslova fascinovaly. Rozbitá okna, plesnivé tapety, oloupaná malba, zatuchlý pach minulosti, to vše mě znovu a znovu vábilo a nutilo k návratu. Mezi nejzajímavější objekty patřily činžáky, protože ač opuštěné, nebývaly prázdné. Nájemníci v nich zanechali stoly, židle, jídelní soupravy, hrnce, lampy a pohovky, většinou v tak špatném stavu, že bylo na první pohled zřejmé, proč si je při stěhování neodvezli. Nicméně, spolu s hromadami novin a časopisů nábytek a nádobí vytvářely iluzi, že v těch bytech stále žijí lidé – přízračné pozůstatky života, který v oněch budovách kdysi kypěl.

Tohle všechno jsem tehdy spíše cítil než rozumově chápal. Opatrně jsem se kradl po rozvrzaných schodech, překračoval kusy opadané omítky, obcházel díry v podlaze, nahlížel do zchátralých místností a žasl nad svými objevy. V kredencích hnízdili holubi. Myši vybíhaly z doupat v matracích. Na stěnách rostly houby. Na okenních parapetech, kde pochopitelně nechyběla vláha, zakořenila tráva a plevel. Data vydání zažloutlých magazínů sahala k době mého narození.

Ale žádný objev pro mě neznamenal víc než nález starého hudebního alba, které leželo na popraskaném linoleu vedle trojnohého stolku převráceného na bok. Dozvěděl jsem se, že za název „album“ vděčí skutečnosti, že až do padesátých let se zvukové nahrávky pro fonografy pořizovaly na tlusté, ale křehké a snadno rozbitné šelakové desky, které nesly na obou stranách po jedné skladbě a ukládaly se do papírových obalů vložených do desek, takže připomínaly album na fotografie. V době mého objevu už tyto nosiče (přehrávaly se rychlostí 78 otáček za minutu) dávno vytlačily moderní gramofonové desky, tenčí a vyrobené z mnohem odolnějšího vinylu, které obsahovaly až osm písniček na každé straně a přehrávaly se rychlosti 33,3 otáček za minutu.

Do té doby jsem nikdy žádné album neviděl. Když jsem otevřel desky, zmocnil se mě obdivný úžas, jen mírně nahlodaný chřestěním rozbitého šelaku – u dvou desek přírodní pryskyřice nevydržela a zlomily se. Ovšem většina (čtyři, pokud si dobře pamatuji) zůstala zachována. Rozběhl jsem se domů a tiskl vzácný poklad k hrudi. Měli jsme radiopřijímač se zabudovaným gramofonem. Nastavil jsem volič na 78 otáček za minutu (což byla na tehdejších přístrojích běžně dostupná rychlost) a položil na talíř první desku.

Tu písničku jsem si přehrával pořád dokola. Dodnes si živě vzpomínám na melodii doprovázenou praskáním jehly v poškrábaných drážkách a její název do smrti nezapomenu: Svatební zvony rozbíjejí naší starou partu. Mnohem později jsem si na internetu vyhledal, že tu skladbu napsali Irving Kahal, Willie Raskin a Sammy Fain. Díky podmanivé melodičnosti a rytmu se rychle stala hitem a v průběhu oněch let se často hrála v rádiu. O tom jsem ovšem tehdy nic nevěděl, stejně jako jsem nechápal emoce lyrického textu, který popisuje osamělost mladého muže, jehož všichni kamarádi se oženili. Zaujal mě především ten praskavý zvuk. Zcela zřejmě pocházel z minulosti a sloužil mi jako časový tunel, jímž mohla moje představivost putovat do uplynulých let. V duchu jsem viděl vokální skupinu oblečenou do podivných šatů, obklopenou nezvyklými předměty a zpívající nemoderní skladbu v mlhavých a vždy černobílých kulisách.

Od té doby jsem ještě mnohokrát podlehl pokušení prozkoumávat staré budovy, nemluvě o tunelech a kanálech, ale už nikdy jsem nenašel nic tak pozoruhodného jako ono fonografové album. Předpokládal jsem, že za mou fascinaci rozpadajícími se opuštěnými stavbami může traumatizující dětství a že jsem se svou posedlostí návraty do minulosti osamělý. Dnes vím, že lidí mně podobných žije na světě spousta.

Říkají si městští průzkumníci, městští dobrodruzi nebo městští speleologové či archeologové, abych jmenoval jen ta nejčastější označení, ve svém slangu pak creepers – slídilové3. Když vyťukáte do prohlížeče Yahoo „urban explorer“, dostanete úžasných 170 000 internetových odkazů, stejné heslo v Google vám nabídne ještě neuvěřitelnějších 225 000 kontaktů. Můžeme odůvodněně předpokládat, že tyto odkazy nereprezentují vždy pouze jednoho osamělého městského průzkumníka. Koneckonců, nikdo si nezaloží webovskou stránku, pokud nemá pocit sounáležitosti ke komunitě podobně naladěných bližních. Těchto téměř čtyři sta tisíc kontaktů představuje skupiny a logika napovídá, že na každou, jež své aktivity veřejně publikuje, připadá řada dalších, které dávají přednost utajení.

Lidé oddávající se této neobvyklé zálibě mají spoustu dobrých důvodů, proč zachovat anonymitu. Mějte na paměti, že podobné aktivity jsou nejen v Spojených státech, ale i v mnoha jiných zemích nezákonné. Spočívají totiž v neoprávněném vniknutí na soukromý pozemek a navíc jsou mimořádně nebezpečné, často i smrtelně. Ve snaze odradit zájemce od riskantní činnosti úřady tlačí na udělování nepodmíněných trestů odnětí svobody nebo přinejmenším vysokých finančních pokut. V důsledku toho drtivá většina webových stránek zdůrazňuje, že průzkumníci by si měli vždy vyžádat povolení majitele nemovitosti, upozorňuje na nezbytnost přísného dodržování bezpečnostních pravidel a varuje před sebemenším porušením zákona. Tato nabádání znějí společensky zodpovědně, ovšem já se nemohu ubránit podezření, že mnohé městské průzkumníky láká právě riziko a vzrušení spojené s tím, že dělají něco zakázaného. Za příznačný lze považovat fakt, že ve svém slangu si pro označení vstupu do opuštěné budovy vypůjčili termín, jímž příslušníci speciálních vojenských jednotek či zpravodajských služeb definují proniknutí na nepřátelské teritorium – infiltrace. Jak naznačuje definice uvedená na internetové adrese www.infiltration.org, cílem městských průzkumníků jsou „místa, kam byste neměli vstupovat.“

Věk slídilů se obvykle pohybuje mezi osmnácti a třiceti roky, jsou inteligentní, vzdělaní, mají zájem o dějiny a architekturu a často vykonávají profese spojené s počítačovými technologiemi. Spřízněné duše nacházejí po celém světě – v Japonsku, Singapuru, Německu, Polsku, Řecku, Itálii, Francii, Španělsku, Holandsku, Anglii, Kanadě, samozřejmě ve Spojených státech a řadě dalších zemí. Australské průzkumníky fascinují drenážní kanály pod Sydney a Melbourne. Evropské skupiny si oblíbily opuštěná vojenská zařízení z obou světových válek. Jejich americké kolegy přitahují klasické obchodní domy a hotely opuštěné v dobách, kdy sociální úpadek vedl k exodu obyvatelstva z měst jako Buffalo nebo Detroit. Ruští slídilové jsou posedlí mnohapatrovým systémem moskevské podzemní dráhy, jehož struktura a vybavení byly v dobách Sovětského svazu předmětem nejpřísnějšího státního tajemství, protože tunely metra měly za studené války sloužit jako kryt pro nomenklaturní představitele v případě napadení země nukleárními zbraněmi. Opuštěné nemocnice, psychiatrické léčebny, útulky, divadla, stadiony – každá lokalita nabízí městským průzkumníkům nepřeberné možnosti.

Za jednoho z prvních průkopníků této záliby lze označit jistého Francouze, který se v roce 1793 ztratil během výpravy do pařížských katakomb. Jeho mrtvola byla nalezena až po jedenácti letech. V románu, který jste právě dočetli, jsem za předchůdce dnešních slídilů označil i básníka Walta Whitmana. Autor Stébel trávy pracoval jako reportér listu Brooklyn Standard a napsal článek o tunelu pod Atlantic Avenue, což byl vůbec první podchod pro pěší na světě, postavený roku 1844 a uzavřený o pouhých sedmnáct let později. Whitman ho prošel krátce předtím, než byl znepřístupněn. „Temný jako hrob, studený, vlhký a ponořený do ticha,“ zněl jeho popis. „Jak nádherně vypadá nebe a země, když vyjdeme z temnoty! Určitě by bylo přínosné poslat tu a tam nás smrtelníky, alespoň ty věčně nespokojené – a těch je většina –, na několikadenní putování do nějakého tunelu. Možná bychom potom méně reptali na Boží dílo.“

Whitman přirozeně nemohl chápat motivaci dnešních městských průzkumníků. Viděl ten tunel v negativním smyslu. Pro skutečně oddané stoupence této záliby je ovšem studená, vlhká a tichá temnota tunelu nebo neobydleného činžáku či opuštěné továrny vytouženým cílem. Strašidelná přitažlivost tajemné minulosti – právě to podle mě cítil mnohem pozdější slídil, který v roce 1980 znovuobjevil onen podchod pod Atlantic Avenue, sto devatenáct let poté, co byl na obou koncích zatarasen a zapomenut.

Významným příkladem moderní „městské archeologie“ je nedávný průzkum pařížských katakomb. Jsou součástí systému tunelů o celkové délce téměř tří set kilometrů, které se táhnou pod hlavním městem Francie a v převážné většině vznikly jako následek stovky let trvající těžby kamene pro stavební práce. V osmnáctém století sloužily k pohřbení tisícovek nebožtíků, když byla naplněna kapacita pařížských hřbitovů. V září roku 2004 vstoupil v rámci cvičení do katakomb tým francouzských policistů a objevil mezi lidskými kostrami plně vybavený kinosál se sedadly vytesanými stupňovitě do skály. Menší sousední jeskyně sloužila jako bar a restaurace s kompletním elektrickým vybavením, zavedenými telefony a policemi plnými lahví alkoholu. Jako další příklad uveďme tragické události v Moskvě, kde v říjnu 2002 přepadlo komando čečenských teroristů divadlo a zadrželo stovky rukojmí. Poté, co armáda obklíčila budovu, do ní vojáky přivedl městský průzkumník zapomenutým tunelem.

Domnívám se, že většině slídilů jde o dobrodružství v základním smyslu toho slova, ovšem nemohu se ubránit přesvědčení, že jejich činnost je mnohdy poznamenána i hlubšími psychologickými motivy. Jak jsem v tomto románu naznačil, dnešní svět s sebou přináší natolik vysoká rizika, že je celkem pochopitelné, když lidé před nimi hledají záchranu v útěku do minulosti. Stará budova se může stát útočištěm, protože nás přenese do doby, kterou si představujeme jako jednodušší a prostou moderních stresů. Jako dítě jsem ve zpustlém neobydleném činžáku hledal únik před neutěšenou a bouřlivou atmosférou domova. Jako cestovatel v čase jsem nacházel azyl v minulosti, která oslovila mou fantazii, jelikož v ní zcela chyběly rodinné hádky.

To bylo dětství. Jako dospělý se dívám na svět z jiné, hlubší a méně útěšlivé perspektivy. Staré budovy dnes vnímám jako staré fotografie. Připomínají mi rychlý běh času. Minulost, kterou evokují, přitahuje mou pozornost k budoucnosti, jež je pro každého člověka konečná, a současně nabízí příležitost k sebereflexi.

Nedávno jsem měl možnost navštívit střední školu, na kterou jsem chodil před více než čtyřiceti lety. Část budovy do základů vyhořela a škola je už deset let uzavřena, prostě zabedněna prkny. Když jsem vstoupil, narazil jsem na skupinu techniků, kteří v rámci průzkumu před celkovou demolicí prověřovali, zda se v ní nachází azbest, olovnaté barvy či plíseň a jiné nebezpečné látky. Žasli byste, jak se na každé budově podepíše doba, kdy není používána, zejména když do ní rozbitými okny prší a sněží. Ve znepokojivě tichých třídách šlapete po zvlněných parketách. Ze stropů padá omítka, ze stěn visí pruhy malby. Ale v mých vzpomínkách zůstalo vše čisté a udržované. Před svým duševním zrakem jsem viděl rušné chodby plné učitelů a hlučících žáků. Problém spočívá v tom, že spousta oněch učitelů a žáků je dávno mrtvá. Uprostřed úpadku mi představivost vyčarovala mládí a příslib naděje, které zmizí v nenávratnu – stejně jako brzy zmizí moje bývalá škola.

Přemýšlím, zda staré budovy nefungují jako nádoby, do nichž děti ukládají svou víru v zázraky a dospělí své nepřiznané obavy. Konfrontoval jsem se bezděčně s vlastní smrtelností, když jsem podlehl pokušení navštívit ruinu své školy? Má návštěva se však vyznačovala zajištěnou bezpečností, kterou aktivity městských průzkumníků postrádají. Pronikáním na zakázaná místa, vyšetřováním úpadku minulosti si slídilové zahrávají se smrtí. Kdykoliv se pod nimi může probořit podlaha, zřítit se na ně stěna, spadnout schodiště. Tito lidé vyzývají na souboj ty nejhorší stránky minulosti. S každou úspěšnou výpravou dosahují vítězství nad stářím a úpadkem. Několik hodin intenzivně, naplno žijí. Posedlí minulostí – třeba – doufají, že o něco oddálí svou nevyhnutelnou budoucnost. Nebo možná čerpají uklidnění z poznání, že minulost hmatatelně přesahuje do přítomnosti, a tudíž i z jejich vlastní minulosti snad něco přetrvá, až odejdou na věčnost.

Když můj patnáctiletý syn Matthew umíral na rakovinu kostí, jeho nejžalostnější výrok zněl: „Nikdo si mě nebude pamatovat.“ Memento mori. Možná právě v tom spočívá městské pruzkumnictví. Je posedlost minulostí dalším vyjádřením naděje, že něco z nás samotných zůstane zachováno, že když po mnoha letech někdo prozkoumá místa, kde jsme žili, ucítí naši přetrvávající přítomnost? To hudební album, které jsem našel. Tiché, vzdálené praskání, které jsem slyšel stejně jako člověk, jenž poslouchal tutéž nahrávku desítky let přede mnou. Svatební zvony rozbíjejí naší starou partu. Ta píseň popisuje tok času, což je v podstatě základ všech příběhů. V textu se mladík vyznává z pocitu samoty. Ale když vzpomínám na ten neobydlený činžák a prázdné pokoje – na opuštěné pohovky, stoly, židle a hrnce –, necítím se osamělý.

David Morrell

Santa Fe,

Nové Mexiko

1 Anglicky příklad, vzor, ideál. Pozn. překl.

2 Známý americký kazatel, příslušník baptistické církve a snad nejpopulárnější hlasatel protestantismu, duchovní rádce a důvěrník všech prezidentů USA od roku 1945, čestný rytíř řádu Britského impéria. Narozen 1918. Pozn. překl.

3 Volný překlad. Anglické sloveso creep kromě jiného znamená lézt, plazit se, plížit se, nenápadně někam vnikat, tajně se vkrádat, nepozorovaně vlézt apod. Pozn. překl.

***

se narodil v Kanadě a nyní se svou ženou žije ve městě lowa ve stejnojmenném státě USA. Je skutečným mistrem bestselleru a jeho bleskurychlých dějových zvratů. Základními ingrediencemi jeho literární kuchyně jsou všudypřítomný strach a úzkost, občas střídmě okořeněné černým humorem, s nimiž dokáže čtenáři nepřekonatelným způsobem přiblížit okamžiky na hraně mezi životem a smrtí. Díky tomuto bývá D. Morrell označován za klasika thrilleru. Opakovaně se stal nejprodávanějším autorem New York Times. Celkový náklad jeho knih přesáhl deset milionů výtisků. Filmová postava Ramba byla vytvořena na základě jeho literární předlohy.

MORREL:

Čtyři muži a jedna žena za studeného říjnového večera připravují akci, jejímž cílem je proniknout do zchátralého hotelu Paragon v přímořském letovisku Ashbury Park. Nádherná budova, připomínající mayskou pyramidu, má největší slávu za sebou a je určena k demolici. Pětici lidí spojuje neobvyklá záliba – amatérské prohledávání opuštěných budov a pátrání po mizejících tajemstvích. K výpravě do starého hotelu se připojí ještě novinář, který by se rád zviditelnil netradiční reportáží do New York Times, i kdyby byl nucen napsat ji anonymně. Když vstoupí do tunelu zamořeného krysami, který je má dovést k cíli, čekají na dobrodruhy mnohem děsivější zážitky, než původně předpokládali. V místě zpustošeném neúprosným tokem času, z nějž přímo číší zlo, na ně číhají hrůza a smrt. Světa temných záhad jaké by neměl hranice, situace samozvaných hrdinů se jeví jako bezvýchodná…

Copyright (c) 2005 Morrell Enterprises, Inc.

Translation (c) Dalibor Míček, 2005

Copyright (c) ALPRESS. s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu The Creepers přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Vratislav Konečný

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o. Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2005

shop@alpress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o. Vídeňská 113, Brno

Vydání první

ISBN 80-7362-159-2

„… místa, kam byste neměli vstupovat.“

– předmět webovske stránky infiltration.org

„… peklo je prázdné.

A všichni ďáblové jsou zde.“

– William Shakespeare, Bouře

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai