Neznámá pravidla

David Morrell

(2007)

Hodnocení:

86%

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Napínavý thriller, ve kterém klasik žánru svým příznivcům opět namíchal dramatický koktejl plný napětí a strachu.

Frank Balenger, hrdina známý z předchozího románu Nebezpečná minulost, je spolu se svou přítelkyní Amandou pozván na schůzku Manhattanského historického klubu, který ukládá do časových schránek vzkazy pro budoucí generace. Frank se probouzí se ztrátou paměti v parku a Amanda je nezvěstná. Frank okamžitě žádá o pomoc policii. Na jiném místě v záhadném domě, se probere Amanda spolu s několika dalšími účastníky semináře, kteří všichni přežili extrémní životní situaci, z níž se dostali díky pomocí svých výjimečných vlastností a schopností. Postupně zjišťují, že nebyli vybráni náhodně, že jsou obětí geniálního psychopata, který svět počítačových her převedl do reálného života a oni jsou pouhými figurkami v jeho patologické hře.

Neznámá pravidla

David MORRELL

PRVNÍ ÚROVEŇ:

KRYPTA CIVILIZACE

1

Už ji neoslovoval jménem své mrtvé manželky, ačkoliv její podoba mu ji připomínala natolik silně, že ho bolelo srdce. Někdy, když se vzbudil a uviděl ji, jak sedí vedle jeho nemocničního lůžka, domníval se, že trpí halucinacemi.

„Jak se jmenuju?“ ptala se.

„Amanda,“ dával si pozor na odpověď.

„Výborně,“ konstatoval doktor. Ten ostražitý muž se nikdy nezmínil o své specializaci, ale Balenger ho považoval za psychiatra. „Myslím, že vás můžeme propustit.“

2

Taxík vjel do čtvrti Park Slope v Brooklynu. Ve snaze necivět na Amandiny dlouhé blond vlasy a měkce modré oči, které mu tolik připomínaly Dianu, se Balenger přinutil rozhlížet se z okna. Uviděl obrovský kamenný oblouk se sochou na vrcholu: žena s křídly ve vlajícím rouchu.

„Náměstí Grand Army Plaza,“ vysvětlila Amanda. „Máš rád historii, takže jistě oceníš, že oblouk postavili jako upomínku konce občanské války.“

Dokonce i její hlas mu připomínal Dianu.

„Všechny ty stromy tam – to je Prospect Park,“ pokračovala.

Auto zastavilo v úzké uličce uprostřed řady honosných čtyřpatrových domů. Když Amanda platila jízdné, Balenger sebral síly a pokusil se vystoupit. Pocítil chladné štípnutí pozdního říjnového větru. Nohy a žebra jej bolely stejně jako odřeniny na rukou.

„Mám byt ve druhém patře,“ ukázala Amanda. „Ten s kamenným zábradlím.“

„Myslel jsem, že jsi říkala, že pracuješ v knihkupectví na Manhattanu. Tohle je luxusní čtvrť. Jak si můžeš dovolit…“ Odpověď se mu rychle vybavila. „Otec ti pomáhá.“

„Nikdy nepřestal doufat, nikdy nepřestal platit činži po celé ty měsíce, kdy jsem byla nezvěstná.“

Když Balenger zdolával osm schodů, jejichž počet odhadoval spíš na osmdesát, začala se mu třást kolena. I když dveře pokrýval čerstvý nátěr hnědé barvy, vyvolávaly dojem starobylosti. Amanda zasunula klíč do zámku.

„Počkej,“ zastavil ji Balenger.

„Potřebuješ nabrat dech?“

Ve skutečnosti potřeboval, ale kvůli tomu ji nezarazil. „Jsi si jistá, že je to dobrý nápad?“

„Máš snad jiné místo, kam bys mohl jít? Nebo někoho jiného, kdo se o tebe postará?“

Na obě otázky zněla odpověď „ne“. Během předchozího roku, kdy Balenger pátral po své pohřešované ženě, přespával v levných motelových pokojích a mohl si dovolit jen jedno jídlo denně, většinou sendviče z podniků rychlého občerstvení. Jeho úspory na účtu se prakticky rovnaly nule. Neměl nic a nikoho.

„Vždyť mě skoro neznáš,“ řekl jí.

„Riskoval jsi pro mě život,“ odpověděla. „Bez tebe bych byla mrtvá. Co víc ještě potřebuju vědět?“

Nikdo z nich se nezmínil, že tehdy Balenger věřil, že žena, kterou zachraňuje, je jeho manželka.

„Zkusíme to na pár dní.“ Amanda odemkla dveře.

3

V bytě se nacházely dvě obytné místnosti – obývací pokoj a ložnice – a kuchyň. Vysoké stropy zdobily lišty s ornamenty a podlahy tvořilo tvrdé dřevo. Ačkoliv zařízení působilo udržovaně a čistě, Balenger znovu pocítil jakousi auru stáří všeho kolem.

„Zatímco jsme byli v nemocnici, otec nakoupil zásoby, takže máme plnou lednici i kredenc,“ řekla Amanda. „Dáš si něco k jídlu?“

Balenger klesl na koženou pohovku. Dřív než mohl odpovědět, přemohla ho vyčerpanost.

Když se probudil, venku už byla tma. Přes sebe měl přehozenou deku. Amanda mu pomohla do koupelny a zpátky na pohovku.

„Ohřeju trochu polévky,“ nabídla.

Potom mu vyměnila obvazy.

„Když jsi spal, zašla jsem ti koupit pyžamo.“ Pomohla mu obléci vršek a se znepokojením prohlížela jeho rány.

4

Ze spánku ho probudila noční můra, vzpomínky na střelbu a výkřiky. Vyděšenýma očima zahlédl Amandu, jak pospíchá z ložnice. „Jsem tady,“ uklidňovala ho. V bledém světle noční lampičky vypadala ještě víc jako Diana a Balenger znovu uvažoval, jakkoli se to zdálo neuvěřitelné, zda manželčin duch nesplynul s Amandiným. Držela ho za ruku, dokud jeho splašené srdce nezpomalilo divoký trysk. „Jsem tady,“ opakovala. Upadl znovu do neklidného spánku.

Výkřik z ložnice jej znovu probudil, takže si s trhnutím sedl. Stále sebou škubal, ale posbíral dost sil, aby vstal z pohovky a s námahou prošel dveřmi, za nimiž uviděl Amandu, která sebou mlátila pod přikrývkou a bojovala s děsivým snem. Hladil ji po vlasech a snažil se ji uklidnit svým hlasem, když ji ujišťoval, že se nemusí bát tmy a že jí nehrozí žádné nebezpečí ani násilí, ani se nemusí bát hotelu Paragon. Klang. Kdesi vzadu v jeho pronásledované paměti narazil uvolněný kovový plát na zeď opuštěné budovy, klang, žalostné rytmické vyzvánění umíráčku.

Usnuli vedle sebe ve vzájemném objetí. Další noc se opakovalo totéž. A další. Stále nechávali rozsvíceno. Dveře do ložnice zůstávaly otevřené. V uzavřených pokojích je zaléval pot. O dva týdny později se stali milenci.

5

Dařilo se mu absolvovat stále delší vycházky. Jednoho pošmourného prosincového odpoledne, když se vracel z procházky kolem zasněžených památníků na náměstí Grand Army Plaza, vystoupili z auta před domem dva muži odění do tmavých kabátů a se ztrhanými výrazy ve tvářích. V ledovém vzduchu se jejich dech měnil v páru.

„Frank Balenger?“ otázal se vyšší z nich.

„S kým mám tu čest?“

Vytáhli služební průkazy: MINISTERSTVO FINANCÍ SPOJENÝCH STÁTŮ.

„Tady to podepište.“ Když došli k bytu, zavalitější z agentů podal Balengerovi pero a listinu.

„Docela bych uvítal, kdybych si to mohl nejdřív přečíst.“

„Píše se tam, že se vzdáváte jakéhokoliv nároku na důkazy, které jste předal policii v Ashbury Parku.“

„Dvojitý orel,“ dodal ten vyšší.

Balenger pochopil. Začali se mu ještě víc protivit.

„Podle zákona o zlatých rezervách z roku devatenáct set třicet tři bylo používání zlatých mincí jako platidla prohlášeno za nelegální,“ pokračoval zavalitý. „Dovoluje občanům držet je jako součást sbírky. Nemůžete však vlastnit něco, co jste ukradl.“

„Já jsem nic neukradl.“ Balenger cítil, jak se mu do tváří hrne krev. „Původní majitel zemřel v roce 1939. Mince ležely uschované v hotelu Paragon. Po všechna ta léta tu minci nikdo nevlastnil, dokud jsem si ji já nestrčil do kapsy.“

„Jediná mince, která přečkala požár. Podíval jste se na ni pořádně?“

Balenger se musel hodně snažit, aby jeho hlas zněl klidně. „Měl jsem celkem dost jiných starostí – snažil jsem se zůstat naživu.“

„Je datována devatenáct set třicet tři. Dříve než se rozhodnutím vlády stalo užívání zlata jako měny nezákonným, mincovna vyrazila dvojité orly pro ten rok. Všechny mince musely být zničeny.“ Vyšší agent se odmlčel. „Ale některé byly ukradeny.“

„Včetně té, kterou jste si strčil do kapsy,“ přidal se druhý. „Což znamená, že se jedná o majetek vlády Spojených států. Jsou nesmírně vzácné – naposledy jsme jednu drželi v ruce, když se dražila v aukční síni Sotheby’s.“

„Za téměř osm milionů dolarů,“ dodal první agent.

Číslo zapůsobilo tak mocně, že se Balenger neodvážil promluvit.

„Vzhledem k legálním procesním záležitostem připadla část těchto peněz osobě, od níž jsme minci získali,“ pokračoval agent. „Jsme připraveni vám nabídnout podobný obchod. Nazýváme to odměna nálezci. Dost štědrá částka, aby se vám dostalo značné publicity a abychom přesvědčili ostatní sběratele vydat podobně nelegálně držené mince, aniž bychom jim kladli jakékoliv otázky.“

Balenger se pokusil o lhostejný tón. „O jaké odměně mluvíme?“

„Za předpokladu, že se prodá za stejnou částku jako ta předchozí? Pak si ponecháte dva miliony dolarů.“

Balenger zalapal po dechu.

6

Nádherná květnová sobota. Balenger a Amanda, zpocení po dlouhém kondičním běhu v Prospect Parku, odemkli vstupní dveře do domu a probrali poštu, kterou nechal listonoš nastrkanou v otvoru ve dveřích.

„Něco zajímavého?“ zeptala se Amanda, když stoupali po schodech.

„Další finanční poradci dychtiví mi vysvětlit, co mám dělat s penězi, které jsme získali za minci. Nové žádosti od charitativních spolků. Složenky.“

„Aspoň je teď můžeme zaplatit.“

„Zvláštní,“ pronesl Balenger.

„Copak se děje?“

„Podívej se na tohle.“

Před vchodem do bytu jí Balenger podal obálku. Její staroba a chatrnost vyvolaly na Amandině tváři zamračený výraz. Pozvedla ji k nosu. „Je cítit zatuchlinou.“

„Aby ne. Podívej se na známku.“

„Dva centy? To není možné.“

„Ještě se podívej na poštovní razítko.“

Bylo zašlé stářím, ale čitelné.

„Jednatřicátého prosince?“

„Čti dál.“

„Osmnáct set devadesát devět? Co to…“ Amanda zavrtěla hlavou. „To má být vtip?“

„Možná reklamní trik,“ napadlo Balengera.

Když vstoupili do bytu, Amanda roztrhla obálku a vytáhla z ní arch papíru. „Je na omak stejně chatrný jako obálka. A taky páchne zatuchlinou.“

Rukopis se vyznačoval výraznými silnými tahy. Stejně jako na poštovním razítku se i na barvě inkoustu podepsal zub času.

Pan Frank Balenger

Vážený pane, omlouvám se, že Vás obtěžuji. Poněvadž vím o Vašem hlubokém vztahu k historii, dovolil jsem si použít staré poštovní razítko, abych upoutal Vaši pozornost. Rád bych pozval Vás a slečnu Evertovou na setkání se mnou a skupinou hostů do Manhattanského historického klubu první sobotu v červnu ve 13 hodin (adresa viz níže). Po občerstvení následuje moje přednáška na téma „Zprávy pro budoucí generace, které otvíráme v přítomnosti, abychom porozuměli minulosti“. Samozřejmě mám na mysli fascinující lidské výtvory mezi budoucností a minulostí známé jako časové schránky.

S úctou

Adrian Murdock

„Časové schránky?“ Amanda vypadala zmateně. „Co to proboha je?“

„První sobotu v červnu?“ Balenger se natáhl do kuchyně a pohlédl na kalendář. „To je příští víkend. Manhattanský historický klub?“

„Ano, máš pravdu. Bude to reklamní trik.“ Amanda zkoumala papír. „Jasně že působí starodávně. To by taky měl, když pochází z historického klubu. Asi hledají nové členy. Ale kde vzali naše jména a adresu?“

„Loni na podzim, když se to všechno odehrávalo, se v novinách psalo, že bydlíš v Park Slope,“ připomněl Balenger.

„To si klub dal pěkně načas, než s námi navázal kontakt.“

Balenger se zamyslel. „Když se minulý měsíc dražila ta mince, dělala se tomu velká propagace. Novináři vyšťárali, co se stalo v hotelu Paragon. Zmínili se o mé vášni pro historii. Tenhle člověk si možná myslí, že mě přesvědčí, abych jeho klubu poskytl finanční dar.“

„Určitě. Stejně jako ti finanční poradci, celí žhaví, aby od tebe získali provizi,“ připomněla Amanda.

„Časové schránky,“ pronesl Balenger nostalgicky.

„Z tvého tónu mám pocit, jako by tě to opravdu lákalo.“

„Když jsem byl malý kluk…“ Odmlčel se, jak se ponořil do vzpomínek. „Můj otec učil dějepis na střední škole v Buffalu. V areálu školy se bourala jedna budova s učebnami, aby uvolnila prostor pro novou. Povídalo se něco o časové schránce – že prý ji jedna maturitní třída před mnoha lety uložila do základů, když se budova stavěla. Každý den, když dělníci, kteří prováděli demolici, odešli domů, chodíval jsem s partou kluků prohrabávat rumiště a hledali jsme ji. Samozřejmě jsme neměli ani tušení, jak by taková věc mohla vypadat. Trvalo mi to týden, ale nakonec jsem koutkem oka zahlédl ve výkopu v rohu budovy velký kamenný blok. Rýsovala se na něm pamětní deska s nápisem TŘÍDA ROKU 1942. AŤ SE NA NI NIKDY NEZAPOMENE. NA PRAHU NAŠÍ BUDOUCNOSTI. Během let pamětní desku překryla špína a zarostla křovím. Lidé zapomněli.“

Amanda mu pokynula, aby pokračoval.

„V kamenném bloku zela díra,“ vysvětloval Balenger. „Skrz ni jsem uvnitř uviděl kov. Když jsem doběhl domů a pověděl to tátovi, nejdřív se rozzlobil, že jsem si hrál v demoličním pásmu a mohlo se mi něco stát. Když se ale dozvěděl, co jsem našel, chtěl, abych ho tam zavedl. Další den ráno požádal stavební dělníky, aby kámen vykopali. Přesně si pamatuju, co tehdy řekl: Proboha vás prosím, hlavně nezničte, co je uvnitř. Dělníci hořeli stejným nadšením jako my. O události se dozvěděla spousta učitelů a žáků, kteří se taky přišli podívat. Jeden ze stavařů s pomocí páčidla nakonec vytáhl kovovou truhličku zhruba o velikosti tlustého telefonního seznamu. Díky nánosu rzi držela pevně uzavřená. Studenti naléhali, aby ji dělník rozlomil, ale můj otec rozhodl, že k této příležitosti uspořádáme slavnost a zorganizujeme dobročinnou sbírku. Lidé by si mohli kupovat lístky, aby viděli, jak se schránka otevírá. Vybrané peníze se použijí na nákup knih do školní knihovny. Skvělý nápad, souhlasili všichni. Ředitel tedy zavolal novináře, rozhlasové a televizní štáby, aby se o události dozvědělo co nejvíc lidí, a příští neděli odpoledne se mělo konat slavnostní otevření v aule školy. Přijela televize. Nejméně tisíc lidí zaplatilo po dolaru za lístek, aby se mohli slavnosti zúčastnit.“

„Co bylo uvnitř?“ chtěla vědět Amanda.

„To nikdy nikdo nezjistil.“

„Cože?“ vybuchla překvapením.

„Ředitel uzamkl schránku do trezoru ve své kanceláři. Tu noc před ceremoniálem někdo sejf vypáčil a krabici ukradl. Dokážeš si představit to zklamání všech přítomných. Stále mi vrtá hlavou, jaké svědectví chtěli studenti z roku 1942 příštím generacím zanechat.“

7

Budova se nacházela jeden domovní blok jižně od parku Gramercy na Východní devatenácté ulici, v chráněné městské památkové oblasti. Sobotní provoz nebyl nijak silný. Zatažená obloha nedovolila slunečním paprskům prohřát chladný vzduch, takže lehký svrchník se výborně hodil. Balenger s Amandou stáli venku před řadovým domem z cihel a pozorně si prohlíželi počasím poznamenanou bronzovou ceduli s číslicemi 1854. Na další plaketě umístěné nad vchodem stál nápis MANHATTANSKÝ HISTORICKÝ KLUB.

Vystoupili po schodech a vešli do potemnělého vestibulu, jenž působil dojmem, že se za půldruhého století vůbec nezměnil. Plakát na stojanu zachycoval šedovlasého muže elegantního vzezření se stejně prošedivělým knírkem a s vráskami kolem očí. Štíhlá postava v konzervativním obleku držela v rukou kovový válec.

MANHATTANSKÝ HISTORICKÝ KLUB VÍTÁ ADRIANA MURDOCKA, PROFESORA HISTORIE NA OGLETHORPOVĚ UNIVERZITĚ V ATLANTĚ.

„DOST SVĚTA A ČASU: PSYCHOLOGIE ČASOVÝCH SCHRÁNEK.“

2. ČERVNA, 13 HODIN

Balenger zaslechl za vestibulem hlasy.

Z místnosti napravo vešla do chodby rozložitá čtyřicátnice v prostých tmavých šatech. Když spatřila Balengera a Amandu, usmála se: „Těší mě, že jste přišli a poctili nás svou návštěvou.“

„Vaše pozvánka byla napsána tak chytře, že jsme nemohli odolat,“ odvětil Balenger.

Žena se zarděla. Sílící ruměnec ve tvářích nemohl zakrýt make-up, poněvadž jej nepoužívala. Tmavé vlasy měla sčesané dozadu a pevně stažené do uzlu. „Omlouvám se, byl to můj nápad. Na naše přednášky obvykle moc lidí nechodí. Napadlo mě, že když text trochu zdramatizujeme, nemůže to uškodit. Nevěřila bych, kolik dá výboru práce doručit pozvánky. Mimochodem, jmenuji se Karen Baileyová.“ Natáhla ruku.

„Frank Balenger.“

„Amanda Evertová.“

„Samozřejmě. Vy jste šťastní nálezci té vzácné mince. V novinovém článku o dražbě se zmínili o vaší zálibě v historii. Napadlo mě, že tato přednáška by se pro vás výborně hodila.“

„Nezabýváte se náhodou vyhledáváním sponzorů, že ne?“ zeptala se Amanda.

„No…“ Karen znovu upadla do rozpaků. „Finanční dar nás vždycky potěší, ale nemusíte se cítit zavázáni.“

Balenger přešel Amandin chápavý pohled bez povšimnutí. „Poslyšte, my rádi přispějeme,“ řekl.

„Pozvánka nabízela občerstvení. Co vám můžu přinést? Čaj? Kávu? Nealko?“

„Kafe,“ požádal ji Balenger.

„Pro mě taky,“ přidala se Amanda.

Následovali Karen chodbou vyzdobenou dohněda stínovanými fotografiemi Gramercy Parku doprovázenými štítky s informacemi, že záběry pocházejí z roku 1890. Vybledlé obrázky zachycovaly kočáry tažené koňmi, muže v oblecích s kravatami a vestami a klobouky na hlavách; ženy v šatech, které jim sahaly až po kotníky, a s botami na knoflíčky.

Zvuk Balengerových kroků tlumily staré koberce. Vzduchem se nesla zatuchlá vůně dávno minulých časů. Karen je zavedla do dlouhé místnosti se skládacími židlemi postavenými v řadách; její stěny rovněž zdobily nahnědlé fotografie.

Balenger pohlédl na obrazovku. Na řečnickém pultu stál přenosný počítač připojený k projektoru. Přenesl pozornost na půl tuctu lidí usrkávajících nápoje z polystyrénových kelímků a ukusujících ze sendvičů rozkrájených na čtvrtiny.

Karen jim pokynula. „Dovolte, abych vás představila profesoru Murdockovi.“

Vedla je k muži s šedivými vlasy a šedivým knírem, který držel v ruce sendvič a hovořil s dvojicí ve věku asi třicet let. Vypadal hubenější než na fotografii. Ačkoliv on sám měl na sobě oblek, muž a žena, s nimiž hovořil, byli oblečeni v džínsech stejně jako Balenger a Amanda.

„… termín se nepoužíval až do roku 1939. Předtím se jim říkalo krabice či trezory, nebo dokonce rakve. A pak samozřejmě existuje slavná…“ Muž se odmlčel a pokynul hlavou Balengerovi s Amandou.

„Pane profesore, ráda bych vám představila…“ Kareniny tváře znovu zabarvil ruměnec. Zjevně si nemohla vzpomenout na jejich jména.

„Frank Balenger.“

„Amanda Evertová.“

Podali si ruce.

„Právě jsem podával výklad o Kryptě civilizace,“ vysvětlil profesor.

„Jak prosím?“ Balenger si nebyl jistý, zda správně rozuměl.

„Tak se jmenuje pravděpodobně neslavnější časová schránka. Samozřejmě že nejsem nezaujatý, poněvadž se nachází na Oglethorpově univerzitě, kde učím.“

„Říkal jste Krypta civilizace?“ ujišťoval se Balenger.

„Zajímavé jméno, nemyslíte? Právě kvůli Kryptě sídlí Mezinárodní společnost pro časové schránky na naší škole.“

„Ona existuje nějaká Společnost pro časové schránky?“ užasla Amanda.

Do místnosti přicházeli další lidé.

„Omluvte mne prosím,“ požádal profesor. „Musím si zkontrolovat, zda mám všechno připraveno na prezentaci.“

Když poodešel k řečnickému pultu, Karen Baileyová jim přinesla kávu. „Smetana a sladidlo jsou na stole. Ochutnejte sendvič, poslužte si prosím.“ Přešla do čela místnosti a zatáhla závěsy.

Balenger zkoumal obložené chleby. Měly odkrojené kůrky. Jeden si vzal a ukousl si z něj. „Normálně nemám tuňákovou pomazánku rád, ale tahle mi docela chutná.“

„To je hlávkový salát,“ poučila ho Amanda.

„Hlávkový salát?“

„Je křupavý. Majonéza chutná jako domácí. Chleba je ještě teplý.“ Amanda si ukousla další sousto.

Balenger také. „Doufám, že bude mluvit o Kryptě civilizace.“

8

Profesor stál v šeru u řečnického pultu a stiskl klávesu na svém laptopu. Na obrazovce se objevila dlouhá lesklá kovová roura, která Balengerovi připomínala torpédo. Vedle ní stála skupina vážných mužů v bílých pláštích.

„Ačkoliv se praxe ukládání památek pro budoucnost běžně odkazuje do dávnověku, toto je první předmět, který může být nazýván časová kapsle,“ popisoval profesor Murdock. „Byla vyrobena pro Světovou výstavu v New Yorku v roce devatenáct set třicet devět. Financovala ji firma Westinghouse proslulá vysokou kvalitou svých výrobků. Poněvadž časová kapsle se neměla otevřít po dobu pěti tisíc let, logicky se usuzovalo, že právě produkt společnosti Westinghouse vyhoví nárokům na trvanlivost. Proč pět tisíc let? Protože se odhadovalo, že evidovaná historie lidstva, o níž máme záznamy, je stará pět tisíc let. Světová výstava se tudíž nacházela na půli cesty mezi minulostí a budoucností. Konstruktéři kapsle prohlašovali: Chceme věřit, že lidé vyřeší problémy světa, že se lidská rasa dostane za hranice svých možností, že se před námi otevírá skvělá, velkolepá budoucnost. Hrůzy druhé světové války jim pochopitelně brzy ukázaly, jak hluboce se mýlili.“

Profesor se dotkl klávesnice a obraz na monitoru vystřídal jiný. Ukazoval futuristicky vyhlížející budovu, pravděpodobně součást Světové výstavy roku 1939. Transparent v pozadí hlásal SVĚT ZÍTŘKA. Lidé stáli ve frontě, aby se dostali dovnitř. Balengera překvapilo, že návštěvu výstavy vnímali lidé jako svátek – většina mužů na sobě měla saka, kravaty a cylindry.

„Kapsle byla vyrobena z mimořádně tvrdé slitiny mědi odolné vůči vlhkosti,“ pokračoval profesor ve výkladu. „Poté, co byla naplněna, byla v den podzimní rovnodennosti za téměř posvátné atmosféry korunované duněním čínských gongů spuštěna do šachty opatřené poklopem, skrz který vyčníval periskop umožňující návštěvníkům vidět časovou kapsli pohřbenou patnáct metrů pod jejich nohama. Když světová výstava skončila, jáma byla zasypána a zapečetěna a nakonec překryta označeným betonovým kvádrem. Ať časová kapsle odpočívá v klidu, pronesl předseda společnosti Westinghouse. Poněvadž počet kapsli, které se ztratily, převyšuje množství těch, které byly nalezeny, firma Westinghouse vydala publikaci nazvanou Kniha záznamů o časových kapslích. Tisíce kopií byly vytištěny neblednoucím inkoustem na papíru neobsahujícím kyselinu a rozšířeny do celého světa, dokonce i do Tibetu. Kromě jiných informací obsahovala kniha zeměpisné souřadnice o poloze kapsle – moudré opatření, protože betonová značka ve Flushing Meadows, kde se výstava konala, se během let zmenšila.“

Následoval další výjev, ukazující seskupení různých předmětů.

„A co kapsle obsahovala?“ položil profesor Murdock řečnickou otázku. „Jaké cennosti považovali konstruktéři za tak významné, aby generaci za pět tisíc let co nejlépe přiblížily rok devatenáct set třicet devět? Budík. Otvírač konzerv. Plnicí pero. Pilníček na nehty. Zubní kartáček. Hrníček s Mickey Mousem.“

Někdo v obecenstvu se zasmál.

„Nacházela se tam i řada dalších věcí, ale tyto příklady ukazují, jak obtížně se rozhoduje, co je důležité pro jakoukoliv společnost. Budou existovat otvírače na konzervy v budoucnosti? Budíky a pilníčky na nehty? Možná právě ty věci, které považujeme za nejvíce samozřejmé, se budou zdát příštímu světu nejvíce nepochopitelné a nesrozumitelné. Abych připomněl název románu, který byl do kapsle uložen, všechny kultury nakonec zanikají, jsou odváty větrem.1 Aktéry Světové výstavy roku devatenáct set třicet devět naplňovalo hrdostí, že mohou říct budoucnosti, jak vypadal svět v onom historickém okamžiku. Ale v důkladnosti a svědomitosti, s níž byla kapsle připravována, lze vycítit i zoufalství – jako by se autoři nápadu báli, že budou zapomenuti.“

Nový obrázek zachycoval něco, co vypadalo jako rozplácnutý hrad.

„Toto je kampus Oglethorpovy univerzity v Atlantě, kde učím,“ informoval profesor Murdock. „Tady se v roce devatenáct set třicet šest zrodila myšlenka časové kapsle firmy Westinghouse. Tehdejší rektor Oglethorpovy univerzity Thornwell Jacobs nechal vypustit krytý plavecký bazén a naplnil jej tisíci exponáty včetně celých encyklopedií uložených na mikrofilmech společně s předměty každodenní potřeby, jako byly například klozetová štětka, rtěnka, nástroj na odstraňování jader z grapefruitů, plácačka na mouchy a láhev piva Budweiser. Projekt byl tak ambiciózní, že ho Jacobs dokončil až v roce devatenáct set čtyřicet, rok po Světové výstavě. V důsledku toho společnost Westinghouse shrábla zásluhy za vytvoření první časové kapsle, i když si nápad jen vypůjčila. Jacobs použil pohřební metaforu a nazval svůj projekt Krypta civilizace.“

Balenger za sebou uslyšel hluk. Otočil se a v příšeří spatřil muže a ženu, kteří odcházeli ze sálu. U dveří něco šeptali Karen Baileyové. Muž si ukazoval na hodinky a Karen chápavě pokývala hlavou.

Záblesk nového obrázku přitáhl Balengerovu pozornost zpět k projektoru. Uviděl záběr nacistických vojáků pochodujících na přehlídce. Z obrazu se vyvinula série, která ukazovala sutiny rozbombardovaných domů, tanky označené hákovými kříži, hromady těl v koncentračních táborech a hřibovitý oblak jaderné bomby.

„Je možné, že se Jacobsova myšlenka Krypty civilizace zrodila, když v něm zničující následky hospodářské krize vyvolaly skepsi ohledně budoucnosti lidstva. Možná si nedal za cíl vychloubat se před budoucími generacemi, jako tomu bylo v případě kapsle společnosti Westinghouse, ale spíš chtěl uchovat něco, o čem se s obavami domníval, že by mohlo být ztraceno. Do roku devatenáct set čtyřicet, kdy byla Krypta zapečetěna, pesimismus samozřejmě vzrůstal s tím, jak německá armáda brala útokem Evropu. Do dokumentu, který Jacobs uložil do Krypty, napsal: Svět pohřbívá naši civilizaci navěky – tady v této hrobce vám ji necháváme.“

Balenger za sebou uslyšel další pohyb. Když se znovu otočil, všiml si druhého páru, který odcházel zešeřelou místností. Zamračil se.

„Krypta přežila, ale většina časových pouzder to štěstí neměla,“ pokračoval profesor Murdock. „Jejich kontejnery nejsou vodovzdorné, jindy se mohou v jejich obsahu vyskytnout organické látky způsobující hnilobu. Navíc nehody způsobené lidským faktorem hatí i ty nejlepší úmysly. Jedno ambiciózní město v Kalifornii uložilo celkem sedmnáct časových kapslí a všechny se ztratily. Na jedné střední škole ve Virginii šest studentů závěrečného ročníku pomáhalo připravit časovou schránku, kterou zakopali někde v areálu školy. To se stalo v roce devatenáct set šedesát pět. Škola se nyní bourala a těch šest bývalých studentů utrpělo naprostý výpadek paměti, pokud jde o obsah kapsle a místo, kde ji zakopali. Jako by se ta událost v jejich životě nikdy nestala. Dnes se nejrůznější spolky a sdružení angažují v tom, co lze přirovnat k počítačové hře typu scavenger – hledání ukrytých předmětů.“

Další dva lidé opouštěli místnost a Balenger znervózněl. Co se to děje? říkal si v duchu.

„Z tisíců časových schránek, které se ztratily,“ pokračoval profesor Murdock, „se jich pět považuje za nejžádanější. První je Kapsle Dvousetleté kolony.“

Profesor jako by ztišil hlas a Balenger se předklonil, aby lépe slyšel.

„Na Den nezávislosti v roce devatenáct set sedmdesát šest…“

Zdálo se, že stíny houstnou.

„… převezla karavana vozidel známá jako Dvousetletá kolona schránku obsahující dvaadvacet milionů podpisů do Valley Forge v Pensylvánii, kde měl prezident Gerald Ford vystoupit na výroční slavnosti připomínající vítězství ve válce za nezávislost Spojených států.“

Profesorův hlas umdléval. „Ještě před začátkem slavnosti však někdo schránku z nestřežené dodávky ukradl.“

Balengerovi ztěžkla víčka.

„Druhá nejžádanější časová schránka se nachází v Massachusettském technologickém institutu. V roce devatenáct set třicet devět zatavili inženýři z MIT různé předměty do ocelového kontejneru a uložili jej pod obrovský cyklotron, který právě stavěli. Cyklotron byl…“

9

Klang.

Balenger se pohyboval na hranici vědomí. Neodbytné pronikavé vyzvánění jako by přicházelo z prasklého zvonu.

Klang.

Splývalo s mučivým bušením v jeho hlavě.

Klang.

Podařilo se mu otevřít oči, ale obklopovala ho tma. V chladném vzduchu se třásl zimou. Slyšel, jak se lámou vlny. Vítr přinášel pach spáleného dřeva a popela.

Najednou se rozzářilo světlo. Se zamručením zvedl ruku, aby si zaclonil oči. Předloktí ho bolelo.

„Hele, kámo, tady se nemáš co povalovat,“ promluvil drsný hlas. „Vstáváme.“

Balenger se zmohl jen na zachrčení.

„Tak slyšel jsi? Jdeme.“

„Kde…“ Balengerovi se zdálo, že má rozedrané hrdlo. Stěží ze sebe vydal slovo.

„Nebudu to opakovat. Hoď sebou!“

„Kde to jsem?“ Balenger mžoural do prudkého světla. Najednou si uvědomil, že leží na písku.

„Proboha, to ses tak zřídil, že ani nevíš, kde sakra jseš?“ rozčiloval se druhý hrubý hlas. „Ashbury Park, člověče. To samé místo, kde jsi omdlel.“

Klang.

Balenger se s námahou pokusil vstát. Ostrý paprsek baterky ozařoval rozházené trosky budovy. Pach spáleného dřeva zesílil. „Ashbury Park?“

Klang.

Balengerovo vědomí se dostatečně pročistilo, aby rozeznal zvuk svých nočních můr: klepání kovového plátu o boční zeď opuštěné budovy. Zmocnil se ho ledový záchvěv strachu.

Klang.

„Město pracuje na obnově oblasti. Lidi jako ty tady nejsou vítaný.“

„Ne,“ řekl Balenger. „Je to…“ Šílený strachy ukázal směrem k chaotické hromadě suti. „Neříkejte mi, že to je…“

Klang.

„Hotel Paragon,“ vysvětloval hlas. „Nebo spíš to, co z něj zbylo. Když se staly všechny ty vraždy, zabíjení a hotel vyhořel, řekli jsme Dost! Chceme sem na pláž zase vrátit život. Tak se zdejchni, než tě šoupnem do lapáku!“

Balenger se roztřásl rozrušením. Hotel Paragon? říkal si zděšeně. Jak jsem se sem dostal?

„Počkej chvíli, Eddie, ten chlapík mi připadá povědomý. Poslyšte, nejste vy…“

„Balenger,“ dopověděl druhý muž. „Frank Balenger. Jasně, je to on. Bože můj, člověče, co tady zase děláte? Tipoval bych, že tohle místo bude poslední, které byste chtěl znova vidět.“

„Amanda,“ zašeptal Balenger.

„Skoro vás neslyším.“

„Amanda,“ zachraptěl Balenger.

„Kdo je Amanda? Někdo je tu s vámi?“

„Počkej, Eddie, já myslím… Amanda… Loni na podzim, když hotel shořel. Jak se jmenovala příjmením? Evertová. Amanda Evertová. Tu myslíte, Franku? Tu ženu, kterou jste zachránil?“

Klang.

„Amando!“ vykřikl Balenger. „Kde jsi?“ Jeho hlasivky hrozily prasknutím. Klopýtal přes spálené sutiny a přehraboval je.

„Franku, mluvte s námi. Kristepane, co tady děláte?“

10

„Manhattanský historický klub?“ zamračil se Jeff Cochran, mohutný rusovlasý a pihovatý muž, velitel policejního okrsku v Ashbury Parku. Před dvěma lety, než dal Balenger na oddělení výpověď a vydal se pátrat po své pohřešované manželce, právě pro Cochrana pracoval. „Časové schránky?“

„To je poslední, co si pamatuju.“ Balenger si protřel zátylek v marné snaze zmírnit bolest hlavy. „Poslyš, Jeffe, musíte pokračovat v prohledávání oblasti okolo pláže. Amanda je možná ještě…“

„Prohledávají to už podruhé. Slibuju, že udělám, co budu moct. A do toho historického klubu jsi šel kdy?“

„Je dnes sobota?“ Světlo z lampy pod stropem nepříjemně bodalo do očí.

„Už ne, minula půlnoc.“

„V sobotu bylo…“ Balenger se usilovně snažil soustředit, aby si vybavil správné datum. Levé předloktí nepřestávalo bolet. „Druhého června?“

„Ano, správně. Člověče, ať ti dali cokoliv, rozhodně ti to popletlo paměť. Možná nějakou drogu, která způsobuje krátkodobý výpadek paměti.“

„V kávě a sendvičích.“ Balenger zavrtěl hlavou, čímž bolest zesílila. „Ale všichni ostatní taky pili a jedli… Ta žena… Jak se sakra jmenovala? Tak kruci… Karen! Jo, tak se představila. Karen Baileyová. Přinesla nám kávu. Tehdy se to stalo.“

„Říkal jsi, že zatáhla závěsy a zhasla světla.“

„Ano.“ Balenger pocítil nevolnost v žaludku. „Aby profesor… Murdock. Tak se jmenoval… Zatemnila, aby profesor Murdock mohl zahájit přednášku a promítat obrázky. Po chvíli začali lidé odcházet. Zdálo se mi, že tma v místnosti houstne.“

„Proč si pořád třeš levé předloktí?“ zeptal se Cochran.

„Bolí mě.“ Balenger si svlékl sportovní plášť a vyhrnul si rukáv. Předloktí měl uprostřed oteklé a zarudlé a kůži něčím propíchnutou.

„Vypadá to, jako by ti někdo dal injekci,“ konstatoval Cochran. „Přidali sedativa, aby tě udrželi v utlumení, když tě převáželi sem na pláž.“

Balenger si třesoucí se rukou sáhl do kapsy. „Mám u sebe peněženku. Hodinky mi nevzali. To nebylo přepadení.“

„Co tvůj mobil?“

„Nebral jsem si ho s sebou, nepřipadá mi nutné ho nosit. Amanda je asi jediná, s kým přes něj mluvím. A protože šla se mnou, zdálo se mi zbytečné si ho brát.“

Cochran postrčil služební telefon přes psací stůl. „Má mobil ona?“

Balenger vyťukal číslo a zpocenou dlaní přitiskl sluchátko k uchu.

Odpověděl mu elektronický hlas. „Volané číslo se nehlásí.“

Hlas musel být dost silný, aby ho slyšel i Cochran. „Zkus domů,“ poradil policejní šéf. „Možná na tebe čeká a strachuje se, kde jsi.“

„To ale nedává smysl, aby do nás někdo napumpoval drogy, mě odvezli do Ashbury Parku a Amandu do našeho bytu.“

„Prozatím nic z toho nedává smysl. Zkus zavolat domů,“ naléhal Cochran.

Balenger vyťukal příslušné číslo. Ruku měl teď tak zpocenou, že mu v ní sluchátko klouzalo.

„Ahoj,“ ozval se Amandin hlas.

Díkybohu, pomyslel si Balenger. Radost ho rázem přešla, když si uvědomil, co slyší.

„Po zaznění tónu zanechejte prosím vzkaz.“ Amandina uvítací nahrávka skončila.

Balenger se přinutil promluvit. „Nevím, co se stalo,“ povídal do telefonu, znepokojený svým roztřeseným hlasem. „Jestli uslyšíš tenhle vzkaz, zavolej na policejní oddělení v Ashbury Parku.“ Nadiktoval do telefonu číslo. „Žádej velitele okrsku Cochrana.“

„V tom případě,“ Cochran naznačil posunkem Balengerovi, aby mu přisunul telefon, „si ověříme, co dokáže zjistit policie na Manhattanu.“

11

Když Cochran odbočoval na Východní devatenáctou ulici, hučelo Balengerovi v hlavě. Světlo nedělního rána, nezamořené výfukovými plyny pracovních dnů, bylo tak pronikavé, že z něj Balengera rozbolely oči, unavené z nevyspání. Hodiny na displeji ukazovaly 8.11.

„Další blok,“ navigoval Cochrana. „Tamhle. Ten dům v prostřední řadě.“ Balenger uviděl před domem postávat vysokého třicátníka hispánského původu s kravatou a ve sportovním kabátě. Vedle něj stála neuvěřitelně vyzáblá žena ve značkovém kalhotovém kostýmu s platinovými vlasy. Kvůli nadměrnému množství rtěnky a očním linkám se nedal odhadnout její věk.

Cochranovi se podařilo zaparkovat na konci bloku. Balenger se spěšně vydal k řadovému domu.

„Velitel Cochran?“ zeptal se Hispánec.

„To jsem já,“ odpověděl Cochran, chvátaje za Balengerem.

„Detektiv Ortega.“ Muži si potřásli rukama. „Toto je Joan Dandridgeová.“

„Frank Balenger. Ta cedule tu včera nebyla.“ Se zlou předtuchou ukázal Balenger na konec schodiště, kde visela na dveřích cedulka se slovy NA PRODEJ. Na štítku stálo KNICKERBOCKER REALTY a telefonní číslo.

„To je moje firma,“ řekla Joan. Odhodila na chodník nedopalek cigarety a přišlápla ho.

Balenger zíral na prázdné místo nade dveřmi. „Tam nahoře visela bronzová plaketa.“

„Co?“ Hlas jí zdrsněl.

„Nad dveřmi. S nápisem MANHATTANSKÝ HISTORICKÝ KLUB.“

Joan vystoupila po schodech nahoru, vytáhla z kabelky brýle a prohlížela si cihly nad vchodem. „Kruci, vidím díry po úchytech té desky. Sliboval, že dům nepoškodí.“

„Kdo?“ podivil se Cochran.

„Majitel koupil tohle místo ze spekulativních důvodů a chce za něj příliš moc,“ stěžovala si obchodnice s nemovitostmi. „Pořád mu říkám, že ceny už nahoru nestupají a že to s tou částkou přehnal. Takže když mi jeden člověk zavolal a chtěl si pronajmout dům na jeden den, doporučila jsem majiteli, aby to přijal. Vyjednala jsem velmi dobrou částku.“

„Pronajmout?“ Balengerovi se zatočila hlava. Amanda, pomyslel si; zoufale se chtěl dostat dovnitř.

„Ano, jako místo pro uspořádání slavnosti. Ten muž říkal, že tady v mládí bydlel, dokud jeho rodiče dům v roce 1980 neprodali. Náhodou jel kolem, všiml si, že se dům prodává, a rozhodl se uspořádat pro svého otce narozeninovou oslavu jako překvapení, protože ten nikdy nepřestal litovat, že to místo prodal. Dělala jsem si z něj legraci – To je škoda, pronajímat si ho jen na jeden den. Přesvědčte tatínka, ať dům koupí zpátky. Smál se a řekl mi Za čtyři miliony ta trocha nostalgie nestojí.“

Balenger se spěšně zeptal: „Jak vypadal?“

„Nikdy jsem se s ním nesetkala.“

„Vy jste ho nikdy…?“

„Veškerá jednání proběhla po telefonu. Smlouva odešla elektronickou poštou. Šek banka neodmítla. Dostala jsem záruční vklad a honorář. O nic jiného jsem se nezajímala. Zjistila jsem, kdo tu nemovitost vlastnil v osmdesátých letech. Victor Evans. Člověk, který podepsal smlouvu o pronájmu, se jmenuje Philip Evans. Stejné příjmení. Z mého pohledu mi připadalo všechno legitimní.“ Vytáhla z kabelky klíč a znovu se zachmuřeně podívala na díry nad vchodem. „Tohle je historická čtvrť. Záruční vklad možná nebude na opravu stačit.“

Odemkla dveře.

„Počkejte tady,“ řekl Ortega.

„Ale já potřebuju zjistit, jestli zničili ještě něco jiného.“

„Až se ujistíme, že uvnitř nikdo není.“

Ortega, Balenger a Cochran vešli dovnitř. Vestibul zel prázdnotou.

„Tady byl stojan,“ informoval je Balenger. „A na něm plakát s profesorovou fotografií.“

Pokračovali dál chodbou. Všechny staré snímky Gramercy Parku zmizely.

Balenger ukázal doprava. „Tady se konala přednáška.“

Vstoupili do podlouhlé místnosti. Skládací židle byly pryč. Stejně tak fotografie, závěsy, řečnický pult, promítací plátno a stoly na kávu, čaj a sendviče.

Ortega opatrně otevřel dveře na konci a nahlédl do místnosti. „Čisto.“

Balenger se zaposlouchal do ticha domu. „Amando!“ zavolal.

Ozvěna utichla. Nikdo neodpověděl.

Masíroval si předloktí a vrátil se do chodby. Nakouknul nad schodiště. Tmavý koberec se ztrácel mezi stíny.

„Amando!“

Znovu žádná odpověď.

Když běžel Balenger nahoru, schody pod ním vrzaly.

„Jdu s tebou,“ řekl Cochran.

„Půjdu napřed,“ přidal se k nim Ortega.

„Vím, co mám dělat,“ odpověděl Balenger. „Býval jsem policista.“

„A máte zbraň?“

„Ne.“

„Veliteli Cochrane?“

„Jsem mimo svou jurisdikci. Nevzal jsem si zbraň.“

„Takže já jdu první,“ zopakoval Ortega. Nahoře zkontroloval tmavý pokoj a pokračoval dál chodbou.

Balenger vešel do pokoje. V koberci zůstaly vytlačeny stopy po posteli, toaletním stolku a židli, které tam kdysi stály. Na tyči v otevřené skříni viselo několik ramínek.

V druhém pokoji byly dvě prázdné krabice na balení.

V dalším patře našli znovu jen ramínka a pruh balicí fólie s bublinkami.

Ortega otevřel poslední dveře. „Podkroví.“

Na vteřinu všichni ztuhli. Pak sebrali odvahu a vyrazili nahoru po úzkém schodišti, které vrzalo ještě hlučněji než hlavní. Balengera, který následoval Ortegu, dráždil prach v nose. Za sebou slyšel Cochrana.

Přes špinavé okno se slunce snažilo proniknout svými paprsky dovnitř. Skosený strop byl tak nízký, že se Balenger musel sehnout. Prohlížel si hrbolatou borovicovou podlahu a rohož na cvičení, na jednom konci roztrženou.

„Kdysi dávno to tady asi sloužilo jako ubikace pro služebnictvo.“

„Něco jako jeskyně,“ podotkl Ortega. „Děti by se tady rozhodně vydováděly.“

„Co je to tam v rohu?“ ukázal Cochran rukou.

„Vypadá to jako dva obaly na cédéčka,“ mínil Balenger.

Ortega si navlékl latexové rukavice, které vytáhl z kapsy obleku, sehnul se do kouta a pouzdra zvedl. „Žádná cédéčka. Videohry. O té první jsem nikdy neslyšel, ale ta druhá se jmenuje Grand Theft Auto. Moje děti ji hrají. Už jsem jim řekl, ať s tím přestanou – děti policajta hrajou hru, kde se kradou auta a mlátí prostitutky –, ale je mi jasné, že když je nevidím, stejně u ní sedí.“ Ortega otevřel pouzdra. „Nedivím se, že je tady nechali. Disky jsou pryč.“

Bolest v Balengerově ruce neustávala. Krátký rozhovor mu nepomohl zmírnit napětí. „Ještě jsme neskončili s prohledáváním.“

„Já vím,“ přitakal Ortega. „Ještě nás čeká sklep.“

12

Když sestupoval po schodech, cítil Balenger takovou křeč v hrudníku, že skoro nemohl dýchat. Obklopovala jej tma. Sklep tvořil jeden dlouhý prostor, chabě osvětlený, se stěnami ze starých cihel a s trubkami ovinutými pavučinami. Betonovou podlahu místy rozrývaly praskliny. Kotel pokrývala vrstva opadané omítky a pod ohřívačem vody ležela vrstva rzi.

„Čtyři miliony dolarů za tohle?“ zamručel Cochran. „Majitele by měli postavit před soud.“

Ani tento pokus o společenskou konverzaci Balengera neuklidnil. Ať prohledával sklep sebedůkladněji, po Amandě nenašel ani stopu.

„Kdy jste se naposledy díval doma?“ zajímal se Ortega.

„Šéf mě napřed zavezl právě tam. Vzal jsem si fotku.“ Balenger ji vytáhl z kapsy saka. Našel ji v krabici od bot, kterou Amanda uchovávala na polici v prádelníku. Na fotografii si hrála s irským setrem na dvoře u svých rodičů v Connecticutu.

Ortega si ji pozorně prohlížel. „Jak je vysoká?“

„Sto šedesát pět. Padesát pět kilo.“ Balengerovi se stáhlo hrdlo. Když ji zachraňoval z hotelu Paragon, byla kost a kůže. Stálo ho hodně úsilí přinutit ji jíst tolik, aby získala zpět zdravou váhu.

„Barva očí? Z té fotky se nedá moc poznat.“

„Modrá. Světle. Taková skoro průsvitná.“

„Vlasy. Řekl byste slámově žluté?“

Balengera přemohly emoce. Přikývl. Toužebně zíral na radostný úsměv na obrázku. Vlasy po ramena. Hezká brada a pěkně tvarované lícní kosti. Pronásledovala ho mučivá vzpomínka na podobný rozhovor s detektivem, když zmizela jeho žena.

„Musím vám něco říct,“ začal Balenger.

„Ale?“

„Tohle se mi už jednou stalo.“

„Nerozumím vám.“

„Moje žena taky zmizela.“

Slabé světlo ve sklepení nedokázalo zakrýt Ortegovo překvapení.

„Vypadala jako Amanda.“ Zatuchlost pronikla Balengerovi přes kůži, až se zatřásl. „Velitel Cochran vás přece informoval o událostech v hotelu Paragon, když vám telefonoval, ne?“

Ortega zasmušile přikývl.

„Našel jsem svou ženu v tom hotelu. Mrtvou.“ Při té vzpomínce Balengerovi strnuly ruce i nohy. Rychlý dech mu pomohl se trochu uvolnit. „Amandu jsem tam našel taky.“

Ortegův upřený pohled se prohloubil.

„Fyzická podoba není náhodná,“ pokračoval Balenger, neschopný kontrolovat tempo svých slov. „Víme, kdo unesl moji ženu. Ten samý muž, který před rokem unesl Amandu. Zaměřil se na mladé blondýny s modrýma očima a podobnými rysy. Kdybych nevěděl, co vím, řekl bych, že to udělal on. Ale viděl jsem Amandu, jak ho umlátila deskou k smrti. Když se zlomila, použila ji jako kůl a vrazila ji tomu bastardovi do srdce. Pořád mě pronásledují zlé sny, v nichž ho vidím. Tohle ale udělat nemohl.“ Balenger se obrátil ke Cochranovi, zoufalý, očekávající od něj ujištění.

„Správně. Nic jiného z něj nezbylo – jen to něco v nočních můrách,“ potvrdil Cochran. „Viděl jsem mrtvolu na pláži. Viděl jsem ji v márnici. Viděl jsem ji při pitvě. A později jsem mluvil se svědky, kteří ji viděli při kremaci.“

Balengerův ztrápený hlas se odrazil od stropu. „Tak který jiný zkurvysyn by chtěl zopakovat stejný zločin podruhé?“

DRUHÁ ÚROVEŇ:

„VÍTEJTE VE SCAVENGERU“

1

„Ještě před začátkem slavnosti však někdo schránku z nestřežené dodávky ukradl,“ monotónně hučel hlas.

Amanda měla pocit, jako by ze dna hlubokého bazénu stoupala směrem k hladině.

„Druhá nejžádanější časová schránka se nachází v Massachusettském technologickém institutu.“

Amanda se vznášela na povrch.

„V roce devatenáct set třicet devět zatavili inženýři z MIT různé předměty do ocelového kontejneru a uložili jej pod obrovský cyklotron, který právě stavěli. Cyklotron byl nakonec deaktivován, ale časová kapsle zůstala v zapomenutí více než padesát let.“

Oči se jí otevřely.

„Mohla zrovna tak zůstat zapomenuta navěky. Kdyby bylo došlo k výbuchu budovy, nikdo neví…“

Amanda zjistila, že leží na posteli.

„… jak by se měla kapsle uložená pod osmnáctitunovým krunýřem dostat ven.“

Celá se třásla a zvedal se jí žaludek. Hlava jí třeštila. Její rytmus se však neshodoval s prudkými, zběsilými údery srdce.

„Třetí je kapsle M*A*S*H.“

Amanda se prudce vztyčila. Kde je Frank? napadlo ji. S dušeným sténáním prohledávala místnost. Trámový strop, kamenný krb, dřevem obložené stěny, prkenná podlaha. Oknem pronikalo sluneční světlo a bodalo ji do očí. V dálce uviděla rozeklané hory pokryté sněhem. Přepadl ji strach, že blázní.

„V roce devatenáct set osmdesát tři účinkující z oblíbeného televizního seriálu M*A*S*H uložili kostýmy, rekvizity a další věci spojené s natáčením do schránky a zakopali ji na parcele patřící filmové společnosti Twentieth Century Fox.“

Hlas patřil muži a vycházel odevšad kolem.

„Studio se však během uplynulých let natolik změnilo, že nikdo nedokáže určit, kde se místo s kapslí nachází. Zřejmě leží pod hotelem postaveným na pozemku, který kdysi studiu patřil.“

Amanda se svezla z postele. Uvědomila si, že hlas vychází z amplionů ukrytých ve stropě a ve zdech.

„Čtvrtou schránkou je Základní kámen George Washingtona. Na slavnosti Svobodných zednářů v roce sedmnáct set devadesát tři George Washington dohlížel na uložení časové schránky do základního kamene původní budovy Kapitolu.“

Amanda se podívala na své oblečení. Měla na sobě stejné džínsy, bílou blůzku a šedý kabátek, o kterých si pamatovala, že si je oblékala. Jak se s námahou snažila uspořádat zmatek v hlavě, uvědomila si, že musela být v bezvědomí dost dlouho. Její močový měchýř se však bolestivě neozýval kvůli potřebě vyprázdnění, z čehož usoudila, že narkotikum, které dostala, jí jako droga pro přechodnou ztrátu paměti umožňovalo plnit rozkazy. Někdo ji musel odnést na toaletu, sundat jí kalhoty a přimět se vymočit.

„Kapitol se od té doby tak rozrostl, že první základní kámen a jeho neznámý obsah nebyl nikdy objeven.“

Paže a nohy se jí třásly. V žaludku jako by jí leželo závaží. Cítila se stejně zmožená jako před rokem, když se probrala z bezvědomí a zjistila, že se ocitla v hotelu Paragon. Znovu, pomyslela si. Panebože, opakuje se to znovu.

„Pátá je schránka Gramofonové společnosti. V roce 1907 uložila Gramofonová společnost v Middlesexu v Anglii audiodisky v časové kapsli do základního kamene své nové továrny.“

Hlas se vyznačoval zvučností. Navzdory své malátnosti odhadovala, že slyší pokračování přednášky profesora Murdocka z Manhattanského historického klubu. Ale hlas profesorovi nepatřil.

„Tyto nahrávky obsahovaly hudbu od několika tehdy slavných operních zpěváků. Kapsle byla nalezena při demolici o šedesát let později. Nežli si mohli posluchači nahrávky poslechnout, byly ukradeny a nenahraditelné hlasy nikdy nebyly vráceny.“

Amanda s námahou ovládala dech. Franku? pomyslela si. Kde jsi? Vydala se ke dveřím, ale jen zanaříkala, když se hlas znovu vrátil k předchozímu oddílu přednášky.

„Z těch tisíců časových schránek, které se ztratily…“

Amanda málem vykřikla.

„… se jich pět považuje za nejžádanější.“

Se sevřeným hrudníkem si uvědomila, že hlas byl zaznamenán na nekonečné smyčce. Když byla v bezvědomí, musel mluvit pořád dokola. To vysvětlovalo, proč se jí slova zdála povědomá, i když si nepamatovala, že by je kdy předtím slyšela.

„První je Kapsle Dvousetleté kolony.“

Jsem v pekle, pomyslela si Amanda. Rozběhla se ke dveřím a chňapla po klice, obávajíc se, že s ní nepohne.

„Na Den nezávislosti v roce devatenáct set sedmdesát šest…“

Když stlačila kliku dolů, povolila. S bušícím srdcem sebou u dveří škubla.

„… převezla karavana vozidel známá jako Dvousetletá kolona schránku obsahující dvaadvacet milionů podpisů do Valley Forge v Pensylvánii…“

Když dveře otevřela, uviděla chodbu obloženou dřevem. Pohlédla nalevo a napravo a spatřila dveře a obrazy kovbojů.

„… kde měl prezident Gerald Ford vystoupit na výroční slavnosti připomínající vítězství ve válce za nezávislost Spojených států.“

Pomalu se protáhla ven a zavřela dveře. Jediný zvuk vydávala pokračující tlumená nahrávka. Středem chodby se táhl dlouhý koberec. Napravo chodba končila. Potichu se plížila doleva. Za dveřmi, které míjela, slyšela sotva patrný hlas.

„Ještě před začátkem slavnosti však někdo schránku z nestřežené dodávky ukradl.“

2

Došla ke schodišti. Čerstvá vůně dřeva a fermeže napovídala, že dům je nový. Dole se nacházel velký otevřený prostor, který vedl ke dveřím s okny po obou stranách.

Rozběhla se ke dveřím a vzala za kliku.

Zasáhl ji elektrický proud a odmrštil ji dozadu. Před očima se jí zatmělo. Dál už věděla jen to, že tvrdě dopadla na zem a udeřila se do hlavy. Projela jí ostrá bolest. Zasténala a pokusila se zaostřit zrak.

„Ježíši,“ řekl někdo.

Otočila se po hlase a uviděla muže pádícího dolů po schodech. Asi pětadvacátník. Krátké, tmavé vlasy. Vychrtlý, ostré rysy. Strniště vousů.

Zvedla ruce v sebeobraně, ale pak si uvědomila, že na ni neútočí.

„Jste zraněná?“ pomáhal jí na nohy.

„Bolí to.“ Zavrávorala jako omráčená, vděčná za to, že není sama.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„Nemám ponětí.“ Amanda hleděla na ruku, která ji brněla. „Ale nedoporučuju dotýkat se té kliky.“

„Ten hlas v mém pokoji… Poslední věc, kterou si pamatuju…“ Mužovy utrápené oči zkoumaly prostor okolo nich. Usilovně se snažil zkoncentrovat. „Byl jsem v baru v St. Louis.“

„Já jsem se zúčastnila přednášky na Manhattanu,“ odvětila bezradně Amanda. „O časových schránkách.“

„Časové schránky? Jako nahrávka v mém pokoji. Co se to sakra děje?“

„Mám strach si to představit.“

„Musí existovat cesta ven.“

Napravo se rýsoval klenutý průchod. Když jím prošli, ocitli se u dlouhého jídelního stolu s židlemi okolo, všechno ve venkovském stylu. I tato okna nabízela výhled na hory. Za dalším obloukem uviděla Amanda starobylá kamna na dřevo, ledničku, další okna a dveře.

Její společník chvátal k petlici.

„Nedotýkejte se toho,“ radila mu Amanda. „Musíme předpokládat, že do všech dveří vede elektrický proud.“

„Tak rozbijeme okno.“

U vchodu do jídelny se objevil stín. Amanda se překvapeně otočila.

3

Z klenutého vchodu na ně hleděla žena. Na sobě měla volné béžové kalhoty a světle zelenou blůzu. Jejímu oblečení dominovaly drahé doplňky – náhrdelník, náramek, hodinky a několik prstenů. Vypadala na třicet, vzrůstem převyšovala Amandu a její štíhlá postava napovídala, že si velmi pečlivě hlídá linii. Kaštanově hnědé vlasy měla shrnuté za ušima. Celkově by se dala označit jako pohledná, nikoliv krásná, a v jejím výrazu se zračila tvrdost.

„Co je tohle za místo?“

„To nevíme,“ odvětila Amanda rezignovaně.

„Jak jsem se sem dostala? Řekněte mi, kdo jste.“

„Ray Morgan.“

„Amanda Evertová.“

„Kdo nás nadopoval drogami? Byla jsem na večírku. Zábavní show na lodi v Newport Beach. Najednou jsem se ocitla v té posteli tam nahoře.“ Žena zavrtěla hlavou. „Slyšela jsem tu nahrávku. Časové schránky? To ne… Kdo by tohle sakra dělal?“

„Já odsud mizím dřív, než to zjistím,“ odpověděl Ray. Popadl židli a udeřil jí do okna.

Amanda bleskově zvedla ruce, aby si chránila obličej před kusy rozbitého skla, ale nezaslechla nic jiného než praskání dřeva. Dvakrát. Třikrát. Silněji. Ray supěl námahou. Když bušení ustalo, Amanda ruce svěsila a uviděla ulomenou nohu od židle, ale okno neporušené.

„Sklo je vyztužené,“ prohlížel je Ray. „Skoro jako krycí sklo v kokpitu.“

„Krycí sklo v kokpitu?“ přirovnání zapůsobilo podivně.

„Působil jsem jako pilot námořního letectva v Iráku.“

V jeho tónu zazněla snaha zaimponovat, avšak zmínka o Iráku v ní vyvolala jen další vlnu strachu. O Franka. Připomnělo jí to utrpení, které tam zakusil. Frank. Nepochybovala, že ho taky omámili. V opačném případě, pokud by zůstal při vědomí, nedovolil by, aby se jí cokoliv přihodilo. Kde je?

„Neřekla jste nám, jak se jmenujete,“ obrátil se Ray k ženě.

„Bethany Laneová.“ Se zamračeným výrazem pohlédla na svůj náramek a hodinky. „Ať už tady jde o cokoliv, nejedná se o loupežné přepadení.“

„To mě moc neuklidňuje,“ ušklíbla se Amanda.

Za ženou se ve vchodu objevily další dvě postavy.

Ray zvedl ulomenou nohu židle a držel ji jako zbraň.

„Jen klid,“ promluvil muž. Zvedl ruce, aby ukázal, že v nich nic nemá. „Slyšel jsem, co jste si povídali. Nevím o tom nic víc než vy.“

Vedle něj stála žena. „A máme zrovna takový strach.“

Muž byl černé pleti, něco přes dvacet, husté černé vlasy a štíhlá postava. Žena stejného věku prozrazovala anglosaský původ, měla krátké hnědé vlasy a rovněž štíhlou postavu. Oba byli oblečeni do kalhot barvy khaki se spoustou kapes po stranách. Tábornické oblečení.

„Derrick Montgomery,“ představil se muž.

„Viv Montgomeryová,“ dodala žena. Na ruce měla snubní prstýnek. „Poslední věc, kterou si pamatuju, je, že jsme pili u stanu čaj a chystali se jít spát.“

„V Oregonu,“ upřesnil Derrick. „Ale tady nejsme v Oregonu. Vypadá to jako Colorado nebo Wyoming.“

„Ustupte dozadu.“ Ray popadl další židli a prohnal se kolem nich do vstupní haly, kde jí švihl do okna nalevo od dveří. Několikrát úder zopakoval. Nárazy sklo rozechvěly, ale jinak žádný efekt nepřinesly.

„Kurva!“ ulevil si Ray.

Derrick se napřáhl k závoře.

„Ne,“ zarazila jej Amanda. „Je pod proudem.“

Derrick ucukl zpátky.

„Najděte rozvodnou skříň,“ navrhla Bethany. „Zastavte přívod elektřiny.“

„To není špatný nápad.“ Ray prošel přes jídelnu do kuchyně.

„Neměli bychom se rozdělovat,“ radila Amanda.

Pospíchali za Rayem, který stál v kuchyni s pohledem upřeným na rukojeť padacích dveří.

„Možná je v tom taky proud,“ uvažoval.

„Mám nápad.“ Amanda si vytrhla pramínek vlasů, navlhčila jej slinami a opatrně ho přiblížila k držadlu. Když se dotkl kovu, ucítila brnění a ucukla rukou zpátky. „Ano, je tam elektřina.“

„Zkuste kliku na skříňce pod dřezem,“ navrhla Viv Amandě.

Amanda nechápala, k čemu se hodí skříňka, ale poslechla. „Žádný proud necítím.“

Viv otevřela skříňku a zašmátrala pod dřezem. Odsunula stranou štětku s dlouhou násadou, láhev mycího prostředku a krabici s houbičkami na mytí nádobí. „Jo!“ Narovnala se, v ruce dlouhé žluté rukavice, jaké se používají při mytí nádobí.

Gumové rukavice, uvědomila si Amanda.

Viv si je navlékla a zamířila přímo ke kuchyňským dveřím. Na chvíli zaváhala, pak se dotkla držadla gumovou rukavicí. Nic se nestalo. „Jsme z toho venku.“ Když ale zatáhla za rukojeť, ani se nehnula.

„Žádná klíčová dírka,“ všimla si Bethany. „Musí to mít elektrický zámek.“

„Což nás vrací zpátky k padacím dveřím a k pokusu najít rozvodnou skříň,“ dodal Ray.

Viv s rukou chráněnou rukavicí nadzvedla padací dveře. Hleděli do tmy pod nimi.

„Nevidím nikde vypínač.“ Amanda se obrátila směrem k pracovní desce vedle dřezu a přiblížila pramen vlasů k držadlům zásuvek. Když necítila žádné brnění, trhnutím je otevřela.

Jedna z nich obsahovala kladivo, šroubovák, různé montážní klíče, hasák a baterku.

Derrick namířil světlo otevřeným poklopem dolů. Objevil krátký dřevěný žebřík a špinavou podlahu. „Na sklep to není dost hluboké.“

„Když se tam chcete pohybovat, musíte lézt po čtyřech,“ dodala Bethany. „Hlásí se někdo dobrovolně?“

Nikdo neodpověděl.

„Hergot, já do toho jdu.“ Ray se sehnul. „Udělám cokoliv, abych se odtud dostal. Dejte mi tu baterku.“

„Počkat,“ řekla Amanda.

„Co se děje?“

Amanda si prohlížela žebřík. „Posviťte tamhle.“

Světlo odhalilo elektrický drát omotaný kolem příček žebříku.

„Změna plánu,“ hlásila Viv. „Zpátky ke dveřím. Když se budu chránit rukavicemi, můžu použít kladivo a šroubovák na odstranění pantů.“

„Skvělé.“

To slovo však nevyslovil nikdo z nich.

„Kdo…,“ podíval se vzhůru Derrick.

Hlas ze stropu pokračoval: „Skutečně, udělali jste na mě dojem.“

4

Amandě poskočilo srdce.

„Ježíšikriste,“ ozval se Ray.

Všichni ucukli k jedné straně kuchyně a zadívali se nahoru.

„Nečekal jsem, že svůj talent na řešení problémů předvedete tak rychle.“ Hlas patřil muži. Byl hluboký, nosový, jako ten z hlášení v televizi. Amanda ho poznala podle nahrávky, která ji probudila.

„Reproduktor ukrytý ve stropě,“ konstatovala Bethany.

„Ale jak věděl, co…“ Ray zkoumal kouty v kuchyni nahoře. Jeho oči se zúžily. „Kamery. Malé, ale když víte, na co se dívat…“

Amanda se soustředila a uviděla v každém rohu u stropu úzké štěrbiny. Prošla obloukovým průchodem do jídelny a zamračeně se zadívala nahoru. „Tady taky kamery.“ Začal se jí zvedat žaludek. „Dům je jimi zamořený.“

„Vítejte ve Scavengeru,“ oznámil hlas.

„Scavenger?“ podivil se Derrick. „Co to má znamenat?“

„Jděte prosím do jídelny a udělejte si pohodlí. Všechno vám vysvětlím.“

„K čertu s tím.“ Viv popadla kladivo a šroubovák ze zásuvky. Stále v rukavicích nasadila šroubovák pod závěs kuchyňských dveří a udeřila do něj kladivem. Pant se s kovovým zvukem uvolnil.

„Jděte prosím do jídelny,“ opakoval hlas.

Viv uvolnila druhý pant a chystala se na třetí.

„To není moc chytré. Máte jen čtyřicet hodin,“ pokračoval hlas. „Neplýtvejte časem, Vivian.“

„Jsem Viv. Vivian mi nikdo neříká! Nesnáším to!“

„Ustupte od těch dveří.“

Amanda pocítila chlad. „Myslím, že bychom měli raději udělat, co chce.“

„Poslechněte ji, Vivian,“ radil hlas.

„Přestaňte mi říkat Vivian!“

„Nechejte ty dveře,“ navrhovala Amanda. „Mám špatné tušení.“

„Když odseknete ten třetí pant a pokusíte se strčit do dveří…,“ mluvil hlas.

„Jo? Tak co? Když do nich strčím, tak co se stane?“ naléhala Viv.

„Dům vyletí do povětří.“

„Nevěřím vám.“

Hlas neodpovídal.

„Nevěřím vám!“ křičela Viv.

Ticho se prohlubovalo.

„Tak jo, co kdybychom šli do jídelny?“ navrhl Ray.

Viv stále hleděla ke stropu.

Derrick prošel kolem ní a vzal ji lehce za rameno. Její pohled jen o malinko změkl. „Nic nám to neudělá, když ho necháme, aby nám řekl, co má tohle všechno znamenat,“ řekl. „Když usoudíme, že nemáme jinou možnost, vždycky můžeme do těch dveří strčit později.“

Hlas prolomil své mlčení. „Ach, já vám ručím za to, že máte jinou možnost.“

5

Ostražitě vstoupili do jídelny a posadili se ke stolu, nervózně pokukujíce jeden po druhém, a potom pohlédli na strop.

Ray vytáhl z kapsy benzinový zapalovač a začal si s ním pohrávat. Otevíral a zase zaklapoval chromovanou příklopku. „Nemáte někdo cigaretu?“

Amanda zavrtěla hlavou, stejně jako ostatní.

„Dělal jsem si zbytečné naděje.“

„Povím vám něco o Raymondu Morganovi,“ ozval se hlas.

Ray přestal cvakat zapalovačem.

„Někdejší poručík, pilot námořní pěchoty Spojených států. Raymond je hrdina.“

„To teda nejsem,“ odmítl Ray.

„Média se jeho příběhu široce věnovala,“ pokračoval hlas. „Během výzvědného letu zasáhla jeho stroj ručně odpalovaná raketa. Havaroval v horském terénu zamořeném iráckými povstalci.“

Při zmínce o Iráku si Amanda znovu vzpomněla na Franka. Kde je? Co se mu stalo? Modlila se, aby nebyl mrtvý.

„K havárii došlo za soumraku. V houstnoucím šeru se Raymond snášel na padáku k zemi. Snížená viditelnost zabránila povstalcům v přesnějším zamíření střely, ale na druhé straně sestřelený pilot neviděl, kam padá. Raymond přistál na kamenitém svahu. Několikrát se překulil, utrpěl pohmožděniny na celém těle a vymkl si levý kotník. Bez ohledu na bolest se celou noc vlekl z dosahu vzbouřenců. Těsně před úsvitem vyhledal mělkou úžlabinu a zakryl se plochými kameny. Zůstal pod nimi celý den, spalován nemilosrdným slunečním žárem. Podle zvuků odhadl, že se k němu rebelové přiblížili na patnáct metrů. Dokud ho hledali, Raymond se neodvážil aktivovat naváděcí zařízení, které by přivolalo záchranné helikoptéry. Jeho signál by naopak přivedl zachránce do palby vzbouřenců. Tak začala nekonečná a smrtelně nebezpečná hra na schovávanou. Raymond se každou noc belhal od jednoho horského hřebenu k druhému a přes den se jako předtím pohřbíval pod kameny. Nouzovou dávku potravin si rozdělil tak, aby mu vydržela co nejdéle, a potom jedl brouky a housenky. Když mu došla voda v polní láhvi, pil z páchnoucích kaluží. Dostal horečku, ale nevzdával se. Díky odhodlání a sebeovládání, soběstačnosti a vynalézavosti vydržel deset dlouhých dnů, až nakonec pronásledovatele setřásl. Jak později potvrdily americké zpravodajské zdroje, povstalci dospěli k závěru, že sestřelený pilot zahynul, protože nikdo by nedokázal tak dlouho přežít. Teprve když se dostal na území, kde mohly záchranné vrtulníky bez rizika zasáhnout, aktivoval naváděcí zařízení. Ztratil patnáct kilogramů na váze a dostal Stříbrnou hvězdu. To se stalo před třemi lety. Dnes Raymond pracuje jako pilot pro regionální leteckou společnost v Missouri.“

Ray hleděl na zapalovač a zaklapl ho. „Nejsem žádný hrdina,“ pronesl hořce. „Moji kamarádi byli sestřeleni a zemřeli. To byli hrdinové.“

6

„Bethany Laneová,“ řekl hlas.

Bethany se zavrtěla.

„I váš příběh byl široce publikován. Bethany prodává luxusní plachetnice. Její podnik sídlí v Newport Beach, kde někteří z jejích zákazníků patří mezi její přátele. Před rokem obdržela pozvání, aby doprovázela skupinu plavící se na Bali. Bývalý manžel ji nabádal, aby si užila dlouho odkládanou dovolenou. Čtvrtý den plavby se jachta za bouře potopila. Ztroskotání přežila pouze Bethany a dvanáctiletá dívenka. Díky nafukovacím vestám se obě dokázaly přidržovat gumového člunu tak dlouho, až se moře uklidnilo a mohly do něj vyšplhat. Pod vestami měly na sobě oblečení do chladného počasí. Záchranný člun byl kromě kompasu vybaven nouzovými zásobami potravin a pitné vody. Bethany vylovila z moře několik prken a dalších trosek a vyrobila z nich primitivní přístřešek, který je chránil před sluncem. Netušila, kde se nalézají, věděla však, že otevřené moře leží na západě, takže zamíří-li na východ, dříve či později připlují k pobřeží Spojených států nebo Mexika. Problém spočíval v tom, jak se k pevné zemi dostat. Vyrobila tedy z nepromokavé bundy plachtu, použila prkno z vylovených trosek jako veslo, a když nevanul příznivý vítr, pádlovala. Povězte svým společníkům, jak jste rozdělila zásoby potravin, Bethany.“

Oslovená v rozpacích zrudla.

„Nebuďte zbytečně skromná,“ nabádal ji hlas. „Teď nastala ta nejvhodnější chvíle, abyste se vzájemně poznali. Řekněte jim o těch dávkách.“

„No, já jsem…“

„No tak,“ naléhal hlas, „povídejte.“

„Nikdy jsem nebyla žádný velký jedlík.“

„To jste hodně podcenila situaci, Bethany. Jste anorektička.“

„Jděte k čertu!“

„Žádná tajemství,“ zdůraznil hlas.

„No dobře!“ zařvala. „Jsem anorektička. A co má být? Jako dítě jsem byla tlustá. Spolužáci se mi posmívali a matka mě neustále plísnila, že moc jím. Z jídla se mi dělá špatně, jenom se na ně podívám. V tom podělaném gumovém člunu jsem si řekla, že stejně jíst nepotřebuju. Rozdělila jsem zásoby na denní dávky a většinu jsem dala té malé holce. Musela se mi hodně točit hlava z hladu, než jsem se přiměla něco sníst.“

„A teď jim povězte o vodě.“

Bethany si hleděla na ruce.

„Skromnost stranou.“

Bethany mlčela.

„Tak dobře,“ řekl hlas, „ujmu se oslavného proslovu sám. Tenčící se zásoby pitné vody představovaly mnohem závažnější problém než nedostatek potravin. Bez jídla přežije člověk tři týdny, bez vody tři dny. Bethany a dívku obklopoval oceán, ovšem obsah soli ve vodě by je nakonec zabil. Jedinou naději vkládaly do deště, ale na obloze se neukázal jediný mráček a slunce nelítostně pálilo. Bethany vyfoukla záchrannou vestu a držela ji nad sebou jako slunečník, zatímco dívka ležela pod neumělým přístřeškem. Nakonec Bethany ztratila sílu veslovat a člun se pohyboval pouze účinkem větru, který se opíral do zcela nedostatečné plachty. Moře je unášelo dva týdny, než je spatřila posádka lodi plující do Los Angeles. Ale jak je možné, že jste vydržely tak dlouho, Bethany? Jak jste vyřešila problém pitné vody?“

„Když toho tolik víte, proč jim to neřeknete sám?“

„Určitě by to raději slyšeli od vás.“

Bethany se rozhlédla po skupince a promluvila tak vyčerpaně, jako by se znovu ocitla na moři v gumovém člunu. „Složila jsem bundu té dívky a udělala z ní měkké vědro, do kterého jsem nalila mořskou vodu, přes vršek jsem položila její záchrannou vestu a přidržovala jsem okraje. Bože, jak mě bolely ruce! Po celodenní námaze jsem se bála, že neudržím okraje bundy a vesty těsně u sebe.“

„Proč byla těsnost tak důležitá?“

„Nechci o tom mluvit.“

„Protože se vám pořád zdají zlé sny, Bethany? Mluvení přece pomáhá. Považujte tento rozhovor za součást terapie.“

„Kdo sakra jste?“

„Člověk, v jehož moci je vysvobodit vás z této budovy. Proč byla těsnost tak důležitá?“

Bethany něco zamumlala.

„Mluvte tak, aby vás ostatní slyšeli, Bethany. Copak nevidíte, jak je vaše vyprávění zajímá?“

„Vypařování.“

„Ano.“

Bethany hlasitě vydechla. „Slunce zahřívalo vědro z bundy a z mořské vody stoupala pára. Ta se pak srážela na spodní straně záchranné vesty. Čekala jsem. Dlouho, strašně dlouho. Potom jsem vestu zvedla. Na spodní straně se obvykle zachytilo tak deset kapek. Musela jsem s ní pohybovat velmi opatrně, jinak by kapky stekly. Vtip spočívá v tom, že pára z mořské vody neobsahuje sůl. Holčička a já jsme ty kapky střídavě olizovaly. Dodnes pořád cítím na jazyku hrubou strukturu pogumovaného plátna a jeho hořkou chuť.“

„Kdo vás naučil takto získávat pitnou vodu?“

„Nikdo.“

„Přišla jste na to sama?“

Bethany neodpověděla.

„A vydržela jste to den za dnem skoro dva týdny,“ dodal hlas obdivně.

7

„Derrick a Vivian Montgomeryovi. Promiňte, chtěl jsem říct Viv. Ani oni si nemohou stěžovat na nedostatek pozornosti médií. Skutečnost, že jsou rasově smíšený pár, dodala jejich příběhu novou dimenzi.“

Výraz Derrickova obličeje ztvrdl. Měl co dělat, aby ovládl hněv.

„Patří k nejlepším horolezcům na světě. Seznámili se před třemi lety na expedici v Himálaji. Udivuje mě, že museli jít tak daleko, aby se potkali, protože oba vyrůstali ve státě Washington a od dětství šplhali po stejných horách. Slavní horolezci dokážou vydělat slušné peníze – reklamou na vybavení, výukou v lezeckých školách a organizováním výprav pro bohatou klientelu. Derrick a Viv si již dříve získali jméno a loňská nehoda jim zajistila světovou proslulost, což bezpochyby ovlivnilo výši jejich příjmů.“

„Co kdybyste šel k čertu?“ vybuchl Derrick.

„Příklad nezávislosti, tak typický pro tuto skupinu. Výborně. Zklamal byste mě, kdybyste se nerozčílil. A abych odpověděl na vaši otázku, k čertu jít nemohu, protože už jsem v pekle.“

Jídelna ztichla.

„Derrick a Viv byli vybráni jako vůdci výpravy na vrchol Mount Everestu,“ pokračoval hlas. „Společnost, která výpravu organizovala, stanovila poplatek šedesát tisíc dolarů pro každého, kdo se chtěl připojit. Ochotu zaplatit projevilo osm dobrodruhů. Při této konkrétní expedici se jim ta investice tedy opravdu vyplatila. Trvá skoro dva týdny, než se člověk vyšplhá do základního tábora. Následný postup od jednoho výškového tábora k druhému je bolestně pomalý. Nadmořská výška, silný vítr, mráz. Everest je téměř devět tisíc metrů vysoký. Než výprava dosáhla hranice sedmi a půl kilometru, zůstali z původních dobrodruhů pouze dva. Ostatní přemohlo vyčerpání a nepřízeň počasí a donutilo je k návratu do základního tábora. Derrick a Viv pochopitelně zůstali se dvěma zbylými lezci. V sedmi tisících osmi stech metrech je zastihla bouře a po ní zasypala oba amatéry lavina. Derrickovi a Viv se podařilo je vyprostit, ale oba lezci utrpěli zranění natolik vážná, že se nemohli pohybovat vlastními silami. Jejich vysílačky zůstaly v lavině. Neměli žádnou možnost přivolat pomoc. Zranění potřebovali lékařské ošetření. Během dvanáctihodinového úsilí Derrick a Viv spouštěli své svěřence zavěšené na lanech, sešplhávali k nim, přetahovali je přes ledová pole a znovu je spouštěli. V jedné chvíli v sobě Derrick na pokraji vyčerpání dokázal najít tolik síly, že přenesl jednoho ze zraněných na úžasnou vzdálenost šesti metrů, které mu musely připadat jako kilometry. Když dosáhli stanu v táboře, který předtím opustili, Derrick zůstal se zraněnými, zatímco Viv sestoupila pro pomoc. Udeřila další bouře, ale Viv se podařilo přivést záchranáře ke stanu, kde zatím Derrick dělal vše, co bylo v jeho silách, aby udržel zraněné při životě. Byl to úžasný výkon, a přesto se zdá, že Derrickovi a Vivian není příjemné, když tyto události popisuji.“

Viv se zakabonila do kamery a zkřivila rty odporem, když uslyšela jméno, které nesnášela.

„Ani oni, ani Bethany, ani Ray nejsou hrdí na to, co dokázali. Není zvláštní, že to, co ostatním připadá jako pozoruhodné jednání, považují samotní aktéři za samozřejmé? V té době si nepřipadali jako hrdinové. Prostě se zoufale snažili zůstat naživu. Strach je hrozný pocit. Nikdo na něj nevzpomíná rád.“

8

„Amanda Evertová.“

Amandě se celou dobu zrychloval tep. Pokaždé, když nezaznělo její jméno, pocítila úlevu, ale její hrůza zesílila, když hlas ukončil jeden příběh a odmlčel se před začátkem jiného.

„Ne,“ vydechla.

„Ale váš příběh je jediný, který jsem ještě nevyprávěl.“

„Prosím, nemluvte o tom.“

„Jak jinak mohu sdělit, co mám na srdci?“

„Nemluvte o hotelu Paragon.“

Hlas se však nedal umlčet. „Amanda pracovala v knihkupectví na Manhattanu. Jednou se zdržela dlouho přes zavírací hodinu a vystoupila z metra v Brooklynu až po desáté večer.“

„Ne.“ Amanda si přitiskla dlaně k uším, ale přesto hlas neustále slyšela.

„Amandin únosce se skrýval v temné uličce. Vrhl se na ni a omámil ji kusem látky napuštěné chloroformem. Probrala se na posteli v hotelu Paragon.“

Vzpomínka na prožitou hrůzu vehnala Amandě do očí slzy, které se jí koulely po tvářích.

„Jedna z nejvýznamnějších budov v Ashbury Parku byla postavena v roce devatenáct set jedna. V hotelu však došlo k řadě zmizení a v jedenasedmdesátém roce byl uzavřen. Násilník držel Amandu v zajetí pět měsíců až do chvíle, kdy do budovy pronikla skupina městských průzkumníků, aby si prohlédla historicky zajímavé vnitřní prostory. Brzy však zjistili, že některé domy bývají opuštěné záměrně. Hněv Amandina únosce přežila jen hrstka.“

Když hlas mluvil o Franku Balengerovi, jejím zachránci, a o utrpení, které v Paragonu prožil, pocítila Amanda v ústech slanou chuť slzí.

Franku, pomyslela si, kde jsi?

Zahořela hněvem.

„Balengerovo hrdinství bylo úžasné,“ rozplýval se hlas. „Lze si jen těžko představit, jak člověk dokáže vynaložit tolik úsilí a námahy a překonat tolik překážek – a přežít. A nejenom přežít, ale i zachránit Amandu a jednoho společníka. Chápete, co chci říct? Odhodlání a sebeovládání, soběstačnost a vynalézavost, tyto ctnosti máte společné. Právě kvůli nim jsem vás všechny na toto místo přivedl.“

„Franku,“ zašeptala Amanda. Oči zarudlé pláčem ji pálily. „Franku,“ řekla hlasitěji. Vstala tak prudce, až shodila židli, a se zaťatými pěstmi vykřikla ke stropu: „Co jsi mu udělal, ty bastarde? Frank byl hrdina! Já jsem neudělala nic, jenom se nechala zachránit!“

„Skromnost je vlastnost, která se často přeceňuje. Oné noci jste udělala mnohem víc, než jste ochotna si přiznat.“

„Zatraceně, kde je Frank? Proč není tady?“

„Chtěla byste si to s ním vyměnit?“ zajímal se hlas. „Chtěla byste, aby byl tady místo vás?“

„Zachránil mi život! S hrdostí převezmu jeho roli! Ale hrdina je on! Napadá mě jediný důvod, proč zde není! Zabil jsi ho, ty hajzle!“

Odpověděl jí pouze sípavý dech.

„Přiznej se!“ vykřikla Amanda.

„Tento rozhovor do čtyřicetihodinového limitu nezahrnuji. Ale váš čas se brzy začne odpočítávat. Doporučuji vám, abyste se ovládala, jinak skupině moc nepomůžete.“

Ray cvakl zapalovačem. „Čtyřicet hodin? O těch mluvil už dříve.“

„Teď všichni sáhněte pod stůl.“

„Proč?“ dožadovala se vysvětlení Bethany. Marně.

Vyměnili si ustarané pohledy a pomalu uposlechli.

Amanda jako poslední. Přemohly ji emoce. Nahmatala jakýsi předmět a vytáhla jej.

„Sluchátka?“ nechápala Viv.

Všechny moderně vyhlížející komunikační soupravy se shodovaly – úzký prohnutý kovový proužek s malými sluchátky na obou koncích. Z levé větve vyčnívala tenká tyčinka.

„Mikrofon,“ vysvětlil hlas. „Až vyjdete z domu, musím s vámi zůstat ve spojení.“

„Pustíte nás ven?“ zaradovala se Viv.

Hlas otázku ignoroval. „Soupravy jsou vybaveny silnými bateriemi, které vydrží požadovaných čtyřicet hodin.“

„Čtyřicet hodin? Proč pořád mluvíte o…“

„Pod stolem se skrývá ještě něco jiného.“

Derrick klesl na kolena a nahlédl pod desku. Ozvalo se kovové zaskřípání a za okamžik ukázal skupině malý předmět.

Amanda se domnívala, že se jedná o mobilní telefon. Ve stavu psychického vyčerpání si neuvědomila, že svou myšlenku vyslovila nahlas, dokud se na ni Derrick nepodíval.

„Ne.“ Zamračil se. „Je to GPS navigace. Používáme je při horolezeckých expedicích.“

„A při plavbě na moři,“ dodala Bethany.

„A při létání,“ doplnil Ray. „Ale jednotky GPS v letadlech jsou mnohem složitější.“

„Mají je i některá nová auta,“ řekla Viv. „K čemu je ale potřebujeme my?“

„Pro každého z vás jsem připravil jeden přístroj,“ informoval je hlas.

Amanda se dívala, jak ostatní sahají pod stůl. Nejistě je napodobila. Předmět, který její prsty uvolnily, měl stříbřitě šedou barvu. Byl vybaven obrazovkou podobně jako mobilní telefon, ale sada tlačítek chyběla a místo ní vyčnívalo na obou stranách jen několik knoflíků. Na vrcholu přístroje si všimla obrázku globu a výrazu ETREX. Že by označení konkrétního modelu? uvažovala. Ve spodní části přečetla další slovo, které podle jejího názoru označovalo výrobce: GARMIN.

Viv si všimla jejího zmatku. „Vy jste ještě nikdy satelitní navigaci nepoužívala, že?“

„Ne.“

„Přístroj obsahuje zabudovanou mapu, výškoměr a kompas. Když ho zapnete, zorientuje se podle satelitních signálů. Potom zadáte zeměpisné souřadnice, abyste zjistila směr nebo našla nějaké místo. Hej!“ vykřikla Viv ke stropu. „Co s tím máme dělat?“

Hlas otázku ignoroval. „Vraťte se do svých pokojů. Ve skříních najdete oděvy na převlečení. Za deset minut se vraťte k předním dveřím.“

„A co potom?“

„Začne běžet čtyřicetihodinový limit.“

9

„Víc jsem zatím nezjistil,“ prohlásil detektiv Ortega.

Utrápený Balenger seděl ztuhle za stolem v kanceláři oddělení pohřešovaných osob manhattanského policejního velitelství. Chodbou se rozléhala ozvěna drnčení telefonů a lidských hlasů.

„Nejprve jsem zavolal na Oglethorpovu univerzitu do Atlanty,“ pokračoval Ortega. „O žádném profesorovi Adrianu Murdockovi v životě neslyšeli. Ani na katedře historie, ani na žádné jiné. Popsal jsem jim muže, o kterém jste mluvil: hubený, šedé vlasy, prošedivělý knír, což odpovídá spoustě profesorů. Univerzita souhlasila, že nám zašle e-mailem fotografie všech zaměstnanců, abyste se na ně mohl podívat.“

„Žádného z nich nepoznám,“ zapochyboval Balenger.

„Víte, jak to chodí – vyptáváte se, získáváte informace, i když pro nic jiného, než abyste vyloučil nějakou možnost. Spojil jsem se s příslušným odborem radnice. Do roku devatenáct set osmdesát tři patřil dům skutečně jistému Victoru Evansovi. Kontaktoval jsem telefonní společnost a získal jsem čísla všech lidí stejného jména v oblasti New Yorku. Jeden z nich byl skutečně tehdejším majitelem domu, ale žádného Philipa Evanse nezná a syna nikdy neměl.“

Balenger smutně hleděl na kelímek s vlažnou kávou, který držel v ruce.

Ortega nahlédl do zápisníku. „Včera odpoledne jsme s partnerem vyslýchali obyvatele bloku na Devatenácté ulici. Podle nich přijel v sobotu ráno ke vchodu náklaďák a dělníci z něj vyložili stoly a židle. Pozdě odpoledne se auto vrátilo a nábytek zase odvezlo.“

„Právě tehdy nás s Amandou vynesli z budovy,“ poznamenal Balenger.

„Pravděpodobně. Jestli vám podali drogu způsobující krátkodobý výpadek paměti, ani vás nemuseli vynášet, byli jste částečně při vědomí a schopni chůze. Náklaďák zakryl výhled z protější strany ulice a vynášené stoly a židle odlákaly pozornost náhodných diváků. Vypadalo to, jako by vám a vaší přítelkyni někdo pomáhal do auta.“

„Spíš do dodávky. Do uzavřeného vozidla bez oken.“ Balengera zamrazilo. „Do akce byla zapojená spousta lidí. Například žena, která se představila jako Karen Baileyová.“

Ortega přečetl ze zápisníku popis: „Přes čtyřicet. Statná. Nenalíčená. Hnědé vlasy stažené do uzlu. Prosté tmavomodré šaty.“

Balenger přikývl. „Plus lidé, kteří navštívili přednášku.“

„Uvedl jste, že někteří během prezentace odešli.“

„Ano.“ Balenger soustředěně vzpomínal. „Spousta lidí,“ zdůraznil, „příliš mnoho, než aby dokázali zachovat tajemství. Obecenstvo možná netušilo, co se ve skutečnosti děje. Třeba jim někdo zaplatil, aby se zdrželi jen po omezenou dobu. A pak stěhováci. Stačilo jim říct, že nějaký muž a žena onemocněli a ostatní jim pomohli do dodávky. Je docela dobře možné, že o tom, co se doopravdy děje, věděli pouze profesor a Karen Baileyová.“

„Stěhováci.“ Ortega ukázal na seznam, který ležel na psacím stole. „Obvoláváme s partnerem všechny firmy ve městě, které pronajímají stoly a židle pro různé události. Společnost, která je dodala na tu adresu, nakonec najdeme. Třeba od nich získáme popis toho, kdo si jejich služby objednal.“

„Chcete se vsadit, že si je najal po telefonu a zaplatil šekem zaslaným poštou?“ zeptal se Balenger.

Ortega se na něj znepokojeně zadíval.

„Chcete se vsadit, že bankovní konto bylo založeno pro jediný účel – zaplatit realitní kanceláři, uhradit zapůjčení nábytku a možná honorář pro lidi, kteří navštívili přednášku?“ dodal Balenger. „Ten účet už nikdy nikdo znovu nepoužije a jeho majitel bezpochyby udal falešné jméno, adresu a číslo sociálního pojištění.“

„Víte,“ řekl Ortega, „tohle je pro mě něco nového.“

„Jak to myslíte?“

„Ještě jsem se nesetkal s případem, kdy by někdo s policejní praxí ohlásil zmizení milované osoby. Cítím se jako kouzelník, který se pokouší spolupracovat s jiným kouzelníkem. Znáte postupy stejně dobře jako já. Uvědomujete si, co se děje za oponou. Zatímco já jsem se vyptával na Oglethorpově univerzitě a na radnici a vyslýchal jsem obyvatele domovního bloku na Devatenácté ulici, zjistil jsem, že někdo jiný prováděl tatáž vyšetřování. Nebyl jste to náhodou vy?“

„Nemohl jsem přece jenom sedět na zadku a čekat.“

„Doufám, že jste těm lidem netvrdil, že pracujete u policie.“

„Nespáchal jsem žádný zločin.“

„To nejlepší, co teď můžete udělat, je posadit se a ještě chvíli čekat. Jste v případu příliš citově angažován, než abyste mohl vyslýchat svědky. Nesnažte se dělat mou práci.“

„Jde o to,“ vysvětlil Balenger, „že si uvědomuju, jak je tahle situace pro vás obtížná. Jistě máte s partnerem hromadu případů a den trvá jenom čtyřiadvacet hodin. A když už jste mluvil o kouzelnících, oba víme, že žádná kouzla neexistují.“

„No dobře, tak mi ukažte, jak mám dělat svou práci. Kdybyste byl na mém místě, kde byste hledal účastníky přednášky?“

„Právě jsem vám chtěl naznačit, že se svých rolí zhostili s takovou jistotou, že se tím možná živí. Třeba jsou to herci,“ řekl Balenger.

10

„To je on, ten parchant,“ ukázal Balenger na fotografii v zasklené vitríně. „Bez knírku a s tmavšími vlasy.“

Stál spolu s Ortegou před divadlem Playhouse na Bleecker Street v Greenwich Village. Celou předchozí hodinu obvolávali herecké agentury a svazy a ptali se, zda si někdo na sobotní odpoledne neobjednal skupinu pro představení na Východní devatenácté ulici.

Zanechali za zády dopravní ruch, vešli do malé, značně omšelé vstupní haly a zastavili se, aby se rozhlédli. Hned za dveřmi se nacházela pokladna, vlevo Balenger viděl skříň na kabáty, vpravo pultík bufetu. Koberec samá skvrna vypadal prošlapané, ačkoliv jeho větší část zakrývaly složené plachty, různé součásti skládacího lešení, plechovky s barvami, vědra a kartáče. Ve vzduchu se vznášel pach terpentýnu.

„Renovaci ten barák rozhodně potřeboval,“ konstatoval Ortega šeptem a zvedl pohled k vlhké skvrně na stropě.

„Staré budovy z duše nenávidím,“ poznamenal Balenger.

Za dvojitými dveřmi před nimi zněly nesrozumitelné, tlumené hlasy.

Ortega otevřel jedno křídlo a vstoupil. Za okamžik se vrátil a pokynul Balengerovi, aby ho následoval. Dveře se za nimi samy zavřely. Stáli v chodbičce, která klesala mezi řadami sedadel k jevišti osvětlenému reflektory. Za poodhrnutou oponou dvě dvojice, jedna mladá, druhá středního věku, držely v rukou scénáře a odříkávaly text. Před pódiem stál vysoký hubený muž a ukazovátkem naznačoval hercům, kam se přesunout.

Mladá žena, která z té dálky vypadala jako trpaslík, se zahleděla k horní části hlediště. „Už jsou tady,“ oznámila znělým hlasem.

Vysoký hubeňour se otočil k návštěvníkům. „Pojďte prosím dolů a připojte se k nám.“

Balenger se snažil potlačit vzrušení a soustředil se na zvuky kroků, které se nesly ozvěnou nad prázdnou chodbičkou. Z celého divadla čišela skleslá beznaděj, neobsazená stará sedadla jako by zoufale toužila po potlesku.

Ortega se představil a ukázal služební odznak. „Pana Balengera jistě znáte.“

Balenger rozhodně znal je. Vysoký hubený muž byl profesor Murdock, obě dvojice navštívily sobotní přednášku.

„Pamatuju si na vás,“ prohlásil dlouhán s ukazovátkem, „i na ženu, která vás doprovázela. Jmenovala se…“ Vzhlédl ke stropu a pátral v paměti. „Amanda Evertová.“

„A vy jste vystupoval jako Adrian Murdock, což je určitě falešné jméno.“

„Roland Perry,“ představil se. „Role profesora Murdocka mi byla přidělena.“

„Stalo se něco?“ zeptal se mladík na jevišti.

Ortega se obrátil na Perryho. „Do telefonu jste mi řekl, že si vaši skupinu někdo objednal na sobotu do toho domu na Východní devatenácté ulici.“

„Správně. Událost nám byla popsána jako umění performance.“ V Perryho hlase zněl náznak britského přízvuku. „Dostal jsem text projevu, který jsem měl přednést. Ostatní herci našeho divadla obdrželi instrukce, jak se chovat, a popis pana Balengera a jeho přítelkyně. Prý se jednalo o nějaký kanadský žertík. Během mého proslovu mělo obecenstvo postupně odcházet a nakonec jsem měl přestat mluvit. Obrazy se dál promítaly na plátno a já jsem ustoupil do stínu a vyšel z budovy. Pak se projektor vypnul a pan Balenger s partnerkou v sále osaměli.“

„Mně to moc jako žert nepřipadá,“ utrousil Ortega.

„Údajně to měl být překvapivý narozeninový večírek. Jakmile se pan Balenger a jeho přítelkyně ocitnou sami, jejich kamarádi schovaní nahoře sborově zapějí oslavnou píseň, snesou do sálu jídlo a pití a veselice může začít.“

Ortega mrkl na Balengera a zeptal se Perryho: „Kolik jste dostali zaplaceno?“

„Skupina jako celek dostala dva tisíce dolarů za hodinu práce. Vskutku vítaný příspěvek pro financování přestavby naší budovy.“

„Jak se s vámi klient spojil?“ zajímal se Balenger.

„Zavolala mi jistá žena a domluvila si se mnou schůzku přímo tady v divadle.“

„Uvedla nějaké jméno?“

„Karen Baileyová. Setkal jste se s ní na přednášce.“

„Měl jsem dojem, že patří k vaší skupině,“ poznamenal Balenger.

„Kdepak.“

„Máte na ni kontakt?“ zeptal se Ortega. „Adresu nebo aspoň podpis, na který bych se mohl podívat?“

„Bohužel ne. Nepokládal jsem za nutné o něj žádat. Jistě, dohoda byla poněkud neobvyklá, ale ty dvě tisícovky nemohly spadnout z nebe ve vhodnější chvíli. Děkovali jsme za ně bohu.“

„Co tady vlastně hledáte?“ zeptala se starší herečka. „Stalo se něco?“

„Nic, s čím byste si museli dělat starosti.“ Ortega podal Perrymu vizitku. „Dejte mi vědět, kdyby vám zase zavolala.“

„Karen Baileyová mi nechala jakousi fotokopii,“ prohlásil Perry nečekaně. „Požádala mě, abych ji předal panu Balengerovi, kdyby přišel do divadla.“

„Fotokopii?“ zamračil se Balenger. „Čeho?“

„Uložil jsem si ji do aktovky.“ Perry si zasunul ukazovátko do podpaždí, zamířil k sedadlu, na němž ležela odřená plátěná taška, a začal se v ní přehrabovat. „Tady je.“ Podal Balengerovi přeložený list papíru.

„Moment,“ zarazil ho Ortega. Vytáhl z kapes sportovního kabátu latexové rukavice, navlékl si je a otevřel složený list.

Balenger stál vedle něho a nakukoval mu přes rameno. Kopie, po níž se táhly pruhy způsobené znečištěným válcem kopírky, zobrazovala stránku knihy, na níž bylo zakryto vše kromě jediného odstavce a vybledlého otisku razítka: NYVK, ODDĚLENÍ HUMANITNÍCH A SOCIÁLNÍCH VĚD.

Ortega nahlas přečetl text.

„Blata jsou nádherný kus světa,“ řekl, rozhlížeje se po kraji, podobajícím se moři, tu klidnému s mírnými vlnkami, tu s mocnými zelenými vlnami, které byly na hřbetech korunovány místo bílou pěnou fantastickým krajkovím žuly. „Blata vás nikdy neomrzí. Nedovedete si představit úžasná tajemství, jež v sobě chovají. Jsou taková rozlehlá, pustá a tajuplná.“2

Balengerovi se z matoucí pasáže zatočila hlava. „Karen Baileyová vám dala tuhle kopii, abyste mi ji odevzdal, kdybych přišel do divadla?“ zeptal se režiséra nechápavě.

„Ano.“

„Sdělila vám důvod?“

„Ne. Předpokládal jsem, že jde o součást toho kanadského žertíku.“ Perry zaťukal ukazovátkem na podlahu. „V čem je problém? Proč nám neřeknete, co tady…“

„Cítím kouř,“ vyhrkl Balenger.

11

Balenger se otočil do hlediště a spatřil, jak škvírami v dvojitých dveřích pronikají proužky kouře.

„Ne,“ zasténal Perry.

Balenger slyšel, jak čtyři herci sbíhají po schodech z pódia, avšak veškerou svou pozornost soustředil na houstnoucí šedivé obláčky. Následován Ortegou se rozběhl chodbičkou mezi sedadly, ale oba se zarazili, když mezerou mezi křídly spatřili poskakující načervenalé záblesky a zaslechli praskot.

Perry a ostatní herci k nim doběhli a nejistě se zastavili.

„Uskladněné barvy.“ Perry nasál nosem kouř a potlačil kašel. „Nejspíš došlo k samovznícení. Hadry v plechovkách…“

„Nebo je někdo zapálil,“ utrousil Balenger.

„Zapálil? O čem to sakra…“

Světla za nimi zhasla a sál se na okamžik ponořil do tmy. Vzápětí se v rozích rozsvítilo nouzové osvětlení.

„Dejte mi to ukazovátko.“ Ortega ho vytrhl Perrymu z ruky, zapřel je o dveře a zatlačil.

Otvorem se vevalil dým. Za ním viděli roztančené oranžové plameny, které se k nim nedočkavě natahovaly.

Detektiv ukazovátko stáhl a dveřní křídlo se se zhoupnutím zavřelo. Perry zmateně ustupoval a narazil na herečku, která v předklonu sípavě kašlala.

„Kde je tady požární východ?“ křikl Balenger.

„Tamhle,“ ukázal Perry ke dveřím, které odbočovaly z pravé uličky asi v polovině její délky. Vedle nich se na zdi rýsovala červená poplachová skříňka.

Balenger v houstnoucím dýmu pomohl kašlající ženě vstát a odváděl ji řadou sedadel. Před nimi naráželi herci na opěrky, jak spěchali k uličce vpravo, zatímco Ortega se už snažil otevřít nouzový východ.

Marně. Rozběhl se a narazil do dveří ramenem. Nepovolily. „Kdo je sakra zamkl?“

„Nikdo! Požární východy musí zůstat otevřené!“ Perry se zajíkl. „Někdo je musel z druhé strany zaklínit!“ Režisér rozbil loktem prosklenou skříňku a škubl pákou – a zasténal, když místo ječení sirény slyšel jen ticho. „Poplach je napojen na hasičskou stanici, ale spojení zřejmě nefunguje!“

Kouř v zadní části sálu již tak zhoustl, že zajatci nerozeznávali dveře. Praskot plamenů přerostl do hučení. Požár živený barvami a terpentýnovým ředidlem se rychle šířil a nabýval na síle.

„Sprinklery!“ napadlo Balengera. „Máte v divadle…“

„Ano! Nechápu, proč se dávno nespustily!“

Jeden z herců ukázal dozadu. „Oheň už prošel dveřmi.“

Balenger se prudce otočil. Když viděl, jak plameny šplhají k balkonu, zježily se mu vlasy na zátylku. V děsivém okamžiku deja vu se znovu ocitl v pekle hotelu Paragon. Už zase! blesklo mu hlavou. „Kde je další nouzový východ?“

„V zákulisí!“ křikl Perry.

Balenger se z mastného dýmu rozkašlal. Dva z herců doslova ochromila hrůza a i Frank se v jedné chvíli cítil přemožený děsem předchozích zážitků. „Pohyb!“ našel v sobě sílu vykřiknout.

Po vrzajících prkenných stupních vyběhli na jeviště. Za postranní oponou zářilo nouzové osvětlení nad požárním východem. Ortega stiskl kliku, ale dveře nepovolily, ačkoliv se zapřel společně s Balengerem a naráželi do nich rameny.

Někdo ukázal dozadu. „Hoří už i strop!“

Nezadržitelně se k nim valila oblaka kouře. Ortega si všiml točitého schodiště. „Co je v patře nad námi?“

„Požární východ ze šatny!“ Perry se vrhl ke spirálovitým schodům, které se pod jeho dupotem rozvibrovaly, avšak vzápětí se zarazil a zoufale se přidržoval chvějícího se zábradlí. Balenger přiskočil ke schodišti a uviděl, proč se režisér zastavil – nahoře se hromadil dým.

„Nebudeme tam moci dýchat,“ zakvílel čísi hlas. „Neuvidíme, kam jdeme.“

Schody však pokračovaly podlahou i dolů.

„Co je ve sklepě?“ zeptal se Balenger.

„Tři okna!“

„Jdeme!“

Podrážky zaklepaly o kovové stupně. Frank nahlédl do šera pod nimi. Sklep, pomyslel si. Ještě nás čeká sklep. Na čele se mu perlil pot, jen zčásti vyvolaný vzrůstající teplotou. Na držáku vedle kontrolního panelu jevištního osvětlení zahlédl baterku. Popadl ji a sebral duševní síly, aby se přiměl k sestupu.

Cítil, že vzduch zchladl. Vyvedený z rovnováhy neustálou změnou směru seskočil z posledního stupně na kamennou podlahu. Třemi zaprášenými okénky v řadě pod stropem na pravé straně pronikalo dovnitř mdlé světlo. Za nimi se přes úzkou uličku rýsovala špinavá cihlová zeď.

Ortega se skřípotem přitáhl pod okno dřevěný stůl. Balenger rozsvítil baterku a zamířil její světlo do prostoru sklepa. Uviděl kulisy naskládané u zdi – zalesněné úbočí kopce, stromy, modrá obloha.

Ortega marně lomcoval kličkou. „To okno nepovolí! Drží ho zaschlá barva!“

„Rozbijte sklo!“ houkl Perry.

„Otvor je moc malý,“ zanaříkal starší, tělnatý herec. „Já jím neprolezu!“

Balenger pohyboval kuželem světla a hledal alternativní únikovou cestu. Viděl stoly, židle a další jevištní nábytek. Na tyčích visely kostýmy, na polystyrénových hlavách ležely navlečené paruky, vše zakryto průhlednými plastovými fóliemi. Dlouho nevydrží, pomyslel si.

Zaslechl tříštění skla. Ortega skutečně rozbil okno holí, kterou mu podal Perry.

„Říkám vám, že se tak malým otvorem neprotáhnu!“ skučel obtloustlý herec.

Světlo z baterky ozářilo zeď pod jevištěm. Staré popraskané dveře v ní byly částečně zakryty naskládanými krabicemi.

Balenger popadl Perryho za rameno. „Kam vedou ty dveře? Do vedlejší budovy?“

„Ne, do dalšího sklepa pod námi.“

„Další sklep? Na co tenhle barák potřebuje…“

„Nepotřebuje. Teď už ne.“ Perry se v horku a hukotu blížících se plamenů klepal strachem.

„Jak to myslíte, že teď už ne? Zapomeňte na chvíli na oheň! Řekněte mi něco o tom druhém sklepě!“

„Zůstal tady po předchozí budově! Kdysi dávno tudy tekla voda!“

„Cože?“

„Před desítkami let protékala Greenwich Village řada potůčků,“ chrlil ze sebe režisér. „Stavitelé chránili domy před zatopením a zřícením odvodňovacími tunely. Dnes jsou prameny dávno vyschlé, ale tehdy jste mohl nabírat vodu přímo ze sklepa.“

Balenger se rozběhl ke dveřím. Odházel krabice a škubl za kliku.

„Ne!“ varoval ho Ortega. „Mohli bychom se udusit!“ Přestože rozbitým okénkem proudil vzduch, detektiv v předklonu dávivě kašlal, zahalen oblaky kouře.

Ozvalo se vrzání dřeva o kámen, jak Balenger trhl klikou silněji. Zrezavělé závěsy hlasitě protestovaly. Podařilo se mu otevřít dveře natolik, že mohl posvítit baterkou do prostoru za nimi. Spatřil kamenné stěny a za závojem pavučin schody, rovněž z kamene.

„Plameny stráví všechen kyslík!“ křičel Ortega.

Balenger se po něm ohlédl. Detektiv právě vybíral z rámu poslední střepy skla. Pak pomohl starší herečce vylézt na stůl a zvedl ji k otvoru. Žena jím protáhla polovinu těla a uvázla.

„Stáhněte břicho!“ radil jí policista naléhavě.

„Pořezala jsem se!“

Ortega jí objal boky a potlačil. Žena se náhle pohnula a za okamžik již byla v bezpečí v uličce.

Než detektiv pomohl na stůl mladší herečce, svíjející se plamenná stěna se znatelně přiblížila.

„Já tamtudy neprolezu!“ opakoval tělnatý herec pořád dokola.

Strašlivé vzpomínky na noční můru v hotelu Paragon Balengera téměř paralyzovaly. Protlačil se mezerou mezi rámem a křídlem dveří. Namířil kužel světla před sebe. Levou rukou odhrnoval pavučiny a spěchal ke schodům. Sklepením se rozléhala ozvěna jeho kroků. Bez váhání zamířil dolů.

Ocitl se v kamenné komoře. Pod nohama mu zapištěla krysa a prchala do bezpečí. Poslouchal vlastní sípavý dech a mobilizoval vůli, aby se ovládl. Posvítil baterkou kolem sebe. Uzavřený prostor tvořený drsnými balvany byl asi metr osmdesát dlouhý, široký i vysoký. Instinktivně se nahrbil. Koryto v podlaze naznačovalo původní směr vodního toku, který pronikal do komory a odtékal z ní obloukovými otvory obezděnými rozdrolenými cihlami. I po půldruhém století vnímal vlhkou zatuchlinu.

Nad hlavou zaslechl výkřiky. Zaposlouchal se do hukotu ohně a cítil, jak kolem něj proudí vzduch vtahovaný do požářiště. Zapotácel se a musel se opřít rukou o kamennou stěnu.

„Tamtudy se nikdy neprotáhnu!“ Hlas přeskakoval panikou.

Balenger si klekl a namířil roztřesený kužel světla do oblouku vpravo. O necelé dva metry dál se strop tunelu zřítil a cestu přehrazoval zával suti a úlomků cihel. Ve svitu baterky se odráželo několik párů červených očí.

Hrudník mu sevřela ocelová obruč děsu. Přemístil se k levému otvoru a posvítil do něj. Kam až světlo dosáhlo, neviděl nic, co by tarasilo průchod. Jako omámený vstal a znovu pocítil silný průvan, jak vzduch unikal do sklepení nad ním.

Seshora se ozval hlasitý mužský výkřik.

Balenger sebral síly a rozběhl se po schodech. Na stěnách se odrážely mihotavé odlesky plamenů. Baterku již nepotřeboval. Postupující požár osvětlil Ortegův obličej zkřivený námahou. Detektiv se snažil procpat vysokého hubeného režiséra rozbitým oknem. Spolu s ním a Balengerem zůstali v podzemí uvězněni dva muži.

„Dostaneme se tudy ven?“ křikl Frank.

„Pochybuju!“ Policistovi přeletěl nad hlavou snop jisker.

„Pojďme dolů!“ vyzval ostatní Balenger. „Spodním sklepem máme aspoň nějakou šanci!“

Dorážející žár je donutil bez váhání poslechnout a všichni tři se protlačili za Frankem ke schodišti. Přirazil dveře, aby zmenšil tah ohně, a rozběhl se za svými druhy.

„Doleva!“

Mladší herec zaváhal. „To nemyslíte vážně!“

„Plazte se!“

„Právě jsem viděl krysu!“

„To znamená, že odsud existuje cesta ven! Na břicho a plazte se! Půjdu jako poslední a budu před vás všechny svítit baterkou!“

Po schodech se válela oblaka dýmu.

„Jinou možnost nemáme!“ zařval Balenger.

„Jdu první!“ Ortega vytasil pistoli.

Tělnatý herec zalapal po dechu. „K čemu potřebujete zbraň? Jak jsou ty krysy velké?“

Ortega klesl na kolena a položil se na břicho. Zatímco se detektiv prodíral do nízkého oblouku, Balenger pobízel ostatní: „Jedem, jedem, jedem!“ Strhl oba muže k zemi a postrkoval je. „Pohyb!“

V závanu proudícího vzduchu Balenger zalehl a plazil se přes kameny. S baterkou namířenou před sebe pronikl do otvoru. Stíny jako by ztěžkly. Kameny pod ním se změnily v suť. Slyšel šustění látky o podlahu, těžké oddechování a mumlavou modlitbu muže před sebou.

Pavučiny mu slepily vlasy. Cihlový oblouk se snížil. Ucítil na zádech tlak a přitiskl se hrudníkem k podlaze.

„Myslím, že ani tudy se neprotáhnu,“ zasténal obtloustlý herec před ním.

„Odhrňte suť stranou,“ přikázal Ortega z čela skupiny. „Kanál se prohloubí.“

Řada se zastavila. Cítili průvan, jak požár stravoval další vzduch.

„Co se stalo?“ volal Balenger. Prach mu pronikal do nosu. Klaustrofobie mu svírala srdce, až se bál, že omdlí.

„Zdálo se mi, že vidím…“

„Co že jste viděl?“ Balenger se přetočil na bok a pokusil se dosvítit baterkou co nejdál.

„Pohybující se stín.“

„Jestli je to krysa, zastřelte ji!“ zvolal starší herec.

„Ne!“ varoval jeho mladší kolega. „Při výstřelu by se mohl zřítit strop!“

„Tak co kdybyste přestal ječet?“

„Cihly,“ řekl ostatním Ortega. „Narazil jsem na vypadané cihly.“

Úlomky suti se zařezávaly Balengerovi do krku. Obtížně se mu dýchalo. Po krátké pauze uslyšel, jak Ortega odsunuje cihly stranou.

„Fajn, můžu pokračovat,“ oznámil policista.

Balengerovi padaly za krk další kusy cihel. Rychleji, pomyslel si.

Muž před ním se začal znovu plazit. Balenger se srdcem až v hrdle ho následoval.

„Počkejte!“ vyhrkl muž před ním.

„Co se stalo?“

„Zachytil jsem se opaskem o cihlu ve stropě.“

Balenger ztuhl. V polotmě slyšel usilovný pohyb.

„Hotovo,“ oddechl si starší herec. „Jsem volný.“

Balenger slyšel škrábavý zvuk, jak se muž před ním znovu dal do pohybu.

„Narazil jsem na nějaké staré schody!“ zvolal Ortega.

Díkybohu, pomyslel si Balenger, stěží popadaje dech. S ústy plnými prachu se přitiskl břichem k zemi a sunul se kupředu.

Srdce se mu zastavilo, když ucítil, že nemůže dál. Zachytil sakem o cihlu nad sebou.

„Držte tu baterku rovně!“ křikl Ortega dozadu.

„Jo, schody!“ zaradoval se mladší herec, který postupoval jako druhý. „Už je vidím!“

Balenger cítil, jak se mu cihla zarývá do zad.

„Už brzy z toho budeme venku.“ Herec před ním se vzdálil.

Cihla se uvolnila a ležela Balengerovi na zádech. Z otvoru vypadla hlína a kamení.

„Franku!“ volal Ortega. „Kde vězíte?“

Balenger se neodvažoval promluvit ze strachu, že vibrace uvolní další cihly.

„Proč jste se zastavil?“ zněl tunelem policistův hlas.

Na záda mu vypadla další cihla.

„Bože můj, to je nádhera, moci zase zvednout hlavu,“ vydechl tělnatý herec. „Vidím dveře!“

„Franku!“ volal Ortega.

Balenger v panice málem vykřikl. Pohnula se třetí cihla. Prach mu ucpal chřípí. Posunul se o pět centimetrů. Mezi lopatky se mu sesypala hromada suti.

„Franku?“

Jako by na něj tlačil celý strop. Každý centimetr pohybu vyžadoval více síly. Na záda mu doléhala jedna cihla za druhou. Náhle tu tíhu už nedokázal snést. Vzduch byl tak zatuchlý, až se bál, že se udusí. V duchu zanaříkal a plazil se rychleji. Ze stropu se na něj valila drť. Kroutil se jako šílený, cihly mu padaly na nohy, strop se propadal a Balenger nahlas ječel, odrážel se koleny, přitahoval se lokty, hrabal rukama. Nohy jako by mu drtil svěrák, zvuk řítícího se stropu zněl hlasitěji než jeho výkřiky. Popadly ho čísi ruce a táhly ho nahoru. Z roztřesených prstů mu vypadla baterka. Dusil se zvířeným prachem.

S hlasitým sténáním stoupal po kamenných schodech, až narazil do dřevěných dveří. Zatřásly se. Vrhl se proti nim ramenem. Dveře byly tak staré, že vypadly z pantů, ale ani tehdy nepovolily. Něco na druhé straně je blokovalo. Ortega se k němu připojil a společně se do nich opřeli. Dveře se náhle naklonily a za nimi se ozval zvuk padajících předmětů.

V oblacích dusivého prachu spatřil Balenger za dveřmi světlo. Když spolu s detektivem naposledy zoufale narazili do dveří, překlopily se a shodily další předměty. Balenger je přelezl a ocitl se ve sklepě plném starého nábytku. Namáhavě si odkašlal a otočil se k dřevěnému schodišti, odkud jej s otevřenými ústy sledoval muž v obleku a s brýlemi na nose.

12

Balenger se kolem něho protáhl a vyběhl po dřevěném schodišti. Obklopil ho další starý nábytek. Byla ho plná místnost a Frank se nemohl zbavit svíravého pocitu. Světlo pronikající oknem jej popohnalo ke dveřím. Venku málem narazil do člověka, jenž běžel po chodníku. Předklonil se a dávivě se rozkašlal. Teprve když křeče pominuly a zvedl hlavu, všiml si vývěsního štítu nad vchodem. GREENWICHSKÝ STAROŽITNÝ NÁBYTEK.

Ze dveří vyvrávoral Ortega s kapesníkem přitisknutým na ústa. Schoval ho do kapsy a bodl palcem za sebe do obchodu. „Majitel se mi svěřil, že rád vodí své zákazníky do spodního sklepa. Dotek historie očividně dodává jeho zboží nádech stáří a vysoké hodnoty.“

Balenger se unaveně opřel o sloup pouličního osvětlení. „Zaplaťpámbu za starožitnosti.“

„No jo, jenže on kromě toho tvrdí, že jsme mu těch starožitností zničili nejméně za třicet tisíc dolarů, když jsme vylomili dveře a vpadli dovnitř.“

„Teď aspoň známe cenu svých životů.“ Balenger se ohlédl ke vchodu do obchodu. Na prahu se mračil muž v brýlích. „Přijmete šek?“

„Na třicet tisíc?“ zamumlal Ortega pochybovačně. „Nemyslím, že by měl náladu na žerty.“

„Myslím to vážně. Jednou vám povím o minci, kterou jsem našel.“ Balenger se otočil k majiteli. „Zaplatím vám veškerou škodu, kterou nepokryje vaše pojistka.“

V dálce kvílely sirény. Nad střechami se vznášel dým. Po chodnících se lidé sbíhali k ohni.

„Musíme tam zajít a říct vyšetřovatelům všechno, co víme,“ prohlásil Ortega.

„Jenže to potrvá hodiny, než s námi skončí! Víte to stejně dobře jako já. Řekněte jim, že jsem se nemohl zdržovat.“

„Nemohl jste se zdržovat? Co to má sakra znamenat?“

„Mám spoustu práce a zoufale málo času. Podejte hlášení za nás za oba. Pokud by měli ještě nějaké otázky, promluvím si s nimi později.“

„Takhle jste řešil případy, když jste pracoval u policie? Nechal jste svědky, aby mluvili jeden za druhého?“

„No dobře, dobře, ať je teda po vašem.“ Balenger stále nemohl popadnout dech. „Podařilo se vám zachránit ten papír?“

„Mám ho v kapse.“

„Mohli bychom použít vaši kopírku?“ zeptal se Balenger majitele.

Brýlatý muž klidně přikývl, jako by tu otázku považoval za nejrozumnější dotaz na světě.

Balenger si oklepal prach z džínsů a sportovního saka, které páchly kouřem. „Máme jednu stránku, kterou potřebujeme ofotit, abychom mohli číst text a nezanechali na něm otisky prstů.“

Ortega si ho pátravě prohlížel. „Vypadáte vyčerpaně. Rozhovor s vyšetřovateli od hasičů vám poskytne dost času na odpočinek.“

„Odpočinu si, až najdu Amandu.“

Pořízení fotokopií a návrat na ulici jim nezabraly ani dvě minuty, ale i za tak krátkou dobu dav na chodníku dramaticky zhoustl. Balenger zastrčil jednu kopii do náprsní kapsy saka a spolu s Ortegou se prodíral hlučící tlačenicí. Vpředu houkaly sirény.

„Policie!“ hulákal Ortega. „Nechte nás projít!“

Několik přihlížejících jim ustoupilo, ale o tři kroky dál opět uvázli. Balenger se cítil jako mezi mlýnskými kameny. Na tohle nemám čas, táhlo mu hlavou.

„Policie!“ řval Ortega sevřený davem.

Na tohle opravdu nemám čas, usoudil Balenger. Nedočkavý zvědavec mu zastoupil cestu a umožnil mu zaostat. Když se kolem něj protlačili tři další, využil je jako krytí a zmizel v zástupu.

Ještě slyšel, jak za ním Ortega volá: „Franku, kde jste?“

TŘETÍ ÚROVEŇ:

HLEDÁNÍ SKRYTÉHO POKLADU

1

Amanda poslechla příkaz hlasu. Na nejistých nohou vyšla po schodech a stejně jako Ray, Bethany, Derrick a Viv zašla do svého pokoje. Podle instrukcí měla otevřít skříň a převléct se do šatů, které tam najde, avšak nejprve si zašla na toaletu. Nestarala se o to, zda ji sleduje kamera, naléhavá potřeba překonala stud. V domnění, že potrvá dlouho, než bude zase moci navštívit slušný záchod, odmotala z role pás toaletního papíru a složila ho do kapsy.

S pomíjejícím účinkem drogy ji přešlo nutkání na zvracení a Amanda si uvědomila, jaký má hlad. Žaludek měla úplně prázdný a ústa vyschlá na troud. Spláchla za sebou a přistoupila k umývadlu, ale vtom se zarazila a ohlédla se k míse. Nádržka se vyprázdnila, ovšem očekávaný zvuk tekoucí vody se neozval. Zmocnilo se jí děsivé podezření, co bude – nebo spíš nebude – následovat, až otočí kohoutkem. Přesto to zkusila. Nevytekla ani kapka.

S pocitem ještě většího sucha v ústech přistoupila ke skříni a otevřela ji. Na ramínku visela modrá kombinéza s mnoha kapsami, která jí připomněla oděv vojenských pilotů, jak ho znala z filmů. Na podlaze ležely pohorky s traktorovou podrážkou, rovněž modré, stejně jako vlněné ponožky a baseballová čepice vedle nich. Teď už stud cítila. Ve snaze vyhnout se slídivým očím kamer vlezla do skříně a rychle si svlékla džínsy. Spěšně si natáhla nepromokavou kombinézu z pevného nylonu, která ji zastudila na nohou, a vytáhla zip přes bílou halenku. Přemístila smotek toaletního papíru do jedné ze spousty kapes, odnesla ponožky s botami k posteli a obula se. Všechno jí padlo jako na míru.

Rozhlédla se po pokoji a hledala, zdali by jí něco mohlo pomoct při útěku.

„Tady nic nenajdete,“ upozornil ji hlas ze stropu.

Zachvěla se, a když uslyšela z chodby kroky, vyšla z ložnice. Její společníci měli na sobě úplně stejné oblečení jako ona, lišila se pouze barva. Rayovy boty, kombinéza, čapka a ponožky byly zelené, Bethanyiny šedé, Derrickovy červené a Vivianiny hnědé. Zdálo se, že pouze Ray jako pilot se v neobvyklém oděvu cítí pohodlně.

„No, teď vás aspoň rozliším jednoho od druhého,“ pokusil se o žert Derrick, jediný černoch ve skupině.

„Myslím, že právě o to mu jde,“ usoudil Ray a ukázal palcem ke stropu. „Aby nás rozeznal, zejména na dálku.“

Za nervózního rozhlížení sešli po schodech do rozlehlé haly před hlavními dveřmi. Ray vytáhl zapalovač a cvakl jím. Amanda se snažila zvuk, který jí brnkal na nervy, ignorovat.

„Co teď?“ zeptala se Viv hlasu.

„Jděte do jídelny,“ zněl rozkaz. „Nasaďte si na hlavu komunikační soupravu a zapněte ji.“

„Moment!“ křikla Bethany a oči jí sršely hněvem. „V mé koupelně netekla voda! Mám žízeň!“

„A já mám hlad,“ přidal se Ray. „Bůh suď, jak dlouho…“

„Dnes je pondělí,“ sdělil jim hlas.

„Pondělí?“ zarazila se Bethany.

„Ale poslední, na co si pamatuju…“ Derrick potřásl hlavou. „Panebože, ztratil jsem…“

„Dva dny,“ doplnila Viv přidušeně.

„Takže je celkem pochopitelné, že máte hlad a žízeň. Celou dobu jste však leželi zcela nečinně a to vám pomohlo zachovat si energii. Stále máte dostatek sil. Jak jsem se už zmínil, když jsem mluvil o Bethany a jejím ztroskotání na moři, člověk přežije bez potravy nejméně tři týdny.“

Amanda cítila, jak se jí opět zmocňuje závrať.

„Na rozdíl od obecně panujícího přesvědčení nemůže dvou až třídenní pochod bez jídla ohrozit život,“ ujistil je hlas. „A jak známo, člověk dokáže za tu dobu urazit značnou vzdálenost.“

Viv uposlechla příkaz a zamířila do jídelny, ale nezastavila se a pokračovala do kuchyně.

Amanda a ostatní pochopili a následovali ji. Dívali se, jak si Viv nasazuje gumové rukavice a otevírá chladničku. Byla prázdná. Otevřela všechny skříňky, avšak i ty zely prázdnotou. Zkusila otočit kohoutkem nad výlevkou. Ani kapka.

Zasténala zklamáním.

„Půst očisťuje.“ Hlas jako by se posmíval. „Nyní se vraťte do jídelny a nasaďte si sluchátka. Jinak vás nepustím ven.“

Poslechli – ostatně neměli na vybranou.

Amanda si upravila soupravu na uších a znovu si nasadila čapku. Když protahovala ohon světlých vlasů otvorem vzadu nad páskem, zvučný hlas ze sluchátek jí připadal znepokojivě intimní. „Uložte si navigační přístroje do kapsy a pečlivě je ochraňujte. Budete je potřebovat.“

Skupina opět bez odporu poslechla.

„Nyní vám povím něco o Scavengeru,“ pokračoval hlas. „Roku dva tisíce podepsal prezident Clinton zákon, který dovoluje volný prodej navigačních přístrojů, jež pomocí satelitních signálů dokážou určit polohu s přesností tří metrů, tedy téměř stejně jako zařízení používaná v ozbrojených silách. Před platností tohoto zákona si mohla veřejnost pořídit přijímače GPS přesné zhruba na deset metrů a ty kvalitnější byly vyhrazeny armádě. Prakticky okamžitě po prezidentově podpisu umístil jistý nadšenec ze státu Oregon na internet zeměpisné souřadnice jistého území spolu s vysvětlením, že každý uživatel GPS navigace může oblast prohledat a pokusit se najít ukrytý poklad. Zmíněným pokladem byla obyčejná kovová skříňka s několika drobnými suvenýry, ovšem v tomto případě nešlo o hodnotu obsahu jako takovou, nýbrž o potěšení z vlastního lovu. I při třímetrové přesnosti navigace nebylo nijak snadné skříňku objevit.“

Amanda si předtím tak zvykla na hlas znějící ze stropu, že si teď, když jí zněl přímo do uší, připadala dezorientovaná.

„Tato zábava, podobná dřívějšímu hledání ukrytých pokladů, se z Oregonu rychle rozšířila po celém světě. V některých oblastech se nazývala letterboxing, tedy ukládání vzkazů do schránek, ale nakonec zdomácněla pod jménem geocaching, to jest ukládání do skrýší na zemi. Hráči si prostřednictvím internetu sdělují mapové souřadnice oblasti, kde je něco ukryto. Pak si je naprogramují do přijímačů GPS a ty je dovedou na dané místo. Nevěřili byste, jak obtížně se hledá drobný, navíc často dovedně maskovaný předmět ve čtverci tři krát tři metry plném kamení a zarostlém křovinami. Hledaná schránka může mít například podobu kobylky a člověk potřebuje skutečně bystré oko, aby poznal, že je vyrobena z gumy. Jindy vypadá ukrytý poklad jako kámen, ale při pozornějším ohledání se zjistí, že je vytvořen z plastu a obsahuje třeba laciný prstýnek či řetízek. Hráč, který předmět nalezne, zanechá na jeho místě cetku podobné hodnoty nebo prostě jenom vzkaz a oznámí svůj úspěch na internetu. Jednou z nejpoužívanějších webových stránek je geocaching.com. Úspěšnost každého hráče se měří počtem nálezů. Během pouhých několika let po vstupu nového zákona o GPS navigaci v platnost se tato hra hrála v celkem dvou stech devatenácti zemích a zaznamenáno bylo přes čtvrt milionu úkrytů.“

„Kobylky? Laciné prstýnky?“ vztekal se Ray. „Co to má ksakru společného s námi? Co od nás chcete?“

„Nemusíte tak řvát, Rayi. Mikrofon vedle vaší tváře je dostatečně citlivý. A co po vás chci? Vyjděte z domu.“

Od dveří se ozvalo elektronické pípnutí a Amanda ztuhla napětím. V zámku cvaklo a západka se uvolnila.

„Můžete otevřít,“ sdělil hlas.

„To neudělám, dokud nebudu mít jistotu, že nedostanu ránu proudem.“ Viv poklepala prstem v gumové rukavici na kliku, a když nic necítila, stiskla ji a otevřela.

Dovnitř pronikl sluneční svit a spolu s ním příjemný čerstvý vánek.

„To je paráda,“ vydechl Derrick a spolu s Viv a Rayem vyšel na čerstvý vzduch.

Amanda a Bethany je váhavě následovaly.

2

Ocitli se na rozlehlé louce tu a tam porostlé nízkými křovinami a zalité teplými slunečními paprsky. Tak otevřený prostor Amanda dosud neviděla. Od narození žila ve velkých městech, kde vysoké budovy umožňovaly pohled pouze na malý výsek oblohy a stejné omezení vytvářely i stromy v parcích. Tady se jí však otevíral fantastický výhled. V dálce se tyčily vysoké hory se štíty pokrytými věčným sněhem, ale ani ty nijak nenarušovaly majestátní modrou kopuli.

„Jak vidíte, nacházíte se v údolí obklopeném horami,“ vysvětloval hlas v Amandiných uších. Všimla si, že i ostatní soustředěně naslouchají. „Daleko na pravé straně přetíná pohoří průsmyk – jediný východ, který se vám nabízí. Neradím vám však, abyste se tím směrem vydávali.“

Amanda se tam toužebně zadívala.

Skupina poodešla od budovy, jež Amandě připomínala roubenou loveckou chatu, kterou kdysi viděla v jednom časopise. Všimla si, že Viv schovala gumové rukavice do kapes kombinézy. To je dobře, pomyslela si. Ponechejme si každou pomůcku, která se nám může hodit. Ale čím více se vzdalovali od domu, tím bezvýznamnější si připadala ve srovnání s obrovskou rozlohou, která ji obklopovala.

„Vezměte si prosím navigační přístroje a zapněte je,“ požádal hlas.

Všichni poslechli.

Až na Amandu, jež zmateně otáčela neznámým předmětem, který vytáhla z kapsy. „Čím se to…“

„Tím spodním knoflíkem vpravo,“ poradil jí Derrick. „Jsou tam jenom dva. Vypínač je označen obrázkem žárovky.“

Amanda stiskla tlačítko a uslyšela pípnutí. Displej ožil obrázkem zeměkoule obklopené symboly satelitů.

„Vzhledem k požadavkům ozbrojených sil disponují Spojené státy značným množstvím navigačních družic. Vláda jich přiznává celkem šestadvacet,“ pokračoval hlas. „Vašim přijímačům však postačí navázat spojení se třemi z nich. Větší počet by vedl k přesnějšímu určení polohy, ale jak říkám, tři budou stačit. V tomto údolí se lze spojit s pěti. Létají tisíce kilometrů nad vámi, vyzařují výkon pouhých padesáti wattů a jsou úžasně přesné.“

Amanda viděla, jak se ve spodní části obrazovky objevují svislé pruhy. Zakrátko pět z nich ztmavlo.

„Tyto přístroje pracují nejlépe v otevřeném prostoru,“ objasnil hlas. „Budovy nebo třeba hustý les signál odstíní. Vy se však pohybujete ve volné přírodě a vaše přijímače již určily vaši přesnou polohu. Teď pozorně poslouchejte. Sdělím vám souřadnice vašeho cíle. Severně…“ Hlas odříkal sérii čísel. „Západně…“ Hlas nadiktoval další čísla.

Amanda nechápavě sledovala, jak Ray, Bethany, Derrick a Viv mačkají tlačítka.

„Ne tak rychle,“ protestovala Bethany a upravila si mikrofon. „Zopakujte druhou sadu čísel.“

Hlas ochotně zopakoval přesnou souřadnici.

„Fajn, mám to,“ potvrdila Bethany.

Amanda jenom zírala.

„Vždyť na tom nic není.“ Vivian jí podrážděně vytrhla přístroj z ruky. „Tlačítka na obou stranách umožňují přístup k různým nabídkám menu. Kompas, výškoměr, mapa.“

„Na mém žádná mapa není,“ hlásil Ray.

„Na mém taky ne,“ přidala se Bethany.

„Paráda. Takže pořád nevíme, kde jsme.“ Viv ukázala Amandě, jak každý knoflík pracuje. „Stačí trocha cviku a snadno si zapamatujete, co dělají. Dívejte se, zadám vám souřadnice.“ Předvedla, jak se do přístroje vkládají koordináty, a vrátila jí ho.

„Výborně,“ pochválil je hlas. „Vidím, že tu vládne zdravý týmový duch.“

„Cokoliv, jen když nám to pomůže dostat se odsud,“ ušklíbla se Viv.

„Bude záležet na tom, jak si každý z vás povede. Čtyřicetihodinová lhůta začíná…“ Hlas se odmlčel, jako by si něco ověřoval. „Teď!“

Všichni svraštili čelo.

„Radím vám, abyste neztráceli čas,“ upozornil je hlas.

Nikdo se nepohnul.

„Na místě, jehož souřadnice jsem vám poskytl, najdete něco, co skutečně potřebujete.“

„Vodu?“ zeptala se Bethany. „Jídlo?“

Hlas neodpověděl.

„K čertu, jestli je tam voda a jídlo, tak bychom sebou měli hodit.“ Derrick se zadíval na satelitní navigátor.

Amanda ho napodobila. Na displeji mířila úzká červená šipka směrem od ní. Nad šipkou stálo v rámečku DIST TO DEST a číselný údaj 1 míle, udávající vzdálenost k cíli.

„V tomto módu neukazuje kompas na sever, nýbrž k místu určenému zadanými souřadnicemi,“ poučila ji Viv. „Vypadá to, že bychom se měli dostat tam k tomu vzdálenému shluku stromů.“

Amandě neuniklo, že lesík leží opačným směrem než východ z údolí, a předpokládala, že ostatní myslí na totéž. Jakmile se ocitne z dohledu, pokusí se o útěk. Ostražitý výraz v obličejích společníků jí prozradil, že celá skupina se zaobírá stejnými plány.

Vyrazili. Pod nohama jim šustila suchá tráva, ostrý sluneční svit je bodal do očí. Amandu navzdory teplu zamrazilo. Šla jako poslední a nepřirozená kombinace modrého, zeleného, šedého, červeného a hnědého odění jí nemohla uniknout. Když se rozhlédla, klenba oblohy jako by jí padala na hlavu.

Její pozornost přilákal náhlý pohyb. Vpředu vyběhl z křoví králík a klikatě pelášil ke vzdáleným horám. Hned nato se objevilo větší zvíře, které vyrazilo z prolákliny v zemi a začalo králíka pronásledovat. Zprvu se domnívala, že je to vlk, ale pak si uvědomila, že zbarvení srsti neodpovídá žádnému obrázku vlka, který kdy viděla. Německý ovčák, domyslela si. Pes a vyděšený králík zmizeli na protějším svahu vyvýšeniny.

„Viděli jste někdo Hitchcockův film Na sever severozápadní dráhou?“ zeptala se Bethany neočekávaně.

Její hlas se ozval ze dvou míst – z jejích vlastních úst a ze sluchátek. Schizoidní efekt. Amanda netušila, jak dlouho bude schopna ho snášet. Kde jsi, Franku? Bože, nedopusť, aby byl mrtvý. Zbláznila bych se, kdyby už nežil.

A copak teď neblázníš? S hrůzou si uvědomila, že sama sebe oslovila ve druhé osobě. Další schizoidní úkaz.

I ostatní Bethanyina otázka zaskočila. Byla nemístná stejným způsobem, jakým její drahý náhrdelník, prsteny, náramek a hodinky kontrastovaly s kombinézou.

Odpověděl ji Ray, dobře si vědom, čí uši ho poslouchají. „Myslíte ten film, v němž se Cary Grant ocitne na Mount Rushmore?“

„Ano. Obličeje čtyř prezidentů vytesané do skály,“ ozval se Derrick zaraženě. „Viděl jsem tenhle film na vysoké škole jako součást jednoho semináře. Nepřátelé pronásledovali Granta a jeho partnerku… Jak se jmenovala? Jo, už vím, Eva Marie Saintová. Pronásledovali je přes ty vytesané tváře.“

„V jedné z dřívějších scén vysedá Grant z autobusu uprostřed kukuřičného pole,“ poznamenala Viv.

Amanda vycítila změnu tónu. Hlasy společníků zněly jistěji, jako kdyby doufali, že rozhovor o něčem známém jim pomůže cítit se normálněji.

„Kukuřičné pole,“ navázala Bethany. „Ano, Grant vysedl z autobusu v zemědělské oblasti. Měl se tam setkat s informátorem, který mu prozradí, kdo mu usiluje o život.“

Nad hlavou jim zakroužili dva velcí ptáci.

„Supi,“ utrousil Derrick.

Stíny přeletěly nad nimi a Bethany se vrátila na bezpečnou půdu konverzace o filmu. „Po dlouhé době projede kolem auto a Grant pořád čeká. Situace působí o to podivněji, že hlavní hrdina stojí na pokraji opuštěné prašné silnice uprostřed polí v obleku a kravatě.“

Amanda procházela krátkou ostrou trávou; před sebou spatřila vyschlou strouhu, kterou vymlela voda.

„Potom vyjede z kukuřičného pole nákladní automobil,“ pokračovala Bethany. „To už tam Grant stojí bez hnutí celou věčnost. Za volantem náklaďáku sedí žena. Zastaví, nechá vystoupit farmáře a odjede. Oba muži se beze slova pozdraví. V pozadí je slyšet bzukot; nad polem přelétává práškovací letadlo. Pak přijede další autobus a farmář do něj nasedne, ale ještě předtím upozorní Granta, jak je divné, že letadlo práškuje pole, na kterém nic neroste. Grant o jeho slovech přemýšlí. Autobus odjede. Grant ještě chvíli uvažuje, pak se ohlédne k letadlu a vidí, že míří přímo, na něj. Rozběhne se ke kukuřici a letoun na něj zahájí palbu z kulometu.“

„Správně!“ potvrdil Derrick. „Grant se vrhne mezi řádky. Pilot ho posype hnojivem nebo herbicidem a málem ho udusí.“

Přiblížili se k vyschlému korytu.

„Někde jsem četla,“ rozvíjela téma Bethany, „že Hitchcock natočil několik filmů s děsivými scénami v uzavřeném prostoru, například ten strašidelný panský dům v Rebecce. Ve filmu Na sever severozápadní dráhou vytvořil opak – hrozivý děj se odehrává v otevřené krajině.“

Zastavili se na břehu strouhy.

„Takové ticho…“ Ray se otočil kolem své osy, zahleděný na rozlehlé údolí a hory, které je obklopovaly. „Jsem zvyklý na hluk tryskových motorů, automobilů a velkých měst. Na neutuchající aktivitu. Pořád se něco děje.“

„Připadám si jako v tom proklatém gumovém člunu.“ Bethanyin hlas zněl, jako by jí jazyk v ústech natekl žízní. „Kolem dokola nic než obloha a oceán. A to zatracené ticho.“

„My s Derrickem to vnímáme jinak,“ řekla jí Viv. „Většinu času trávíme právě na takových místech. Za jiných okolností bych se cítila jako v ráji.“

„No jo, jasně, jako v ráji,“ opáčila Bethany. „Jak daleko podle vás ty hory leží?“

„Těžko říct,“ odpověděl Derrick. „Pětadvacet kilometrů. Možná víc. V tak otevřené krajině nás oči často klamou.“

Ray stiskl tlačítko na přijímači GPS. „Výškoměr ukazuje šestnáct set padesát metrů.“ Podíval se na Bethany. „Jedna míle nad hladinou moře. Pokud nejste na výšku zvyklá, o důvod víc, abyste cítila žízeň.“

„Ne. Mám žízeň, protože nám ten hajzl nedal napít.“

„Tiše,“ varovala Viv. „Slyší každé naše slovo.“

Bethany si upravila čapku, aby jí štítek stínil oči. „To pitomé slunko svítí tak silně, až se mi zdá, že se mi vaří kontaktní čočky. Hej, vy tam! Slyšíte mě?“

Žádná odpověď.

„Proč jste nám nedal sluneční brýle?“

Ticho.

„Třeba ten parchant zrovna teď neposlouchá.“ Bethany se rozhlédla. „Myslíte, že tu má rozmístěné kamery?“

Amanda to pokládala za jisté, ale než se mohla se svým názorem svěřit, Bethany se zeptala: „Kde? Na těch stromech, co k nim jdeme? Nebo nás sleduje teleskopickými čočkami od domu? Má je snad na sloupech někde v těch horách?“

Sestoupili do koryta. Zpod podrážek se jim zvedly obláčky prachu. Strouha byla asi půldruhého metru široká a její horní okraj jim sahal až nad hlavu. Stín, který je obklopil, příjemně chladil.

„Kdysi jsem přímo milovala plachtění. Nemohla jsem se dočkat, až vyrazím na vodu a všude kolem nebude nic než horizont.“ Bethany se otřásla. „Zdálo se mi, jako by se něco z mé bytosti natahovalo k samotnému Bohu. Jenže po dvou týdnech v tom gumovém člunu ze mě otevřený prostor vysál duši. Od té doby jsem se k vodní hladině ani nepřiblížila. Je dost těžké přimět lidi, aby si koupili plachetnici, když mě samotnou děsí pouhé pomyšlení na vyplutí na vodu.“

Amanda se zabořila podrážkami do suché hlíny a začala šplhat na protější břeh koryta. Prach, který jí pronikl do úst, chutnal hořce. Vynořila se zpět do slunečního žáru a ohlédla se.

Bethany Laneová k ní vzhlížela ze stínu strouhy. „Tady dole je krásný chládek.“

„Nejsme na moři,“ zdůraznil Derrick. „Aspoň máme pod nohama pevnou půdu, která se nehoupá.“

„Pod vámi možná ne, ale mně se houpají nohy od chvíle, kdy jsem se probrala. V tom baráku jsem kolem sebe měla stěny.“

„Představte si jako stěny ty hory.“

„Mám sucho v puse,“ řekla Bethany sklíčeně.

„Hlas nám slíbil, že na udaných souřadnicích najdeme vodu.“

„Ne!“ namítla Bethany ostře. „Hlas řekl, že tam najdeme něco, co budeme potřebovat. A to může znamenat cokoliv. O vodě nepadlo ani slovo. Domysleli jsme si, co jsme chtěli slyšet.“ Nadzvedla čepici a sundala si sluchátka.

„Vylezte nahoru,“ vybídla ji Viv.

„Nebudeme o nic silnější, než jsme teď.“ Bethany se zadívala na komunikační soupravu, kterou držela v ruce, a znechuceně ji odhodila.

„Nedělejte to,“ varoval ji Derrick.

„Co mi ten bastard může udělat?“ Bethany rozpřáhla ruce a udělala ze sebe cíl. „Zastřelí mě? Jak? Tady dole mě nevidí.“

Amanda se rozhlédla a zasvrbělo ji na zádech, jako by se jí tam měla každým okamžikem zavrtat kulka. Vše nad úrovní koryta mohlo odstřelovači posloužit jako úkryt – trs křoví, shluk stromů, k němuž mířili, skaliska vedle něj. Na otevřeném prostranství tvoříme všichni snadný cíl, uvědomila si.

„Riskněme to,“ naléhala Bethany. „Když se rozběhneme každý jiným směrem, nedokáže nás všechny najednou sledovat. Jak by nás mohl zastavit? Nijak.“

Svůdná logika, běželo Amandě hlavou. Když zůstaneme pohromadě, nemáme šanci. Už už řekla Bethany, že má pravdu, a málem skočila do strouhy za ní, ale pak zaváhala, vedena předtuchou, že věci nejsou tak jednoduché, jak si Bethany představuje, že únik nebude tak snadný, jako když se pět lidí rozběhne každý jinam. Pak přece jenom sklouzla do koryta, ovšem ne proto, aby se k Bethany připojila, ale aby ji zastavila. Položila jí ruku na rameno. „Nedělejte to. Mám špatný pocit.“

„Hele, hlas přece po nás chtěl, abychom byli samostatní a soběstační, ne?“ Bethany ucukla, setřásla ze sebe její ruku a vydala se strouhou, která ji skrývala před slídivými pohledy. Amanda si všimla, že pokud koryto zachová původní směr, dovede ji k východu z údolí.

Bethany už zatím běžela, vířila za sebou prach a po chvíli se ztratila za ohybem strouhy. Amanda slyšela slábnoucí dusot kroků a nejistě vzhlédla ke svým společníkům.

„Vy ostatní se k ní nepřipojíte?“ ozval se náhle hlas.

Při intimním zvuku v uších se Amanda zachvěla.

„Má přece naději na úspěch,“ pokračoval hlas. „Nechcete to taky risknout?“

Nikdo neodpověděl.

„Jak sakra ví, co Bethany dělá?“ nechápal Ray.

„V tom případě jděte dál,“ přikázal hlas. „Neplýtvejte časem. Moc ho nemáte.“

Amanda se ohlédla k zatáčce, za níž Bethany zmizela.

„Škoda, že si sundala sluchátka,“ poznamenal hlas. „Nemůžu si s ní promluvit a pokusit se přivést ji k rozumu.“

„Jak ví, že si je sundala?“ naléhal Ray.

Amandu zamrazilo. Sehnula se pro odhozenou soupravu, oprášila ji, zvedla k očím a pozorně si ji prohlédla – kovový pásek, sluchátka, tyčinku s mikrofonem… „Mikrofon,“ vydechla hlasem naplněným zoufalstvím.

„Bravo,“ pochválil ji neznámý žalářník.

„Mikrofon?“ zeptal se Derrick z břehu koryta. „Co je s ním?“

Amanda sotva dokázala promluvit. „Není to jenom…“

Viv si strhla sluchátka a zírala na tyčinku. „Panebože, to je kamera.“ Upustila soupravu a vrávoravě ustoupila.

„Derricku, řekněte své ženě, ať ta sluchátka zvedne,“ rozkázal hlas.

Ochromený Derrick se nezmohl na slovo.

„Řekněte své ženě, ať je zvedne!“ zdůraznil hlas.

„Viv, chce, abys zvedla ta sluchátka.“

„Ne.“

„Odstupte od ní,“ poručil hlas.

Derrickovi ztuhly rysy obličeje. „Hej, člověče, co chcete udělat?“

„Poučit vás, abyste mě nenutili opakovat rozkazy. Odstupte.“

Derrick spěšně hrábl po soupravě a přiměl Viv, aby si ji vzala. „Nasaď si ji!“

Když Vivian spatřila děs v manželových očích, zachvěla se a poslechla.

„Amando, vylezte z koryta,“ přikázal hlas. „Připojte se k ostatním. Dívejte se na východ.“

„Kde je východ?“

„Tam, kudy vede cesta z údolí,“ vysvětlil Ray.

Amanda cítila, jak jí ledová ruka svírá srdce. „Tím směrem odešla Bethany.“ Vyškrábala se na břeh. Hlína se jí drolila pod nohama a musela si pomoct koleny a rukama, než se jí to podařilo. Napřímila se a upřela zrak k pokračování vyschlé strouhy, která se mezi trávou a křovinami vlnila ke vzdálenému průsmyku. Občas zahlédla mihnout se Bethanyinu šedivou čapku a ramena kombinézy.

Uvědomila si, že hlas neznámého zněl až příliš rezignovaně. „Počkejte!“ zvolala. „Říkal jste, že je škoda, že si sundala sluchátka, jinak byste se ji pokusil přivést k rozumu. Kdybych ji dohonila…“ Strašlivou předtuchou se jí zrychlil dech. „Kdybych ji zastavila.“

„Ano?“

„Dovolíte mi, abych ji přivedla zpět?“

Hlas neodpověděl.

Než si Amanda uvědomila, co dělá, běžela jako o život. „Bethany!“ křičela. „Stůjte!“ Její slova pohltila otevřená pustina. Sprintovala ostrou trávou, míjela křoviska, vyvrácenou borovici, mohutný balvan…

„Bethany!“

Bethany dál běžela po dně vyschlého koryta. Její šedá čapka a ramena kombinézy se míhaly o něco blíže, ale ani jednou se neohlédla.

„Stůjte!“

Amanda protáhla krok a zrychlila. „Poslouchejte!“ podařilo se jí vykřiknout mezi dvěma chraplavými nádechy, které ji pálily v krku.

Koryto před ní už nebylo tak hluboké a Amanda viděla Bethany, prchající k východu z údolí, od pasu nahoru.

„Stůjte!“ zařvala z plných plic. Ze všech pórů se jí řinul pot a kombinéza se jí lepila k tělu. „On o vás ví!“

Hloubka strouhy se snížila natolik, že se ukázala Bethanyina stehna. Nedostatečný úkryt ji přiměl k ještě ostřejšímu tempu. Utíkala k písčité proláklině, kde se za deště hromadila voda. Na její protější straně začínalo další koryto.

„Nezastavíte ji,“ ozval se hlas v Amandiných sluchátkách.

„Zkusím to.“ Amanda zmobilizovala poslední zbytky sil a přidala. Zakopla o kámen a zavrávorala. „Bethany! Stůjte! Prosím!“

Naléhavost v jejím tónu konečně dosáhla zamýšleného účinku. Bethany v polovině vzdálenosti k proláklině jako by ztrácela energii. Zastavila, otočila se a s mohutně se zvedajícím hrudníkem hleděla na Amandu.

„Dostane vás!“ křičela Amanda. „Nevím jak, ale dokáže to!“

Bethanyin obličej se leskl potem. Ohlédla se k proláklině a k pokračování strouhy a zase se k nim rozběhla.

„Nedělejte to!“ Amandina úpěnlivá prosba směřovala spíš k hlasu než k Bethany.

„Nesnáší otevřený prostor,“ poznamenal hlas. „Byla to jenom otázka času.“

Amanda se pokusila zrychlit, ale zjistila, že už nemůže. Bethany se před ní ztrácela stejně jako vzdálený horský průsmyk.

„Raději ať se to stane dřív,“ řekl jí hlas. „Vy ostatní tak rychleji poznáte, jak škodlivé je mrhat časem a silami na zbytečné pokusy o útěk.“

„Ne!“

„Jsem zklamaný, protože mě nepřekvapila.“

V okamžiku, kdy Bethany dosáhla pokračování vyschlého koryta, pocítila Amanda tlakovou vlnu. Bethanyino tělo oděné v šedém vybuchlo za ohlušujícího rachotu v rudém záblesku. Ruka letěla jedním směrem, lebka druhým. Kapičky krve se mísily se vzduchem v děsivou páru a jednotlivé části těla dopadaly s tlumeným žuchnutím na zem.

Amanda se v šoku zastavila; po explozi jí bolestivě dunělo v uších. Otřesená do morku kostí zavrávorala, když náhlý poryv větru přivál krvavou spršku k ní. Pak červená mlha konečně začala klesat a potřísnila suchý písek.

Amanda se cítila, jako kdyby jí někdo podkopl nohy. Klesla na kolena a po tvářích se jí koulely slzy, které ji pálily na kůži.

3

„Blata jsou nádherný kus světa.“

Balenger usazený na zadním sedadle taxíku pročítal fotokopii a přemýšlel, co ke všem čertům ten úryvek znamená. Na vybledlém otisku razítka stálo NYVK, ODDĚLENÍ HUMANITNÍCH A SOCIÁLNÍCH VĚD. Podle kontextu odhadl, že zkratka NYVK znamená Newyorská veřejná knihovna. Z mobilního telefonu zavolal na informace a dozvěděl se, že Oddělení humanitních a sociálních věd se nachází na rohu Dvaačtyřicáté ulice a Páté avenue.

Nejkratší cesta z Greenwich Village do centra vedla přes Avenue of the Americas. Hustý polední provoz nedovoloval taxikáři rozjet se rychleji. Balenger, frustrovaný ječením houkaček a hlemýždím popojížděním, požádal řidiče, ať ho vysadí na Čtyřicáté ulici. Zaplatil a rozběhl se. Cítil úlevu, že se může volně pohybovat a setřást napětí.

Netrpělivost však nebyla jediným důvodem, proč z taxíku vysedl. Někdo mu chtěl zabránit, aby našel Amandu, a ten člověk s tím určitě nepřestane.

Přidal do kroku. Na přeplněném chodníku se cítil jako nahý. Ohlédl se a zjišťoval, zda někdo nevystupuje z jiného taxíku a nespěchá za ním. Nikoho neviděl. Podíval se před sebe právě včas, aby zabránil srážce s mužem, který nesl v ruce diplomatický kufřík. V poslední chvíli uhnul a přeběhl křižovatku Jedenačtyřicáté ulice. Za zády mu zavřeštěla houkačka – náklaďák projel kolem něho tak těsně, že Balenger pocítil závan větru.

Před sebou viděl obsazené lavičky v Bryantově parku. Znovu se ohlédl přes rameno, ale ani tentokrát neviděl, že by ho někdo sledoval. Auta stála v kolonách.

Odbočil doprava na Pátou avenue a dosprintoval ke vchodu do knihovny, mohutné kamenné budovy, jejíž široké schodiště a štíhlé pilíře střežili dva mramoroví lvi.

Proběhl otáčivými dveřmi a ocitl se v rozlehlé hale, kde lidé čekali ve frontě, až jim strážný prohlédne kabelku, aktovku či ruksak. Někteří návštěvníci se po něm zvědavě ohlíželi, když si se supěním stíral pot z čela. Pomalu se sunul kupředu a občas se podíval za sebe. Jak odtikávaly vteřiny, dech se mu postupně zklidnil. Vysoký strop a kamenná podlaha odrážely zvuky jako hlavní loď katedrály, ale Balenger tomu nevěnoval pozornost, soustředil se výhradně na osoby vcházející do haly.

Strážný ho mávnutím vpustil dál. Vyptal se na směr a vyšel do druhého patra, kde jej dlouhá chodba dovedla k přepážce informací.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se žena v brýlích.

„Doufám,“ odvětil Balenger a podal jí fotokopii. „Netušíte, z které knihy pochází tento výňatek?“

Knihovnice sklopila oči za brýlemi k odstavci.

* * *

„Blata jsou nádherný kus světa,“ řekl, rozhlížeje se po kraji, podobajícím se moři, tu klidnému s mírnými vlnkami, tu s mocnými zelenými vlnami, které byly na hřbetech korunovány místo bílou pěnou fantastickým krajkovím žuly. „Blata vás nikdy neomrzí. Nedovedete si představit úžasná tajemství, jež v sobě chovají. Jsou taková rozlehlá, pustá a tajuplná.“

„Ostatní text je vymazaný,“ poznamenala zaraženě.

„Víte, je to taková hra,“ řekl Balenger ve snaze o jednoduché vysvětlení.

Knihovnice přikývla. „Ano, občas sem lidé chodí s podobným dotazem. Minulý týden se jedna návštěvnice zajímala o jednu položku ze seznamu pro hru scavenger. Potřebovala najít konkrétní knihu, ale jediné vodítko, které dostala, byla věta Slunce již zapadá. Nakonec jsme usoudily, že jde o Hemingwayův román I slunce vychází.“

Balengera napadlo, že odstavec skutečně může být součástí hry, jedné z nejkrutějších, jaké lidská fantazie dokáže vymyslet.

„Problém spočívá v tom, že ačkoliv nás lidé považují za hlavní oddělení Newyorské veřejné knihovny, ve skutečnosti jsme výzkumné zařízení,“ vysvětlila žena. „My knihy nepůjčujeme domů, pouze do studovny. Musela jsem tu hráčku poslat do naší pobočky na Čtyřicáté ulici.“ Knihovnice se znovu začetla do úryvku. „Blata jsou nádherný kus světa. Zajímavé.“ Na chvíli se zamyslela a pak pokynula muži, který seděl u počítače na vedlejší židli.

Přistoupil k ní a nahlédl jí přes rameno.

„Brontëová, nebo Conan Doyle?“ zeptala se.

Muž si výňatek přečetl a přikývl. „Nikdo jiný než ti dva mě nenapadá.“

„Na Brontëovou mi úryvek moc nesedí,“ řekla knihovnice.

„Správně. Její styl je emocionálnější.“

Balenger se na ženu tázavě zadíval.

„Uveďte jako prostředí blata, a okamžitě vytanou na mysli dvě díla. Román Na větrné hůrce Emily Brontëové, který se odehrává v hrabství Yorkshire v severní Anglii. Je plný pochmurné atmosféry. Heathcliff se prochází po blatech a mluví s Cathyiným duchem a podobné scény. Naproti tomu ve vašem úryvku je popis zhuštěn do jediné věty. Kraj, podobající se moři, tu klidnému s mírnými vlnkami, tu s mocnými zelenými vlnami, které byly na hřbetech korunovány místo bílou pěnou fantastickým krajkovím žuly. Dostatečně výstižné, ovšem autora více zajímají úžasná tajemství, jež v sobě chovají… Taková pustá a tajuplná. Na to se spisovatel soustředí. Překvapilo by mě, kdyby nepsal detektivky. Domnívám se, že jde o román sira Arthura Conana Doyla Pes baskervilský.“

„Pes baskervilský?“

„Větší část děje se odehrává v Dartmooru v anglickém hrabství Devonshire. Je to mimochodem jedno z nejznámějších prostředí světové literatury. Jak jsem uvedla, nepůjčujeme knihy mimo budovu, ale když si zajdete do studovny,“ ukázala za sebe, „někdo vám ten svazek přinese.“

Nemám čas, pomyslel si Balenger. Přinutil se ke klidu a poděkoval knihovnici. Jedinou jeho zkušenost se slavnou detektivkou Conana Doyla představoval starý černobílý film s Basilem Rathbonem v hlavní roli. Pamatoval si temné chmurné scény s chuchvalci mlhy nad divokým bažinatým terénem.

Prostorná čítárna obložená desítky let leštěným dřevem dýchala teplem. U vstupu stál strážný. Nápis na stěně upozorňoval návštěvníky, aby vypnuli mobilní telefony.

Balenger poslechl a zamířil k pultu, kde si vyžádal výtisk Psa baskervilského. Trochu se uklidnil, když si všiml, že čítárna je vybavena počítači. Obdržel kartu s přístupovým heslem a našel si neobsazenou pracovní stanici. Potlačil nervozitu a neodolatelnou chuť promnout si bolavé levé předloktí. Vyhrnul si rukáv saka i košile a zjistil, že místo vpichu zarudlo a oteklo. Obával se infekce.

Ale to byla ta nejmenší z jeho starostí. Hleděl na klávesnici a prsty se mu roztřásly. Amando, ptal se sám sebe, kam tě zavlekli?

Netušil, proč mu Karen Baileyová ten úryvek zanechala ani jak mu četba románu (pokud citát skutečně pochází z Psa baskervilského) pomůže nalézt Amandu. Nutil mozek, aby přemýšlel, aby se soustředil na odhalení toho, co mu výňatek může prozradit.

Třeba se jedná o samotného sira Arthura Conana Doyla, pomyslel si zoufale.

Jenže proč by potom byl zbytek stránky, včetně jména autora a názvu díla, vymazán? Proč byl vyjmut právě tento odstavec? Co je na něm zvláštního?

Blata.

Balenger se sklonil ke klávesnici a rozklepanýma rukama vyťukal do prohlížeče Google klíčové slovo DARTMOOR. Obdržel řadu odkazů.

DARTMOORSKÝ NÁRODNÍ PARK

OBJEVUJEME DARTMOOR

PROCHÁZKY PO DARTMOORU

DARTMOORSKÁ ZÁCHRANNÁ SKUPINA

Dozvěděl se, že Dartmoorský národní park pokrývá 640 čtverečních kilometrů nízkých kamenitých pahorků, popisovaných vesměs jako nehostinné, opuštěné, nepřístupné a prehistorické. Téměř neobydlenou oblast často pokrývají mlhy. Hojná vláha se hromadí v bažinatých močálech, což vysvětluje nutnost existence záchranářského oddílu.

Mám snad dospět k závěru, že únosce odvlekl Amandu do Dartmooru v Anglii? pomyslel si. Proč? Co by tím kdo získal? Takhle se nikam nedostanu.

Pak ho náhlá myšlenka málem zvedla ze židle. Karen Baileyová mi mohla ten úryvek poslat poštou, ale přesto zvolila mnohem komplikovanější postup. Nedozvěděl bych se o něm, kdybych nepřišel do divadla. Řekla muži, který se vydával za profesora, aby mi ho dal, pouze když se tam ukážu.

Bušilo mu ve spáncích, když se díval na další odkazy k Dartmooru. Uvědomil si, že musí pátrat podrobněji a nemůže si dovolit opomenout žádnou maličkost.

SOKOLNICTVÍ V DARTMOORU

DARTMOORSKÝ FOLKLORNÍ FESTIVAL

DARTMOORSKÝ LETTERBOXING

Poslední odkaz málem přeskočil jako nepodstatný, ale zaujal ho text pod nadpisem.

Dějiny hry na hledání ukrytých pokladů se začaly psát roku 1854 v Dartmooru…

Popis vyburcoval jeho paměť. Balenger si vzpomněl na přednášku o časových schránkách, při níž falešný profesor prohlásil, že skupiny osob, které ztratily časová pouzdra, se často věnovaly hře na hledání ukrytého pokladu, nazývané scavenger.

Spěšně klikl na příslušný odkaz. Na obrazovce se objevil text doplněný fotografiemi nízkých kopců posetých žulovými výčnělky a Balengerův mozek se rozběhl na plné obrátky.

* * *

Letterboxing je hra vynalezená roku 1854 dartmoorským průvodcem Jamesem Perrottem, který se rozhodl vyzvat turisty, aby prohledali obtížně přístupnou část blat zvanou Cranmere Pool. Aby výletníci mohli dokázat, že skutečně našli cestu do vzdálené oblasti, umístil Perrott pod kamennou mohylu džbán, do něhož měl každý úspěšný pátrač vložit vzkaz. Občas se ve džbánu ocitla pohlednice, kterou nálezce adresoval sám sobě. Turista, který džbánek objevil po něm, nahradil pohlednici vlastní zprávou a zaslal ji adresátovi.

V průběhu let tato aktivita, podobná hledání ukrytého pokladu, získala takovou popularitu, že po blatech byly rozmístěny další džbány, které byly později nahrazeny kovovými a potom plastovými skříňkami, jimž se začalo říkat letterboxes (poštovní schránky), protože se do nich vkládaly vzkazy. Více než půldruhého století poté, co James Perrott položil džbánek do kamenné mohyly, se odhaduje, že se po divoce krásných dartmoorských blatech nachází více než deset tisíc podobných schránek.

Bývají pečlivě ukryty. Hráče dovedou na přibližné místo důmyslné náznaky a stopy, jimiž v mnoha případech bývají zeměpisné nebo mapové souřadnice. Jindy se setkáváme s hádankami či rébusy, jejichž rozřešení hráče navádí k cíli.

Díky článku uveřejněnému roku 1998 v časopise Smithsonova institutu se popularita této hry na hledání ukrytého pokladu bleskurychle rozšířila po celém světě. V Americe má své „poštovní schránky“ každý stát Unie. A pochopitelně ne každý „poklad“ je nalezen. V samotném Dartmooru hráči dodnes nacházejí dávno ztracené a zapomenuté skříňky, které obsahují vzkazy zanechané před mnoha a mnoha lety.

Balenger dlouho hleděl na obrazovku. Zmínka o „dávno ztracených a zapomenutých skříňkách, které obsahují vzkazy zanechané před mnoha a mnoha lety“ jej znovu vrátila k přednášce o časových pouzdrech. Poslední, na co si pamatoval, než upadl do bezvědomí, byla profesorova věta o tom, že bylo ztraceno mnohem více časových schránek, než jich bylo objeveno.

Srdce jako by se mu zastavilo a pak se znovu rozběhlo. Shoda okolností? uvažoval. Nebo Karen Baileyová skutečně chtěla, abych narazil na tento internetový odkaz? Proč by mi jinak – posílala ten odstavec o Dartmooru?

Ruce se mu stále třásly, ale tentokrát spíš proto, že začínal chápat, proč byla Amanda unesena. Vzpomněl si, co mu knihovnice řekla o vodítkách při hledání ukrytého pokladu. Hra? blesklo mu hlavou. Opravdu jde o nějakou zatracenou hru?

Se zrychleným dechem se vrátil k výdejnímu pultu.

„Ano, pane?“ zeptala se žena s melírovanými vlasy.

„Jmenuju se Frank Balenger. Požádal jsem o Psa baskervilského.“

„Zajisté, pane. Hned se podívám, jestli…“ Usmála se. „Tady je.“

Balenger převzal starou knihu v tvrdé vazbě, která páchla zatuchlinou, a posadil se s ní na prázdnou židli u jednoho z mnoha dlouhých stolů. Otevřel román, listoval stránkami a soustředěný na první větu každého odstavce hledal větu „Blata jsou nádherný kus světa“.

Ostře vydechl, když ji našel ve spodní třetině čtyřicáté šesté strany. Ale to nebylo všechno. Někdo pomocí dětské tiskárničky vytiskl na okraj stránky slova HROBKA SVĚTSKÝCH TUŽEB.

Podlaha sálu jako by se pod ním zahoupala. Balenger si vzpomněl, že jedna ze ztracených časových schránek, o nichž „profesor“ mluvil, se jmenovala Krypta civilizace. Hrobka. Krypta. Že by další shoda náhod? pomyslel si. Potřeboval sám sebe přesvědčit, že se nechytá imaginárních dedukcí jako tonoucí stébla. Nabízela se jistá možnost – zkontrolovat všechny svazky Psa baskervilského, které knihovna vlastní. Tato pobočka nedovoluje odnášet knihy z budovy. Karen Baileyová nemohla v žádném případě ovlivnit, které vydání se Balengerovi dostane do rukou, a proto musela slova HROBKA SVĚTSKÝCH TUŽEB vytisknout do všech výtisků románu ve fondu knihovny.

Vstal tak rychle, že hlasité odsunutí židle k němu přilákalo vyčítavé pohledy ostatních návštěvníků. Když se blížil k pultu, zmocnil se ho neodbytný pocit, že má v zádech zavrtané oči slídila. Otočil se ke vstupu do čítárny.

Skutečně na něj někdo zíral.

Statná žena přes čtyřicet v jednoduchých tmavě modrých šatech a s hnědými vlasy staženými do přísného uzlu.

Karen Baileyová.

4

V okamžiku, kdy si jí Balenger všiml, se rozběhla do chodby vedoucí ke studovně. Balengerovy rychlé kroky vyrušily čtenáře u jiných stolů. Proběhl kolem strážného, který se nad tím pozdvižením pohoršené mračil.

Vyběhl na chodbu a rozhlédl se na obě strany. Po Karen Baileyové ani vidu, ani slechu. Sledován vyčítavými pohledy návštěvníků se rozběhl ke schodišti. Ani tam ji nespatřil.

„Poslyšte,“ oslovil mladého muže s taškou plnou knih, „neviděl jste tady náhodou ženu v tmavomodrých šatech? Statnou, kolem čtyřicítky, hnědé vlasy do uzlu?“

Mladík o několik kroků ustoupil, vyděšený úzkostným, pološíleným výrazem Balengerova obličeje.

„Vy všichni,“ křikl Balenger na pět či šest lidí v chodbě. „Neviděl někdo z vás ženu v tmavomodrých šatech?“

Z čítárny vyšel strážný. „Mluvte tiše!“

Balenger běžel chodbou a nahlížel do jednotlivých sálů a místností. Doběhl k dámským toaletám, bez rozmýšlení rozrazil dveře a vpadl dovnitř. Žena myjící si ruce vzhlédla od umývadla a zalapala po dechu. Balenger nahlédl pod dveřmi do všech kójí. Džínsy. Manšestrové kalhoty. Nikdo v modrých šatech.

Vyběhl z toalety a prosmýkl se kolem strážného, který se jej pokusil zastavit.

„Karen Baileyová!“ křičel. „Stůjte!“

Pronásledován strážným sbíhal po schodech, které bral po dvou po třech. V nižším patře narazil na zamčenou chodbu ke kancelářím. S dusotem strážného za zády pokračoval dolů, ale zastavil se uprostřed kroku, když spatřil Ortegu, který mu stoupal vstříc.

„Viděl jsem ji!“ zvolal. „Viděl jsem Karen Baileyovou! Je v budově!“

V tom okamžiku doběhl k Balengerovi strážný. „Musím vás, pane, požádat, abyste odešel.“

Ortega zamával policejní průkazkou. „Je tady se mnou.“

„Viděl jsem ji u dveří do čítárny,“ pokračoval Balenger. „Tytéž tmavomodré šaty a vlasy do uzlu. Sotva jsem si jí všiml, utekla.“

„Od svého vstupu do budovy jsem neviděl nikoho, kdo by tomuto popisu odpovídal.“ Ortega se otočil ke strážnému. „Nařiďte ochrance, ať uzavře všechny východy. Opatrně. Ta žena by mohla být nebezpečná.“ Vytáhl mobilní telefon. „Přivolám posily.“

Když sbíhali po schodech, policista štěkal do telefonu rozkazy a pak se obrátil na Balengera. „Ztratil jste se mi v davu. Schválně. Nechal jste mě podat hlášení hasičům samotného. Zdá se, že toužíte po zatčení z důvodu maření vyšetřování.“

„Neměl jsem na vybranou. Řekl jsem vám, že se mi zoufale nedostává času. Nemohl jsem čekat.“

„Donutil jste mě ke lži. Tvrdil jsem, že jste musel vyhledat lékařské ošetření.“

„Díky. Jestli vám to budu někdy schopen oplatit…“

„Cítil jsem se kvůli vám jako blbec. Neměl byste si zahrávat s někým, kdo se vám snaží pomoct.“

„Myslím, že právě o to tady jde. O hru. Někdo si zahrává se mnou.“

„O čem to mluvíte?“

„Karen Baileyová mi nechá vzkaz v divadle, jenže já to divadlo musím nejdřív najít, abych si ho mohl přečíst. Otisk razítka mě dovede sem do knihovny, kde musím projít další zkouškou a zjistit, odkud odstavec ve vzkazu pochází. Ukáže se, že je to úryvek z Psa baskervilského. Když si vyžádám výtisk románu, najdu na příslušné stránce slova z dětské tiskárničky.“

„Jaká slova?“

„Hrobka světských tužeb.“

„Cože?“

„Myslím, že se ode mě očekává, že zjistím, co to je. Tato pobočka veřejné knihovny nepůjčuje knihy domů, takže Karen Baileyová si mohla být jistá, že vzkaz na stránce, odkud výňatek pochází, najdu. Krok za krokem mě někdo vede jakousi pošahanou hrou. Blata v úryvku se týkají Dartmooru v Anglii. Když jsem si Dartmoor vyhledal Googlem, dozvěděl jsem se o hře na hledání ukrytého pokladu, kterou tam v předminulém století vynalezl jeden průvodce turistů. Jmenuje se letterboxing a silně mi připomíná situaci, v níž jsem se ocitl. Jsem prostě nucen zapojit se do hry, kdy jedna skrytá zpráva vede k dalším skrytým zprávám. Některé aspekty dokonce připomínají časová pouzdra. Všechno souvisí se vším.“

„Proč by to proboha někdo dělal? Máte nějaké nepřátele? Copak vás někdo nenávidí tak silně, že by vám připravil tohle peklo?“

„Jak už jsem vám řekl, napadá mě jediný člověk, který by mohl být natolik šílený, aby tohle dokázal, a ten je mrtvý.“ Balenger zaváhal. „Časové schránky.“

„Přišel jste na něco?“

„Když jsem byl malý, našel jsem část časové schránky ve staré škole určené k demolici. Místní noviny z toho udělaly senzaci. Moje fotografie se ocitla na titulní stránce. Stál jsem na ní s rezavou skříňkou v ruce.“

Ortegovi se napjala kůže kolem očí. „Chcete říct, že si někdo dal práci s prohrabáváním vaší minulosti až do dětství? A to jen proto, aby našel návnadu, která vás přiměje navštívit jakousi obskurní přednášku v ještě obskurnějším domě?“

„V podkroví jsme našli pouzdra od dvou videoher,“ řekl Balenger. „Jedna se jmenovala Grand Theft Auto. O té druhé jste prohlásil, že ji neznáte. Nevzpomenete si na titul?“

Ortega se na okamžik zamyslel. „Scavenger.“

ČTVRTÁ ÚROVEŇ:

AVALON

1

Vzdálené hory odrážely ozvěnu výbuchu; Amanda stále klečela na zemi a ramena se jí otřásala pláčem. Před ní se ve vzduchu vznášely cáry krvavé mlhy. V písku prohlubně se válely kusy lidského těla. Z nasládlého pachu se jí zvedal žaludek. „Bethany,“ zašeptala. Šok ji tak přemohl, že sotva vnímala ostré hrany kamenů pod koleny.

„Vraťte se k ostatním,“ přikázal jí zvučný hlas ve sluchátkách, zkreslený dozvuky exploze, která jí pořád hučela v uších.

„Bethany,“ zopakovala hlasitěji. Truchlila nejen nad ztracenou společnicí, ale i sama nad sebou a ostatními členy skupinky. Nakonec tady všichni zemřeme, pomyslela si.

Ne, opravila se vzápětí. Přežila jsem hotel Paragon a přísahám Bohu, přežiju i tohle.

Jenže v hotelu Paragon jsi měla Franka, který ti pomohl. Znovu si uvědomila, že k sobě mluví ve druhé osobě, jako by se psychicky oddělila od své osobnosti.

Nejraději by se hlasitě rozeřvala.

„Vaši přátelé na vás čekají,“ pobízel ji hlas. „Snad je nechcete zbavit své přítomnosti.“ Hlas se odmlčel. „Jako Bethany.“

Amanda přikývla a v reakci na nezastřenou hrozbu s námahou a bolestí vstala. Franku, zakvílela v duchu a znovu ji zachvátila předtucha, že je mrtvý. Se vzrůstající jistotou cítila, že pokud má nějakým zázrakem stávající hrůzu přežít, musí se o to postarat sama. Slzy jí zakalily zrak. Utřela si oči hřbetem ruky, naposled se zahleděla na Bethanyiny ostatky a odvrátila se.

Sto metrů daleko, za hromadou kamení, křoviskem a vyvráceným kmenem borovice, čekali Ray, Derrick a Viv ochromení hrůzou. I na tu dálku Amanda viděla, jak jsou bledí, a jejich barevné kombinézy působily ještě nepřirozeněji.

Pomalu se trmácela k nim. V krku ji po hlasitých výkřicích pálilo, žaludek se jí svíral hladem, ale nejvíce ji trápily okoralé rty a jazyk napuchlý žízní.

Zatímco se k nim blížila, její tři zbylí společníci soustředili pohledy na písek posetý karmínovými skvrnami. Promluvili, teprve když k nim přistoupila.

„Jste v pořádku?“ vysoukal ze sebe Derrick.

Amanda se zmohla na pouhé přikývnutí.

„Jak se…“ Viv se zarazila a otočila se k Rayovi. „Vy jste expert přes armádu. Zasáhl ji raketou? Jak se to mohlo stát?“

„Ne,“ odpověděl Ray. „Nebyla to raketa. Jistě bychom ji slyšeli i viděli přilétat.“

„Šlápla tedy na minu?“

„Taky ne. Půda kolem ní nevybuchla.“

„Tak…“

Ray sklopil zrak ke kombinéze. „Plastická trhavina. Myslím, že ji nosíme na sobě v šatech.“

Chvilku trvalo, než to ostatním došlo.

„V šatech?“ Derrick se také zadíval na svou kombinézu.

„Kristepane,“ zasténala Viv.

„Nebo v botách,“ dodal Ray. „Ve sluchátkách.“

„Nebo v tomhle.“ Amanda nejistou rukou vylovila z kapsy satelitní navigační přístroj.

Viv odskočila jako uštknutá hadem. „Jsme živé bomby? Může nás odpálit, kdykoliv se mu zachce?“

„Kdykoliv neposlechnete,“ opravil ji hlas.

Náhlý zvuk ve sluchátkách Amandu vylekal.

„Kdykoliv přestanete hrát podle pravidel,“ pokračoval hlas.

„Podle pravidel? O jakých pravidlech to sakra mluvíte?“ rozčílil se Ray. „Neslyšel jsem nic o…“

„Objevování povahy pravidel za pochodu je jádrem každé velké hry.“

„Vy snad pokládáte tohle za nějakou zkurvenou hru?“

„Není nutné používat vulgární výrazy, Rayi.“

„Hra?“ Ray se rozhlížel kolem dokola, jako by se obával o své duševní zdraví. „Ten bastard si myslí, že s námi hraje hru!“

„Z níž právě uběhla jedna hodina,“ potvrdil hlas. „Zbývá vám jich devětatřicet. Nevyplýtvejte je nadarmo.“

„Co na tom záleží?“ Viv promluvila tak rozhodně, až jí šlachy na krku naběhly jako provazy. „Stejně nás zabijete!“

„Vím pouze o jediné hře, v níž na vítěze čekala smrt. Byla to míčová hra starých Mayů. Můj záměr je jiný. Vítěz si zaslouží odměnu. Co se stane s těmi, kdo prohrají, je jiná věc.“

„Jak tedy můžeme vyhrát?“ zeptal se důrazně Derrick.

„To musíte teprve zjistit.“

„Souřadnice, které nám dal.“ Amanda si utřela poslední slzy; tváře ji pálily. „Musíme se dostat na to místo.“

Derrick přikývl. „Tím, že tu budeme stát, si moc nepomůžeme. Musíme sebou hodit.“

„A odhalit pravidla,“ připomněl hlas.

Ray se zadíval na obrazovku přijímače GPS. Jeho úzký obličej s třídenním strništěm vypadal ztrhaně; jako by si uvědomoval, že může každou vteřinu vyletět do vzduchu. „Tímhle směrem,“ máchl rukou. „Ke stromům.“

Amanda se musela doslova nutit, aby kladla jednu rozbolavělou nohu před druhou. S plícemi, jež stále toužily po kyslíku, se blížila k malému hájku.

„Topoly,“ poznamenal Derrick. „Ty potřebují hodně vody.“

Viv se rozhlédla. „Někde tu teče podzemní pramen.“

„A nám stačí akorát bagr, abychom se k němu dostali,“ ušklíbl se Ray.

Stíny stromů jim na chvíli poskytly vítaný úkryt před vedrem a pak se zase ocitli na slunci. Terén stoupal a Amanda se začala potit.

Ray zkontroloval svůj navigační přístroj. „Svah je prudší, než se zdá. Nacházíme se v osmnácti stech metrech.“ Mluvil, jako by se mu nedostávalo vzduchu.

„Vezměme to po diagonále,“ navrhl Derrick.

„Správně,“ souhlasila Viv. „Půjdeme cik cak. Výstup po spádnici si vyžádá mnohem víc energie.“

„Výborně,“ pochválil je hlas. „Využívejte všech svých znalostí.“

Amandu výstup zmáhal a cítila tlak v kolenou. Údolí se před nimi otevíralo v celé své šíři.

„Bože…“ Amanda se užasle napřímila.

2

Jezero. Lesklo se před nimi, asi sto metrů dlouhé, a Amandu napadlo přirovnání ke klenotu odrážejícímu světlo. Slyšela, jak její společníci, kteří stáli kolem ní, oddechují po namáhavém výstupu.

„Hlas nám slíbil, že najdeme, co potřebujeme,“ konstatoval Derrick.

„Viděla jsem svět z vrcholu Everestu,“ zašeptala Viv. „Ale to, na co se teď dívám, je nejkrásnější.“

„Tak na co čekáme?“ Ray hleděl na třpytivou hladinu. „Po deseti dnech štvanice v Iráku jsem si slíbil, že už v životě nepoznám, co je žízeň.“

Derrick a Viv ho následovali dolů svahem a po několika krocích se všichni tři rozběhli. Amanda, které se v rozlehlé pustině zmocnil podivný pocit ohrožení, se váhavě rozhlížela. Hory jí připadaly bližší a současně vzdálené, jako by najednou nedokázala odhadnout vzdálenost. Vzpomněla si na přednášky z psychologie, které navštěvovala na univerzitě, na experiment, při němž přivedli domorodce žijící v džungli na obrovskou otevřenou pastvinu. Lidé zvyklí celý život na výhled zakrytý stromy ten pohled nesnesli a u mnohých se projevily příznaky agorafobie.

Amanda, která sama nikdy nežila v místě bez vysokých domů či stromů skrývajících horizont, nyní strach domorodců plně chápala. V jejím případě však byly obavy ještě posíleny vědomím, že vše, co ji zde obklopuje, může představovat hrozbu. Na rozdíl od hotelu Paragon, kde bylo nebezpečí omezeno na uzavřené pokoje, se jí zdálo, že tady v divočině má smrt k dispozici neomezený prostor, kde se může ukrývat.

„Nepřipojíte se k nim?“ zeptal se jí hlas.

Amanda potlačila překvapení. „Jenom jsem chvíli obdivovala výhled.“

„Opravdu? Mně se spíš zdálo, že vás ten výhled paralyzuje. Podívejte se na displej navigačního přístroje. Odpovídají zadané souřadnice jezeru?“

Amanda se stále učila zařízení používat, ale i jí bylo ihned jasné, že šipka určující směr ukazuje od jezera k nedalekému kopci. Zadívala se tím směrem a uviděla rovnou planinku, na níž ležely trosky nějaké budovy. „Tam máme jít?“

„Abyste se mohli plně zapojit do hry, musíte poznat její pravidla.“

„Rayi,“ promluvila Amanda do mikrofonu, „jsme na nesprávných souřadnicích.“

Skupinka spěchala k jezeru, jako by ji nikdo neslyšel.

„Derricku, Viv. Jezero není naším cílem. Máme jít ke zřícenému domu tam nad námi.“

Ani jeden z trojice se neohlédl.

„Slyšíte mě?“ zvolala Amanda hlasitěji. „K jezeru chodit nemáme!“

„Oni vás opravdu neslyší,“ upozornil ji hlas. „Izoloval jsem náš rozhovor.“

„Proč? Nechápu, co tím sledujete.“

Hlas neodpověděl a Amanda se znovu zachvěla zlou předtuchou. „Stůjte!“ křikla na skupinu.

Buď k nim její hlas nedolehl, nebo se tak fixovali na vodu před sebou, že nic jiného nevnímali.

„Ne! Nepřibližujte se k jezeru!“ Rozběhla se ze svahu, vyhýbajíc se keřům a balvanům. „Zastavte se!“

Viv se k ní nechápavě otočila.

„Stůjte!“

Viv něco křikla na Derricka a Raye, kteří se zastavili a ohlédli. Díky bohu, pomyslela si Amanda. Skupina počkala, až k nim doběhne.

„Co se stalo?“ zeptal se Derrick.

Amanda uslyšela jeho hlas ze sluchátek; spojení znovu fungovalo normálně. „Dokáže izolovat naše rozhovory. Prozradil mi, že souřadnice, které nám dal, neodpovídají tomuto jezeru.“

Ray mrkl na ručičku na svém displeji. „Je to pravda. Šipka ukazuje někam do kopce.“

„Stojí tam zřícená budova,“ vysvětlila Amanda.

„Proč to teda neřekl i nám?“ nechápal Ray.

„Brnká nám na nervy,“ ušklíbl se Derrick znechuceně.

„Fajn.“ Ray si přejel jazykem po okoralých rozpukaných rtech. „Tu ruinu si prohlédneme. Ale voda je blíž. Neodejdu odsud, aniž bych se napil.“

3

Vítr čeřil hladinu jezera a vytvářel na ní drobné vlnky.

„Je to bezpečné?“ uvažoval Ray nahlas.

Amanda hleděla ke břehu. „Nevidím žádné kostry ani mrtvá zvířata.“

„Podívejte se, jak je to jezero průzračné,“ upozornila Viv. „Plavou v něm ryby.“

„V otrávené vodě by nepřežily,“ konstatoval Ray.

„To nemusí být nutně pravda,“ namítl Derrick. „Uvědomte si, jak jsou některá naše jezera plná rtuti a jiných jedovatých látek. Ryby v nich nějak přežily, ale to neznamená, že voda v nich je zdravotně nezávadná. I rozpuštěný sníh z vrcholku Everestu obsahuje toxiny. Při výpravách do hor rozpouštíme ve všem, co pijeme, jodové tablety.“

„No, pro případ, že jste si toho dosud nevšimli, tady nemáme nic, čím bychom vodu pročistili.“ Ray vytáhl zapalovač a několikrát s ním cvakl, jako by mu ta bezmyšlenkovitá činnost pomáhala přemýšlet. „Když jsem v Iráku prchal před povstalci, pil jsem zatraceně špinavou vodu a dostal jsem z ní horečku. Ale přežil jsem.“ Schoval zapalovač a klekl si; jeho postava se odrážela na hladině jako v zrcadle. „V puse mám sucho jako na Sahaře a jazyk úplně oteklý.“

Složil ruce do pohárku a ponořil je do vody.

„Ne!“ zvolala Amanda.

Ray si šplíchl vodu do obličeje. „Lidičky, to je nádhera!“ Promnul si mokré ruce a nalil si vodu za krk. „Myslím, že si umyju nohy.“ Sklonil se a začal si rozvazovat tkaničky.

„Nevyzouvejte se,“ varoval hlas.

„Aha,“ ušklíbl se Ray. „Vítejte zpátky. Myslel jsem, že jste usnul.“

„Nebudu spát čtyřicet hodin.“

„Správně. Chcete sdílet naši bolest. Boty. Právě v nich je trhavina, co?“

Hlas neodpověděl.

„Pokud ne, snad vám nebude vadit, když si strčím nohy do vody i obutý.“

„To vám skutečně neradím.“

„Tak si aspoň ještě jednou umyju obličej.“

Ray znovu složil ruce a přiblížil je k vodě, když vtom hladinu proťala hadí hlava s otevřenými čelistmi a vrhla se po Rayových prstech. Zařval, uskočil a upadl. „Do prdele!“ vyjekl a škrábal se z vody.

Amanda cítila, jak tuhne. Nyní viděla, že některé vlnky nezpůsobil vítr. Hadi! Jezero bylo zamořeno vodními hady a hladina se jimi jen čeřila.

Ray vytřeštil oči, zvedl ruce k obličeji a zahleděl se na ně. „Kousl mě? Kousl mě?“

„Bože, nesnáším hady…“ Vivian v předklonu zvracela.

„Ty hajzle!“ zařval Derrick k nebesům. „To jsou přece jedovatí ploskolebci! Ti do hor nepatří! Nasadils je sem!“

„Běh přes překážky a honba za pokladem,“ řekl hlas klidně.

„Honba za pokladem?“

„Když v zimě jezero zamrzlo, lidé z města vysekávali z ledu kvádry a přechovávali je v dole. V létě ho pak používali k chlazení masa, aby se nezkazilo.“

„Důl? Lidé z města? Led? O čem to mluvíte?“ vzkřikl Ray. „Proboha svatého, málem mě uštkl jedovatý had, a vy tady blábolíte o ledu?“

„Moment,“ skočila mu do řeči Amanda. „Jaké město?“

„Avalon. Ale to sami brzy zjistíte.“

Viv si utírala zvratky z brady a úst. „Ta zřícená budova, o které mluvila Amanda. Chcete, abychom šli tam, že?“

„Co nejrychleji. Ztratili jste čas a přeskočili několik hracích polí.“

„V překážkovém běhu a honbě za pokladem.“ Amanda hleděla k hadům čeřícím vodní hladinu.

4

Odcházeli od jezera. Šlapali do svahu, míjeli keře a balvany, šetřili síly a stoupali klikatě jako předtím.

„Měli byste mít pro mě jméno,“ zmínil se hlas. „Od této chvíle mě oslovujte jako Pána hry.“

Amandě to zaznělo jako rána osudu.

Dosáhli planiny uprostřed úbočí a ocitli se před troskami staré kamenné budovy, jejíž levá strana se kompletně zřítila a trámy krovu popadaly. Dřevo věkem zešedlo.

„Ten dům stál tady nahoře úplně sám. Dlouhý, úzký, kamenný. Zdá se, že to mohl být kostel,“ usoudila Amanda.

„Určitě se nemýlíte.“ Viv ukázala na levou stranu, kde mezi kameny zříceného zdiva ležel ztrouchnivělý dřevěný kříž.

Skupinka se opatrně přiblížila k místu, kde se dříve nacházel vstup do kostela.

„Podívejte se,“ žasl Derrick, „oltář zůstal zachovalý.“

Amanda nahlédla do stínu a spatřila kamennou desku, ležící vodorovně na dvou svislých jako most na vysokých pilířích.

„Odkud se tady tak velké placáky vzaly?“ podivila se Viv. „I stěny jsou z kamene…“

„Důl,“ připomněl Ray. „Hlas mluvil o…“ odmlčel se a pak se opravil: „Pán hry mluvil o dole.“

„A o městě zvaném Avalon.“ Derrick se otočil k údolí. „Tam. Podívejte se. Pod námi. Pod užším koncem jezera.“

Ačkoliv měla Amanda oči zastíněné štítkem čepice, pálil ji do nich oslepující sluneční jas. Přivřela víčka a spatřila rozpadlé budovy, částečně zakryté kravinami. Trosky vykazovaly pravidelné obdélníkové uspořádání. Usoudila, že dlouhá prázdná místa mezi nimi bývaly kdysi ulice.

„Avalon? To mi zní povědomě,“ poznamenal Derrick.

„Kdysi jsem se vzbudil v jednom rezortu v New Jersey, který se taky jmenoval Avalon,“ řekl mu Ray „Měl jsem strašnou kocovinu a ani dolar z těch pěti táců, co jsem vyhrál u karetního stolu v Atlantic City.“

„Král Artuš,“ prohlásila Amanda.

Otočili se k ní.

„Rytíři kulatého stolu?“ nechápala Viv. „Jako v tom Disneyově filmu? Meč v kameni? Kamelot?“

„Když Artuš padl v poslední bitvě, skupina žen přenesla jeho tělo na místo zvané Avalon. Podle legendy tam žije dál v polospánku a čeká, až jej svět bude zase potřebovat.“

„Vstane z mrtvých.“ Viv vešla do kostela a stoupla si na hromadu sutin.

„Opatrně,“ varoval ji Derrick. „Po tom, co se stalo u jezera, jsem nabyl přesvědčení, že nezbytnou součástí této hry jsou pasti.“

Amanda si prohlédla ruiny. Nespatřila nic, co by jí připadlo podezřelé, a následovala dvojici.

Před ní zapraskalo prkno, které Viv odtáhla. „Co když jsou tu hadi?“

„Ploskolebci to určitě nebudou, spíš chřestýši,“ usoudil její manžel. „Jejich chřestění by nás na nebezpečí upozornilo.“

„Rozumově to chápu. Problém je přesvědčit sama sebe, abych tomu i věřila.“ Viv se vyšplhala za kamennou desku, která tvořila oltář, a shlédla na své společníky. „Vsadila bych se, že jsem první žena, která stojí na tomto místě.“

„Vidíš tam něco, co by nám pomohlo?“ zajímal se Derrick.

„Do oltáře je něco vyryto.“ Odfoukla prach z povrchu kamene. „Moc na to nevidím.“ Soustředila se. „Hrobka světských tužeb,“ přečetla nakonec.

„Co má zas znamenat tohle?“ vyjel Ray nakvašeně.

Hrobka světských tužeb. Amanda pátrala v paměti. Nápis na oltáři jí připomínal větu, kterou kdysi slyšela. Než si však vzpomněla, vyrušila ji Viv, která se podívala na obrazovku navigačního přístroje.

„Podle GPS jsme přesně na souřadnicích, které nám hlas…“ Zarazila se a opravila přeřeknutí: „Které nám udal Pán hry. Přijímač je přesný na tři metry. Čeho jsme si tady měli všimnout?“

Derrick se rozhlédl. „Vzpomínáte, co nám řekl o těch různých skrýších? Předměty mohou být maskovány tak dovedně, že je téměř nemožné je najít. Zmínil se o objektu, který údajně vypadal jako kobylka, ale byl to jen klam.“

„A taky mluvil o šutru, ve kterém bylo něco ukryto.“ Ray vzrušením zvýšil hlas a rozhlížel se po hromadách kamení kolem sebe, ale pak zaváhal a zeptal se Derricka: „Myslíte, že tu fakt nejsou žádní hadi?“

„Děláme takový kravál, že už by určitě chřestili.“

„Jo, to říkáte pořád. Ale na kolik chřestýšů jste na Everestu narazil?“ Než Derrick stihl na sarkasmus odpovědět, Ray s velkou opatrností zvedl kámen a zatřepal s ním. „Nepřipadá mi dutý.“ Zkusil další. „Tenhle taky ne.“

Amanda sebrala odvahu, sklonila se pro kus kamene a zvedla ho. Nic se pod ním neskrývalo. „Tenhle je opravdový.“

„Tyhle taky.“ Derrick znaveně obracel jeden kámen za druhým. „Všechny jsou skutečné.“

„Hledejte dál!“ naléhal Ray.

Mučivá žízeň potlačila jejich obavy. Vzduchem poletovaly větší i menší kusy skály a hlasitě dopadaly na hromady jiných.

„Jejich strašně moc. Můžeme hledat celý den.“ Amanda se snažila, aby jí v hlase neznělo zoufalství. „A na to nemáme čas. Jestli schoval něco do kamene, proč by nám to potom uváděl jako příklad, když popisoval hru? Nevyjádřil by se tak přímo. Chtěl nás poplést.“

„Mám příliš velkou žízeň, než abych dokázal jasně uvažovat,“ postěžoval si Ray a zoufale se rozhlížel. „Pokud to není dutý balvan, co jiného tady vypadá úplně obyčejně a může v sobě něco skrývat?“

„Dřevěné trámy ze stropu,“ vyhrkla Viv.

„Ano!“ Ray popadl ulomený kus dřeva. „Moc těžký.“ Uchopil jiný. „Tenhle taky není dutý!“ Další. „Stejná blbost jako s těmi šutry. Takhle se nikdy… Moment.“ Zvedl čtvrtý kus mohutného stropního nosníku. „Tenhle je na omak jako umělý.“

Amanda sledovala, jak tahá za oba konce falešného trámu. Dvě části se oddělily a odhalily dutinu, v níž se skrývala plastová láhev s vodou. Ray vítězoslavně zajásal, odšrouboval uzávěr a zvedl otevřenou láhev ke rtům.

Amanda se ho pokusila zastavit, ale vydala jen zasípání, vyschlé hrdlo jí nedovolilo promluvit. Dívala se, jak voda teče šťastnému nálezci do úst. Ohryzek mu s každým dychtivým lokem prudce poskočil.

„Ne!“ Viv se zmohla na výkřik, ale z láhve obrácené dnem vzhůru se voda nezadržitelně řinula do nenasytného krku a stékala Rayovi přes rty po bradě, jak s hlasitým hltáním pil, v obličeji zarudlý nedostatkem dechu. Konečně přestal, s obrovskou úlevou se nadechl a odložil prázdnou láhev. Hrudník se mu mohutně zvedal a zdálo se, že je úplně unesen uspokojením, dokud si nevšiml výrazu svých společníků – Amanda, Derrick a Viv na něj šokované zírali.

Chvíli trvalo, než pochopil jejich emoce. „Pardon.“

Amanda se zachvěla beznadějí.

„Omlouvám se. Vůbec mě nenapadlo…“

Viv zasténala.

Derrick padl na hromadu kamení a položil si hlavu na kolena.

„Hele, určitě jich tady bude víc. Pomůžu vám hledat.“ Ray zvedl kus dřeva, pak další a další. „Nemělo by smysl, aby pro nás všechny schovával jenom jednu láhev.“

„Pokud nechtěl sledovat, jak zareagujeme,“ poznamenala Amanda.

Ray mrštil prázdnou lahví proti zdi; plast dutě pleskl o kámen. „No a co jste sakra čekali? Řekl jsem vám, že nejsem žádný hrdina.“

Derrick vstal. „Jestli najdeme další láhev, držte se od ní zatraceně daleko,“ sykl zlostně.

„Jak poroučíte, šéfe.“ Vytáhl zapalovač a naprázdno jím cvakl.

„A přestaňte s tím pitomým kraválem.“

„Rozkaz, šéfe.“

Amanda se pokusila zmírnit napětí. „Zkusme najít další vodu.“

5

V jiném kusu umělého dřeva, který vytáhla zpod hromady kamení u oltáře, Amanda konečně našla další láhev. Srdce se jí prudce rozbušilo a ústa vyschlá na troud ji nutila napodobit Raye a naráz ji vyzunknout, ale ovládla se. „Tady je,“ oznámila klidně skupině.

Spolu s Derrickem a Viv střídavě pili a všichni tři dávali pozor, aby druhý nevypil víc než ostatní. Ray se o kus dál popuzeně mračil.

Amanda polkla poslední doušek a toužebně se zahleděla na prázdnou láhev, uchovávajíc sladkou vláhu v ústech. „Kde je tady nádoba na recyklovaný odpad?“

Jejímu žertu se nikdo nezasmál.

„V horách vždycky po sobě sbíráme odpadky a snášíme je dolů,“ poznamenal Derrick.

„Už vám někdo řekl, jak úžasný chlapík vlastně jste?“ otázal se jízlivě Ray.

„Zrovna jsem chtěl dodat, že ochrana životního prostředí momentálně nepatří mezi mé priority.“

„Láhev představuje vybavení, které jsme předtím neměli,“ zněl další Amandin pokus o uvolnění atmosféry. „Vezmu ji s sebou.“ Začala láhev zastrkovat to jedné z nesčetných kapes kombinézy, když vtom něco zaujalo její pozornost. „Čísla.“

„Kde?“ vyhrkla Viv a přistoupila k ní.

„Na vinětě, ve spodní části. Někdo tam napsal tři dvojice cifer.“

„Ukažte?“ Derrick si vzal láhev. „Před čísly je napsáno LG.“

Ray se připojil k ostatním. „Longitude? Zeměpisná délka?“

„Vypadá to tak. Stupně, minuty a vteřiny.“

„Kde je ta flaška, kterou Ray zahodil?“ Amanda se prodírala mezi balvany ke zdi a našla plastovou láhev mezi zbytky kostelní lavice. „Opět tři dvojice čísel, ale tentokrát je před nimi napsáno LT.“

„To bude šířka, latitude,“ konstatoval Ray. „Máme souřadnice dalšího cíle.“

Amanda ztuhla. „Počkejte. Něco tady nesedí.“

„Jistě. Celá tahle hra je zatracená blbost, ale…“

„To nemyslím. Copak to necítíte?“ Skála, na níž stála, se rozechvěla, kusy dřeva se třásly.

Viv odskočila. „Bože můj, co se to děje?“

„Nevím, ale asi bychom raději měli…“ Derrick, poplašený rostoucí intenzitou vibrací, zařval: „Padáme odsud!“

Stěna se rozhoupala.

„Pohyb!“ křičela Viv. „Dělejte!“

Když přelézali přes balvany, Amanda ztratila rovnováhu. Zeď se naklonila. Čas už jí nedovolil vstát; v očekávání nárazu se zoufale přitiskla k rozechvělé skále u základny zdi a položila si ruce přes hlavu. Stěna se s rachotem zřítila a Amanda vykřikla bolestí, když ji zavalila kamenná lavina.

Rachot pomalu ztichl, chvění ustalo a opět zavládl klid a mír – až na bušení Amandina srdce. Prach jí pronikl do úst a dusil ji. Nemůžu dýchat, blesklo jí hlavou. Rozkašlala se, aby si uvolnila hrdlo a mohla se nadechnout. Hromada kamenů se zřítila doprostřed opuštěného kostela a na Amandu dopadly jen ty, které se nacházely bezprostředně nad ní. Ostatní balvany následovaly dráhu padající stěny a spadly o kus dál, ale i tak se jí zdálo, že ji ta tíha rozdrtí.

Zaslechla křik a spěšné kroky, hned nato odhazování kamení.

„Jste zraněná?“ volal na ni Derrick.

„Všechno mě bolí…“

„To věřím.“

„Ale uchránila jsem si hlavu.“

Viv s manželem jí pomohli na nohy.

„A zachránila jsem tohle.“ S bolestným sykáním podala Amanda Viv láhev s udanou souřadnicí. Neuniklo jí, že se Ray drží stranou a vůbec se nesnažil jí pomoci. Nemůžeme přežít, pokud nepotáhneme za jeden provaz, pomyslela si, ale pak si všimla, že pilot na něco ukazuje.

„Další voda,“ oznámil jim.

Derrick a Viv se otočili.

„Po dopadu laviny se rozbilo pár falešných trámů.“

Skupinka k němu zamířila jako přitahovaná magnetem. Láhve se na slunci zářivě leskly, jejich obsah lákal jako nejsladší vnadidlo.

„Je jich dost, abychom netrpěli žízní,“ dodal Ray. „Hej, Derricku, nevadí, když si jednu vezmu?“

Derrick si ho dlouho pátravě prohlížel. „Poslužte si.“

„Díky, šéfe. Hlavně že mám vaše svolení.“

Už je to tak, skupina se rozdělila, pomyslela si Amanda smutně. Zvedla láhev, odšroubovala uzávěr a napila se. Báječná tekutina jí spláchla prach z úst. Měla stále velkou žízeň a nejraději by si vodu lila přímo do krku jako Ray, ale bála se, že se jí udělá špatně.

Pilot se mezitím také napil a stále vypadal rozzlobeně.

Viv zakručelo v břiše. „Jestli brzo nenajdeme něco k jídlu…“

„Pořád si jenom stěžujete,“ okřikl ji Ray. „V Iráku jsem přežil na broucích.“

„Nerýpejte do ní, člověče,“ hájil manželku Derrick. „Všichni máme hlad.“

„Jak si přejete.“

„Je to zábavnější, než jsem čekal,“ ozval se po dlouhé době hlas.

Amanda se zachvěla.

Derrick se zamračil k obloze. „Je to součást hry? Těšíte se, až se mezi sebou vymlátíme?“

„V roce osmnáct set osmdesát pět se v těchto místech našlo zlato.“

„Zlato?“

„Do údolí se nahrnuly tisíce zlatokopů a město vyrostlo prakticky přes noc. Jistý anglický spekulant s realitami koupil půdu od rančera, který usoudil, že hordy dobrodruhů stejně údolí zplundrují, tak proč raději nevzít nabízenou tučnou částku. Ať se s tím chaosem, který přijde, potýká někdo jiný. Ukázalo se, že ten farmář odhadl vývoj naprosto správně.“

„Zlato?“ odfrkl si Ray posměšně. „Před chvílí jste mluvil o ledu!“

„Angličan, který město vybudoval, miloval příběhy o králi Artušovi. Jak jste již uhodli, pojmenoval své dílo po místě, kde Artuš spí jako bez života a čeká, až jej osud zase povolá. Jenže uběhlo osm let a v údolí byl vytěžen poslední zlatý valoun. Většina horníků odtáhla jinam. Stalo se to roku osmnáct set devadesát tři, v době těžké finanční krize, která zasáhla Ameriku. Mnozí obyvatelé města dospěli k závěru, že nikde jinde jim stejně žádná příležitost nekyne, a rozhodli se zůstat. Angličan byl nucen prodat pozemky s velkou ztrátou zpátky původnímu majiteli, který ze svých úspor platil lidem za občasné práce a držel je při životě. Angličan, který spoléhal, že zlatá horečka potrvá mnohem déle, se ocitl na mizině a za první sněhové bouře nastávající zimy odešel z údolí. O několik měsíců později objevila jeho zmrzlou mrtvolu parta dělníků, kteří vysekávali led z hladiny jezera.“

„Pořád nás upozorňujete, že nám zbývá jen čtyřicet hodin, a teď plýtváte naším časem,“ ušklíbl se Ray. „Mluvte k věci.“

„Myslím, že právě to dělá,“ poznamenala Amanda. „Poskytuje nám další vodítka pro pokračování hry. Nemám pravdu?“ zeptala se hlasu. „Řekl jste nám, že jsme se ocitli uprostřed běhu přes překážky a honby za pokladem.“

„Z vás se stává moje oblíbená hráčka.“

„Paráda,“ utrousil pilot vztekle. „Teď bude mít výhodu.“

„Uhodla jsem, že?“ naléhala Amanda na Pána hry. „V každé fázi nám předložíte problém, který musíme vyřešit, a hrozbu, jíž se musíme vyhnout. Potom nás odměníte informacemi, které potřebujeme, abychom zvítězili. Právě to jste myslel tím, že se musíme učit hrát za pochodu, viďte?“

„Musíte hrát hru, abyste poznali pravidla.“

„Ale jak zvítězíme?“ zařval Ray.

„Co kdybyste nám to řekla, Amando?“ požádal hlas.

Dívka si hladila pohmožděné předloktí.

„Přišla jste na to, Amando?“

„Slova na oltáři.“

„Ano?“

„Hrobka světských tužeb.“

„Ano?“ zeptal se Pán hry nedočkavě.

„Nic zde není náhodou. Ten nápis je další vodítko.“

„Jenže co znamená?“

„Hrobka? To zní jako hřbitov,“ řekl Derrick.

6

Po schodech přibíhali policisté.

„Máte ponětí, jak je budova rozlehlá?“ zeptal se správce knihovny. „Potrvá vám bůhvíkolik hodin, než ji celou prohledáte.“

„Tak dlouho čekat nemůžu,“ protestoval Balenger.

„Je ta žena nebezpečná? Snad to není teroristka! Domníváte se, že má u sebe zbraně nebo výbušniny?“

„Nemám ponětí, jestli je ozbrojená.“ Balenger vzpomínal na všechno, co se odehrálo od sobotního odpoledne. „Ale nebezpečná být může.“

Obrovskou halou běželi ke schodišti další uniformovaní policisté.

Ortega přispěchal k Balengerovi. „Nenašli jsme po ní ani stopu.“

„Možná opustila budovu, ještě než vaši lidé přijeli,“ opáčil Frank. „Jinak se může skrývat jedině ve třetím patře. Tím by se totiž vysvětlilo, proč ji nikdo neviděl sbíhat ze schodů.“

Opět se k nim připojil strážný z čítárny. „K čertu, já ji taky neviděl.“

„Stála přímo ve dveřích do sálu,“ trval na svém Balenger.

„Nejspíš jsem k ní byl otočený zády. Všiml jsem si pouze vás, když jste vyskočil a rozběhl se od stolu. Vyvolal jste pořádný rozruch, ve kterém mohla snadno uniknout.“

„Stejně nechápu, proč by se ukázala a vzápětí se dala na útěk.“

„Dobrá otázka,“ utrousil Ortega.

„Třeba chtěla, abych ji sledoval. Ale proč by se potom schovávala? Proč se mi aspoň na okamžik neukázala, abych mohl jít za ní?“

„Další dobré otázky.“

„Něco vás snad znepokojuje?“ zeptal se Frank.

„Zatím nevím. Pořád čekám na výsledky jiné větve vyšetřování.“

„Jaké jiné větve vyšetřování?“ nechápal Balenger.

„Vysvětlím vám to později.“

Zmatený Frank se podíval na hodinky. Pár minut před čtvrtou. Nemám čas, pomyslel si. Vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo na informace.

„Komu voláte?“ zajímal se Ortega.

Ve stejné chvíli se strojový hlas zeptal Franka, které město chce. Ustoupil od dusotu nohou v hale.

„Atlanta.“

„Jméno firmy nebo osoby?“ pokračoval ve výslechu počítač.

7

„Oglethorpova univerzita,“ ohlásil se ženský hlas.

„Potřebuju mluvit s někým z katedry historie,“ řekl Balenger do telefonu. Čekal a srdce mu bušilo stále rychleji.

„Říkáte z katedry historie?“

Balenger si vzpomněl, že falešný profesor se v přednášce zmínil o jakési společnosti pro časové schránky, působící při Oglethorpově univerzitě, a teď se modlil, aby to nebyla lež. „Nevím, jestli právě odtamtud. Prostě sháním někoho, kdo by něco věděl o časových pouzdrech.“ Zdálo se mu, že požadavek působí naprosto přirozeně – další důkaz toho, jak drasticky se jeho svět změnil.

„Přepojím vás.“

Balengerovi se potila ruka, jež svírala sluchátko.

„Mezinárodní společnost pro časové schránky,“ oznámil mužský hlas a představil se: „U telefonu profesor Donovan.“

„Dobrý den, pane profesore. Hledám informace o jistém předmětu a napadlo mě, že byste o něm mohli mít záznam.“ Balenger chtěl uniknout hluku knihovny a vyšel z budovy, avšak rušný šum Páté avenue jej přiměl přitisknout aparát pevně k uchu. „Jeho název mi připomíná Kryptu civilizace.“

„Která se pochopitelně nachází právě zde na půdě Oglethorpovy univerzity,“ opáčil hlas nadšeně.

„Okamžik prosím. Volám z New Yorku a provoz na Manhattanu je jako obvykle strašný. Skoro vás neslyším.“ Frank se uchýlil do vestibulu knihovny. „Slyšel jste někdy o Hrobce světských tužeb?“

„Samozřejmě.“

„Opravdu?“

„S největší pravděpodobností jde o pouhou legendu. Ovšem za předpokladu, že je skutečná, jednalo by se o jednu z nejhledanějších a nejžádanějších časových schránek na světě.“

„Můžete mi o ní říct něco bližšího?“

„To bohužel chvíli potrvá. Hrobka samotná je naprostá záhada, ale váže se k ní řada historických odkazů. Musím se podívat do záznamů. Kdybyste zavolal zítra kolem…“

„Já tolik času nemám! Musím to zjistit ještě dnes!“

„Vážený pane, mám domluvenou schůzku a za několik minut odcházím. Budete muset počkat do… Říkal jste, že voláte z Manhattanu? V tom případě byste snad mohl získat potřebné informace ještě dnes. Žena, která toho o Hrobce světských tužeb ví nejvíc, učí na Newyorské univerzitě.“

8

Jižní část Washingtonova náměstí. Stíny v budově filozofické fakulty ostře kontrastovaly se slunečním svitem, který zaléval trávník a mramorový oblouk venku. Balenger, poháněný pocitem nedostatku času, vystoupil z kabiny výtahu a spěchal chodbou, až narazil na dveře označené jmenovkou: PROF. GRAHAMOVA, KATEDRA VŠEOBECNÝCH DĚJIN.

Za dveřmi burácela střelba. Když zaklepal, nikdo neodpověděl. Zhluboka se nadechl a zaťukal rázněji. Tentokrát se ozval vzrušený ženský hlas. „Vstupte!“

Balenger otevřel dveře a zvuky výstřelů mu zaútočily na ušní bubínky. Spatřil asi šedesátiletou ženu s krátkými bílými vlasy a úzkým vrásčitým obličejem. Na sobě měla bleděmodrou halenku, jejíž horní dva knoflíčky byly rozepnuté. Seděla za stolem, očima se vpíjela do obrazovky monitoru a její ruce zuřivě pohybovaly herním ovladačem. Střelba se ozývala z počítače.

„Profesorka Grahamova?“

Neodpověděla.

„Já jsem Frank Balenger.“

Přikývla, ale nepoznal, zda ho tím vzala na vědomí, nebo jen komunikovala s obrazovkou. Když se vzal do úvahy její věk, pohybovala páčkou a mačkala spoušť úžasně rychle. Výstřely zněly jako palba z kulometu.

„Asi před půlhodinou jsem vám volal,“ pokračoval Frank ve snaze zaujmout ji.

Bez ohlédnutí mačkala tlačítko.

„Potřebuju si s vámi promluvit o něčem velmi důležitém.“

Střelba náhle ztichla.

„Do prdele!“ ulevila si profesorka Grahamova a zvedla paže ke stropu. „Zlomila jsem joystick. Tenhle týden už druhý. Proč je nemůžou dělat z pevnějšího materiálu? Tyhle staré prsty přece nemohou být tak silné.“ Ukázala Balengerovi otevřenou dlaň. Kostnaté prsty s artritickými klouby byly potaženy tenkou, téměř průsvitnou kůží. „Říkáte, že jste policejní důstojník?“

„Býval jsem. V New Jersey.“

„Hrál jste někdy počítačové hry?“

Balenger zoufale toužil získat potřebné informace, ale zkušenost detektiva mu napovídala, aby se s vyslýchanou osobou snažil navázat bližší vztah a nenaléhal na ni příliš tvrdě. S vypětím vůle se uklidnil. „Nikdy mě nelákaly.“

„Protože je považujete za bezduché?“

Balenger pokrčil rameny.

„Trpěla jsem stejným předsudkem,“ vysvětlila profesorka Grahamova. „Až do chvíle, kdy ze mě před sedmi lety udělal jeden můj student nadšence. Žáci jsou totiž někdy moudřejší než jejich učitelé. Student, o němž mluvím, mi od základů změnil život. Odmyslete si obsah těch her, z nichž mnohé jsou skutečně nesmyslné, a soustřeďte se pouze na dovednosti potřebné k vítězství. Počítačové hry rozvíjejí naše reflexy. Nutí mozek pracovat rychleji, posilují schopnost paralelního myšlení. Někteří lidé považují souběžné zpracovávání úloh za špatné, či dokonce škodlivé, ale pokud se naučím dělat více věcí najednou a dělat je dobře, čemu tím uškodím?“

„Ti dva kluci, kteří postříleli studenty Columbinské střední školy v Coloradu, trpěli chorobnou závislostí na násilných videohrách,“ namítl Balenger.

„Ano, stejně jako miliony dalších. Ale jen pár…“

„Miliony?“ podivil se Balenger.

„Výroba videoher je dnes výnosnější podnik než natáčení filmů. Polovina obyvatel Spojených států jsou náruživí hráči. Jen hrstka z milionů kluků, kteří propadli násilným počítačovým hrám, se utrhne z řetězu a vyrazí na vražedné tažení. Zabijáky z nich zřejmě udělaly jiné faktory. Sloužil jste jako policista v New Jersey. Kde přesně?“

„V Ashbury Parku.“

„Jako malá jsem se tam zúčastnila krasobruslařské soutěže.“ Bělovlasá žena se zahleděla na něco nad Balengerovou hlavou. „To už je hodně dávno.“ Soustředila pohled na jeho obličej. „No nic, překvapuje mě, že jako bývalý policista nehrajete na počítači. Hra, které jsem se věnovala, když jste přišel, se jmenuje Doom. Osud. Jedna z těch, kterým propadli vrahové z Columbinské střední. Patří k typu stříleček viděných z pohledu první osoby. Hráč v zásadě hledí na prostředí hry přes mušku střelné zbraně. Jsem astronaut, jehož základnu na Marsu přepadli démoni. Když se některý z nich ukáže, odstřelím ho. Vyskakují čím dál častěji a jsou zatraceně rychlí. Cítím se jako polapená v labyrintu, v němž se řítí stropy. Nikdy nevím, jaká hrůza mě čeká za dalšími zavřenými dveřmi.“

Balenger si nemohl nevzpomenout na hotel Paragon.

Profesorka Grahamova si ho pátravě prohlížela. „Slyšela jsem, že policejní důstojníci hrají akční střílečky, aby si udrželi reflexy a nemuseli tak často chodit na střelnici a také v rámci přípravy bezprostředně před akcí.“

Na Balengerovi se musela projevit netrpělivost.

„Promiňte. Občas příliš podlehnu nadšení. Do telefonu jste říkal, že bych vám podle názoru profesora Donovana mohla pomoci. Specializuji se na historii amerického pomezí, ale časové schránky mě fascinují stejně jako jeho. Co byste si přál vědět?“

Balenger si uvědomoval, jak prudce mu bije srdce, když jí vyprávěl, co se stalo během přednášky ve starém domě na Devatenácté ulici.

„Manhattanský historický klub?“ zeptala se, když domluvil. „O tom jsem v životě neslyšela.“

„Protože neexistuje.“

„Podle vás byla droga obsažena v kávě?“

„Správně. Když jsem se probral, moje přítelkyně byla pryč.“

„Co máte s levým předloktím? Pořád si je masírujete.“

Balenger sklopil zrak; impulz promnout si otok se mu stal reflexem. „Když jsem byl v bezvědomí, někdo mi píchl sedativum. Místo vpichu je oteklé a zarudlé.“

„To vypadá na infekci. Měl byste vyhledat lékaře.“

„Na to nemám čas.“ Frank se předklonil. „Profesor Donovan tvrdil, že hodně víte o něčem, čemu se říká Hrobka světských tužeb.“

Nasadila překvapený výraz. „Jak jste se o ní, pro všechno na světě, dozvěděl?“

„Únosce mé přítelkyně mi ta slova zanechal jako vodítko. Myslím, že jde o součást nějaké hry. Smrtelně nebezpečné hry.“ Balenger se neubránil pohledu na počítač.

„Hrobka světských tužeb,“ přikývla profesorka Grahamova. „Fascinuje mě už léta. Třetího ledna roku tisíc devět set se jistý Donald Reich dobelhal do městečka Cottonwood nedaleko horského hřebenu Wind River v centrálním Wyomingu. Byl v deliriu a blouznil. Venku mrzlo a několik dní sněžilo. Odvedli ho k místnímu doktorovi, který diagnostikoval omrzliny nosu, uší a prstů na nohou i na rukou a rozhodl se napadené části těla amputovat, aby zabránil vzniku a rozšíření gangrény. V těch nemnohých okamžicích jasného vědomí vyprávěl Reich úžasný příběh o svém pěším putování z osady zvané Avalon. Šlo o někdejší hornické město v horském údolí na druhé straně pohoří Wind River, na které po vytěžení posledních zásob zlata dolehly zlé časy. Nacházelo se asi sto mil od Cottonwoodu a Reich tvrdil, že vyrazil na Silvestra a ušel tu vzdálenost v tom nejhorším počasí, jaké kraj za dlouhá léta zažil.“

Balenger zaujatě poslouchal.

„Reich sotva dokázal souvisle mluvit,“ pokračovala profesorka Grahamova, „avšak lékař se od něj přesto dozvěděl, že působil v Avalonu jako pastor a že účelem jeho zoufalé pouti bylo přivolat pro městečko pomoc. Nehledal lék na epidemii ani potraviny pro své hladovějící ovečky. Ne, Reichovým motivem byl únik.“

Balenger se napřímil. „Únik před čím?“

„Reich neustále blouznil o novém století. Vzpomeňte si na datum, které jsem uvedla. Třetího ledna. O tři dny dříve se z devatenáctého století stalo dvacáté. Začátek nového století ho děsil. Pořád dokola blábolil o tom, že je zbabělec, že měl zůstat se svými farníky a pokusit se jim pomoci, že jeho duše je navěky prokleta, protože podlehl strachu, opustil své ovečky a utekl.“

Balenger ucítil nervózní tlak v žaludku. „Jenže co jej proboha vyděsilo natolik, že opustil své farníky a utekl sto šedesát kilometrů daleko uprostřed tvrdé zimy?“

„Hrobka světských tužeb.“

9

Balenger zaťal prsty do opěrek křesla. Amando, pomyslel si, musím tě najít.

„Ve své knize Americký Západ na konci devatenáctého století jsem věnovala jednu kapitolu hysterii spojené s přelomem století.“ Profesorka Grahamova přistoupila ke knihovničce, vytáhla tlustý svazek a nalistovala příslušnou pasáž. „Podívejte se na odstavce vytištěné kurzívou. Jde o citát z Reichových poznámek, které se u něj našly schované pod šaty.“

Balenger si přečetl označenou pasáž.

31. prosince 1899

Rok spěje ke konci. Stejně tak století. Bojím se, že přicházím o rozum. Nemyslím tím, že ztrácím pojem o skutečnosti. Vím přesně, co se děje. Ale není v mé moci zabránit důsledkům. Každým dnem mi ubývá duševních sil.

V tento poslední den roku už má svítat, ale venku panuje temnota vyjícího blizardu. Ječivé víření sněhu odpovídá zmatku v mé mysli. Modlím se, aby mi psaní těchto stránek dopřálo procitnout. Pokud ne a pokud svět přežije dalších sto let, ty, kdož najdeš tento záznam v Hrobce, snad pochopíš, co já nedokážu.

Balenger odložil knihu. „Zní to jako výkřik šílence.“

„Lékař našel u Reicha asi tucet pomačkaných stránek. To, co jste četl, pochází ze začátku rukopisu.“

Frank ukázal na poslední větu. „Zmínil se o Hrobce.“

„Ovšem ne celým názvem. Ten se objeví až v další části rukopisu.“

„Co znamená ta věta Pokud svět přežije dalších sto let?“

Profesorka rozpřáhla stárnoucí ruce. „Častou součástí hysterie spojené s koncem století bývají apokalyptické obavy.“

„Takže v zanikajícím městečku uprostřed pustiny podlehne duchovní pastýř přebujelé představivosti. Ovšem proč vlastně utekl? Reich si jistě nemyslel, že unikne konci světa tím, že se přesune na jiné, relativně nepříliš vzdálené místo.“

„Při svých výzkumech jsem často narazila na apokalyptické obavy vázané na konkrétní lokalitu. Například záplavy, které postihnou určité údolí, kopec, kde dojde ke druhému příchodu Krista,“ odpověděla profesorka Grahamova. „Nevěřím, že se Reich bál konce světa. Pokračování rukopisu naznačuje, že skutečným zdrojem jeho hrůzy byla Hrobka světských tužeb. A jistý člověk. Vlastně další duchovní. Muž, který se jmenoval Owen Pentecost.“

„Pentecost?“

„Bible popisuje vize, které měli Kristovi apoštolově, když do nich vstoupil Duch svatý. Tento mimořádný zážitek se v angličtině nazývá Pentecost.“3

„Dobré jméno pro duchovního. Řekl bych až příliš dobré, než aby nebylo falešné. Vsadil bych se, že si ho vymyslel.“

„Reich ve svých poznámkách popisuje, jak reverend Owen Pentecost přišel před devíti měsíci, tedy v dubnu, do Avalonu. Byl vysoký a neuvěřitelně hubený, oblečený celý v černém a měl dlouhé vlasy a bradku, jíž připomínal Abrahama Lincolna. Tehdy panovalo strašné sucho. Silný vítr přinášel prašné bouře. Pentecost jako by se vynořil z mračna prachu. Ze všech obyvatel města se s ním jako první potkal občan, který hledal zatoulanou krávu. A první slova z Pentecostových úst zněla Blíží se konec století.“

„Zdá se, že absolvoval herecké školení,“ poznamenal Balenger.

„Buď, anebo byl šílený. Po příchodu do Avalonu prošel hlavní ulicí a pak namířil na návrší ke kostelu. Reich byl právě mimo, staral se o nemocné dítě svého farníka. Jako další občané města se s Pentecostem setkali manželé, kteří vlastnili obchod se smíšeným zbožím a starali se o údržbu chrámu Páně. Našli Pentecosta, jak se modlí před oltářem. Měl u sebe vak, který se vrtěl.“

„Vrtěl se? Co v něm bylo?“

„Pozdější část rukopisu vysvětluje, proč se vrtěl. V následujících týdnech a měsících mluvil Reich s každým, kdo přišel do kontaktu s Pentecostem, a shrnul obsah všech rozhovorů. Když se ho manželská dvojice v kostele zeptala, zda mu může nějak pomoci, nečekaný návštěvník odvětil, že přichází z daleka a že by ocenil jídlo a pití, ale především potřebuje vědět, zda ve městě není někdo nemocný. Řekli mu, že jeden chlapec je hodně nemocný – trpí krutými bolestmi v pravé dolní části břicha, má horečku a zvrací.“

„Zánět slepého střeva,“ konstatoval Balenger.

„Samozřejmě. V té době znamenala apendicitida rozsudek smrti. Jen málo lékařů mělo potřebné schopnosti a zkušenosti, aby dokázali nemocný orgán chirurgicky odstranit. A i kdyby si doktor na operaci troufl, na pomezí by těžko hledal éter, v té době jediné používané anestetikum. Při zákroku by riskoval pacientův život, ohrožený šokem způsobeným bolestí. V Avalonu nebyla ani kapka éteru.“

Profesorka se nadechla a pokračovala. „Když Pentecost došel do domu nemocného, našel tam Reicha, který se modlil společně s chlapcovým otcem. Kněz po odchodu místního lékaře zastával ve městě i funkci ošetřovatele, protože díky starostem o nemocné farníky nabyl jisté zkušenosti. Zánět slepého střeva ovšem dalece přesahoval jeho možnosti. Reich a otec v podstatě bděli u lůžka umírajícího. Pentecost se zeptal, zdali se v okolí nachází les. Kněz odpověděl, že v horách, a zeptal se, jak to hochovi pomůže. A nikde blíž další stromy nerostou? Ale ano, máme tady osikový hájek u jezera. Reich, z pochopitelných důvodů zvědavý, doprovázel návštěvníka k osikám, ale tam ho Pentecost vyzval, aby čekal, a zašel mezi stromy. Za chvíli se vrátil s bylinami, které nasbíral, a společně odešli zpátky do domu nemocného. Tam Pentecost připravil z nasbíraných bylin čaj a přiměl hocha, aby odvar vypil. Pacient upadl do strnulosti a pak ho Pentecost operoval.“

„Operoval ho?“ žasl Balenger.

„Nejen že ho operoval,“ upřesnila profesorka Grahamova, „chlapec dokonce přežil. Po zákroku se Pentecost zeptal Reicha, zda by nemohl odsloužit mši a veřejně poděkovat Pánu za záchranu hocha. Během kázání otevřel svůj vak a vysypal jeho obsah na podlahu. Ptal jste se, co v něm bylo. Hadi. Lidé ječeli a prchali ke dveřím, ale Pentecost rozšlápl každému plazovi hlavu, aniž ho jediný uštkl, a nabádal shromáždění, aby se vypořádalo se zlem stejně důrazně jako on s hady.“

„Ten chlap rozhodně nepostrádal smysl pro dramatické efekty,“ utrousil Balenger. „K těm bylinám, které použil. Přijde mi dost divné, že by v tom hájku rostly právě ty, které potřeboval, ovšem nikdo jiný by je neznal. Jste ochotna se vsadit, že měl v rukávu nachystané sedativum, které přisypal do lektvaru, když se nikdo nedíval?“

„Jako bývalý policejní důstojník vnímáte situaci s odstupem delším než jedno století, ovšem uvědomte si, že v té době a v pustém údolí dokonale odloučeném od okolního světa by jen málokdo dokázal odolat kouzelným sítím, které Pentecost snoval. Chirurgický zákrok však vysvětlit neumím. Možná to prostě risknul a náhodou uspěl, nebo třeba studoval medicínu. Kdo ví?“

Balenger si uvědomoval odtikávání vteřin a neustále se v myšlenkách vracel k Amandě. „Povězte mi o Hrobce světských tužeb.“

„Nejsme si jistí, co to je nebo bylo, ale domníváme se, že máme co do činění s časovou schránkou. V té době pochopitelně tento termín ještě neexistoval – poprvé se vyskytl ve spojitosti se Světovou výstavou v New Yorku v devětatřicátém roce –, ale myšlenka zůstává v podstatě stejná. Pentecost každý den zdůrazňoval blížící se konec století. Varoval obyvatele Avalonu před zkouškou, již jejich duše brzy podstoupí, před apokalypsou, která je na dosah. S příchodem podzimu začal naléhat, aby shromáždili všechny předměty, na kterých jim nejvíc záleží. V prosinci jim přikázal, aby tyto uctívané věci uložili do Hrobky světských tužeb. Marnost, všechno je marnost, hlásal. Se začátkem nového století přestane na hmotných statcích záležet.“

„Jak ta Hrobka vypadala?“

„To nikdo neví.“

Balenger nedokázal potlačit frustraci. „Cože?“

„Reichpsal své poznámky ve velkém spěchu. Přeskakoval z tématu na téma ve snaze zhustit co nejvíc informací v omezeném čase, který mu zbýval do půlnoci – možná do půlnoci posledního dne světa. Pasáž, kterou jste četl, naznačuje, že měl v plánu uložit text do Hrobky. Pak jej však opustila odvaha a utekl. Nedokončené zápisky si nacpal pod šaty.“

„Dobře, Reichovy poznámky tedy Hrobku nepopisují,“ opáčil Balenger. „Mohl však říct lékaři, jak vypadala, ne?“

„Reich nikdy nenabyl plného vědomí. Infekce z omrzlin se mu rozšířila do celého těla jako uragán. Upadl do komatu a na druhý den zemřel.“

„Hrobka měla obsahovat všechny předměty, které si občané města cenili, takže musela být dost velká,“ uvažoval Balenger nahlas. „Jak je možné, že ji nikdo později nenašel? Lidé v Cottonwoodu byli jistě zvědaví. Nepochybně se vypravili do Avalonu, sotva přišlo jaro a roztál sníh, aby zjistili, co se tam vlastně stalo.“

„To samozřejmě udělali.“

„A?“

„Nenašli nic, co by jen vzdáleně připomínalo Hrobku.“

„Obyvatelé Avalonu jim přece mohli ukázat, kde se Hrobka nachází. Tipoval bych nejspíš hřbitov.“

„Průzkumná výprava z Cottonwoodu našla prázdné město. Budovy byly opuštěné. Nikde žádné známky násilí nebo překvapivého útoku či živelní pohromy. Žádné nedojedené jídlo na stole. Žádné předměty odhozené v panice na podlahu. Právě naopak, vše bylo čisté a uklizené. Ustlané postele. Šaty pověšené ve skříních. V pokojích se objevila prázdná místa, kde mohl stávat nábytek, skvrny po odnesených vázách, bílé obdélníky na stěnách po sundaných obrazech. Zmizela dokonce i drobná domácí zvířata. Ta větší – prasata, ovce, krávy a koně – byla nalezena mrtvá na pastvinách, kde zahynula mrazem nebo hladem.“

„To nedává… Kolik lidí vlastně v Avalonu žilo?“

„Přes dvě stovky.“

„Tolik lidí se přece nemůže jen tak beze stopy ztratit. Určitě se přesunuli do jiného města.“

„O tom neexistují žádné záznamy,“ odvětila profesorka Grahamova. „Pokud by tomu tak bylo, jistě by se našel nějaký původní obyvatel Avalonu, který vsadil vše na jednu kartu a přemístil se za kruté zimy jinam, a jak se zvěst o záhadě šířila dál, vysvětlil by, co se stalo. Ze dvou stovek lidí by někdo bezpochyby promluvil.“

„Kam tedy zmizeli? Proboha svatého, tolik lidí!“

„Náboženští fanatici v okolních městech začali věřit, že v Avalonu skutečně došlo k druhému příchodu Krista, který všechny jeho obyvatele odvedl do nebe.“

„Ale to je přece absurdní! Panebože, to se mi snad zdá!“

Profesorka se usmála. „Vidíte, jak je snadné sklouznout k náboženským výrazům, když je člověk svědkem něčeho neuvěřitelného?“

Balenger hleděl bezútěšně k zemi. „Moc jste mi nepomohla. Nevím o nic víc než na začátku.“ Hlas se mu zachvěl žalem. „V nejmenším netuším, kde Amandu hledat.“

10

Balenger za sebou slyšel, jak zastavuje výtah. Otočil se k otevřeným dveřím kanceláře, k nimž se blížily těžké mužské kroky.

Na prahu stanul Ortega. „Už jsem si myslel, že jsem vešel do nesprávné budovy.“

Balenger ho představil profesorce Grahamové. „Mluvili jsme o Hrobce světských tužeb, ale nejsou o ní k dispozici žádné solidní informace. Našli jste Karen Baileyovou?“

„Ne.“

Další zklamání. Balengerovi ztěžkla ramena. „A co ten obal od počítačové hry? Poslali jste do domu na Devatenácté ulici hlídkový vůz?“

„O tom si můžeme promluvit později.“

„Podívejte, já chápu vaši neochotu rozebírat případ před nezasvěcenou osobou, ale profesorka Grahamova je specialistka a má o tuto záležitost značný zájem. Mohla by nám pomoct.“

„Pořád se chováte jako můj nadřízený?“ zeptal se Ortega ironicky.

Vzduch v místnosti zhoustl.

„Chovám se jako vyděšený člověk,“ opáčil Balenger. „Ležel obal v podkroví, nebo taky zmizel?“

Ortega zaváhal a pak sáhl do kapsy saka, odkud vytáhl průhledný plastový sáček s obalem. „Scavenger. Ten název mi pořád nic neříká.“

Balenger si od něj vzal barevný obal. Pod jménem hry uviděl přesýpací hodiny s pískem, který byl v horní polovině skleněného pouzdra bílý, a jak propadával hrdlem, měnil barvu na krvavě rudou.

„Smím se podívat?“ zeptala se profesorka Grahamova. Její tvář brázdily vrásky prohloubené únavou.

Balenger jí podal sáček s obalem; prohlédla si ho a převrátila jej na druhou stranu. „Copyright pro letošní rok. Čtu všechny internetové stránky věnované hrám, ale na tuhle jsem nenarazila. Znám samozřejmě typ, o který se jedná – v nejjednodušší podobě se prostě pohybujete po obrazovce, překonáváte překážky a sbíráte nerůznější předměty –, ovšem do této chvíle jsem netušila, že se nějaká hra přímo takto jmenuje.“

„Opravdu čtete všechny stránky o hrách?“ žasl Ortega.

„Veřejnost obvykle pokládá počítačové hry za zábavu dospívající mládeže. Průměrný věk hráčů ovšem přesahuje třicítku a zajímá se o ně spousta lidí stejně starých jako já.“ Zvedla deformované sukovité prsty. „Divil byste se, jak pomáhají udržet duševní svěžest a zahánějí artritidu.“

Ortega potřásl hlavou. „To věřím.“

„Profesorka historie propadlá počítačovým hrám, z nichž mnohé jsou násilné povahy?“ Bělovlasá žena se přinutila k úsměvu. „Předpokládám, že bych zvládla roli vesmírného průzkumníka ve hře Myth, která je už dnes zastaralá, nebo třeba Anarchy Online, což je hra, v níž ovládáte postavu v jiné realitě. Mám-li však být upřímná, jsou na mě příliš pomalé. Mám ráda závodní auta nebo střílečky. Ty mi rozproudí krev, což není v mé životní fázi žádná maličkost. Věřte mi, znám každou hru dostupnou na trhu, a o téhle jsem se nedočetla ani slovo. A to mě dost překvapuje, když uvážím, kolik peněz musel návrh té obálky stát. Vím, že jste uložil obal do plastového sáčku, aby se neporušily otisky prstů, ale pokud existuje nějaký bezpečný způsob, jak to udělat, ráda bych z něj vytáhla disk a tu hru si zkusila.“

„To já taky,“ přidal se Balenger. „Jenže když jsme ten obal v domě, kde falešný profesor pořádal přednášku, našli, žádný disk v něm nebyl.“

„Našli jste ho právě tam, kde jste slyšel přednášku?“ Profesorka Grahamova brejlila na sáček a snažila se přečíst text na zadní straně obalu. „Scavenger je ta nejživější hra, jaká byla dosud vytvořena. Má úžasně propracovaný realistický vzhled, jenž vám umožní ztotožnit se s postavami, které se ocitly v tajemné divočině dokazující, že otevřený prostor může být stejně děsivý jako zakletý dům. Sledujete hrdiny, kterak s pomocí nejmodernějšího technického vybavení překonávají překážky v závodě, jehož vítěz získává život a poražený umírá, a objevují vzkaz pro budoucnost, který je nutno otevřít v přítomnosti, abychom pochopili minulost.“

Balengera zamrazilo. „Část tohoto textu obsahovala pozvánka, kterou jsme s Amandou dostali. Právě tahle část mě zaujala a přiměla mě přednášku navštívit.“

„Cílem hry je nalézt sto let staré časové pouzdro,“ četla dál profesorka Grahamova. „V jejím průběhu si hráč i postavy uvědomují, že Čas je skutečný mrchožrout, který z nás vysává život i ve chvíli, kdy jsme spolu se svými postavami strávili nenahraditelných čtyřicet hodin hry.“

Profesorka odložila obal a zvedla pohled k oběma mužům. Temné kruhy pod očima přiměly Balengera k myšlence, zda není nemocná, ale než se jí mohl zeptat, Ortega položil vlastní otázku. „Je to typický popis, jaký nacházíte na zadní straně obalů videoher?“

„To sotva. Obvykle se tam mluví o vzrušující akci, pozoruhodné grafice a souboji se silami pekla. Důraz se klade spíš na efekty než na vlastní obsah. Tenhle text je tak skličující, až hraničí s existencialismem. Čas je skutečný mrchožrout, který z nás vysává život. Člověka by napadlo, že to napsal Kirkegaard za jedné ze svých nejtemnějších nocí.“

„Co znamená ta zmínka o čtyřiceti hodinách?“ zajímal se detektiv.

„U většiny videoher přibližně tak dlouho trvá, než je dohrajete,“ odpověděla profesorka Grahamova.

Balenger si promnul předloktí. „Myslíte, že právě tolik času jsem dostal, abych našel Amandu?“ Sklíčeně se podíval na hodinky. „Minula pátá. V Ashbury Parku jsem se probral včera krátce po půlnoci. Od té doby uplynulo víc než čtyřicet hodin. Bůh mi pomáhej. Ztratil jsem ji.“

PÁTÁ ÚROVEŇ:

MYSL STVOŘITELE

1

„Četl někdo z vás Dorothy L. Sayersovou?“ zeptal se Pán hry.

Amanda si upravila sluchátka, přesvědčena, že se musela přeslechnout.

„Koho?“ nechápala Viv.

Derrick hleděl z ruin kostela na azurovou oblohu. Z kamenů zřícených stěn sálalo teplo. „Nejdřív po nás chcete, abychom hádali, co je nějaká zatracená hrobka. Teď se vyptáváte na…“

„Amando,“ přerušil ho hlas, „vy byste nám měla být schopna říct něco o paní Sayersové.“

„Proč by o ní měla vědět zrovna ona?“ vyjel Ray. „Už jste nám řekl, že je vaše oblíbenkyně. Dáváte jí další výhodu tím, že kladete otázky, na které zná odpověď jen ona?“

„Pracovala jsem v knihkupectví,“ informovala Amanda své společníky. Záměrně použila minulý čas, aby sama sebe přesvědčila, že život může být zase normální. „Ano, vím, kdo je Dorothy L. Sayersová.“

„Dokažte to,“ vyzval ji hlas.

„Britská spisovatelka, autorka záhadných příběhů, jejichž hrdinou je amatérský detektiv lord Petr Wimsey. Jejím nejznámějším románem je asi Devět krejčích. Pojednává o zvonech v kostelní věži a o mrtvole, která se u nich našla.“

„Další pitomé kecy!“ Ray si utřel rukávem čelo. „Hodiny běží a my marníme čas tlacháním o nějaké spisovatelce.“ Zakručelo mu v žaludku; tak hlasitě, že si toho každý všiml.

„Bože na nebesích, Rayi,“ vyptával se hlas, „snad nemáte hlad?“

Pilot zrudl a zlostně se mračil na ostatní. „Mluvte s tím chlapem, jak dlouho chcete. Klidně dál plýtvejte silami i časem.“

Vytrhl Derrickovi a Viv z rukou prázdné láhve a zadal zeměpisnou délku a šířku do svého navigačního přístroje. „Vy se tady můžete poflakovat a já zatím zjistím, jak vyhrát tuhle podělanou hru a hlavně jak odsud vypadnout.“

Zvedl dvě láhve s vodou, které odkryl pád zřícené zdi, nacpal si je do kapes kombinézy a vyrazil dolů svahem.

„Má pravdu,“ poznamenala Viv. „Potřebujeme se dostat na další místo určené novými souřadnicemi.“ Sklonila se ke kamenům a vzala si dvě láhve, její manžel také.

Když se k zemi natáhla Amanda, zjistila, že zbyla už pouze jedna plná láhev. Vztekle se rozběhla za ostatními. Červená šipka na jejím přijímači GPS ukazovala k užšímu konci jezera, před nímž ležely rozvaliny Avalonu. Sbíhala po svahu a snažila se udržet rovnováhou. Koutkem levého oka postřehla stín. Ohlédla se k západu. Nad horami se hromadily mraky.

„Blíží se bouřka,“ upozornil Derrick. „Za pár hodin ji tu máme.“

„Amando,“ ozval se Pán hry. „Neuvedla jste, že Dorothy L. Sayersová přeložila Dantovo Peklo.“

„Mohl byste laskavě držet zobák?“ vyštěkl Ray dole pod nimi.

„Snažím se vám všem ulehčit situaci,“ hájil se hlas. „Pokouším se vám pomoci pochopit hru. Sayersová napsala esej Mysl Stvořitele. Četla jste ji, Amando?“

„Ne!“ Těžce oddechovala, když dosáhla úpatí svahu a přidala do kroku, aby dohonila Derricka, Viv a Raye ještě před zřícenými domy opuštěného města.

„Zklamala jste mě.“

„Co ode mě k čertu chcete? Bylo to jen malé knihkupectví.“

„Ale získala jste přece magisterský titul na Columbijské univerzitě. Studovala jste britskou literaturu.“

„Autory detektivek jsme neprobírali!“ odsekla Amanda.

Hlas zklamaně povzdechl. „Sayersová byla oddaně věřící příslušnice anglikánské církve. Velmi ji však znepokojoval rozpor mezi vševědoucností Boha a svobodnou vůlí přisuzovanou člověku. Pokud Bůh skutečně ví všechno, pak je mu rovněž známo, kdy který člověk zhřeší. To ovšem znamená, že naše budoucnost je determinována a my žádnou svobodnou vůli nemáme.“

„Držte hubu!“ zařval Ray od okraje města.

„Právě proto Sayersová napsala Mysl Stvořitele,“ vysvětlil Pán hry. „Dospěla k názoru, že Bůh je jako romanopisec. Určuje místo a čas příběhu. Vytváří postavy a obecně ví, co udělají. Ale jak vám potvrdí každý spisovatel, postavy často získávají vlastní život a odmítají se podřídit požadavkům příběhu. Existují v mysli autora, a přesto jsou nezávislé. Téměř jako herci řídící se metodou Stanislavského. Nemyslím, že bych měl udělat zrovna toto, říká jeden. Moje postava by v této scéně měla mluvit pravdu. Druhý tvrdí: Domnívám se, že bych měl to povýšení raději odmítnout nezpracovat s někým, koho nesnáším. Sayersová si na základě osobních zkušeností uvědomila, že postavy románu vládnou svobodnou vůlí. Stejně tak, domnívala se, disponují svobodnou vůlí i lidské bytosti. Dějovou osnovu nám stanoví vyšší moc, ale my se někdy rozhodneme se od ní odchýlit. Občas dokonce překvapíme samotného Boha. Sayersová věřila, že právě takto dosáhneme spásy – tím, že prokážeme svou vynalézavost a důvtip a překvapíme Boha.“

Vpředu se Ray zastavil a za mohutného oddechování hleděl na displej navigátoru. „To je ono,“ zachraptěl. „Tohle místo odpovídá souřadnicím.“

Derrick, Viv a Amanda se k němu připojili. Černoch, jemuž se několikadenní strniště lesklo kapkami potu, vytáhl z kapsy láhev a žíznivě se napil.

„Šetři s vodou, ať ti vydrží co nejdéle,“ nabádala ho manželka.

Nacházeli se uprostřed někdejší ulice. Z prachu mezi dvěma rovnoběžnými řadami zborcených domů vyrůstal pelyněk. Na rozdíl od kamenného kostela byly budovy městečka postaveny ze dřeva; jejich rozpadlé stěny a střechy ležely na hromadách prorostlých plevelem. Prkna stářím zešedla a práchnivěla.

„Pořádně se rozhlédněte!“ přikazoval Ray. „Tyhle mašinky jsou přesné na tři metry. Někde blízko tady musí být něco, co máme najít!“

Pilot začal prohledávat trosky na levé straně ulice, zatímco Derrick rozrýval půdu kolem pelyňkového keře a Viv se vydala do zbořeniště vpravo.

Pod obrovskou kopulí oblohy si Amanda připadala jako trpaslík. Hleděla k nebi a zmocňovala se jí závrať. „Chcete nám naznačit, že se pokládáte za Boha?“

Derrick se zarazil a svraštil obočí.

„Řekl jsem vám, že jsem Pán hry,“ odvětil hlas.

„Chcete nám naznačit, že nás považujete za postavy existující ve vaší mysli?“

I Viv přestala přehrabovat trosky a zamračila se.

„My žijeme mimo vaši mysl!“ zvolala Amanda. Přemožena zoufalstvím vzpomínala, jak jí Frank vysvětloval, že zločinci častěji ublíží obětem v případech, kdy je považují za pouhé věci, ne za lidské bytosti. Musí za každou cenu přimět Pána hry, aby s ní jednal jako s individualitou, jako s osobností, s člověkem.

Frank. Při vzpomínce na něj se zachvěla, zahlcena přívalem žalu a předtuchou, že je mrtvý. V hloubi duše s jistotou věděla, že kdyby Frank žil, byl by zde a pomáhal jí.

„Je mi šestadvacet! Mým oblíbeným jídlem jsou špagety s masovými kuličkami, i když se po nich pro vysoký obsah uhlovodanů tloustne! Miluju filmy s Bradem Pittem a pořady na televizním kanálu Discovery! Ráda si hraju s irským setrem své sestry! S oblibou chodívám běhat do Prospect Parku a…“

„Přestaňte plýtvat dechem!“ houkl na ni Ray. „Pomozte nám najít, co nám ten hajzl tady na těch souřadnicích nechal!“

„Předpokládal jsem, že Bethany uteče,“ vysvětlil Pán hry. „Nic jsem proti tomu nepodnikl, protože jsem potřeboval odstrašující příklad. Jde o to, že se situace mohla vyvinout jinak a ona teď mohla být s vámi. Přiznávám, že by úplně stačilo, kdyby mě překvapila.“

„Stejně jako chce být překvapen Bůh?“

„Zatraceně!“ vztekal se Ray. „Pomozte nám hledat!“

„Něco jsem našla!“ ozvala se z trosek vpravo Viv.

„Co?“ Derrick se přes zborcená prkna řítil k manželce.

„Část vývěsního štítu.“

„Ukažte!“ Pilot k ní přiskočil a vytrhl jí z ruky kus desky s vybledlými písmeny RAL STOR. „To může znamenat cokoliv,“ ušklíbl se.

„General store!“ vyhrkl Derrick. „Obchod se smíšeným zbožím! Vsadím se, že nic jiného to znamenat nemůže. V takovém krámě jste před sto lety dostal od všeho trochu, a to včetně potravin.“

„Potraviny?“ Naděje v Rayově pohledu netrvala dlouho. „Po těch letech nebudou k jídlu, jestli tu vůbec nějaké zůstaly.“

„Láhve s vodou, které jsme našli v kostele, tam neležely dlouho. Pro jídlo možná platí totéž.“

Ray bodl prstem k Derrickovi. „Vy jste údajně velký expert na přežití v divočině. Nemohl byste nám ukázat, jak se uživit oříškama a bobulema? Snědl bych cokoliv!“

„Při sběru lesních plodů vydáte více energie, než jí z nich získáte. Nakonec vyhladovíte.“

„Jo, tušil jsem, že máte připravenou nějakou pitomou výmluvu.“ Pilot vyškubl z hromady uvolněné prkno a začal pod ním pátrat. Popadl další; ztrouchnivělé dřevo se mu rozpadlo v rukou. Znechuceně odhodil třísky. „Tak sebou mrskněte! Kopejte!“

Amanda se k němu připojila. Do kůže se jí zabodávaly třísky.

„Našel jsem konzervu!“ zvolal Derrick. Zvedl plechovku do výšky a ukázal svým společníkům obal, na němž stálo BROSKVE.

„Tady je další!“ vykřikla triumfálně Viv. Konzerva, kterou držela, nesla označení HRUŠKY.

Amanda s Rayem horečně odhazovali prkna.

„Musí jich tu být víc!“ Ray se prohrabal ke shnilé dřevěné podlaze. „Hledejte dál! Určitě tu někde jsou!“

Amanda s konečky prstů rozedřenými do krve vyhodila na ulici další kus dřeva.

„Najdu ostrý kámen a prorazím víko,“ řekl Derrick.

„Neuděláte nic, dokud nenajdeme další konzervy!“ Ray prohrabával trosky.

„Obávám se, že už žádné nenajdeme,“ ozvala se Amanda.

Derrick se otočil k ulici. „Odkopl jsem tam někde kámen.“ Rozběhl se k němu. „Ano! Nemá ostrou hranu, ale můžeme s ním víko prolomit!“

„Nebudete nic prolamovat!“ zdůraznil Ray. „Dokud nezajistíme, aby každý dostal svůj podíl.“

„Jako když jste úplně sám vypil první láhev, kterou jsme našli?“

„To se už nestane.“

Správně, pomyslela si Amanda. Jenže všichni jste si vzali dvě láhve a mně nechali jen jednu.

„Na to můžete vzít jed, že se to už nestane,“ opáčil Derrick. „Všichni se po řadě napijeme šťávy. Potom spočítáme kousky ovoce a podělíme se o ně rovným dílem.“

„Jak si přejete. A když jste teď šéf, zkuste najít pořádný kámen s ostrou hranou.“

„Nejsem žádný šéf,“ ohradil se Derrick. „Chci jenom, abychom se k sobě chovali férově.“

„No jasně. Samozřejmě. Jak jinak.“

„Tady.“ Viv zjevně doufala, že změní téma. Zvedla kámen, který připomínal klín. „Tímhle by se dala prorazit do víka díra.“

Derrick položil plechovku na prkno, přiložil hrot klínu k víku a chystal se do něj udeřit plochým kamenem.

„Nechte toho!“ Ray si utřel ústa. „Takhle vám šťáva vystříkne do vzduchu. Nesmíme ztratit ani kapku.“

„Tomu se přece nedá zabránit,“ odsekl černoch zlostně.

„Třeba jo,“ vmísila se Viv. „Ty gumové rukavice, co jsem vzala z domu.“ Vytáhla jednu z kapsy; žlutá barva na pozadí hnědé kombinézy zazářila. „Vložíme konzervu do rukavice, a jestli šťáva vystříkne, zůstane uvnitř.“

Viv navlékla na plechovku dlouhý rukáv rukavice a podržela ji. Derrick položil ostřejší kámen na víko a udeřil do něj druhým.

Ozval se tupý náraz. Hrot prohnul víko dovnitř, ale neprorazil je.

„Praštěte silněji,“ vyzval Ray.

„Nechci rozdrtit ovoce.“

„Bouchněte do toho!“ zařval Ray.

Derrick se rozmáchl a udeřil tak prudce, až zasténal. Do zvuku páraného kovu vyšplíchla z rozeklaného otvoru ovocná šťáva, ale rukavice ji spolehlivě zachytila.

„Napijeme se šťávy,“ prohlásil Ray. „Až ji všechnu vypijeme, plechovku úplně otevřeme a sníme ovoce.“

„Skutečně to uděláme?“ Derrick podal konzervu manželce.

Potřásla jí, přiložila ji ke rtům a polkla doušek.

Ray přistoupil blíž. „Jak chutná?“ zeptal se.

„Je teplá.“ Viv předala konzervu Amandě.

„Ale zkažená doufám není.“

„Je sladší, než mám ráda, ale jinak dobrá.“

„Panebože, tak proto jste nic nenamítal, když jsem nechal Viv napít první.“ Derrick v úžasu potřásl hlavou. „Chtěl jste zjistit, jestli se jí neudělá špatně, že?“

Při představě, že je šťáva zkažená, Amanda zaváhala. Pak pomalu zvedla plechovku a napila se. Sladká šťáva jí připadala jako nejlahodnější nápoj, jaký kdy ochutnala.

Nyní se pro konzervu natáhl Derrick.

„Ne,“ zastavil ho Ray. „Teď jsem na řadě já.“

„Myslíte?“ černoch ho probodl pohledem.

„Nech ho,“ ozvala se Viv. „Třeba se uklidní.“

Derrick se pozorně díval, jak pilot přikládá plechovku k ústům a pije. Ohryzek na Rayově dlouhém krku poskočil.

„To stačí,“ řekl Derrick.

Slunce jako by pálilo silněji. Rayova ruka s plechovkou klesla. „Nehodlal jsem pít až po vás, šéfe. Nechtěl jsem přikládat rty na stejné místo jako vy.“

Derrick zařval. Bleskurychle vyskočil a ohnal se kamenem.

Překvapivý útok zastihl Raye nepřipraveného. Uskočil a zasténal, když ho rána, která mu mířila na hlavu, zasáhla do levého ramene. Černoch s řevem znovu udeřil. Ray škubl rukou vzhůru, aby se chránil, a zachraptěl, když mu kámen dopadl na předloktí.

„Přestaň!“ křičela Viv.

Další Derrickův úder těsně minul pilotovu čelist.

„Nech toho!“ zařvala Viv na manžela.

Ray ztratil rovnováhu a upadl do prachu. Derrick stál nad ním a rozmáchl se kamenem, aby mu ho hodil na hlavu.

„Ne!“ zakvílela Viv.

Ray podkopl soupeři nohy, a když se Derrick svalil, skočil na něj. Černoch po něm hodil kamenem a trefil ho do hrudníku, ale to už na něm Ray klečel a bušil mu hlavou do země.

Amanda se nedokázala pohnout. Věděla, že uběhlo teprve několik vteřin, ačkoliv jí připadaly jako dlouhé minuty. Vtom jako by ji vymrštila silná pružina – dívka se rozběhla k zápasící dvojici, zezadu popadla Raye za ramena a snažila se jej odtáhnout. Cítila pot a kyselý zápach pilotova dechu, způsobený hyperventilací.

„Přestaňte!“ křičela na oba muže.

Viv jí přispěchala na pomoc a snažila se odtrhnout Rayovy ruce od Derrickova krku, zatímco Amanda horečně tahala pilota za ramena. Černochovi trčel z úst naběhlý jazyk a obličej mu zmodral.

„Vždyť ho zabijete!“ ječela Viv.

Ray povolil stisk.

Díky bohu, pomyslela si Amanda.

Ray sundal ruce z Derrickova krku.

„Ano!“ povzbudila jej Amanda. „Pusťte ho!“

Ray se stáhl.

„Ano!“ vydechla Viv s úlevou.

A pak se Amandě zdálo, že jí srdce vyskočí z hrudi, když viděla, jak Ray zvedá kámen, jímž ho Derrick zasáhl do hrudníku.

„Nedělejte to!“

Znovu ho popadla za ramena, ale Ray se po ní ohnal a praštil ji do spánku. Po silném úderu se jí zajiskřilo před očima. Podlomily se jí nohy a spadla do prachu. Pilot odkopl Viv, která se mu postavila do cesty, a rozmáchl se proti černochově hlavě. Kámen dopadl na lebku se zlověstným prasknutím. Derrick zasténal. Kámen se zvedl do vzduchu celý zakrvácený a znovu dopadl. Tentokrát se do praskotu vmísil čvachtavý zvuk.

Amanda se na Raye vrhla současně s Viv. Každá ho chytila za jednu paži a v horečnaté hrůze na něm visely. Pilot se jim snažil vykroutit. Táhly ho dozadu; Ray se náhle podvolil a všichni tři se svalili na jednu hromadu. S divokým výkřikem se přes ně překulil, uvolnil si obě paže a vrhl se na Derricka, svíraje v dlani kámen. Udeřil soupeře do hlavy. A ještě jednou. Ze zaťaté pěsti kapala krev.

„Žádný černý zkurvysyn,“ udeřil, „mi nebude poroučet…,“ praštil soupeře ještě silněji; ke kameni se přilepily vlasy, „… co mám dělat!“

Derrickův obličej už byl rozbitý k nepoznání. Viv se k manželovi s jekotem rozběhla, ale Derrick se naposled křečovitě otřásl a jeho tělo znehybnělo.

Viv klečela vedle mrtvého manžela jako socha, rysy obličeje ztuhlé v šoku. Amandě se zdálo, že kovová pružina, která ji prve vymrštila, ji teď pevně svírá.

Ray zamžoural na zakrvácený kámen a odhodil ho.

2

Závan větru zvedl obláček prachu – jediný pohyb za velmi dlouhou dobu.

Viv, stále na kolenou, dloubla do manžela, ale Derrick nereagoval. Čapku měl prosáklou krví, oči a nos rozdrcené.

„No tak, miláčku. Probuď se.“ Hlasitě vzlykla.

Ray odvrávoral k plechovce broskví. Ležela na boku v prachu, kam ji odhodil, když na něj Derrick zaútočil. Trochu šťávy se vylilo. Zvedl konzervu, setřel špínu kolem otvoru, přiložil ji ke rtům, zvedl dnem vzhůru a vypil obsah do poslední kapky. Pak vložil plechovku do gumové rukavice, rozhlédl se, sebral další kámen a tak dlouho do konzervy bušil, až ji otevřel.

„Probuď se,“ šeptala Viv Derrickovi do zakrváceného ucha.

Ray vytáhl z konzervy půlku broskve a vložil si ji do úst. Žvýkal a podíval se na Amandu s němou výzvou, ať mu v tom zkusí zabránit.

„Budeš v pořádku, jen co se probudíš,“ mumlala Viv.

Ray vylovil z plechovky další broskev a nacpal si ji do pusy. Tentokrát ji sotva rozkousal, než ovoce polkl. „Není to moje chyba. Napadl mě.“

„Vyprovokoval jste ho,“ utrousila Amanda.

„Neměl mi co rozkazovat.“ Ray vyhrábl z konzervy poslední broskev a snědl ji. Po bradě mu stékala šťáva.

„Vzpomínáte, jak Ray namítal, že není žádný hrdina?“ zeptal se hlas nečekaně a vylekal Amandu. „Nelhal.“

Viv se pomalu otočila k pilotovi a upřela na něj uslzený pohled.

„Ano, jeho letoun byl skutečně sestřelen, jak jsem popsal,“ řekl Pán hry. „A opravdu přežil deset dní, kdy se živil hmyzem a pil zkaženou vodu z kaluží, zatímco po něm pátrali iráčtí vzbouřenci. Ale důvodem, proč nepoužil nouzové naváděcí zařízení, nebyla obava, aby nevlákal zachránce do léčky. Kdepak. Nepoužil je proto, že se při havárii rozbilo. Pravda je taková, že by udělal cokoliv, jen aby přežil.“

„Přesně to jsem taky dokázal!“ zvolal Ray k obloze. „Přežil jsem.“

„Dva měsíce po své záchraně a po návratu do Spojených států se Ray zapletl do hospodské rvačky. Nebyl to první podobný incident, ale tehdy poprvé zabil člověka mimo plnění služebních povinností vojenského pilota. Ošklivá povaha, tenhle Ray. Existovalo však dost důkazů, které potvrzovaly, že oběť byla opilá a při běžné rvačce prostě spadla a rozbila si hlavu. K události došlo na vojenské základně. Armáda se rozhodla, že Raye nepostaví před soud, a propustila ho ze zdravotních důvodů. Jeho prchlivost se stala problémem civilního světa.“

Vivianin výraz ztvrdl.

„Ne že by Amanda a Viv také nezabíjely,“ pokračoval hlas.

„Cože?“ Ray se na ně překvapeně zadíval.

„Amanda musela zabíjet, aby přežila peklo v hotelu Paragon,“ vysvětlil Pán hry. „Pokud se týká Viv a Derricka, už jsem mluvil o jejich hrdinství na Everestu, avšak opomněl jsem dodat, proč tak usilovali o záchranu svých společníků. Při předchozí expedici vedli výpravu přes ledovec. Všichni byli přivázaní na jediném laně a postupovali husím pochodem. Vtom se v ledu otevřela puklina. Zadní člen výpravy do ní spadl a stahoval ostatní za sebou. Všechno se seběhlo tak rychle, že nikdo neměl čas zaseknout cepín do stěny propasti a pád zastavit. Trhlina se rozšiřovala. Lezci do ní klouzali a jejich tíha strhávala do hloubky další, kteří byli uvázáni na stejném laně. Viv a Derrick ujížděli po ledu a zoufale se snažili zadržet pád. Nakonec zůstali jen oni dva. V posledním okamžiku přeřízla Viv lano – nebo to udělal Derrick? Ostatní horolezci spadli do tisíc metrů hluboké propasti a všichni se zabili. Vyšetřování neodhalilo žádné pochybení. Od Viv a Derricka přece nemohl nikdo čekat, že se nechají strhnout do hlubiny a zemřou, aniž by podnikli vše pro svou záchranu. Když jde o přežití, člověk musí občas učinit obtížné rozhodnutí a učinit je rychle. Nemá to nic společného s hrdinstvím. Vyjádřil jsem se správně, Viv?“

„Ano.“ Vivian propalovala Raye očima. „Nic společného s hrdinstvím.“

Ray zvedl konzervu s hruškami.

„Dej od ní ty své špinavé pracky pryč!“ varovala ho Viv. „Když budeme muset, ukamenujeme tě, ale obsahu té plechovky se ani nedotkneš.“

Ray ji okázale ignoroval. Převracel konzervu v ruce a prohlížel si ji. Když se podíval na dno, něco upoutalo jeho pozornost. Bez váhání vytáhl navigační přístroj a naprogramoval do něj údaj. Pohrdavě se ušklíbl na Viv a odhodil plechovku. Pak zvedl prázdnou konzervu od broskví, podíval se na její dno, zadal do přijímače GPS další souřadnici a vydal se ulicí zarostlou křovím a plevelem.

Amanda se rozběhla k plechovkám a obrátila je dnem vzhůru. Na obou uviděla tři dvojice číslic, jednu označenou LG, druhou LT. „Další souřadnice.“

Viv zírala za Rayem, který odcházel ulicí.

„Pomozte mi,“ požádala Amanda. „Pořád se ještě učím, jak ten přístroj používat. Neumím do něj zadat údaje o zeměpisné šířce a délce.“

Viv ani nemrkla. Stále upřeně sledovala vraha svého manžela, který se podíval na displej navigátoru a odbočil doleva do boční uličky mezi zřícenými domy. Když pak konečně mrkla, stekly jí po tvářích dvě slzy.

„Musíte mi pomoct,“ naléhala Amanda. „Potřebuju rozbít tu plechovku, ale nemůžu to udělat, dokud nezadáme do přístrojů ty souřadnice, protože bych je mohla zničit.“

Viv se otočila k Derrickovi a pohladila ho po paži. „Je mi to líto, lásko.“

„Pomozte mi!“ Amanda zvýšila hlas. „Copak nechcete vyrovnat účet?“

Viv se vzteklým pohledem adresovaným Rayovi vstala a šourala se k ní. Pomsta je ten nejlepší motiv, pomyslela si Amanda a uvědomila si, že sama touží vyrovnat účet nejen s Rayem, ale i s někým jiným. S Pánem hry.

„Tak jo, údaje jsou naprogramované.“ Viv hleděla za Rayovou mizející postavou.

Amanda vložila konzervu s hruškami do gumové rukavice, sebrala dva kameny a udeřila do víka. Ještě jednou. Silněji. Víko se prolomilo.

„Vy první,“ oslovila Viv.

„Nemám hlad.“

„V tom případě nebudete mít dost síly oplatit tomu darebákovi, co vám způsobil.“

Viv s očima podlitýma krví rozhodně přikývla, popadla plechovku a napila se. „Polkla jsem dva hlty.“

„Fajn.“ Amanda zvedla konzervu a ochutnala teplou sladkou hruškovou šťávu.

Střídaly se, až dopily poslední kapku. Potom Amanda vrátila konzervu do rukavice a dvěma kameny ji otevřela. Čtyři hrušky. Každá si vzala dvě.

„Jezte pomalu,“ radila Viv zničeným hlasem.

Amanda pochopila. Kdyby spolykala ovoce příliš rychle, mohlo by se jí udělat zle.

Viv se otočila k mrtvému manželovi.

Vítr zesílil. Hory na západě zahalila mračna, jejichž stín postupoval údolím.

3

„Nechcete mi říct, co se vlastně stalo?“ zeptal se Balenger naléhavě. Stál spolu s Ortegou před budovou, v níž měla kancelář profesorka Grahamova. Naproti se tyčily stromy rostoucí uprostřed Washingtonova náměstí.

„Co se mělo stát?“

„Když jste přišel do té kanceláře, málem jsme se pohádali. V knihovně jste mluvil o jiné větvi vyšetřování. Odmítl jste zacházet do podrobností, ale z vašeho tónu jsem pochopil, že nepatřím mezi vaše oblíbence. Co se tady sakra děje?“

„Myslíte kromě toho, že se chováte jako můj nadřízený? Dnes dopoledne jsem se zmínil, že jsme si s mým partnerem včera něco ověřili. Možná by vás zajímalo, proč jste se s ním dosud nesetkal.“

„Předpokládal jsem, že má dnes volno.“

„Prověřoval vaši minulost.“

Balenger překvapením zamrkal.

„Již dříve jste se mi svěřil s tím, co jste zažil. Vaši ženu zajal únosce. Tentýž muž unesl i ženu, která se vaší manželce podobala.“

„Amandu. Co tím chcete říct? Psychopati se často fixují na ženy stejného vzhledu. Oběti vrahovi připomínají jeho matku nebo manželku či milenku, případně jinou ženu, která mu ubližovala a s níž si chce vyrovnat účty.“

„Co z vás dělá takového odborníka?“

„Pokud si váš partner prověřoval mou minulost, pak odpověď již znáte. Když jsem pracoval u policie, specializoval jsem se na sexuální zločiny.“

„Navštívil jste někdy psychiatra?“

Balenger cítil, jak se mu do obličeje hrne krev. „Partner vás jistě informoval o tom, co se mi stalo v Iráku.“ Po ulici projížděl automobil; Balenger čekal, až hluk motoru umlkne v dálce, a využil čas, aby se uklidnil. „V první válce v Zálivu… Operace Pouštní bouře… Sloužil jsem u rangers.“

„Devatenáct set devadesát jedna. To sedí,“ potvrdil Ortega.

„Často mě bolí hlava. Trpím svalovými křečemi. Horečkami.“

„Syndrom války v Zálivu. To taky sedí.“

„Někteří odborníci se domnívají, že nemoc šíří písečné blechy. Jiní tvrdí, že ji způsobuje ochuzený uran, který používáme pro pláště dělostřeleckých nábojů. Armádní doktoři na mně vyzkoušeli různé způsoby léčby. Když nepomohly, doporučili mi pohovor s vojenským psychiatrem, aby se zjistilo, jestli choroba nemá psychický původ, zda se nejedná o jistou formu posttraumatického stresu.“

„To byl první psychiatr,“ poznamenal Ortega.

Balenger málem bez rozloučení odešel, ale připomněl si, že je v sázce osud Amandy. Udělám všechno, abych ji dostal zpátky, pomyslel si. „Po válce jsem nastoupil jako policista v Ashbury Parku.“

„Kde jste absolvoval kurz psychologie zaměřené na sexuální zločiny.“

Balenger měl co dělat, aby udržel vyrovnaný tón. „Pak zmizela moje žena, a když ji úřady ani po roce nenašly, dal jsem výpověď, abych po ní mohl pátrat. Nakonec jsem velmi rychle potřeboval značnou finanční částku, a tak jsem se přihlásil k soukromé bezpečnostní firmě, která se angažovala ve druhé válce v Iráku. Pětadvacet tisíc dolarů měsíčně. Stačilo by pár měsíců ochrany konvojů a získal bych dost prostředků na to, abych mohl v pátrání po manželce pokračovat. Na to jste se mě mohl klidně zeptat.“

„Povězte mi o svém druhém pobytu v Iráku.“

Balenger cítil, jak se ho zmocňuje panika. „Vy dobře víte, co se stalo. Krátce po mém příletu byl konvoj, který jsem střežil, napaden. Po výbuchu granátu jsem upadl do bezvědomí. Když jsem se probral, zjistil jsem, že mě vězní skupina Iráčanů se zahalenými obličeji, a jeden z nich mi vyhrožoval, že mi uřízne hlavu, jestli na kameru nepřečtu proslov odsuzující Spojené státy. Na tábor, kde mě drželi, naštěstí zaútočila jednotka rangers a mně se podařilo utéct. Ale ani po návratu do Států jsem se necítil v bezpečí. Trpěl jsem nočními můrami. Nesnesl jsem pobyt v uzavřené místnosti. Často mě zaléval pot.“

„Posttraumatická stresová porucha,“ konstatoval Ortega.

„To sedí,“ zopakoval Balenger předchozí detektivovu frázi. „Takže, jak už sám víte, jsem musel navštívit dalšího psychiatra.“

„Který používal netradiční terapeutickou metodu.“

„Poradil mi, abych dělal všechno možné, co by mě odpoutalo od přítomnosti. Studovat dějiny. Číst historické romány: Představovat si, že jsem se ocitl sto let zpátky v minulosti. Něco jako stroj na cestování v čase.“

„Co se stalo poté, kdy jste vstoupil do hotelu Paragon, našel jste svou manželku mrtvou a zachránil Amandu?“

Balenger nevěřil, že dokáže promluvit.

„Zatínáte pěsti,“ všiml si Ortega. „Chcete mě udeřit?“

„Probudil jsem se v nemocnici, kde se mě psychiatr vyptával, proč oslovuju Amandu jménem své mrtvé ženy.“

„Takže psychiatr číslo tři. Mimochodem, už jste se toho zbavil? Myslím oslovování Amandy cizím jménem.“

Vztek nedovolil Balengerovi odpovědět.

„Vy a Amanda… Nemíváte někdy v noci pocit, že ve tmě, ve stínech vidíte ducha?“

Vztek přešel v neovladatelnou zuřivost. „Mlčte!“

„Sám jste řekl, že psychopati se často fixují na ženy, které jsou si navzájem podobné. Oběti vrahovi připomínají jeho manželku či matku nebo jinou ženu.“

„Nemyslím si, že žiju se svou mrtvou manželkou! Nemyslím si, že spím se svou mrtvou manželkou!“

Detektiv neodpověděl.

„Domníváte se, že jsem odpovědný za Amandino zmizení?“

„Je to dobrá hypotéza,“ opáčil Ortega. „Třeba vás vyvedlo z míry, když jste si uvědomil, co vyplývá z vašeho současného soužití. Možná jste sám nad sebou pocítil takové znechucení, že jste provedl něco, čeho teď litujete. Býval jste policista, detektiv. Mohl jste předvídat, jakým směrem se bude vyšetřování ubírat.“

„Važte slova,“ varoval ho Balenger.

„Říkám, že je to hypotéza. Musíme brát v úvahu všechny možnosti. Vymyslel jste si zastírací manévr. Pronajal jste si starý dům na Devatenácté ulici. Angažoval jste ženu, která vám sehnala herce. Přišel jste na přednášku s dívkou, která se vydávala za Amandu. Herci podle instrukcí během přednášky odcházeli. Když odešli všichni, poděkoval jste dívce, která sehrála Amandu. Nic nechápala, ale dostala dobře zaplaceno, a tak nad vámi mávla rukou jako nad dalším podivínem a vrátila se domů. A všichni si mysleli, že viděli skutečnou Amandu, kterou později někdo unesl.“

„Aby vaše hypotéza, jak říkáte, seděla, musel bych nějak založit požár v divadle. A vysvětlete mi jak, když jsem byl celou dobu s vámi.“

„Až na těch několik chvil, kdy jsem vás nechal o samotě ve vestibulu a šel se rozhlédnout do hlediště. Tehdy jste mohl oheň založit, aniž bych si toho všiml.“

„Vždyť jsme tam málem zemřeli! Proč bych riskoval vlastní život?“

„Abyste mě přesvědčil o vážnosti hrozby. A kromě toho nebyl podle této hypotézy váš život vůbec ohrožen.“

„Jak to myslíte?“ Balengera pálilo předloktí, jako by mu měl každou chvíli prasknout absces.

„Měl jste jít se mnou odpovídat na otázky vyšetřovatelů od hasičů, ale dělal jste všechno možné, abyste se rozhovoru s nimi vyhnul. Přitom to byla přínosná rozmluva. Podle všeho požádala žena, která najímala herce, o prohlídku divadla. Zajímala se zejména o spodní sklep. Nechala se do něj zavést, aby si ho pořádně prohlédla. Před několika týdny navštívila žena odpovídající popisu obchody, které leží na stejné straně ulice jako divadlo. Jedním z nich bylo i starožitnictví. Předstírala, že uvažuje o koupi vzácného kousku, a zmínila se, že se doslechla o vyschlých potocích pod Greenwich Village a o podzemních kanálech, kudy kdysi voda odtékala. Majitel obchodu se starožitným nábytkem se ochotně rozhovořil, protože právě historická koryta mu pomáhají prodávat. Jeho dům je v okolí jediný, jehož spodní sklep navazuje na ten v divadle.“

„Domníváte se, že jsem založil požár v naději, že se mi podaří proplazit se průchodem, o němž jsem ani netušil, že existuje? To je přece šílené!“

„O nic šílenější než vaše tvrzení, že jste dnes odpoledne viděl v knihovně ženu, která se vydávala za Karen Baileyovou. Ženu, která zmizela jako mávnutím kouzelného proutku, která neměla sebemenší důvod se vám ukazovat a kterou kromě vás nikdo jiný neviděl.“

„Proč bych si takovou věc vymýšlel?“

„Abyste mě přesvědčil, že vám stále hrozí nebezpečí. Abyste mě svedl ze stopy. Využil jste každou příležitost k ovlivnění vyšetřování ve svůj prospěch.“

Balenger se zahleděl přes Ortegovo rameno na konec ulice, odkud na něj mávala žena v tmavých kalhotách a bílé halence.

„Mýlíte se,“ řekl detektivovi.

„Moje hypotéza dává stejný smysl jako vaše teorie, že někdo unesl Amandu proto, aby vás donutil zapojit se do jakési pošahané hry.“

„Mýlíte se a mohu to dokázat.“

„Věřte mi, že bych nic neviděl raději než nějaký hmatatelný důkaz.“

„Žena, která se mi ukázala v knihovně, žena, která najala herce a na přednášce se představila jako Karen Baileyová…“

„Co je s ní?“

„Stojí na konci ulice a mává na nás.“

4

Než se Ortega ohlédl, Balenger již běžel. Karen Baileyová několik vteřin nehybně stála a pak uskočila doprava za roh.

Balenger sprintoval ze všech sil. Bylo téměř půl šesté. Výuka skončila a studenti se vraceli na koleje a do svých pronájmů rozesetých po celém městě. Vyhnul se několika chodcům, kteří se mu připletli do cesty, a oběhl nároží. Bílá halenka Karen Baileyové právě mizela za dalším rohem.

Uskočil před projíždějícím automobilem a doběhl právě včas, aby zahlédl Karen Baileyovou vbíhat do opuštěné obytné budovy, kde právě probíhala renovace. Na nohou měla pánské šněrovací polobotky s nízkým podpatkem, které jí usnadňovaly pohyb.

„Stůjte!“ zařval.

Za zády slyšel Ortegovo supění. Za okamžik ho detektiv doběhl a bok po boku se řítili ke vchodu do domu.

„Už mi věříte?“

Chodník byl zahrazen pletivovým plotem, za ním přetékala popelnice plastovým a papírovým odpadem.

Balenger doběhl k plotu popadaje dech. Rozhlédl se. Nikde nikdo. Prohlédl si branku. Vypadala zavřeně, ale pak si všiml, že visací zámek visí v očku petlice otevřený. Vztekle ho strhl a otevřel.

Ortega ho popadl za rameno. „Proboha svatého, počkejte, než přivolám posily. Netušíme, co je uvnitř.“

„Počkejte si sám,“ odsekl Frank a rozběhl se přes vysypané odpadky k zaprášeným schodům, které vedly k plátu překližky, jenž přehrazoval vchod místo dveří.

„Nejste policejní důstojník!“ křičel za ním Ortega. „Nemáte na to právo!“

„To znamená, že nemám práci, o kterou bych se musel strachovat,“ houkl Balenger přes rameno. „Můžu dělat, co se mi zlíbí.“

Opatrně nahlédl mezerou mezi překližkou a stěnou a pak se jí protáhl dovnitř. Zahltil ho pach plísně, prachu a staré omítky. Když se jeho zrak přizpůsobil šeru, rozeznal uvolněná prkna podlahy a stěny holé až ke stropním nosníkům. Chodba vedla k dalším místnostem, jimž chyběly dveře; Balenger předpokládal, že budou stejně pusté. Vpravo stoupalo schodiště bez zábradlí. Ze stropu visely pruhy věkovité tapety.

Další stará opuštěná budova, blesklo mu hlavou. Stíny. Zužující se stěny. Smršťující se pokoje. Z pórů se mu řinul pot, ovšem nikoli následkem běhu. Celou svou bytostí toužil otočit se a utéct.

Vzpomněl si na Amandu. V patře nad ním zazněly kroky. Stoupal po polorozpadlých dřevěných schodech a překračoval díry po vypadaných prknech. Zvuk za zády ho donutil se zastavit. Otočil se; Ortega vstoupil do budovy.

„Posily jsou na cestě,“ utrousil detektiv.

„Jste si jistý, že nejde o další zastírací manévr, který jsem si připravil?“

„Jsem si jistý jediným – chci si promluvit s tou ženou.“

Ortega se k němu připojil a společně zamířili nahoru za hrozivého vrzání prken. Před očima se jim postupně otevíralo první patro. Další visící pruhy tapety, další holé stěny a nosníky. Další schodiště bez zábradlí. Nahoře se zastavili a napjatě poslouchali, zda neuslyší kroky. K jejich uším však doléhal pouze tlumený hluk provozu na ulici.

„Zdá se, že tohle je jediné schodiště. Jinudy se odsud nedostane,“ řekl Ortega.

„Myslíte? Třeba už je na cestě do sousední budovy.“

Balenger se otočil za zvukem vlevo. Překročil díru a postupoval zaprášenou chodbou. Pod podrážkami mu skřípala drť z malty. Oba muži prověřili každý bytový vchod, který míjeli, ale nacházeli jen vykuchané místnosti.

Ortega si v chabém světle prohlížel zubaté pruhy na protějších stěnách. „Vypadá to, že tady stála zeď a dělníci ji v rámci renovace zbourali. Na jeden barák je ta chodba moc dlouhá.“

„Ale na dva ne,“ opáčil Balenger. „Někdo spojil dva domy v jeden.“

Odbočili doprava a chodba je vedla hlouběji do nitra budovy.

„Možná dokonce ve tři,“ řekl Ortega. „Napadá mě, jestli tady nechce univerzita zřídit výukový komplex.“

Zastavil je praskavý zvuk dál v domě. Přes dvě kozy ležela fošna, další byly naskládány podél zdi, vedle nich krabice. Plachtu nataženou na podlaze pokrývaly odřezky dřeva a piliny. Z vyššího patra viselo lano.

„Na té koze něco leží,“ ukázal Ortega.

Plochý stříbrnočerný objekt s displejem a tlačítky.

„Mobilní telefon,“ poznal předmět detektiv. „Nejspíš ho tu zapomněl některý z dělníků.“

„Vypadá jinak než obyčejný mobil.“

Ortega se o krok přiblížil. „Je to BlackBerry.“

Ačkoliv Balenger podobný přístroj dosud nikdy v ruce nedržel, věděl, že BlackBerry se umí připojit k internetu a přijímat či odesílat e-maily. „Je dost drahý, ne?“

„Několik stovek dolarů,“ odpověděl detektiv.

„Že by byl stavební dělník, pokud už by si na takovou hračku našetřil, natolik nepozorný a jen tak by ho tu zapomněl?“

Přistoupili ke koze a Balenger se natáhl pro odložený mobilní telefon.

„Raději se ho nedotýkejte,“ varoval Ortega. „Jestli si s vámi opravdu někdo zahrává, mohla by v něm být nastražená bomba.“

„Nebo mě zavede někam jinam jako ten obal od videohry.“ Frank zvedl telefon.

„Jednoho dne mě možná začnete poslouchat,“ ušklíbl se Ortega.

Balenger si všiml, že BlackBerry je o něco silnější a těžší než jeho vlastní mobil. Měl větší displej a mnohem rozsáhlejší klávesnici, která kromě číselných tlačítek obsahovala i tlačítka pro písmena.

„Slyším nějaké hlasy.“ Ortega se otočil. „Od vchodu. Určitě záložní tým.“ Vytáhl z kapsy mobilní telefon. „Ohlásím jim naši polohu.“

Balengerovu pozornost přilákal náhlý pohyb. Na druhé straně chodby se mihla bílá halenka. Karen Baileyová, vyplašená z úkrytu, prchala do bezpečí.

Frank schoval BlackBerry do kapsy a rozběhl se za ní. Skočil na plachtu – a spadl do díry v podlaze, kterou zakrývala. Otvorem prošla kolena, hned za nimi stehna, pak boky. Zachytil se lana, které viselo z vyššího patra. Plachta se dál propadala. Balengerovi klesl do díry hrudník. Pak se lano v jeho rukou napjalo a zastavilo pád.

Ortega k němu přiskočil a popadl ho za ruku.

„Opatrně,“ varoval ho Balenger. „Pod plachtou nerozeznáte okraj otvoru.“

Ortega nepouštěl jeho ruku a natáhl se nad díru v podlaze, aby se mohl zachytit lana. To však náhle povolilo a detektiv ztratil rovnováhu.

Balenger cítil, že znovu klesá. Zasténal, když na něj Ortega dopadl, a to už se oba muži řítili na podlahu spodního patra. Za nimi letělo lano a další věc, kterou Frank zahlédl jen krátce – stavební kolečko, k němuž bylo lano nahoře přivázáno.

„Ne!“ zařval Balenger a společně s detektivem padal k zemi.

Plachta se párala o okraj otvoru ve stropě. Náraz o podlahu vyrazil Frankovi dech, hned na to se na něj svalil Ortega. Zaslechl náraz a vzhlédl. Ruční vozík dopadl na okraj díry. Prkno nevydrželo a kolečko pokračovalo ve volném pádu.

„Pozor!“

Ortega neměl čas zareagovat; ocelový ruční vozík mu dopadl na záda. V těle mu něco zapraskalo, z úst se vyřinula krev. Detektivův obličej ztratil výraz, oči se mu zakalily. Balenger z něj shodil kolečko a pokusil se ho oživit, ale proti smrti je každá snaha bezmocná.

Zdrcený žalem naposled zkusil nahmatat pulz. Dolehly k němu znepokojené hlasy a dusot kroků spěchajících za zvuky nárazů. Záložní tým, pomyslel si a jen s obtížemi překonával bezprostřední následky šoku z tragédie, která se odehrála před jeho očima. Co bude dál? Odvezou mě na stanici a podrobí výslechu. Potrvá hodiny, než jim vysvětlím, co se stalo. Kroky se přiblížily.

Vyškrábal se na nohy. BlackBerry ho tížil v kapse, když se belhal chodbou. Zašel za roh ve chvíli, kdy se za jeho zády ozvaly hlasy. Kradl se chodbou a uhnul do jiné, připadal si jako polapený v bludišti. Míjel další kozy, krabice a fošny. Došel k okennímu rámu, do nějž dosud nebyla zasazena skla. Lapaje po dechu se vytáhl na parapet, přehodil přes něj nohy, pověsil se za ruce a seskočil na zem.

Bolely ho nohy, naražená žebra úpěla, do levého předloktí jako by se mu zakusovaly ostré zuby. Několik metrů odkulhal a pak se mu podařilo narovnat krok. Mířil podél plotu k okraji staveniště. Slunce klesalo k obzoru. Provoz na ulici zřídl. Několik studentů, kteří kráčeli po chodníku, se po něm sotva ohlédlo.

V dálce kvílely sirény. Balenger došel k další brance a zjistil, že je zamčená. Sirény se přibližovaly. Frank našel kus plachty. Vyšplhal s ním na popelnici a přehodil ho přes ostnatý drát v koruně plotu. Sirény zastavily v ulici za rohem. Přelezl plot, sundal plachtu z ostnatého drátu, hodil ji do popelnice a spustil se na chodník.

Potlačil nutkání utíkat. Musíš vypadat klidně a neškodně, nabádal se v duchu. Jdi pomalu.

Z kavárny vyšli dva studenti. Mladík s ruksakem na zádech se zeptal kamaráda: „Nechceš se podívat, co se tam stalo?“

„Od průserů se držím stranou.“

Moudrý přístup, pomyslel si Balenger.

Z kavárny se teď vyhrnul hlouček mladých lidí. Frank odbočil za roh a doufal, že se mezi nimi schová. Spatřil ve skle svůj odraz a uhladil si vlasy, pak si otřepal prach z uváleného saka.

Další sirény. Frank si uvědomil, že už moc daleko nedojde. Jakmile se roznese zpráva o smrti detektiva, policie uzavře široké okolí místa činu. Všechny místní bary a restaurace navštěvovali převážně studenti. Pokud by vešel do kteréhokoliv podniku, působil by příliš nápadně a podezřele.

Zkusil kliku u vchodu do kancelářské budovy. Zamčeno. Musím zmizet z ulice, táhlo mu hlavou.

Neustále myslel na Karen Baileyovou. Když vyběhla z úkrytu, domníval se, že zpanikařila. Nyní mu však bylo jasné, že ho chtěla přimět, aby ji pronásledoval, aby stoupl na roztaženou plachtu. Další past. Ne, další překážka, opravil se v duchu.

Na mysli mu vytanula slova uvedená na zadní straně obalu hry Scavenger. Překonávání překážek, hledání ukrytého pokladu. Překonal jsem překážku, přežil jsem, a co jsem získal? ptal se sám sebe. Nejmodernější mobilní telefon.

Jenže jak Karen Baileyová věděla, kde mě najde?

Odpověď na tuto otázku přišla jako zjevení. Současně mu prozradila, kam se schovat.

5

Chodba mu připadala delší než posledně. Když se blížil ke kanceláři, znovu zaslechl zuřivou střelbu. Zhluboka se nadechl a zaklepal. Žádná odpověď. Otevřel dveře.

Profesorka Grahamova seděla před monitorem a zuřivě pohybovala pákou ovladače. Temné kruhy pod očima měla ještě výraznější.

„Myslel jsem si, že jste ten joystick zlomila,“ poznamenal Balenger.

„Vždycky mám náhradní.“ Stárnoucí žena mačkala v rychlém sledu tlačítka a pak se zaškaredila na obrazovku. „Zatraceně, zase mě zlikvidovali.“

Balenger slyšel za okny sirény.

„Co se vám stalo?“ Profesorka Grahamova se k němu ohlédla. „Ty kalhoty…“

Balenger se podíval na nohavice a oklepal si špínu, které si prve nevšiml. „Narazil jsem na pár překážek.“

„A ten detektiv, co byl s vámi?“

Frank se snažil o neutrální tón. „Tytéž překážky.“

„Mají ty vaše překážky něco společného s tím pozdvižením venku?“

Balenger přikývl. „A se vším, o čem jsme mluvili. Jsem rád, že jste ještě tady.“ Nedodal, že kdyby ji nezastihl v pracovně, udělal by vše, co by bylo v jeho moci, aby zjistil, kde bydlí.

„Zůstala jsem, protože pominul účinek prášků.“

„Prášků?“

„Ty, co jsem polkla před chvílí, ještě nezačaly působit.“ Vrásky únavy v jejím obličeji jako by se prohloubily. „Nebudu vás nudit detaily.“

Balenger pochopil, proč se mu během předchozího rozhovoru zdálo, že mu stárne před očima. Podezření, že trpí vážnou chorobou, se ukázalo jako správné. „To je mi líto.“

Fatalisticky pokrčila rameny. „Když mě před lety jeden můj student poučil, že videohry prodlužují čas, současně mě dovedl k pochopení, že realita tam,“ ukázala na obrazovku, „je skutečnější než realita zde. Co vás přimělo k návratu? Nechci být nezdvořilá, ale ráda bych si tu hru pustila znovu.“

„Něco mě napadlo.“ Balenger se modlil, aby se nemýlil. „Jestliže mi Amandin únosce opravdu zanechává vodítka, pak musel vědět, že vás dříve či později vyhledám, abych si s vámi promluvil o Hrobce. Jste na ni expert. Uvědomil jsem si, že jste současně expert na počítačové hry.“

„Pouhý nadšenec. Skutečný odborník je onen student, o kterém jsem mluvila.“ Její tvář se napjala a pak povolila, jak pominul záchvat bolesti.

Balenger potlačil zklamání. „Udržuje s vámi kontakt?“

„Posílá e-maily a občas mi zatelefonuje. Znepokojilo ho, když jsem mu řekla o svých zdravotních problémech. Proto mi poslal nový počítač s nejmodernějším technickým vybavením pro hraní her. I s monitorem. Tak velký jsem v životě neměla.“

„Je velmi štědrý.“

„Může si to snadno dovolit. Proto jsem dar neodmítla.“

„Jak se jmenuje?“ Balenger se snažil otázku položit jakoby mimochodem.

„Jonathan Creed. Vidím, že vám to jméno něco říká.“

„Vůbec ne.“

„Ale zareagoval jste na ně.“

„Jen proto, že je neobvyklé.“

„Znají ho i lidé, kteří se počítačovým hrám nevěnují.“

„Jak to?“ Balenger nedokázal zakrýt dychtivé napětí.

„Ve světě videoher se hrstka lidí stala nepopiratelnými legendami. Buď proto, že navrhli a naprogramovali své hry tak geniálně, že tím nastavili neskutečně vysoký standard, nebo proto, že dokonale zvládli marketing. Například CliffyB. Jeho hra se jmenuje Unreal Tournament, Neskutečný turnaj.“

„Neskutečný? Pozoruhodný titul, když uvážím, co jste mi řekla o moci počítačových her přenést nás do jiné reality.“

„Potom je zde Shigeru Miyamoto, který vytvořil Super Mario Brothers. Byl první, kdo obdařil svého hrdinu charakterem a motivací. Mario postupuje podzemním bludištěm, bojuje s obludami a snaží se zachránit unesenou dívku.“

„Unesenou dívku?“ vydechl Balenger.

„Chápu, proč vás ta paralela tak zaráží.“

„Povězte mi něco víc o autorech počítačových her.“

„John Romero a John Cormack se zaměřili na vývoj 3D stříleček, podobných té, kterou jsem vám ukázala – hře Doom. Will Wright zase vytvořil takzvané hry na Boha.“

„Hry na Boha?“

„Například SimCity. Kreslená verze města se všemi jeho problémy, jako je znečištění životního prostředí, chátrající infrastruktura, chudoba, nezaměstnanost, slumy. Cílem hry je tyto potíže řešit a přivést město k rozkvětu. Hráč si však brzy uvědomí, že dobře míněné změny mohou přivodit katastrofu. Proto se jim říká hry na Boha. Zatímco v 3D střílečkách vnímáte okolí zúženě přes mušku zbraně, ve hře na Boha máte naprostý přehled o všem – a totální kontrolu nad situací.“

„Ale na rozdíl od Boha hráč neví, jak to všechno dopadne, nemám pravdu?“

„Kdo tvrdí, že Bůh nedělá chyby?“ Profesorce Grahamové opět ztuhla tvář. „Nechápu, proč ty prášky nezabírají.“

Balenger zopakoval její předchozí poznámku. „Naprostý přehled o všem a totální kontrola.“ Zadíval se do horních koutů místnosti.

„Co to děláte?“

„Přemýšlím o Bohu.“ Balengera zamrazilo, když si prohlížel police s knihami.

„Hledáte něco?“

Frankovi se zrychlil pulz. „Kdy vám Jonathan Creed poslal ten počítač?“

„Před dvěma týdny. Proč vás to zajímá?“

Balenger se naklonil k monitoru, přejížděl rukama po jeho okrajích a detailně si ho prohlížel. Náhle se mu zatočila hlava, jako kdyby vstoupil do alternativní skutečnosti, o níž před chvílí mluvili. „Vím, že byste ráda pokračovala ve hře, ale nedovolila byste mi, abych vás pozval někam na šálek kávy?“

„Máte pravdu. Chci si ještě zahrát.“

„Myslím, že na jiném místě bychom spolu mohli rozmlouvat svobodněji.“

Profesorka Grahamova zmateně zamrkala.

„Ten monitor je napíchnutý.“

„Cože?“

„Podívejte se na otvory v rozích rámu. Miniaturní kamery. S největší pravděpodobností i mikrofony. Vystupujeme v jeho soukromé televizní show. Vypadněme odsud.“

ŠESTÁ ÚROVEŇ:

AVATAR

1

Mraky zhoustly, údolí potemnělo.

„Nemáme moc času. Dělejte, co vám řeknu.“ Viv se otočila k ruinám, aby je prozkoumala. Její pohled se zastavil na manželově mrtvole a jeho rozdrceném, zakrváceném obličeji. Chvíli trvalo, než potlačila žal. „Tam,“ ukázala ke zřícenému domku, jehož nosné a stropní trámy popadaly křížem, a hromada trosek tak připomínala pyramidu.

Amanda se k ní spěšně připojila.

„Pomozte mi vytahat prkna zprostředka,“ požádala Viv. „Potřebujeme vyhrabat dutinu.“

Amanda tahala kusy dřeva a nevšímala si třísek, které se jí zarývaly pod kůži.

„Klaďte ty desky nahoru. Tak, aby se překrývaly a nezůstaly díry. Pokusíme se postavit střechu.“

Do Amandy se opřel závan studeného větru. Zachvěla se a ohlédla se přes rameno k hrozivě temným mrakům valícím se přes údolí.

„Pohyb!“ Viv kladla další prkna.

Amanda se pustila do práce s ještě větší vervou a dutina se prohlubovala a zvětšovala. Tahala prkna z hromady a kladla je přes prohlubeň, zatímco vítr jí málem strhl čapku z hlavy.

Viv namáhavě oddechovala, jak se snažila přístřešek rozšířit. „Víte, co je hypotermie?“

„Pokles tělesné teploty.“

„V horách se počasí rychle mění. Cítíte, jak je ten vítr ledový?“ Viv kladla prkna křížem přes střechu. „Jestli promokneme a prochladneme, zbudou nám tři hodiny, než teplota tělesného jádra poklesne na hranici ohrožující život. Stručně řečeno, zemřeme podchlazením. Uklepeme se zimou k smrti.“

Amanda se znovu ohlédla přes rameno, tentokrát však ne k blížící se bouřce, nýbrž k Rayovi. Spatřila ho na otevřené planině za troskami. Jeho zelená kombinéza se jasně odrážela na pozadí temné oblohy. Hleděl na cosi dole, očividně znepokojený. Amanda bohužel neviděla, na co se dívá.

Viv seskočila z hromady. „Tamty dveře. Pomozte mi je vytáhnout.“

Ležely pod zborcenou střechou a vypadaly chatrně – tři desky upevněné šikmou laťkou. Když je dobývaly zpod trosek, Amanda se bála, že se rozpadnou. Konečně je zvedly a vzápětí jim je zuřivý vítr málem vyrval z rukou. Supící Amanda se ohlédla k volnému prostranství o dvě „ulice“ dál, kde nyní Ray stál otočený tváří proti přicházející bouři. Nález, který učinil, jej zjevně tak rozrušil, že si teprve nyní všiml náhlé změny počasí.

Když dovlekly dveře k přístřešku, Amanda viděla, jak Ray spěchá k troskám, zahalený oblakem zvířeného prachu. Do země zabubnovaly první kapky deště. Kolem ní poletovaly kousky dřeva hnané vichrem.

Položily dveře přes dutinu. Déšť zhoustl. Amanda cítila, jak jí kapky dopadají na záda, když se spolu s Viv soukaly do provizorního přístřešku, který páchl plísní, hlínou a prachem. Vyklonily se, přitáhly dveře a položily je přes vstup. Po obou stranách ponechaly otvor, přes který chytily dveře za okraje a přidržovaly je.

Mezerami pronikal do úkrytu vichr. Ledový déšť bušil Amandě do prstů.

„Držte je!“ Vivianin hlas zněl v omezeném prostoru zesíleně, ale i tak ji Amanda v kvílení vichřice sotva slyšela. „Za žádnou cenu je nesmíte pustit!“

Na dveře zabušila mužská ruka a zatahala za ně.

„Pusťte mě dovnitř!“ hulákal Ray.

„Není tady místo!“ zařvala Viv.

„Musíte mě pustit!“

„Jdi k čertu!“

Ray cloumal dveřmi oběma rukama tak silně, že je nahoře odtáhl. Jeho tvář se sklonila k ženám – vyčerpaná, zarostlá, oči sršící vztekem. Bičoval ho lijavec, kolem něj létaly kousky dřeva a písek. Zuřivě přimhouřil oči a zdálo se, že chce Amandu s Viv vytáhnout z přístřešku a vlézt si do něj místo nich.

Chvíli uvažoval, pak dveře nečekaně pustil a ve větru, který již překonal sílu vichřice a zahalil ho závojem prachu, utíkal schovat se jinam.

Amanda sevřela okraj dveří pevněji jen zlomek vteřiny před tím, než jí je vichr mohl vyrvat a odnést na ulici; spolu s Viv je přetáhla zpátky přes vchod do úkrytu. Liják přerostl v průtrž mračen.

„Věříte v sílu společné modlitby?“ zeptal se hlas.

„Sklapněte,“ okřikla ho Viv.

„Předpokládejme, že onemocní například postarší žena a ostatní farníci se modlí za její uzdravení. Stovky věřících pokleknou ke společné modlitbě. A co když se místní pastor spojí s ostatními farnostmi v celé zemi a i ony se současně modlí? Stovky tisíc souběžných modliteb. Věříte, že by mohly mít nějaký účinek?“

Lijavec bušil do prken tak hlasitě, že hlas Pána hry zněl v Amandiných sluchátkách jako šepot. Promrzlými prsty svírala okraj provizorní stříšky.

„Některé studie naznačují, že pokud nemocný člověk o modlitbách ví, psychický efekt je tak silný, že vskutku může dojít k uzdravení. A teď si představte účinek masivně multiplayerové online hry.“

„Masivního čeho? Plácáte nesmysly. Kdybyste raději držel zobák,“ vyjádřila své přání Viv a zatínala prsty do dveří.

„Počítačové hry hrané současně obrovským počtem hráčů na síti,“ vysvětlil hlas. „Jedna z nejpopulárnějších se nazývá Anarchy Online. Každý hráč platí měsíční poplatek, aby se mohl stát jednou z postav žijících v jiné realitě na planetě Rubi-Ka, která je obydlena exotickými stvořeními v atraktivním prostředí s humanoidní kulturou.“

V ledovém dešti Amandě zkřehly prsty natolik, že musela vtáhnout pravou ruku dovnitř a dýchala si na ni, aby si ji zahřála.

„Ne!“ zvolala Viv polekaně. „Nepouštějte to!“

„Amando,“ zeptal se hlas, „víte, co je avatar?“

„Dejte mi pokoj!“ Přehodila si ruce a teď si dýchala na levou, zatímco pravou držela dveře.

„Žena s magisterským diplomem z literatury jistě ví, co je avatar.“

Viv ji probodla vzteklým pohledem.

„Avatar je bůh v tělesné formě,“ odpověděla Amanda.

„Nestudovala jste nadarmo. V masivně multiplayerových online hrách se termínem avatar označuje postava, kterou hráč převezme. Alternativní identita. Někdy si hráč přeje převzít jinou totožnost, protože jej jeho vlastní identita v takzvaném reálném světě neuspokojuje. Třeba je otylý a má uhříky, ve svých třiceti letech pořád žije s matkou a pracuje za minimální mzdu v místním bistru. Ovšem když působí jako avatar na planetě Rubi-Ka, žádný jiný hráč neví, jak vypadá a jak mizerný život vede. I na Rubi-Ka si musí sehnat práci, aby měl kde bydlet a mohl si koupit jídlo a ošacení. Jenže tam záleží pouze na jeho mysli. Získává šanci zcela nového začátku, nevleče za sebou žádné závaží. S využitím své inteligence může zlepšit život vlastního avatara. Je úžasné, kolik lidí, kteří v tomto životě selhávají, je na planetě Rubi-Ka úspěšných. Zajímavé také je, že polovina hráčů mužského rodu přebírá totožnost ženských postav.“

Amanda si dýchala na prokřehlé prsty a vnímala, jak se jí do nich vrací cit. Už chápala, co je hypotermie a jak je snadné zemřít na podchlazení.

„Hra Anarchy Online patří společnosti Funcom, která vlastní sestavu mnoha počítačových serverů v norském Oslu,“ pokračoval hlas. „Potřebují úžasný výpočetní výkon, protože v dané chvíli je do hry zapojeno přes dva miliony lidí. Z celého světa. Ze všech představitelných zemí. Miliony lidí současně přejímají identitu v jiné realitě a hrají tu hru dnem i nocí jen proto, že je jejich současný život neuspokojuje. Masivně multiplayerová online hra. Pokud vědecké studie prokazují účinek masivní společné modlitby, o co víc to platí pro sílu masivně multiplayerové hry! Co je atraktivnější? Uhrovitá tvář, pokojík vedle matčiny ložnice a osamělá masturbace, protože s ním žádná dívka nepůjde, nebo život v jiné realitě jako ženský avatar ve virtuálním světě, kde mají všichni stejnou příležitost?“

Za ohlušujícího vytí větru prosáklo střechou několik kapek, které dopadly Amandě na stehno kombinézy.

„Na planetě Rubi-Ka,“ vysvětloval Pán hry, „akumulují avatarové majetek stejně jako my v naší verzi reality. Někdy v podobě vzácných předmětů, jindy cenných nástrojů nebo drahých obydlí. Hráči po nich touží. Když se jejich avatarům nepodaří tyto objekty získat na Rubi-Ka, mohou si je v některých případech koupit přes internet na eBay. Teoreticky jde o imaginární předměty, které ovšem nabývají vlastní realitu. Na eBay můžete dokonce kupovat a prodávat avatary a přejímat jinou totožnost, když vám ta stará už nevyhovuje. Jedna skutečnost se mísí s druhou.“

Amanda, rozklepaná chladem, zaregistrovala další kapku, která visela ze stropu. „Střecha prosakuje.“

„Hlavně když neprosákneme my,“ opáčila Viv.

„Mám pro vás novinku,“ oslovila Amanda Pána hry. „Tohle je realita.“

„To tvrdíte vy. Možná právě teď nastala ta pravá chvíle, abych vám řekl o reverendovi Owenu Pentecostovi.“

„O kom?“

„O géniovi, který stvořil Hrobku světských tužeb. Překonali jste další překážku a zasloužíte si více informací. Rayi, slyšíte mě?“

Žádná odpověď.

„Rayi?“

„Slyším,“ zabručel pilot zahořkle.

„Jak to tam venku snášíte?“

„V pohodě.“

„Není vám zima?“

„Zažil jsem horší.“

Rayův vztek jako by prosakoval do Amandiných sluchátek.

„No, hlavně když si užíváte pohodlí,“ prohodil Pán hry nenucené. „Reverend Owen Pentecost. Ve skutečnosti se jmenoval jinak a nebyl – na rozdíl od svého otce – duchovní. Když ho vyloučili z lékařské fakulty Harvardovy univerzity, oblékl si sutanu, opustil Boston a vydal se na pomezí šířit slovo Boží. V dubnu roku osmnáct set devadesát devět dorazil do Avalonu. Tehdy zde udeřilo strašlivé sucho, avšak Pentecost věděl, že nemůže trvat věčně, a povzbuzoval celé město k neúnavným modlitbám. Když déšť stále nepřicházel, tvrdil občanům, že je to proto, že se dostatečně nekáli ze svých hříchů, a nabádal je k ještě usilovnějším modlitbám. V červnu konečně zapršelo a město reverendovi v slzách děkovalo, že je zachránil před suchem. To byla bohužel jediná dobrá zpráva. První náznak toho, co se blíží, zažil na vlastní kůži majitel obchodu Peter Bethune, kterého zasáhl blesk, když za bouře běžel od krytého vozu ke svému krámku.“

Na dveře kryjící přístřešek něco dopadlo.

Amanda sebou trhla. Nejdřív si myslela, že se Ray znovu pokouší proniknout dovnitř, ale úder doprovázelo rychlé hrdelní oddechování. Pak uslyšela, jak o dřevo škrábají drápy a tlapy čvachtají v loužích. Vzpomněla si na německého ovčáka, který honil králíka. Teď však nebyl sám.

Vpravo od dveří se objevil čenich.

„Jestli je strhnou…,“ vydechla Viv.

Amanda uslyšela zavrčení. „Rukama ty dveře držet nemůžeme. Ukousali by nám prsty.“

To už se vlevo objevila psí tlama s vyceněnými tesáky.

„Zatím na ně tlačí, takže dveře drží. Ale jestli začnou tahat…“

„Opasky,“ vyhrkla Viv. „Zahákneme je za ně.“

Amanda zatahala za svůj řemen. „Mám ho vzadu přišitý ke kombinéze.“

„Utrhněte ho.“

„To ne. Nemyslím, že by byl dobrý nápad potrhat si oblečení. Lepší budou tkaničky od bot.“ Jednou rukou naslepo nahmatala uzel, zkřehlými prsty ho rozvázala a vytáhla konec tkanice jedním očkem, pak druhým.

Vrčení znělo zlostněji. Při další ráně se dveře zatřásly.

„Jednu mám volnou,“ hlásila Amanda.

„Já taky.“ Viv vázala konce do smyčky.

Pod dveře pronikl psí čenich.

Amanda do něj praštila kusem dřeva. „Vypadni odsud, prevíte!“

Pes se vylekaně stáhl.

Viv navlékla smyčku přes prostřední desku dveří. Pes zatím znovu sebral odvahu a zaútočil, ale to už Viv držela tkanici pevně v dlani a dveře přitáhla.

Amanda slyšela vlastní sípavý dech. Vydávám stejné zvuky jako ti psi, blesklo jí hlavou. Svázala konce vlastní tkaničky a stejně jako Viv přetáhla smyčku přes prostřední desku. Stáhla prsty právě včas – čelisti cvakly naprázdno.

Psi škrábali drápy do dřeva a čumáky se snažili odstrčit provizorní kryt. Tkanice se zařezávala Amandě do dlaní. Modlila se, aby se nepřetrhla. Pak se vylekala, že nevydrží dveře.

„Teď už bychom měly být v pořádku,“ snažila se ji uklidnit Viv.

„Jo, máme je tam, kde je chceme mít.“ Amanda se zasmála. Její hlas zněl podivně – ocitla se na pokraji hysterie. „Nesežerou nás.“

„Bože,“ povzdechla si Viv, „co bych dala za kus žvance.“

Amanda se přestala smát, rázem klidná a odhodlaná. „Máme jídlo přímo nad hlavou.“

„Cože?“

„Když bude třeba, zabiju jednu z těch bestií a donutím Raye rozdělat tím jeho pitomým zapalovačem oheň, abych měla na čem upéct maso.“

Viv na ni ohromeně zírala.

„Stalo se něco?“

„Tohle bych do vás nikdy neřekla.“

Vrčení přestalo. Tlapy čvachtaly v kalužích. Psi ustupovali.

„Kam asi jdou?“ Amanda napjatě naslouchala.

„Možná za Rayem. Rayi? Slyšíte mě?“ zeptala se Viv do mikrofonu.

Ticho.

„Rayi, co je s vámi?“ pokračovala rozzlobeně. „Doufám, že se vám nic nestalo. Potřebujeme ten váš podělaný zapalovač.“

Odpověděl jí jen šum lijáku. Psi najednou začali zuřivě štěkat, jako kdyby se pustili do vzájemné rvačky o podíl na kořisti.

„Ray?“

Psi jeden za druhým umlkli.

Amandě se zvedl žaludek. Povolila sevření na tkanici a musela chvíli počkat, než pomine pulzující bolest v dlaních. Pak opatrně vyhlédla mezerou mezi deskami dveří, ale nespatřila nic než déšť.

„Potom se při náhlé záplavě po silném lijáku utopilo dítě,“ ozval se znenadání Pán hry. „Hned nato spadl farmář z hromady sena a nabodl se na vidle. Krátce poté zemřela celá rodina…“

2

„Ukryté kamery?“ Profesorka Grahamova nedokázala potlačit šok. „Jonathan mě špehoval?“

„Špehoval nás.“ Seděli naproti sobě v kavárně na Broadwayi nedaleko univerzity. „Ten parchant chtěl monitorovat můj postup ve hře.“

„Ve hře?“

„Jestliže měl kamery ve vaší pracovně, pak můžeme logicky předpokládat, že je nasadil i na jiná místa. Do divadla. Před knihovnu. Před budovu vaší fakulty. Do přestavovaného opuštěného činžáku.“

„Někdo by si ho přece musel všimnout a ohlásit to.“

„Po jedenáctém září už ne. Kdokoliv v uniformě označené BEZPEČNOSTNÍ SLUŽBA si může být jist, že se ho nikdo nebude na nic vyptávat. S existencí videokamer, které zaznamenávají pomalu každý náš krok, jsme se již smířili. Jsou vedle semaforů na křižovatkách, u vchodů do veřejných budov, v obchodech a v hotelových halách, prostě všude. A to nepočítám mobilní telefony vybavené fotoaparáty, z nichž mnohé jsou schopny zaznamenat i videosekvence. Je téměř nemožné projít jediný domovní blok ve větším městě a nebýt zachycen čočkou objektivu. Při pečlivém naplánování mohl můj postup snadno sledovat.“

Číšník přinesl čaj, kávu a pro Balengera šunkový sendvič, profesorka Grahamova neměla hlad. Zoufalství bralo Frankovi chuť k jídlu, ale chápal, že Amandě moc nepomůže, když si neuchová tělesné síly. „Povězte mi, jak jste se s Jonathanem Creedem seznámila.“

„Jistého odpoledne se ukázal v chodbě před otevřenými dveřmi posluchárny, kde jsem přednášela. Vypadal tak žalostně, že jsem mu chtěla ze soucitu pomoci.“

„Říkáte žalostně?“ Balenger věděl, že jediné, čeho se Jonathanu Creedovi od něj nedostane, bude soucit.

„Malý, hubený, podivínský. Křehký hlas. Jemné a řídké blond vlasy. Připomínal mi obrázky mladého Trumana Capoteho. Zjistila jsem, že mu je, respektive tehdy bylo, pětatřicet, a pořád vypadal jako chlapec. Zeptala jsem se ho, jestli se k nám nechce připojit. Přikývl, vešel do učebny a posadil se dozadu. Přilákalo jej téma mé přednášky – Hrobka světských tužeb.“

Balenger se zachvěl, když ten název zase uslyšel.

„Nakonec jsem se dozvěděla, že se předtím nervově zhroutil kvůli nové hře, která ho napadla. Podle všeho upadl do chorobné strnulosti, která trvala šest měsíců, a jeho mysl uvázla v něčem, čemu říkal Špatné místo. Nikdy mi nevysvětlil, co to bylo, uvedl pouze, že to bylo strašné. Svěřil se mi, že po svém uzdravení se rozhodl hledat Pravdu všude jinde, jen ne ve hrách.“

„Takhle opravdu mluvil?“

„U člověka s IQ sto devadesát vás to ani nepřekvapí. Vykládal mi, že chce nabýt vzdělání, na jehož získání neměl dříve trpělivost ani čas.“ Odmlčela se a čekala, až pomine další záchvat bolesti.

Balenger sklopil zrak, aby jí poskytl alespoň trochu soukromí.

Nadechla se a pokračovala: „Jonathan nejdřív začal filozofií, veden předpokladem, že Pravdu najde nejspíš právě v ní. Studoval Herakleita, Parmenida, Sokrata, Platona a Aristotela. Víte něco o filozofii?“

„Skoro nic.“

„Někteří filozofové hlásají, že budovy, stromy a nebe kolem nás jsou stejně nehmotné jako stíny v jeskyni. Jiní věří, že realita je pevná jako skála, do níž člověk za jasného dne udeří kladivem. Jonathan pokládal podobné disputace za plané řeči. Připadalo mu naprosto zřejmé, že pravdu mají ti, kdo tvrdí, že svět je sen. Pro něj byl svět fantazie nesrovnatelně živější než takzvaná fyzická realita, jak ostatně ví každý tvůrce počítačových her i jejich hráči.

Když jej neuspokojila filozofie, dal se na literaturu, ovšem brzy dospěl k názoru, že všichni učitelé literatury vycházejí z přesvědčení, že jsou doplňky katedry filozofie nebo politologie. Nedozvěděl se nic o tom, proč jej fiktivní příběhy hypnoticky transportují do jiné reality, mnohem živější než údajně pevný svět kolem něj.

Pak to zkusil s historií. Měla bych vám vysvětlit, že nepostupoval konvenčním způsobem. Nezapisoval si jednotlivé předměty, prostě se potuloval chodbami a zastavoval se před učebnami, za jejichž dveřmi zaslechl něco, co ho zaujalo. Vyprávěl mi, jak poslouchal přednášky o zavraždění Julia Caesara a o normanské invazi do Británie, o vraždách princů v londýnském Toweru a o stoleté válce, o téměř milionu obětí americké občanské války. Nic z toho nepokládal za fakt. Každé očité svědectví nějaké události je zaujaté, sekundární popisy ještě víc. Tvrdil, že všechny dějinné události jsou pouhé příběhy. Stíny. Neexistuje způsob, jak dokázat, že se skutečně staly. Jejich zápletky jej však fascinovaly a zbavovaly ho nočních můr.

Byl připraven dál procházet chodbami a poslouchat příběhy o atentátu na arcivévodu Ferdinanda, o prvním použití jedovatých bojových plynů za první světové války a o nacistických vyhlazovacích táborech, když se zastavil před mou posluchárnou a dozvěděl se o Hrobce světských tužeb. Řekl mi, že v tom okamžiku se změnil celý jeho život. Nikdy mi nevysvětlil proč, ale další tři měsíce poctivě navštěvoval mé přednášky a o konzultačních hodinách chodil za mnou do kanceláře. Setkávali jsme se u snídaně nebo jsme se odpoledne vydávali na procházku po Washingtonově náměstí.“

Emoce ji připravily o dech, obličej jí zešedl.

„Nedlouho předtím mi zemřel manžel. Děti jsme neměli. Chovala jsem k Jonathanovi mateřský vztah. Přivedl mě k poznání, že iluzorní svět videohry může být reálnější než žal, jemuž jsem se snažila uniknout. Potom mi diagnostikovali rakovinu a Jonathan mě poučil, že počítačové hry neznamenají ztrátu času, že naopak čas prodlužují. Rychlost nespočetných rozhodnutí, která videohry vyžadují, dělí každou vteřinu na řadu intervalů a maximálně ji naplňují. Předtím hry zavrhl, a nakonec se k nim zase vrátil. Podle vlastních slov vstoupil do další evoluční fáze a usoudil, že právě počítačové hry jsou onou metafyzikou, která filozofům uniká. Představují Pravdu.“

Profesorka Grahamová se zadýchaně odmlčela a sáhla do kabelky pro lahvičku s tabletami. Dvě si vložila do úst a zapila je douškem čaje. Pak se podívala na Balengera. „Spolu se svou sestrou…“

Balenger se překvapeně napřímil. „Moment. On má sestru?“

„Je vyšší než on a brunetka, zatímco Jonathan je blonďák.“

Balenger na ni vychrlil salvu otázek. „Nenosí vlasy stažené do uzlu? Upjaté rysy tváře? Bez nalíčení?“

„Setkala jsem se s ní jen párkrát, ale máte pravdu, snaží se vypadat nenápadně, střízlivě. Znáte ji?“

Vzpomínka na setkání s tou ženou naplnila Balengera vztekem. „Představila se mi jako Karen Baileyová.“

„Její křestní jméno je opravdu Karen. S Jonathanem si nejsou vůbec podobní, protože měli každý jiného otce. Jejich matka vedla promiskuitní život. Muž, který je vychoval, nebyl jejich otcem, prostě nějakou dobu žil s jejich matkou. Nakonec ho opustila a s ním i svoje děti. Držel si je jako vnadidlo v naději, že se matka třeba vrátí, aby je navštívila, a on ji přemluví, aby zůstala.“

Profesorka Grahamova přemáhala bolest. „Jejich otčím byl opilec. A násilník. Jonathan mi vyprávěl, že z něj ani na minutu nespouštěl zrak, protože nikdy nevěděl, kdy vybuchne v záchvatu zuřivého hněvu. Kromě toho se nevlastní otec nepřirozeně zajímal o Karen, která se natolik podobala své matce, že se s ním nemohla cítit bezpečná. Proto se tak snaží vypadat upjatě a nenápadně, ačkoliv se domnívám, že by ze sebe snadno dokázala udělat atraktivní ženu. Za každou cenu se vyhýbá pozornosti mužů.

Karen se stala Jonathanovou náhradní matkou a on ji naopak chránil tím, že zlobil otčíma a odpoutával jeho pozornost od sestry. Schovávali se před ním, jak jen mohli. Když je našel, třeba ve skříni nebo ve sklepě, ze zášti je tam zamknul. Jonathan mi řekl, že jednou strávili se sestrou tři dny v komoře, jejíž dveře nevlastní otec přibil hřebíky. Bez jídla, bez vody, bez toalety. Jonathan v naprosté tmě vymýšlel ve své fantazii hry typu Dungeons and Dragons, žaláře a draci, a spolu s Karen unikali do alternativní reality, kterou vytvořil.“

Bolest v Balengerově předloktí se zhoršila. Za napjatého poslouchání si je neustále třel.

„Nevlastní otec udělal pro děti poslední dobrou věc, když jim koncem sedmdesátých let koupil jednu z prvních herních konzolí, které se v té době připojovaly k televizoru. Jonathan byl ještě dítě, avšak dokázal přístroj rozebrat. Zjistil, jak funguje, a zdokonalil ho. Potom otčím zemřel na jaterní chorobu a děti byly svěřeny do náhradní péče, ale v žádné rodině nevydržely déle než půl roku. Karen a Jonathan v sobě měli něco, co jejich pěstouny zneklidňovalo. Stručně řečeno, sourozenci se nedokázali s nikým sblížit. Tíhli jeden k druhému – a k hrám, které Jonathan vymýšlel.

Když v pětaosmdesátém přišlo Nintendo, Jonathan už pro ně programoval. Používal počítače v laboratořích různých středních škol, které s Karen navštěvovali. Vědomí, že násilničtí spolužáci, kteří ho ve škole šikanovali, se vracejí domů a pravděpodobně usedají k hrám, které vytvořil, aniž tuší, kdo je jejich autorem, mu přinášelo obzvláštní potěšení. Stal se průkopníkem mnoha vyspělých postupů v technologii videoher. Uvedu příklad. V pionýrských dobách se hráč mohl pohybovat pouze čtyřmi směry – nahoru nebo dolů, doprava nebo doleva. Jonathan jako první zavedl pohyb dopředu a dozadu. A také to byl on, kdo jako první použil jako pozadí scénu namísto obvyklé monochromatické plochy. Oba postupy přispěly k vytvoření dokonalé iluze trojrozměrného prostoru.“

Bolest ji donutila zmlknout.

„Vím, že je to pro vás těžké,“ řekl Balenger.

„Chci vám pomoci. Musíte vědět o Infinity.“

„O nekonečnu? Jak to myslíte?“

„V předchozích generacích byly hry omezeny počtem variací, v nichž se hráč mohl pohybovat. Jejich děj se odehrával v předvídatelném uzavřeném prostoru. Potom však Jonathan vytvořil hru zvanou Infinity, v níž se dva kosmické koráby navzájem pronásledují po celém vesmíru. Svěřil se mi, že ji stvořil v reakci na ony tři dny, kdy byl s Karen zavřen v komoře. Hra vzbuzuje dojem, že se kosmické koráby mohou pohybovat v každém směru nekonečně dlouho a soustavně nacházet nové divy. Žertoval, že se snaží hráče přimět, aby se soustředil třeba na kometu a očekával, že na ní uvidí Boha.“

„Nekonečno.“ Balengera se při té představě zmocnila závrať. „Zdá se mi, že v takové hře by se hráč mohl snadno ztratit.“

„Právě to se stalo Jonathanovi,“ potvrdila profesorka Grahamova a na okamžik zavřela oči. „Tvůrci počítačových her jsou jako posedlí. Není výjimkou, že pracují čtyři dny a noci, aniž zamhouří oko. Žijí na čokoládových tyčinkách a iontových nápojích. Jonathan mi prozradil, že ve snaze odlišit se pil litry kávy oslazené klasickou kolou.“

„Taková doba beze spánku může vyvolat psychické poruchy,“ podotkl Balenger.

„Sestra na něj dávala pozor a hlídala ho, když se ponořil do těch svých čtyřdenních vizí. O nic jiného totiž nešlo. Vize. Jonathan psal počítačové kódy jako automat. Patenty a tantiémy mu vynesly přes sto milionů dolarů. Jemu však na penězích nikdy nezáleželo. Jen na hrách. V této oblasti se všichni tvůrci snaží postoupit na další úroveň a pak ještě na vyšší. Jonathan se rozhodl stvořit hru, kterou žádný autor nedokáže překonat. Pod Kareniným dohledem trávil ještě delší období beze spánku a nořil se do svých vizí. Pět dní. Šest. Nakonec se nervově zhroutil, jak se sestra neustále obávala.“

Balenger už nedokázal pálení a tlak na předloktí snést. Vyhrnul si rukáv saka a košile. Pohled na hnisající zarudlý otok ho polekal.

Profesorka Grahamova vytřeštila oči. „Měl byste co nejrychleji zajet do nemocnice. Vypadá to na otravu krve.“

„Mám pocit, že v tom něco…“

„Jaké něco?“

Pod kůží, uvědomil si užasle. „Počkejte chvilku, buďte tak hodná.“

Propletl se mezi stoly k toaletám a zmizel za dveřmi označenými MUŽI. Nahlédl pod jedinou kóji a spatřil tenisky. U umývadla si svlékl sako a přehodil si je přes pravé rameno. Vysoukal si levý rukáv košile až nahoru, zhluboka se nadechl a stiskl otok.

Zasténal palčivou bolestí. Vytryskl žlutý hnis. Zmáčkl silněji. Hnis vystřídala červená krev. Dobře, pomyslel si. Jen ať rána krvácí. Potřebuju zjistit, co to hnisání způsobuje.

Se zaťatými zuby překonával bolest. Objevilo se cosi černého. Malý předmět. Tenký. Hranatý. Kovový. Tlačil, až ho vymačkal na povrch. Položil jej na špičku ukazováku a zvedl pod zářivku.

Do prdele, zaklel v duchu. Neměl ani ponětí o elektronice, ale dokázal si představit jediný důvod, proč mu někdo ten objekt vpravil do těla – aby mohl sledovat jeho pohyby.

Vztekle zabalil drobný předmět do kapesníku a schoval ho do saka. Potom si pečlivě namydlil a vyčistil ránu na předloktí. Opláchl ji a znovu namydlil. Bál se, že se už nikdy nebude cítit čistý.

3

Když se vrátil ke stolu, profesorka Grahamova seděla se sklopenou hlavou. Vzhlédla s ustaraným pohledem. „Co vaše ruka?“ zeptal se.

Frank vylovil z kapsy BlackBerry. „Umyl jsem ji, ale infekce vypadá ještě hůř.“ Snažil se o co nejklidnější tón. „Měla jste pravdu. Jen co spolu domluvíme, zajedu do nemocnice.“

Zadíval se na moderní přístroj. Měl stříbrné pouzdro s kovově šedou čelní stěnou a větší displej než běžný mobilní telefon. Kromě alfanumerické klávesnice byl vybaven tlačítkem úplně nahoře. Další tlačítko a kolečko se nacházely na pravém boku. S jistotou věděl, že nechybí ani odposlouchávací zařízení. Možná i polohový maják jako záloha k mikročipu, který měl zavedený pod kůží na předloktí.

„Jak se to zapíná?“

Stiskl horní knoflík a obrazovka se okamžitě rozzářila. Ikony na displeji rozeznával v jasu zářivek pod stropem kavárny jen nezřetelně, ale když přístroj naklonil, obraz nabyl výrazný kontrast. V pravé horní části obrazovky blikala červená šipka. Za několik vteřin se rozblikalo zelené světélko.

„Zdá se, že přijímám signál.“

BlackBerry zazvonil.

Balenger ztuhl napětím. Dvě tlačítka byla označena ikonou telefonního sluchátka, jedno červenou, druhé zelenou. Zelená znamená zapnout, pomyslel si a stiskl.

„Kde je Amanda?“ zeptal se důrazně.

„Víte, co je avatar?“ odpověděl otázkou hlas, znělý, jako kdyby promluvil televizní hlasatel.

Balenger se dusil vztekem. Po překonání mnoha překážek konečně mluvil s mužem, který unesl Amandu a způsobil tolik bolesti a strachu. Vzpomněl si na Ortegu, na krev, která mu vytékala z mrtvých úst. Nejraději by toho sadistu zahrnul přívalem nadávek a přísahal mu tu nejkrutější pomstu. Vojenský a policejní výcvik mu však napovídal, že pokud se neovládne, může všechno ztratit.

„Avatar?“ zopakoval mrazivě. „To bohužel nevím.“

„Amanda ten termín zná.“

Balenger zachoval klid. „Je zraněná?“

Hlas se odmlčel na tak dlouho, až se Frank bál, že se spojení přerušilo. „Ne.“

„Kde je?“

„To musíte zjistit.“

„Abych zvítězil ve hře? Pak ji propustíte?“

„Abyste ve hře zvítězil, musíte toho dokázat víc než jen najít Amandu.“

Balenger si se zachvěním uvědomil, že profesorka Grahamova by mohla hlas identifikovat a potvrdit, že patří Jonathanu Creedovi. Odtáhl telefon od ucha a podržel jej mezi nimi.

„Zmínil jste se o avataru,“ řekl nahlas. „Povězte mi, co to je.“

„Bůh v tělesné formě.“

Profesorka Grahamova poslouchala.

„Vy jste můj avatar,“ prohlásil hlas.

„Znamená to, že jste bůh?“

„Jsem Pán hry.“

Balenger cítil bušení v hlavě.

„Scavengerthegame-tečka-com,“ řekl Pán hry.

„Co to znamená?“

„Víte, že BlackBerry se umí připojit na internet? Pomocí kolečka na pravé straně se přesuňte na ikonu, která vypadá jako globus. Potom kolečko stiskněte a dostanete se na síť. Váš přístroj je vybaven vysokorychlostním připojením. Na příslušnou webovou stránku se napojíte během několika okamžiků.“

„Internet? Webová stránka? O čem to mluvíte? Co tam najdu?“

Na druhé straně se rozhostilo ticho. Nyní se spojení skutečně přerušilo a Balenger stiskl červené tlačítko ukončení hovoru.

„To nebyl Jonathanův hlas,“ řekla profesorka Grahamova.

„To není možné. Musí to být on. Všechno ukazuje na…“

„Už jsem vám řekla, že Jonathan měl tenký, křehký hlas. To, co jsme slyšeli, připomínalo hlasatele televizních zpráv.“

Frank nemohl uvěřit, že se mýlil. „Třeba byl zkreslený. Zesilovače a filtry dokážou lidský hlas k nepoznání změnit.“

Balenger se pomocí instrukcí, které obdržel od Pána hry, připojil na internet. Několik frustrujících minut mu trvalo, než se podrobněji seznámil s ovládáním. BlackBerry používal – podobně jako operační systém Windows – symbol přesýpacích hodin k označení okamžiků, kdy zpracovával zadané informace. Balenger si vzpomněl na přesýpací hodiny, z nichž na obálce hry Scavenger vytékala krev.

Nyní se ten obal objevil na displeji. Přesýpací hodiny se náhle změnily na sérii fotografií, na nichž Amanda běžela za jinou ženou. Balengerovi naběhly zrychleným pulzem žíly. Dosud nikdy v životě nehleděl na něco upřeněji.

Amanda měla na sobě modrou kombinézu a baseballovou čapku. Druhá žena byla celá v šedém. Snímky byly pořízeny ve volném terénu s horami v pozadí. Amanda měla otevřená ústa, jako kdyby zoufale křičela.

Obrazovku zaplnila červená skvrna, Balengerovi chvíli trvalo, než s úděsem pochopil, že záběr zachycuje explozi. Vzduchem letěly útržky tkání i lidské končetiny. Ruka. Kus lebky. Krev. Efekt byl o to neskutečnější, že chyběl zvuk.

Srdce jako by mu sevřela ledová pěst. Bože můj, snad to není fotografie Amandy roztrhané výbuchem! blesklo mu hlavou. Na dalším snímku ji spatřil, jak s otevřenými ústy zírá na explozi. Zalila ho vlna úlevy, ačkoliv se na něj přenesla hrůza patrná z jejího obličeje.

Na co se to dívám? pomyslel si.

Otřesný snímek nahradila prázdná obrazovka, na níž se o vteřinu později objevilo hlášení TATO STRÁNKA JE NADÁLE NEPŘÍSTUPNÁ.

Balenger svíral mobilní telefon tak silně, že ho rozbolely prsty.

„Co se stalo?“ ptala se profesorka Grahamova. „Co jste viděl?“

„Peklo.“

BlackBerry zazvonil.

Stiskl zelené tlačítko. Více než kdy jindy si přál vyjádřit svůj vztek, ale přinutil se mlčet.

„Obrázky webové kamery jste mohl sledovat díky technologii nazývané Surveillance LIVE, sledování v přímém přenosu. Byly pořízeny před několika hodinami.“

Balengerovi se nedostávalo dechu. „Před několika hodinami? Nemám tedy žádnou záruku, že Amanda ještě žije.“

„Žije.“

„Co když lžete?“

„Tím bych narušil hru. Její pravidla mají absolutní platnost. Jedním z nich je, že nesmím lhát ani podvádět. Seznámím vás s dalším velmi důležitým pravidlem. Od tohoto okamžiku žádná policie. Je vám to jasné?“

Chvíli trvalo, než ze sebe Balenger vypravil odpověď. „Ano.“

„Žádná FBI, žádná bezpečnostní služba, nic takového. Na počátku bylo docela samozřejmé, že se obrátíte na policii. V této fázi už ne. Postoupili jsme na vyšší úroveň. Teď musíte spoléhat pouze sám na sebe. Potvrďte, že rozumíte.“

Balengerovi se stáhlo hrdlo. „Rozumím.“

„Jste můj avatar. Vaším prostřednictvím se zapojím do akce. Fandím vám. Přeji si, abyste zvítězil.“

„Kecy!“

„Opravdu, věřte mi. Chci, abyste zachránil unesenou dívku a probojoval se na nejvyšší úroveň, kde naleznete tajemství.“

„Hrobku světských tužeb?“

„A vše, co reprezentuje. Nepřeháním, když tvrdím, že ukrývá smysl života. Jestli zachráníte dívku a objevíte Hrobku, jste hoden poznat tajemství. Já je již znám, ale chci si prožít jeho objev ještě jednou. Vaším prostřednictvím.“

„Domníval jsem se, že hra skončila. Myslel jsem, že trvala čtyřicet hodin a byla ukončena dnes v pět odpoledne.“

„Ne. Pro vás začal Scavenger dnes ráno. Zbývá vám necelých jedenatřicet hodin.“

„Scavenger.“ To slovo přinášelo ledový závan smrti. „Co se stane, když ve zbývajícím čase nezachráním Amandu a neobjevím tajemství?“

Spojení se přerušilo.

4

Výškové budovy před kavárnou zastínily zapadající slunce. Obloha získala oranžový nádech, ale jižní část Manhattanu se ponořila do stínu a automobily rozsvítily reflektory.

Balenger uložil BlackBerry do zadní kapsy kalhot a začal po něm klepat dlaní, aby Pán hry neslyšel otázku, kterou položil profesorce Grahamové. „Jak najdu údolí, o kterém jste mluvila? Kde leží Avalon? Kde se nachází Hrobka světských tužeb? Zmínila jste se o Wyomingu a o pohoří Wind River.“

Profesorka Grahamova vypadala vyčerpaně. „Avalon již neexistuje. Nazvat jej opuštěným městem by bylo příliš eufemistické označení. Cottonwood rovněž neexistuje. I s pomocí Wyomingské historické společnosti mi trvalo měsíc, než jsem určila údolí, které reverend Pentecost navštívil.“

„Kde ho najdu?“

„Nejbližší velké město se jmenuje Lander. Údolí leží osmdesát kilometrů na sever při východním úbočí pohoří.“

Balenger neustále klepal na kapsu kalhot, do níž schoval mobilní telefon. „Jak poznám, že jsem našel správné místo?“

„V širokém okolí je to jediné údolí s jezerem. Každý obchod s loveckými nebo turistickými potřebami v Landeru prodává podrobné topografické mapy oblasti. Najdete je bez nejmenších problémů.“

„Navštívila jste je?“

„Před sedmi lety, kdy jsem celý červenec hledala Hrobku světských tužeb. Občas mě napadne, zdali neexistovala pouze v horečnaté mysli Donalda Reicha. Jonathan po ní také pátral.“

„S jakým výsledkem?“

„Jistě by mi řekl, kdyby ji našel.“

Já bych si tak jistý nebyl, pomyslel si Balenger.

Něžně jí položil ruku na rameno. „Děkuji.“

Melancholicky pokrčila rameny.

Políbil ji na tvář.

Možná se začervenala, těžko říct. „Tohle už dlouho nikdo neudělal,“ podotkla.

„Pak jsem hrdý, že jsem si to dovolil.“ Mávl na taxi a dal řidiči dvacet dolarů. „Postarejte se o mou přítelkyni.“

Díval se, jak taxík odjíždí a mizí v hustém provozu na Broadwayi. V ulici se nachází spousta obchodů, namačkaných jeden na druhý. Našel peněžní automat, vložil do něj kartu a vybral nejvyšší povolenou částku v hotovosti, pět set dolarů. Pak se vydal ulicí k obchodu s telefony. Vešel a znovu začal pleskat na zadní kapsu kalhot, aby Pán hry neslyšel, o co žádá. „Prodáváte mobilní telefony BlackBerry?“

„Jasná věc.“ Prodavač měl dlouhé vlasy stažené do ohonu a v uchu náušnici. „Tamhle.“

Balenger si vzal stejný přístroj, jaký mu poslal Pán hry.

„Dobrá volba,“ pochválil ho prodavač. „Nejnovější model. Stojí tři stovky, ale nabízíme k němu zdarma zasílání e-mailů v hodnotě sto dolarů.“

„To je mi jedno, pokud mi ho tady na místě aktivujete.“

„Žádný problém.“

Žádný problém? podivil se Balenger v duchu. V kterém vesmíru tohle platí?

„Potřebuju si ověřit, jestli jsem schopen ovládat webkamerový program Surveillance LIVE.“

„Ten se musí speciálně nahrát ze sítě a musel byste si připlatit. Natáhněte si ho do domácího počítače a potom ho zkopírujte do telefonu.“

„Jenže já zrovna odjíždím na místo, kde není internet k dispozici,“ řekl Balenger. „Dám vám stovku hotově, když mi ten program nahrajete hned teď.“

„Bez problémů. Proč si pořád klepete na zadní kapsu?“

„Nervózní zlozvyk.“

O deset minut později předal prodavač Balengerovi nový mobilní telefon. „Plně aktivovaný. Budete si brzy muset dobít baterii. Takhle z krabice je skoro prázdná. Tady máte nabíječku se šňůrou, pouzdro a další součásti základního vybavení.“

„A zde je vašich sto dolarů. Je příjemné setkat se s člověkem, který rozumí své profesi.“ Balenger zaplatil šekem a vyšel z obchodu. Teprve tehdy se přestal pleskat po zadní kapse a vytáhl z ní mobilní telefon. „Hej, jste na příjmu? Zapište si tohle číslo.“ Nadiktoval číslo nového přístroje a potom vyhodil BlackBerry, který dostal od Pána hry, do popelnice. Zadržel dech, aby nemusel čichat smrad plesnivého jídla. Pak vytáhl kapesník s lokalizačním čipem, který si vytlačil zpod kůže na předloktí. Rozhlédl se a spatřil bezdomovce, který tlačil po chodníku nákupní vozík plný papírových pytlíků a starých šatů.

„Tady máte dvacet dolarů.“ Balenger mu podal bankovku. „Kupte si něco k jídlu.“

„Nestojím o vaši dobročinnost.“

„I tak si ty peníze vezměte. Schovejte si je na deštivý den.“ Vsunul dvacetidolarovku bezdomovci do kapsičky u košile a spolu s ní i miniaturní sledovací zařízení. „Přeju vám dobrou noc.“

„Jo, jasně, vsadím se, že mám rezervovaný apartmá v Ritzu.“

Balenger mávl na taxi a nasedl. „Letiště Teterboro,“ požádal.

„Nevím, kde to je,“ opáčil řidič v turbanu.

„Já taky ne. Někde v New Jersey, jestli vám to pomůže.“

Taxikář cosi zamumlal.

„Zaplatím vám dvojnásobek běžné taxy, jestli mě tam dovezete co nejrychleji.“

Řidič sáhl pro vysílačku.

5

Teterboro je takzvané „pomocné“ letiště, které ulehčuje komerčním vzdušným přístavům v oblasti tím, že poskytuje startovací dráhy a hangáry charterovým a soukromým letům. Víc o něm Balenger nevěděl, ale během dvacetikilometrové jízdy z Manhattanu se přes BlackBerry připojil na internet a spoustu se toho dozvěděl.

Domníval se, že z JFK, La Guardii ani Newarku žádné přímé linky do Landeru ve Wyomingu nelétají a webové stránky několika leteckých společností mu daly za pravdu. Musel by přestupovat v Chicagu či Denveru, ale první volný let startoval až druhý den ráno. V Landeru navíc není komerční letiště. To nejbližší, na kterém přistávají letouny velkých společností jako United Airlines, se nachází v Rivertonu, asi půl hodiny jízdy autem od Landeru. Na místo by se dostal nejdřív zítra po poledni, možná ještě později. Ztratil by příliš mnoho času, většinu ze zbývajících jedenatřiceti hodin. Oprava – teď už pouze třiceti.

Zbývala jediná možnost. Taxikář projel bezpečnostní kontrolou a vysadil pasažéra před terminálem Jet Aviation, jedné z větších charterových a servisních firem sídlících v Teterboro. Nebe již potemnělo, když dal řidiči slíbenou prémii a ve světle obloukovek zamířil k lesklé pětipatrové budově.

Zářící interiér připomínal salonek první třídy na velkém letišti.

Přistoupil k němu přívětivý muž v obleku. „Pan Balenger?“

Potřásli si rukama.

„Eric Gray. Naúčtoval jsem zálohu za let na kreditní kartu, jejíž číslo jste mi nadiktoval do telefonu. Tryskový letoun právě tankuje. Jen aby bylo jasno, sazba je tři tisíce dolarů za hodinu.“

„Tak jsme se dohodli.“ Balenger očekával otázky, k čemu potřebuje tak spěšně tryskáč a proč nemá zavazadla, ale nyní si uvědomil, že lidé, kteří si mohou dovolit takový luxus, nejsou zvyklí něco vysvětlovat.

„Prohnali jsme vaše jméno bezpečnostním seznamem.“ Eric se usmál. „Jistě vás potěší, když se dozvíte, že nejste považován za teroristu a že vás nehledá žádné policejní oddělení v zemi.“

Balengerovi se podařilo úsměv opětovat. „To rád slyším.“

Prošli skleněnými dveřmi a ocitli se na betonové ploše lemované na všech stranách hangáry. Eric ukázal na nízký štíhlý letoun vpravo. „Tamhle stojí vaše letadlo. Lear šedesát. Je už skoro připraven.“

„Díky.“

BlackBerry zazvonil. Cestou na letiště zvonil již několikrát, ale Balenger ho nechtěl zvednout. Teď ho ve světle reflektorů nad betonem vylovil z pouzdra na opasku.

Eric ohleduplně ustoupil a ponechal mu soukromí.

„Mohu vám dát pouze minutu, stejně jako vy mně s tou webovou stránkou,“ ucedil Balenger nenávistně do telefonu.

„Dokázal jste nemožné – zůstat na jednom místě a současně se pohybovat,“ řekl hlas.

„Ten napíchnutý BlackBerry, co jste mi poslal, leží v popelnici. Sledovací čip, co jste mi vpravil pod kůži na předloktí, leží v kapse bezdomovce, který se vleče po Broadwayi.“

„Ale jak můžete být můj avatar, když já nemohu sledovat váš postup? Chci vědět, kde jste.“

„A já chci vědět tohle: Proč Amanda? Proč zrovna my?“

„Hotel Paragon.“

„Copak jsme už dost netrpěli? Rozhodl jste se připravit nám další muka?“

„Potřeboval jsem hráče hodné velikosti hry, lidi, kteří dokázali, že umějí přežít. Vy a Amanda máte úžasnou sílu a energii. Prototyp Scavengeru bez vás nemůže uspět.“

„Prototyp? Proboha svatého, netvrďte mi, že na tuhle věc můžete dostat licenci.“

„V roce devatenáct set sedmdesát šest se objevila akční hra nazvaná Death Race. Hráči jeli v autě k tajemnému hřbitovu. Po cestě se objevovali hůlkoví panáci, kteří ztělesňovali duchy. Cílem hry bylo získat co nejvíce bodů jejich přejetím. Zásah oznamoval kříž, který se objevil na obrazovce. Jistá žena přistihla u této hry svého syna a vyděsilo ji to tak, že zahájila kampaň proti násilí ve videohrách. K protestu se přidaly velké televizní stanice. Městské samosprávy vyhrazovaly místa, kde se mohou akční videohry provozovat, a to jen proto, že se nějací panáčci měnili v kříže. A jaký byl výsledek? Videohry získaly ještě větší popularitu.

V roce devatenáct set devadesát tři přišel na trh Mortal Kombat, hra tak krvavá, že dovolovala vítězi vrazit poražené postavě ruku do krku a vytrhnout jí kostru z těla. Kongres zahájil vyšetřování ve videoherním průmyslu a trval na tom, že všechny hry musejí být označeny věkovou hranicí, od níž jsou povoleny; dokonce se pokusil zavést cenzuru. Nic se nezměnilo. Necenzurované verze Mortal Kombatu se prodalo třikrát více než cenzurované. Dnešní akční hry jsou ještě barvitější. Hráči mohou krást auta, srážet chodce, střílet policisty a mlátit prostitutky. Americká armáda zakoupila dvě realistické bojové hry, jednu pro nábor nováčků a druhou pro výcvikové účely.“

„Vaše minuta uplynula,“ zavrčel Balenger.

„Viděl jste někdy film Network? Diváci si v roce devatenáct set sedmdesát šest mysleli, že jde o satiru s dějem přitaženým za vlasy. Peter Finch v něm ztvárnil hlavní roli televizního zpravodajského moderátora Howarda Bealea. Sledovanost jeho pořadů povážlivě klesá, a tak v zoufalství pohrozí, že během vysílání spáchá sebevraždu. A světe div se, najednou ho chce každý vidět. Místo čtení zpráv se začne chvástat a chová se jako nepříčetný. Jeho sledovanost raketově stoupá. Ve stanici dojde k převratu. Zpravodajské oddělení převezme redakce zábavy a manipuluje zprávami tak, aby vyzněly dramatičtěji. Televizi postupně ovládnou velké huby, které na sebe ječí v diskusních pořadech.“

„No dobře, chápu, o co vám jde. Právě jste popsal většinu zpravodajských pořadů na kabelových televizích.“

„Jestli si myslím, že na Scavenger dostanu licenci? Dnes ani zítra ne. Nedostanu ji letos ani napřesrok. Ale jednoho dne ji získám, za to vám ručím. Hranice mezi naší a virtuální realitou se totiž ještě více rozostří a lidé svou povahou vykazují tendenci k extrémům.“

V pozadí zaburácely motory startujícího letadla.

„Co je to za hluk?“ zeptal se hlas.

„To jsem já a jdu si pro vás.“

Balenger přerušil spojení.

6

Lear se rozjel po ranveji a zrychlení zatlačilo Balengera do sedačky tak silně, že si připadal jako v závodním automobilu. Oba tryskové motory byly dostatečně tlumeny, takže do kabiny prakticky nepronikal žádný hluk. Frank vyhlédl z okénka vpravo na světla New Jersey. Na hladině řeky Hudson se zrcadlila jasně ozářená silueta Manhattanu. Za jiných okolností by se kochal nádherným výhledem, ale nyní si o to silněji uvědomil, jak je Amanda vzdálená. Když se letoun v táhlé zatáčce otočil k západu, zasunul šňůru nabíječky do speciální zásuvky a opřel se. Na pohodlné sedačce vysoko nad zemí si připadal malý a osamělý.

Neměl hlad, ale přiměl se sníst sendvič s krůtí šunkou, který si koupil na letišti. Jez, kdy můžeš, připomněl si.

A snaž se odpočívat. Pilot ztlumil osvětlení kabiny. Balenger se cítil, jako kdyby strávil celý život na útěku. Nerad si připustil únavu. Vyzul si boty a sklopil opěradlo. Podíval se na hodinky: 21.14. Dozvěděl se, že let potrvá necelých pět hodin. Do Landeru se tedy dostane kolem čtvrt na tři newyorského času – ve Wyomingu bude čtvrt hodiny po půlnoci.

Čas, běželo mu hlavou a vzpomněl si na text na zadní straně obalu videohry. Čas je skutečný mrchožrout. Pokud hra začala v deset ráno, jak naznačil Pán hry… Jmenuje se Jonathan Creed! opravil se Balenger v duchu. Zatraceně, používej jeho skutečné jméno. Nemohl překonat nutkání nazývat ho Pán hry… Od začátku hry tedy uplynulo více než jedenáct hodin. Zbývá jich dvacet devět. Hra skončí pozítří ve dvě ráno.

Ne, řekl si Balenger. Najednou si uvědomil děsivou symetrii ultimáta. Přemýšlel v newyorském čase, ale ve Wyomingu, který je o dvě časová pásma pozadu, hra skončí o zítřejší půlnoci.

Věděl, že potřebuje spát, a zavřel oči, avšak nedokázal vypudit z mysli šokující obraz, jenž viděl na displeji mobilního telefonu – žena v šedé kombinéze, výbuch, rudá mlha, poletující části těla, Amandin vyděšený výraz.

Už brzy budu u tebe, pomyslel si a snažil se přenést své myšlenky k ní. Nevzdávej se. Bojuj. Já přijdu. Pomůžu ti.

Roztřásla ho zima a složil paže na prsou. Nyní mohl jen čekat. Nedokázal potlačit chvění.

SEDMÁ ÚROVEŇ:

OČIMA STŘELCE

1

Střechou propadla dešťová kapka.

„Je mi zima.“ Viv znaveně odšroubovala uzávěr z láhve s vodou. „Spotřebovaly jsme hodně energie. Měla byste pít.“

Amanda otevřela svou láhev a vychutnala si poslední doušek. „Víc vody nemám.“

„Nezavírejte ji a vystrčte ji ven, ať do ní naprší. Do té doby se budeme dělit o mou druhou láhev. Jestli chceme vyváznout, musíme si pomáhat. A myslím, že bychom si mohly tykat.“

„Jistě.“ Nové spojenectví Amandu povzbudilo, jenže pak si vzpomněla na Raye. A potom ji napadlo ještě něco jiného, ale chvíli váhala, než toto téma nadnesla. „Je tu i jiný zdroj vody.“

„Kde?“

„Těžko se mi o tom mluví.“

„Nestyď se.“

„Ty dvě láhve, co si vzal Derrick.“

„Ach,“ vydechla Viv tiše.

„Jednu skoro vypil, ale v kapse kombinézy má druhou úplně plnou.“

Viv mlčela.

„Potřebujeme ji,“ naléhala Amanda.

„Ano,“ zachraptěla Viv. „Potřebujeme ji.“ Hrdlo se jí zadrhlo. „Taky jeho košili. A ponožky. A tkaničky od bot. Všechno, co by se nám mohlo hodit. Jestli udeří další bouřka…“

Potlačila vzlyk.

„Nejhorší počítačová hra všech dob byla domácí verze E. T.,“ ozval se bez varování Pán hry.

„Sklapněte!“ okřikla ho Amanda.

„Roztomilý malý mimozemšťan spadl do jámy a hráčovým úkolem bylo dostat ho ven. Ale ať se namáhal jakkoliv, figurku z díry nevysvobodil. Brzy se všichni hráči sami cítili jako uvěznění v jámě. Statisíce jich hru vrátily a další miliony kopií zůstaly ležet na pultech. První verze Pacmana nedopadla o nic lépe. Fungovala tak mizerně, že dvanáct milionů kusů skončilo ve skladech. Znechucený výrobce nechal uprostřed pouště v Novém Mexiku vyhloubit obrovskou jámu a neprodané nosiče do ní vysypal. Mimochodem, povšimněte si té ironie – i hra E. T. měla co do činění s jámou. Potom nechal hry udusat parním válcem a zalil je betonem. Není to parádní časové pouzdro? Jednoho krásného dne v daleké budoucnosti – třeba po jaderné válce nebo po katastrofální změně počasí – se jáma otevře, někdo ty miliony her objeví a bude si lámat hlavu, co na nich bylo tak důležitého, že předkové pokládali za nutné je uchovat pro příští generace. Pacman… Nenapadlo vás zamyslet se, proč ta hra pokaždé skončí hrdinovou smrtí? Usměvavou figurku sežere nějaká příšera – scvrkne se a zmizí. Hráči to ovšem zkoušejí pořád znovu a dělají, co je v jejich silách, aby oddálili nevyhnutelné. Funkce SAVE umožňuje dosáhnout určitého druhu nesmrtelnosti. Hráč překoná řadu obtížných překážek a dostane se do nebezpečné situace, kdy musí učinit zásadní rozhodnutí. Uloží si tedy dosavadní výsledek a pokračuje ve hře. Pokud jeho avatar zemře, vrátí se k uložené pozici a zkusí to ještě jednou, jinak. Anebo zaplatí za kód, který postavě umožní získat životy navíc, případně vyřadit některé nástrahy. Sice tím vlastně podvádí, ale avatar jako by se neustále znovu rodil. Hráč tedy ve hře dosáhne toho, co je mu ve skutečném životě odepřeno. Nesmrtelnosti.“

„Ty parchante! Myslíš si snad, že pomocí nějakého tlačítka nebo kódu vrátíš mému manželovi život?“ zaječela Viv.

„Nebo Bethany!“ přidala se Amanda hlasitě. „Myslíte si, že ji dokážete oživit?“

„Ve svých hrách jsem se pokaždé postaral, aby podvodné kódy nebylo možné použít. Na sever severozápadní dráhou,“ řekl hlas.

„Cože?“ Amanda se při náhlé změně tématu zatočila hlava.

„Když jste před nedávnem mluvili o Mount Rushmore, chtěl jsem vám říct o Síni záznamů.“

V té chvíli si Amanda uvědomila, že se jí hlava netočí proto, že Pán hry neustále přeskakuje z jednoho tématu na druhé. Ztěžka oddechovala nedostatkem kyslíku. Vydýchaný vzduch v uzavřeném prostoru byl nasycen oxidem uhličitým.

„Stavba monumentu na Mount Rushmore byla zahájena v třicátých letech, tedy za velké hospodářské krize,“ vysvětloval Pán hry. „Tváře čtyř prezidentů vytesané do skály měly symbolizovat pevnost Spojených států v době, kdy se zdálo, že celý svět spěje ke zkáze.“

Amanda si všimla, že i Viv namáhavě lapá po dechu. „Musíme sem dostat kyslík.“

Společnými silami zvedly prkna a zhluboka dýchaly sladce svěží vzduch. Kvůli dešti však musely otvor zakrátko zase uzavřít.

„Někteří organizátoři projektu se natolik obávali o osud vlasti, že v útrobách monumentu nechali vyhloubit komoru, kterou nazvali Síň záznamů. Chtěli do ní uložit Vyhlášení nezávislosti a další důležité dokumenty, aby je uchránili před zničením pro případ, že by propukly nezvladatelné občanské nepokoje.“

Amanda sklonila hlavu. Strach, chlad a únava si vybíraly svou daň a připravovaly ji o životní síly. Už nedokázala udržet oči otevřené.

„Jenže jak se ekonomická situace postupně zlepšila a nebezpečí vzpoury pominulo, odložili svůj nápad k ledu.“

Amanda si v polospánku nevšimla, že mezi prkny protéká stále méně kapek a šum deště postupně utichá.

„Nakonec až v roce devatenáct set devadesát osm umístila skupina historiků do Síně záznamů, vybudované o půlstoletí dříve, dokumenty týkající se samotného projektu památníku.“

Déšť ustal.

„Další časové pouzdro,“ zašeptal Pán hry.

2

Letiště Hunt Field v Landeru, stát Wyoming, deset minut po půlnoci.

Pronajatý tryskáč Lear hladce dosedl na zem a zastavil. Frank hleděl z okna ke světlům na betonové přistávací dráze, která se leskla po nedávném dešti, a netrpělivě čekal, až bude moci vyrazit. Před odletem z Teterboro vyřídil několik telefonátů a nyní se modlil za dodržení slibů, jichž se mu dostalo.

Hukot tryskových motorů přešel v tlumené vrčení a ztichl. Dveře letounu se otevřely. Balenger sestoupil po schůdkách na plochu a zamířil mezi kalužemi ke vchodu do terminálu.

V osvětlené kanceláři na něj čekal kníratý muž v kovbojském klobouku, který na malém televizoru sledoval drama z druhé světové války. „Frank Balenger?“ zeptal se.

„Uhodl jste.“

„Pronajaté auto máte před budovou. Chlápek z půjčovny, který ho přivezl z města, mě požádal, abych vám připomněl příplatek za obsluhu mimo úřední hodiny.“

„Tak jsme se dohodli.“

„Podepište tyhle papíry a ukažte mi kreditku a řidičák.“

Balenger vyšel před terminál a zamířil k tmavému Jeepu Cherokee, na jehož karoserii se třpytily kapičky vody. Na sedadle spolujezdce ležely podle slibu podrobné mapy. Rozsvítil v kabině a prohlédl si je.

„Nemohl byste nás odvézt do města?“ požádal jeden z pilotů.

„Jistě. Mám to po cestě.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že tak zastrčené letiště bude touhle dobou tak rušné,“ poznamenal druhý pilot.

Frank ho poslouchal jen na půl ucha, ale varovný vnitřní hlas ho přiměl k otázce. „Jak to myslíte?“

„Podle dispečera tady pět minut před námi přistálo jiné letadlo. Gulfstream, rovněž z Teterboro a s jediným cestujícím. Jako vy.“

„Cože?“ Balenger odložil mapy na sedadlo a vrátil se do letištní budovy. „Prý sem přiletěla z Teterboro nějaká žena,“ oslovil muže v kovbojském klobouku.

„Před pěti minutami. Právě odjela.“

„Jak vypadala?“

„Nekoukal jsem na ni.“

„Něco přes čtyřicet? Vlasy stažené do uzlu.“

„A víte, že máte pravdu? Teď, když to říkáte…“

3

Piloty vysadil u hotelu Wind River v centru Landeru a hned zase vyrazil. Pod pneumatikami džípu šuměl vlhký asfalt. Prohlížel si nízké řadové budovy a zastavil na parkovišti před barem. Otevřel plán města, vyhledal v něm obchody, které potřeboval, a zamířil k prodejně sportovních potřeb. Půlnoc dávno minula, takže bylo pochopitelně zavřeno a do ulice hleděla potemnělá výloha, ale věděl, že ráno dokáže obchod snadno a rychle najít. Zajel k motorestu s celonočním provozem a dal si šálek silné kávy. Vrátil se k džípu, vynuloval počítadlo kilometrů a rozjel se po silnici číslo 287. Za oknem se mihla dopravní značka upozorňující na častý výskyt zvěře. Vlevo se tyčily zasněžené vrcholky mohutných hor. Míjel jen hrstku aut, vesměs náklaďáky a terénní vozidla. A také policejní hlídku.

Údolí leží osmdesát kilometrů na sever při východním úbočí pohoří, řekla mu profesorka Grahamova. Když počítadlo ukázalo pětašedesát, začal se rozhlížet po silnicích, které směřovaly vlevo k pohoří. Před první odbočkou zpomalil a pozorně se díval. Světla reflektorů odhalila nezpevněnou polní cestu zatarasenou závorou, v blátě žádné otisky pneumatik. Další odbočka sice postrádala závoru, ale stopy kol rovněž chyběly. Pomalu jel dál, až podle tachometru urazil osmdesát kilometrů. Ze čtyř cest, které minul, byly podle otisků používány pouze dvě. Podíval se do mapy. Ani jedna odbočka v ní nebyla vyznačena, a protože nešlo o topografickou mapu s vrstevnicemi, Frank nedokázal posoudit, zda některá z cest vede do horského údolí. Avšak silnice na sedmdesátém šestém kilometru vedla ke spoře osvětlené budově, kdežto ta na šedesátém šestém směřovala k temné hradbě pohoří.

Hodiny na palubní desce ukazovaly osm minut před druhou v noci; do Landeru se vrátil krátce po tři čtvrtě na tři. K smrti znavený se zapsal v motelu, zalezl pod přikrývku a neklidně usnul. Recepční ho vzbudil přesně v osm. Frank se osprchoval, vyčistil si zuby a oholil se; kartáček a strojek koupil v noci v motorestu. Hygienu málem opomněl, ale naštěstí si vzpomněl na starý černobílý film Biliárový král, v němž Paul Newman v roli Eddieho Felsona sehrál monumentální kulečníkovou partii s Jackiem Gleasonem. Jeho postava na sebe nedbá a vypadá stále sešleji, kdežto Gleason si umývá ruce a obličej, nechává si kartáčovat sako, dává si do klopy čerstvé květy – a nakonec zvítězí.

Zajel k okénku u McDonalda a objednal si pomerančový džus, kávu a dvě volská oka s opékanými brambory. Najedl se v autě a čekal, až otevřou prodejnu se sportovními potřebami – podle vývěsky na dveřích v devět ráno.

Jako ve většině podobných obchodů ve Spojených státech se i zde prodávaly střelné zbraně. Balenger minul regály s pistolemi a revolvery, na něž by musel tři dny čekat, a zastavil se u poloautomatických pušek.

„Hledáte konkrétní zbraň?“ zajímal se statný prodavač v plátěné košili a džínsech, stažených opaskem s přezkou ve tvaru jezdeckého sedla.

„Vidím, že máte Bushmastery.“ Frank máchl rukou k civilním verzím karabiny M-16, kterou používal v Iráku.

„Právě nám došla nová zásilka.“

„Můžu se podívat tamhle na ten Ruger Mini čtrnáctku?“

„Jistě. Rančerská zbraň.“

Prodavač vytáhl pušku ze svislého stojanu, vyňal zásobník a otevřel uzávěr, aby ukázal, že komora je prázdná.

Balenger si zbraň prohlédl. Jak naznačoval název, šlo o „očesanou“ verzi vojenské automatické pušky M-14, předchůdkyně slavné M-16. Na rozdíl od hrozivých útočných karabin, které tvoří součást armádní výzbroje, se Mini-14 svou modrou ocelí a dřevěnou pažbou podobá spíše standardním loveckým zbraním. Díky relativně neškodnému vzhledu pro ni neplatila ustanovení zákona z roku 1994, novelizovaného o deset let později, který ve Spojených státech zakazuje prodej poloautomatických zbraní, ačkoliv používala stejnou munici ráže 223 tisícin palce a disponovala obdobnou palebnou silou jako civilní verze M-16. Za dob svého působení u policie Frank poznal řadu kolegů, kteří si vybrali Mini-14 pro její kompaktnost a vozili ji v autě jako záložní „těžkou“ zbraň.

„Vynikající na lov škodné,“ poznamenal prodavač.

„Nemáte náhodou pětapadesátigránové náboje Winchester Ballistic Silvertips?“

„Vidím, že se v munici vyznáte. Jsou přesné na velkou vzdálenost a mají vynikající fragmentaci. Kolik krabic?“

Balenger věděl, že náboje jsou baleny po dvaceti kusech. „Deset.“

„Musíte mít doma hromadu škodné.“

„Nová puška potřebuje zastřílet. Víte co? Dejte mi jich raději patnáct.“

„Dodáváme je pouze se zásobníkem na pět nábojů,“ vysvětlil prodavač omluvně.

„A dvacítkové by nebyly?“

„Pár by se jich tady našlo.“

„Vezmu si je. Co mířidla s červenou tečkou?“

„Jistě. Bushnell HOLOsight.“

Balenger přikývl. Tento baterií poháněný typ využívá pro míření holografickou technologii a promítá na cíl červenou tečku jako laserový zaměřovač, ovšem na rozdíl od něj neprozrazuje polohu střelce, protože rudý bod je vidět pouze v optice mířidel. Použití je velmi snadné a prakticky zaručuje přesný zásah. „Namontujete mi je? Fajn. Dál bych si vzal silný zavírací nůž – ten Emerson CQC sedmičku. Potom řemen na pušku a ruksak. Do něj pohorky a lovecké maskovací oblečení, polní láhev, lékárničku, nepromokavou pláštěnku s kapucí, rukavice, vlněné ponožky a baterku. Přidejte mi tamhleten hnědý klobouk s širokou stříškou, potom sluneční brýle a štítek proti oslnění, krabici energetických tyčinek a dalekohled s nočním viděním.“

„Mám vždycky radost ze zákazníka, který ví, co chce.“

Balenger mu podal platební kartu.

„Podepište mi tady převzetí munice,“ požádal prodavač.

Frank si vzpomněl na vojenský výcvik a dodal: „Ještě bych prosil kompas a topografickou mapu východní části pohoří Wind River.“

„Kterou oblast?“

Balenger přistoupil k nástěnné mapě a ukázal, o co má zájem.

S nákupem uloženým v zavazadlovém prostoru džípu zajel k motorestu na silnici číslo 287, kde si naplnil polní láhev a koupil dva kartony balené vody spolu s balíčkem papírových kapesníků, které mu měly nahradit, na co v obchodě se sportovními potřebami zapomněl a co pro něj bylo stejně důležité jako zásoba pitné vody. Z police vedle hadic k chladiči si přibral cívku silné instalatérské lepicí pásky.

Vrátil se do auta a rozložil topografickou mapu. Údolí našel bez obtíží. Jak řekla profesorka Grahamova, jako v jediném se v něm nacházelo jezero. V mapě byla zakreslena většina cest, které v noci prověřil, ovšem ta, na níž objevil nevysvětlitelné otisky pneumatik, chyběla. Věřil však, že právě tato silnice vede do údolí, a byl přesvědčen, že za volantem auta, které stopy zanechalo, seděla Karen Baileyová. S největší pravděpodobností přijela za bratrem. Pokud se ale vydá stejnou cestou jako ona, Pán hry (Proč mu nechci říkat Jonathan Creed? podivil se v duchu) si vetřelce ve svém virtuálním světě určitě všimne. Morbidně přiléhavá myšlenka – Jonathan Creed žije ve virtuálním světě. Podrobnější studium mapy prozradilo, že dál na sever odbočuje z hlavní silnice další cesta, která směřuje k údolí, avšak končí na úpatí hor.

Vyrazil.

Poprvé od odletu z Teterboro zapnul BlackBerry a mobilní telefon téměř okamžitě zazvonil. Stiskl tlačítko a přijal hovor.

„Odhalil jste chybu ve hře,“ oznámil hluboký hlas. „Testuji prototyp, takže bych vám asi měl být vděčný.“

Balenger by nejraději vztekle zařval, ale podařilo se mu nutkání potlačit. A aby zakryl emoce, mlčel jako hrob.

„Nemůžete být můj avatar, když nedokážu v každém okamžiku sledovat váš postup,“ durdil se Pán hry.

„Kdybyste se se mnou ztotožnil, vrátil byste mi Amandu.“

„Řekněte mi, kde právě jste. Co když míříte špatným směrem?“

„Pochybuju. Myslete pozitivně. Hra právě postoupila na vyšší úroveň.“

„Jak to?“

„Nyní jste hráč, ne pouhý pozorovatel. Zkuste předvídat mé tahy.“

„Díval jste se někdy na Trosečníka?“

„V televizi sleduju jen dokumentární filmy.“

„O dost jste přišel. Trosečník je vlastně první reality show. Atraktivní lidé různých povolání a vzdělání se sejdou v nepřátelském prostředí, například v džungli.“

Balenger hleděl před sebe a netrpělivě vyhlížel odbočku.

„Program vyvolává iluzi, že ti lidé byli ponecháni napospas osudu a jsou nuceni využívat všech prostředků, aby přežili,“ pokračoval Pán hry. „Každý jen trochu uvažující divák však tuto iluzi prohlédne, když si uvědomí, že kamery musí někdo obsluhovat, že skryté mikrofony jsou napojeny na záznamové zařízení, u kterého sedí technici, a že v pozadí stojí celý štáb včetně producentů, jimž vůbec nic nehrozí, přestože se zdá, že soutěžící bojují o holý život.“

Ze zatáčky se vynořil policejní hlídkový vůz a Balenger na něj už už chtěl mávnout, aby požádal o pomoc, ale pak si vzpomněl na záběr ženy roztrhané náloží trhaviny. I kdyby strážci zákona dokázali proniknout do údolí, aniž by odhalili svou přítomnost, Frank nepokládal za možné, že by dokázali akci zorganizovat do půlnoci. A věděl, že pokud do té doby Amandu nezachrání, dívka zemře.

„A teď si představte, že by při natáčení Trosečníka došlo ke smrtelné nehodě,“ pokračoval Pán hry. „Co kdyby někdo, navzdory všem bezpečnostním opatřením, třeba spadl ze skály a zabil se? Myslíte, že by produkce tuto scénu vystřihla, vedena úvahou, že takovou tragédii nelze divákům ukázat? Anebo by ji tam štáb ponechal, protože by tak vzdal posmrtný hold odvážlivci, který kvůli atraktivitě pořadu riskoval vlastní život? Současně by tak tvůrci dokázali, že show je skutečně nebezpečná, a divák by se musel smířit s myšlenkou, že kdykoliv může dojít k tragédii. Vsaďte se, že sledovanost by raketově stoupla. Lidé by si nenechali ujít ani jednu epizodu.“

Balenger minul cestu do údolí poznamenanou otisky kol.

„A když už by byl stanoven precedens,“ navázal hlas, „ostatní televizní kanály by nutně musely přitvrdit a vložit do svých pořadů vysokou míru rizika. Lze si jen obtížně představit, k čemu by taková eskalace nakonec vedla. Už slyším, jak si lidé na ulici říkají: Nezapomeň se dívat na dnešní epizodu. Možná někdo zemře.“

„Jak už jste říkal prve, existuje tendence k větším extrémům.“ Balenger nedokázal potlačit zhnusení.

Vpředu se objevila odbočka.

„Ano, jenže tohle je jenom televizní pořad, kdežto Scavenger je hra na Boha, kombinovaná se hrou viděnou očima střelce. Na hráče dohlíží Pán hry, který může mluvit s jednotlivými soutěžícími, poskytovat jim nápovědu nebo je udržovat v nevědomosti a pozorovat životní lekce, jichž se jim dostává.“

„Hra na Boha,“ utrousil Balenger trpce. „Ale co je to za boha, který nedovolí účastníkům zvítězit?“

„Kdo tvrdí, že nemohou zvítězit? Každá vynikající hra si žádá náročný cíl. Aby účastníci přežili, stačí jim objevit Hrobku světských tužeb.“

4

Amanda zvedla hlavu z prkna, na němž ležela. Po obou stranách dveří pronikalo do dutiny světlo. Choulily se s Viv k sobě, aby se vzájemně zahřály. Krátký spánek ji neosvěžil a cítila se k smrti unavená. S námahou otevřela těžká víčka, nahlédla mezerou vpravo a strnula – okolní svět zahalila bílá pokrývka.

Opřela se do dveří, které s rachotem sklouzly z hromady trosek, a musela zavřít oči před oslňující září.

„Venku sněžilo,“ zamumlala nevěřícně. „V červnu.“

Viv zaváhala; jen s obtížemi se vyrovnávala s obnoveným šokem z násilné smrti svého manžela. „Při jedné výpravě do Skalistých hor,“ vysoukala ze sebe otupěle, „nás chumelenice zastihla uprostřed července. Kolik je hodin?“ Chvíli nedokázala zaostřit, zrak na hodinky. „Panebože, skoro devět. Nejspíš nás omámil oxid uhličitý. Ve vyšší koncentraci působí jako hypnotikum.“

Strach potlačil žal. Vyděšené, kolik času ztratily, uvolnily obě ženy tkaničky od bot, které přidržovaly střechu úkrytu, a navlékly je zpátky do pohorek.

Amanda zvedla prázdnou láhev, kterou za deště vystrčila ven. Hrdlo zalepil sníh a uvnitř se zachytila jen trocha tekutiny.

„Nacpi do ní sníh,“ poradila jí Viv. Do hlasu jí pronikly nové emoce – vztek a obnovená sebedůvěra pramenící z vědomí, že dokáže přežit v divočině. „Roztaje a získáme nezávadnou vodu. Sněžné mušky se zatím neukázaly.“

Amandě naskočila husí kůže. „Jaké sněžné mušky?“

„Líhnou se na jaře. Vypadají jako zrnka prachu. Zatím jsem žádné neviděla.“

Vrstva sněhu byla hluboká sotva na dva prsty a Amanda si ho řádně prohlédla, zda neuvidí temné skvrnky, než nabrala hrst a nesla ji k ústům.

„To bych nedělala,“ varovala ji Viv. „Teplo, které tělo vydá na rozpuštění sněhu, znamená zbytečnou ztrátu energie.“

Amandu udivilo, že ji trápí spíše žízeň než hlad. Včerejší zavařené ovoce a sladká šťáva byly asi vydatnější, než si původně myslela. Anebo můj zažívací trakt přešel na nouzový úsporný režim, pomyslela si. Ochranné opatření, jímž se tělo brání strádání. Cítila, jak se jí točí hlava.

Naplnila si plíce chladným ranním vzduchem – a něco ji zarazilo.

Viv jako by jí četla myšlenky. „Kouř.“

Otočily se doprava za zápachem. Rayovi se podařilo rozdělat oheň – asi padesát metrů daleko praskaly plameny a k nebi stoupal dým. Pilot na ně hleděl a cvakal zapalovačem.

„Vidím, že tě psi nakonec nesežrali,“ ucedila Viv vztekle do mikrofonu.

Ray ukázal na podlouhlý temný otvor pod hromadou dřeva, který připomínal rakev položenou na bok. Před ním ležely dveře. „Promiň, že jsem tě zklamal.“

Viv zakryla mikrofon dlaní, aby vrah jejího manžela neslyšel další slova, a ustaraně se otočila k Amandě. „Vůbec se mi nechce čurat. Málo pijeme a ledviny nemohou pracovat.“ Vypila polovinu zbylé láhve a podala ji své společnici. Motivace byla jasná – když nepřežijí, nebudou se moci pomstít. „Dopij to. Potom zkusíme vyždímat měchýř.“

„Počkej, tohle se ti bude hodit.“ Dívka vytáhla z kapsy kombinézy smotek toaletního papíru a rozdělila jej na dvě poloviny.

Viv si papír vzala, jako by jej viděla poprvé v životě a neuměla si představit, proč se s ní Amanda o něj dělí. Podrážky jim křupaly ve sněhu, když se otočily k Rayovi zády a rozdělily se, aby si každá našla ústraní mezi troskami.

Amanda uvolnila zip kombinézy a oslovila Pána hry: „Jestli se díváte, měl byste si raději pustit pornofilm.“

„Sex pro mě nikdy nebyl důležitý,“ odpověděl hlas. „Nedívám se.“

„Tak je to správné.“

„Dokonce ani Ray vás nešpehuje.“

Amanda vyhlédla přes hromadu suti. Skutečně, pilot hleděl na druhou stranu, k místu vyznačenému souřadnicemi z předchozího dne. Viděla ho z profilu a zdálo se jí, že se mračí.

Zaťala břišní svaly a vypustila slabý čůrek silně čpící oranžové moči. To není dobré, blesklo jí hlavou. Zakryla použitý toaletní papír uvolněným prknem a vrátila se k Viv. „Potřebujeme tu Derrickovu láhev.“

Viv zbledla, ale přikývla. „Zajdi pro ni. Já nemůžu.“

Amanda vyrazila ulicí. Slunce stoupalo nad obzor a jeho paprsky začínaly hřát. Sníh pod nimi tál a podrážky vydávaly čvachtavé zvuky. Přiblížila se k mrtvole natolik, že rozeznala pod břečkou obrys lidského těla.

„Stůj!“ křikl na ni Ray.

Amanda se domnívala, že ji varuje, aby se k němu nepřibližovala, a bylo jí to srdečně jedno. Tu vodu prostě musí získat. Pokračovala k Derrickovi.

„Ne!“ zaječel pilot.

Zastavila se, protože obrys mrtvoly pod rozbředlým sněhem vypadal jinak než včera. Bílá pokrývka z ní sjela a působila nějak podivně… Kdyby neměla prázdný žaludek, byla by se v té chvíli pozvracela.

Zaslechla, jak k ní kráčí Viv; prudce se k ní otočila a snažila se zakrýt jí pohled na mrtvého. „Nechoď sem!“

„Co je?“

„Nedívej se!“

Jenže Viv ji neposlechla. Podívala se – a vytřeštila oči v němém výkřiku.

Derrickova mrtvola – nejen rozmlácený obličej, ale celé tělo – nebyla k poznání. Z rozpáraného břicha vyhřezly vnitřnosti a válely se v blátě. Končetiny byly ohlodané na kost, ruce zcela chyběly.

Psi, uvědomila si Amanda. Když je v noci slyšela štěkat a prát se, domnívala se, že napadli Raye. Nyní pochopila, že se ty bestie servaly o Derrickovo maso.

„Hej, kam jde?“ houkl pilot.

Amanda se ohlédla. Viv odcházela a boty jí hlasitě čvachtaly.

„Viv?“

Belhala se dál, pohled upřený na vzdálený průsmyk na konci údolí.

Spěchala za ní.

„Tohle už je na mě moc,“ zamumlala Viv.

„Zastav se.“ Amanda s ní srovnala krok.

„Já prostě nemůžu,“ zasípala Viv a stále hleděla k východu z údolí. „Už to nesnesu ani o minutu dýl.“

„Vzpomeňte si, co se stalo Bethany,“ ozval se hlas ve sluchátkách.

Jak by mohla Amanda zapomenout? Burácející exploze, mrak rudé mlhy, kusy těla poletující vzduchem, to vše se jí nesmazatelně vrylo do paměti.

„Ze hry nikdo neodchází,“ varoval hlas.

Amanda položila Viv ruku na rameno. „Musíš se zastavit.“

„Nikdy.“ Došla k posledním rozbořeným domkům opuštěného městečka a zamířila do trávy ztěžklé tajícím sněhem.

„Ustupte od ní, Amando,“ vyzval ji hlas.

„Viv, otoč se! Vrátíme se!“

„Nemůžu.“

„Poslední šance,“ pronesl hlas ve sluchátkách.

„Viv, poslechni ho. Vrať se!“

Viv dopadly na ramena čísi ruce a táhly ji k městu. Patřily Rayovi; nepouštěly a vlekly ji do nejbližší ulice mezi rozvalinami.

„Sundej ze mě ty špinavý pracky!“

„Tak mě k tomu donuť.“ Vlekl ji ulicí. „Zkus mě praštit. Jen do toho. Mně to vadit nebude. Nemůžeš mi ublížit.“

Viv si škubnutím uvolnila paži, rozmáchla se a uhodila ho do ramene.

„Na nic lepšího se nezmůžeš?“ poškleboval se Ray.

Máchla pěstí po jeho čelisti.

Zaklonil se a ráně se vyhnul.

Bušila ho do hrudi, zatímco ji vlekl hlouběji mezi trosky. Opakovaně zasahovala jeho ústa a nos, až vytryskla krev. S každým úderem ustupoval a táhl ji za sebou. To už se dostali na náměstí nedaleko úkrytu, v němž obě ženy přečkaly noc. Viv se znovu rozmáchla a Ray jí zachytil paži, a když to zkusila druhou rukou, sevřel i tu. Kroutila se a snažila se osvobodit, ale pak ji opustily síly a klesla na kolena. Hrudník se jí těžce zvedal a její vzlyky jako by vycházely ze samotné duše.

„Promiň,“ vydechl pilot.

Amanda jí pomohla vstát. „Pojď, potřebuješ si odpočinout.“ Odvedla Viv k úkrytu a položila ji na prkna. Sníh, který nacpala do láhve, zatím roztál. „Tu máš, napij se.“

Viv nezareagovala a Amanda jí přiložila hrdlo láhve ke rtům. Voda jí tekla po bradě, ale naštěstí většinu polkla.

Musím naplnit další láhve, než se sníh úplně rozpustí, pomyslela si dívka. Vzala do každé ruky jednu a postavila je pod tenké potůčky, které stékaly z prken. Náhle se vedle ní objevil Ray a udělal totéž.

Změna jeho chování ji znepokojila. Že by ho trápil pocit viny? Snaží se snad odčinit Derrickovu vraždu? Nějak jí to k němu nesedělo. Ray nepatřil k lidem, kteří by si dělali výčitky. Pak ji napadlo jediné možné vysvětlení: Ray je prostě typický samec, který musí neustále dokazovat svou převahu a nadřazenost nad jinými muži, ale když se ocitne ve výlučně ženské společnosti, snaží se zalíbit. Jestli mám pravdu, mohla bych toho využít, uzavřela úvahu.

S pilotovou pomocí naplnila vodou sedm lahví.

„Potřebuju si s vámi promluvit,“ vyzvala ho a vyhýbajíc se mrtvole zamířila k ohni; Viv nechala ležet v přístřešku. „Nevím, jak to udělat, ale měli bychom…“ Zadrhl se jí hlas. „Měli bychom ho pohřbít. Jestli se ti psi vrátí…“

„Už jsem našel vhodné místo.“ Utřel si krev z úst a máchl rukou někam za okraj města, kam se dostal předchozího večera.

„Co je tam?“

„Řiďte se podle navigace a uvidíte sama. Možná to není zas tak dobré místo. Mrkněte tam a pak mi řeknete, jestli jsem se mýlil.“

„Já tomu přístroji moc nerozumím.“

„Zkuste to.“

Vytáhla z kapsy navigátor, zapnula ho a vložila souřadnice napsané na dně plechovek od kompotů. Červená šipka mířila ven z města.

„Zdá se, že ukazuje stejným směrem jako ten váš,“ konstatovala.

S Rayem v patách zabočila do vedlejší ulice mezi další trosky. Jak se blížili k udanému místu, za ruinami se vynořily dosud skryté objekty.

„Vypadá to jako…“

„Hroby,“ doplnil pilot.

Padesát metrů za hranicemi města odděloval zřícený dřevěný plot pozemek neudržovaného zarostlého hřbitova. Mezi vysokou trávou a kravinami se rýsovaly dřevěné kříže, stářím zšedlé a popraskané, mnohé z nich vyvrácené.

Do práchnivého dřeva byla vyryta jména a data, téměř nečitelná. Amanda přecházela od jednoho hrobu k druhému a luštila je. „Leží tu více žen a dětí než mužů.“

„Protože tehdy umírala spousta žen při porodu,“ vysvětlil Ray. „A děti kosily běžné nemoci, které dnes dokážeme snadno léčit.“

Amanda zaslechla od města rachot a otočila se. Viv tahala z trosek prkna a kladla je na mrtvého manžela.

„Tvrdá ženská,“ poznamenal Ray.

„Proto si nás ten parchant přece vybral,“ odtušila Amanda. „Když jste včera našel tohle místo, něco vás znepokojilo. Co to bylo?“

„Tamta řada křížů.“

Amanda četla zašlé nápisy. „Peter Bethune. Zemřel dvacátého června osmnáct set devadesát devět.“ Postoupila k dalšímu kříži. „Margaret Loganová. Jedenadvacátého června osmnáct set devadesát devět. Edward Baker. Třicátého června téhož roku.“

„Jeniffer Morseová, čtvrtého července osmnáct set devadesát devět,“ pokračoval Ray. „Arnold Rayn, dvanáctého července stejného roku. V té řadě jich leží celkem sedmnáct a všichni zemřeli mezi červnem a říjnem osmnáct set devadesát devět.“

„Sedmnáct? Pro smilování boží,“ vyjekla Amanda.

„Potom půda zamrzla. Toho roku možná přibyla další úmrtí, ale země byla tak tvrdá, že lidé už nemohli kopat hroby.“

„Tak malé město a tolik mrtvých těsně za sebou! To muselo místní obyvatele těžce šokovat.“

„Určitě,“ potvrdil hlas ve sluchátkách.

Amanda ztuhla.

„Ray se nemýlil,“ pokračoval Pán hry. „Před koncem roku zemřelo ještě několik lidí. Konkrétně osm. V té době se v zimě, když půda zmrzla, rakve s nebožtíky ukládaly k někomu do stodoly. Když na jaře roku tisíc devět set dorazila do městečka pátrací výprava z Cottonwoodu, který leží asi sto šedesát kilometrů daleko, našla ty rakve i těla v nich, ale po ostatních obyvatelích ani stopu. V zimě, s největší pravděpodobností na Silvestra, všichni obyvatelé Avalonu prostě zmizeli.“

„Zmizeli?“ zopakoval Ray nevěřícně.

„Později bylo zorganizováno ještě několik průzkumných výprav, ale ty také nic nezjistily. Obyvatelstvo města se prostě vypařilo z povrchu země. A Hrobka světských tužeb se rovněž nenašla. Někteří náboženští blouznivci hlásali, že na přelomu století byli obyvatelé Avalonu přeneseni na nebesa.“

„To je přece šílené,“ namítla Amanda.

„V daném kontextu ne. Zaměřte se na onu podivnou řadu úmrtí, která začala v červnu. Peter Bethune zemřel po zásahu bleskem, když prchal od krytého vozu ke svému obchodu. Lidmi to otřáslo, ale po dlouhotrvajícím suchu jim déšť přinesl vítanou úlevu a nešťastníkovu smrt vnímali se smíšenými pocity. Brali ji jako cenu, kterou muselo město zaplatit. Tak jim to alespoň objasnil reverend Pentecost. Jenže pak se dvanáctiletá Margaret Loganová utopila v rozvodněném potoce. Hrála si na břehu, který se pod ní utrhl, a dravý proud ji odnesl. Edward Baker zahynul spolu s manželkou a dvěma syny při požáru svého domku. Jednoho farmáře udupal splašený kůň. Další dítě se utopilo, tentokrát v jezeře. Jinou ženu uštkl chřestýš. Rodina se otrávila jedovatými houbami. Nekonečná litanie katastrof, jako by se nad údolím vznášel stín smrti.“

Amanda hleděla na řadu hrobů a srdce se jí svíralo při pomyšlení na utrpení, které ztělesňovala.

„Reverend Pentecost lidem v městečku oznámil, že Bůh žehná těm, kdo mu slouží, a trestá ty, kteří mu odepírají poslušnost. Něco v srdcích a duších obyvatel způsobilo, že od nich Bůh odvrátil svou přízeň a postavil se proti nim. Musí se zahledět do sebe a zpytovat svědomí. Musí vymýtit skvrny tajných hříchů, jimiž Boha popudili proti sobě. S každým dalším úmrtím se město modlilo déle a usilovněji.“

„Ten tlak musel být nesnesitelný,“ poznamenala Amanda sklíčeně.

Ray zvedl hlavu k obloze; instinktivně tak činili všichni, když promlouvali k Pánu hry. „A to si prostě mysleli, že na vině je Bůh? Nenapadlo je, že může existovat jiné vysvětlení?“

„Například jaké?“ odpověděl otázkou Pán hry. „Neutuchající smůla není o nic lepší vysvětlení než nepřízeň Boha.“

„Co když v tom byl nějak zapletený ten reverend Pentecost? Město se přece po jeho příchodu změnilo.“

„Naznačujete, že reverend Pentecost některé z těch lidí zavraždil?“

„Nebyl by žádný problém shodit někoho ze stohu slámy nebo vyměnit neškodné houby za jedovaté,“ hájil své stanovisko pilot. „Pentecostovi stačilo vyhlédnout si vhodnou příležitost.“

„Když uvážíme včerejší události, víme, jak snadné by to bylo pro vás,“ opáčil hlas.

„Derrick mě napadl! Musel jsem se bránit!“

„Zajisté. Co kdybychom si tenhle rozhovor schovali na někdy jindy? Nyní dávejte prosím pozor na další vodítka. Nakonec reverend Pentecost vyzval obyvatele města, aby odhodili veškerou marnivost a lakotu, aby posbírali všechny předměty, které jsou jim drahé, a uložili je na místě, jež nazval Hrobka světských tužeb. Řekl jim, že Hrobka poslouží jako příklad pro budoucnost.“

„Příklad?“ podivila se Amanda.

„Pentecost se zaměřil na blížící se přelom století a dospěl k závěru, že nekončící řada úmrtí je předzvěstí nadcházející apokalypsy. Ve svých kázáních hlásal, že hříšné lidstvo stihne trest za domýšlivost a marnivost a že s novým stoletím hmotné statky zcela ztratí svou hodnotu. Jenže ti, kteří žijí mimo údolí, tuto pravdu nepochopí. Až bude Hrobka nakonec objevena a otevřena, možná koncem příštího století, když bude hrozit další apokalypsa, její obsah ukáže těm, kdo zůstali, cestu ke spáse.“

„Časové pouzdro,“ uvědomila si Amanda. „Zatracená časová kapsle. Tak proto jste mě a Franka nadrogoval při přednášce o časových schránkách.“ Vzpomínka se vrátila s šokující jasností a jenom doufala, že ji žal nad Balengerovou smrtí nezbaví posledních zbytků sil. Jestli přežiju, uvažovala, zjistím, jak se odsud dostat, a potom se mu kruté pomstím za všechno, co Frankovi udělal.

Jako v horečce vytrhla plaňku ze zborceného plotu a zabořila ji do bláta. „Logické místo pro hrobku je hřbitov. Třeba na ní zrovna stojíme. Obyvatelé města ji vyhloubili někde tady.“

„Pozor, čas se vám krátí,“ varoval hlas.

Amanda nabírala prknem vlhkou hlínu jako lopatou. „Pomozte mi!“ vyzvala Raye důrazně. Znovu zaryla do bláta a zpuchřelé prkno se zlomilo. „Tak sakra, pomozte mi!“

Ray si vzal jinou plaňku, ale jeho pozornost zaujal kříž na konci řady hrobů.

„Kam jdete? Proč mi nepomůžete?“ křičela za ním Amanda.

„Čísla na tomto kříži jsou jiná.“

Zaváhala, ale jeho zaujatý tón ji přiměl odhodit zlomené prkno a vydat se za ním.

„Měsíc není uveden slovem,“ ukázal Ray na nápis. „Jsou tu jenom číslice.“

„Ale ty přece vyjadřují den, měsíc a rok,“ odsekla Amanda podrážděně.

„Kdepak. Vidíte, jsou to dvě sady. A před první je napsáno LG, před druhou LT. Jsou to mapové souřadnice.“ Pilot je naprogramoval do navigačního přístroje.

„Dovedou nás k jezeru,“ ozval se ve sluchátkách nečekaně Vivianin hlas a Amanda se k ní otočila. Viv zakryla manželovu mrtvolu prkny a nyní se k nim blížila přes mokrou trávu. „Ať už je ta hrobka cokoliv, nemohli ji vykopat. Ze stejného důvodu, který jim zabránil hloubit hroby. Země byla zmrzlá. Existuje tu jiné vhodné místo? Ano. Hrobka se nachází ve vodě.“

„Ale jezero bylo také zamrzlé,“ namítl Ray.

„To nevadí.“ Amanda již pochopila. „Lidé došli po ledě doprostřed jezera, vysekali v něm díru a pak do ní tu schránku, nebo co ta hrobka vlastně byla, prostě hodili.“

„Jestli obsahovala všechno, co jim bylo drahé, musela být dost objemná,“ argumentoval pilot. „To by vyžadovalo pořádně velkou díru.“

„Třeba byla Hrobka tak obrovská, že pod ledem neskončila jen ona.“ Viv došla až k nim. „Co když ledový krunýř praskl a do vody spadlo celé město?“

Ray se nedal. „Pátrací výprava, která sem na jaře dorazila, by jezero jistě prohledala a utopence našla.“

„A jak by je asi prohledali?“ odsekla podrážděně Viv. „Jezero vypadá dost hluboké. Pochybuju, že si s sebou přinesli háky, nemluvě o neoprénových oblecích a kyslíkových bombách.“

„Těla by na jaře určitě vyplavala,“ trval na svém Ray, ale pak se zarazil. „Pokud ovšem…“

„Co?“ vyhrkla Amanda.

„Možná to nebyla nehoda.“ Ray se znepokojeně zachmuřil. „Napadá mě, jestli nešlo o hromadnou sebevraždu. Kdyby byla těla zatížena, po roztáni ledu by pochopitelně nevyplavala. Nikdo by je nenašel, pokud by se jezero nevypustilo.“

Vítr zcela ustal a údolí ztichlo jako hrob.

„Jezero.“ Ray se zadíval na šipku přístroje a pak obrátil pohled směrem, kterým ukazovala. „Zdá se, že udané souřadnice se nacházejí právě v něm.“

„Ano, jezero.“ Amanda cítila stoupající vzrušení. „Ty hady tam nasadil proto, aby nám zabránil v jeho průzkumu.“ Podívala se na pilota. „Řekl jste, že by se jezero muselo vypustit. Bohužel nevidím žádnou možnost, jak to udělat.“

„Viděla bys, kdyby sis uvědomila, že to vlastně žádné jezero není,“ prohlásila Viv.

„O čem to mluvíte?“ nechápal Ray.

„Až tohle skončí, přinutím tě, abys zaplatil za to, cos udělal mému manželovi. Bůh je mi svědkem, že neujdeš trestu.“

Pilot se jí vyzývavě podíval do očí a maska uctivé zdvořilosti z něj spadla. „Můžeš to zkusit.“

„Ale nehodlám tady chcípnout jen proto, že budu myslet na pomstu. Teď se musíme soustředit na to, abychom v téhle podělané hře zvítězili.“

„Jistě,“ souhlasil Ray. „Vyřídíme si to později. Nejdřív se odsud musíme dostat živí a potom se můžeš pokusit vyrovnat účet.“

Amanda přímo cítila, jak mezi dvojicí přeskakují jiskry nenávisti, a vložila se do rozmíšky. „Jak jsi to myslela, Viv, že to není jezero?“

„Všimla sis, jaký má tvar?“

„Je plné vody,“ řekl Ray. „Toho jsem si všiml já. Kromě toho, že je hranaté.“

„Právě že ne. Vypadá jako klín, jehož hrot směřuje k západu, odkud přitéká voda. Tupý konec tvoří svažitý skalnatý násep. Ten tvar je symetrický. Až moc symetrický. Není to přírodní jezero, ale umělá nádrž.“

Rayovi stačila vteřina, aby pochopil. „Panebože!“ zvolal a rozběhl se ke břehu.

5

Slunce speklo bahno do hrubé krusty. Balenger slyšel, jak se s křupáním bortí pod pneumatikami s hrubým vzorkem, když projížděl džípem úzkou polní cestou lemovanou hustými křovisky. Před ním se za předhořím tyčily mohutné štíty s bílými čepicemi věčného sněhu. Nezdálo se, že by tudy někdo nedávno projel, a zatím nespatřil žádná stavení. Odvážil se doufat.

Cesta klesala ke korytu potoka. Díky vysokému šasi terénního vozidla je bez obtíží přejel a náhon na všechna čtyři kola snadno zvládl i strmý a kluzký protější břeh. Nerovný terén plný výmolů neumožňoval vyšší rychlost než třicet kilometrů v hodině. Neustále myslel na krátící se čas. Na úpatí prvních kopců spatřil stádo dobytka, které se napájelo z koryta vedle větrného mlýna.

Cesta zde končila. Frank minul mlýn a zajel do houštiny. S vytím motoru se jí prodíral v naději, že se před ním otevře mýtina. Balvany a prohlubně ho nutily kličkovat. Půda se znatelně zvedala. Objel hustý keř a zamířil do strmého svahu. Na vrcholu stoupání se před ním otevřel prudký sráz. Odbočil a pokračoval mezi osikami po hřebeni, až ho zastavil zcela nesjízdný terén. Zacouval a ukryl džíp ve shluku stromů.

Převlékl se do hnědozeleného oděvu, který mu umožní splynout s okolím, a obul si pohorky. Na čelo si natáhl štítek, který uchrání obličej před žhavými paprsky, nasadil si sluneční brýle a klobouk a dlouze se napil ze zásob vody, kterou koupil v motorestu. Zastrčil do kapsy zavírací nůž, naládoval všechny zásobníky a jeden vsunul pod hlaveň pušky. Do náprsních kapes košile zastrčil kompas a balíček papírových kapesníků, plnou polní láhev zavěsil k opasku a zbylou výstroj uložil do batohu. Vzpomněl si, jak si balil výbavu do Iráku. Trefné přirovnání, blesklo mu hlavou. I teď se chystá vstoupit do bojové zóny.

Hodil si batoh na ramena a odhadl jeho váhu na dobrých osmnáct kilogramů. Už jsem nesl horší tíhu, pomyslel si. Natáhl závěr pušky, zajistil ji a pověsil přes rameno. Na co jsem zapomněl? Vždycky se něco najde.

Mobilní telefon, uvědomil si. Vytáhl ho z kapsy a nastavil na bezhlučné vibrační zvonění, aby zvuk nevyzradil jeho polohu. A pak vyrazil vzhůru svahem. S ulehčením konstatoval, že necítí nervozitu, nepotí se mu dlaně a trhané oddechování jako následek posttraumatické stresové poruchy, jíž tak dlouho trpěl, se kamsi vytratilo. Po Amandině zmizení očekával, že se příznaky slabosti v neztenčené míře vrátí a zase jej budou mučit. Odhodlání dívku zachránit jej naštěstí pohltilo do té míry, že na konfliktní emoce nezbylo místo.

Stoupal mezi osikami, ale i v jejich stínu se mu orosilo čelo a košile se potem lepila na záda. Na vrcholu hřebene narazil na holou skalní plošinu. Shodil z ramen pušku a ruksak, klesl na kamenný podklad a ukrytý za keřem hleděl do údolí pod sebou. Paprsky ranního slunce se odrážely od zčeřené hladiny jezera, které bylo na jednom konci širší a tvarem připomínalo protáhlý rovnoramenný trojúhelník.

Vytáhl z batohu dalekohled, zastínil si oči proti slunci kloboukem a zaostřil okulár na vodu. Ihned postřehl, že jde o umělou, ne přírodní nádrž. Jeho pozornost zaujal jakýsi pohyb. Přesunul pohled a na břehu rozeznal tři drobné postavičky. Zachvěl se vzrušením. Je mezi nimi Amanda? A co tam ti lidé dělají? Zdálo se mu, že odhazují kameny. Co je to za nesmysl? Snad se nesnaží rozebrat hráz? Proč proboha?

Nasadil si klobouk na hlavu a vrátil dalekohled do ruksaku. Odplazil se mezi osiky, naložil batoh na záda a pušku si pověsil přes rameno. Vlevo klesal hřeben k průsmyku, který tvořil úzký vstup do údolí. Pán hry jistě očekává, že právě tudy vstoupí na scénu. Jenže spoléhá protivník skutečně na to, co se samo nabízí? Frank si vzpomněl na Irák – tam také nemohl pokládat nic za jisté. V každé uličce mohli vzbouřenci nastražit léčku, kterýkoliv předmět pohozený vedle silnice mohl skrývat bombu.

Tady je to úplně stejné, pomyslel si. Nic není takové, jak se zdá.

Dávaje pozor, kam šlape, zahájil sestup po nerovném svahu do údolí a pečlivě sledoval okolní porost a skaliska, zda v nich nečíhá past.

6

Amanda odhodila stranou další kámen, velký jako fotbalový míč. Nevšímala si poškrábaných dlaní a sehnula se pro další. Zdálo se jí, že tuhle monotónní dřinu dělá už celou věčnost. Viv se činila asi tři metry pod přepadem. Noční déšť naplnil nádrž po okraj a voda přetékala přes korunu hráze, řítila se přes balvany a tříštila se do mlžné spršky, která jí chladila tváře. Aby zjistili, co se v nádrži ukrývá, museli rozebrat hráz a přehradu vypustit.

„Opatrně!“ křikla Viv do hukotu vody. „Dávej pozor na hady!“

Nebezpečné plazy nemusela Amandě připomínat; už dvakrát zahlédla, jak nedaleko proletěl jedovatý ploskolebec stržený proudem přes přepad.

„Tenhle šutrák je moc těžký,“ ozval se Ray. „Pomozte mi ho někdo uvolnit!“

Amanda se k němu přesunula a popadla kámen. Zakrvácené dlaně jí klouzaly po povrchu a musela se do balvanu pořádně opřít. Náhle povolil a oba ztratili rovnováhu. Slyšela, jak skalisko poskakuje po svahu hráze, ale to už tvrdě dopadla mezi kamení a bolestně si narazila pravou paži.

„Nejste zraněná?“ staral se pilot.

Amanda ignorovala bolest a natáhla se pro další balvan.

„Už vidím sypkou zeminu,“ zvolala Viv s nadějí v hlase. „Musela jsem se k ní dopracovat přes čtyři vrstvy kamene.“

Amanda si skepticky prohlédla hráz. „Ještě nás čeká spousta práce.“ Sklonila se, uvolnila balvan a odhodila jej. „Trvá to strašně dlouho. Musíme se přesunout do vody a začít hráz rozebírat ze strany od jezera. Když se nám podaří probojovat se k násypu, proud jej odplaví a podemele kameny.“

„Hadi,“ varovala Viv.

„Nemáme na vybranou.“

Amanda vylezla na korunu hráze u přepadu a sáhla pro balvan vyčnívající z vody. Sprška jí smyla prach a pot z obličeje, ale síla toku jí pomohla vyviklat kámen a strhla ho s sebou. Sklonila se k jinému, avšak náhle uskočila a zvedla ruce. Proud kolem ní unášel něco, co vypadalo jako kus lana.

Několik vteřin se nedokázala pohnout a měla pocit, že se jí had svíjí v útrobách. Pak sebrala odvahu, opět uchopila vyčnívající balvan a začala jím viklat. Proud na ni zuřivě dorážel a musela se vzepřít, aby neupadla. Pak se kámen uvolnil a s rachotem se řítil po hrázi.

Ray se k ní připojil, ale Viv, která trpěla chorobnou hrůzou z plazů, se držela dál od vody.

Síla vodního toku teď podemílala korunu hráze. Přepad se rychle rozšiřoval a po svahu se valila kaskáda kamení.

„Výborně!“ pochvaloval si Ray.

Amanda v sobě našla nečekanou energetickou rezervu a pustila se do práce ještě usilovněji. Ledová voda jí umrtvovala prsty. Vyviklala velký balvan. O chvíli později kolem proplul další had.

„Násep se bortí!“ hulákal nadšeně pilot.

Proud skutečně strhl kus náspu.

„Kdyby se nám podařilo ten otvor rozšířit a prohloubit…“ Ray zuřivě škubal obrovským balvanem.

Amanda mu pilně pomáhala a odhazovala jeden kámen za druhým. Voda zhnědla a balvany teď samy padaly do koryta.

„Zpátky!“ vykřikla Amanda.

Starou hráz již dobrých sto let nikdo neudržoval a dívka si uvědomila, že ji řetězová reakce každým okamžikem zničí. V té chvíli proud strhl pět či šest velkých balvanů a za nimi se valila masa sypké zeminy, tvořící nitro náspu. Síle vody už nedokázalo nic odolat. Vrchol hráze poklesl a místo přepadu se v něm otevřel kanál, jehož okraje prudký tok rychle rozšiřoval. Balvan, na kterém stála, se zakymácel a dívka se obrátila na útěk. Hráz se pod ní houpala jako živý tvor. S největším úsilím udržela rovnováhu a klopýtala k pevnému břehu. Ray prchal před ní, Viv zaostala vzadu.

Slyšela, jak zděšeně zaječela, a ohlédla se přes rameno. Viv balancovala na kývajícím se skalisku, do kterého se opíral proud. Přiskočila k ní a popadla ji za ruku, ale to už balvan povolil a Amanda bezmocně padala, tažena váhou druhé ženy.

Vtom ji Rayova ruka popadla vzadu za opasek a snažila se ji zadržet. Kámen, na němž Viv stála, jí povolil pod nohama a zřítil se do koryta. Nešťastnice se při pádu zatočila a vykroutila se z Amandina sevření. Ray strhl dívku k sobě a Viv zmizela stržena silným proudem.

„Ne!“ zanaříkala Amanda.

Hráz se zřítila a do údolí se valila vodní stěna. Amanda zahlédla v divokých vlnách hnědou kombinézu, kterou vzápětí pohltil mocný vír.

„Musíme ji vytáhnout!“

Rozběhla se k rozbouřené řece a za sebou slyšela Rayovy spěšné kroky. Viv se krátce vynořila nad hladinu, zalapala po dechu a hned zase zmizela.

„V těch těžkých botách nemůže plavat!“ křičel pilot.

Viv bojovala o holý život. Dostala se nad hladinu a zuřivě máchala pažemi. Nelítostná vodní masa ji rychle odnášela.

„Nebojuj s proudem!“ volala na ni Amanda. „Nech se jím nést! O kus níž zpomalí a my tě vytáhneme!“

Prodírala se mezi skalisky a keři a snažila se držet krok s topící se ženou. Zkrátila si zákrut koryta po tětivě a ztratila hnědou kombinézu z očí. Zoufale zasténala, ale pak ji opět spatřila a rozběhla se. Viv vystrčila hlavu nad hladinu a horečně se snažila naplnit si plíce.

Voda se řítila korytem, ještě před pěti minutami vyschlým a prázdným. Do dunivého hukotu se mísilo vzteklé praskání, jak se běsnící živel dral mezi břehy, podemílal je, unášel prsť a menší kameny a strhával Viv ke dnu. Její hnědá kombinéza byla v hlinitě zbarvené vodě jen obtížně rozeznatelná.

„Viv!“ zaječela Amanda.

Tok se postupně rozšiřoval a Viv se snažila udržet hlavu nad vodou. Pak se jí podařilo zachytit vyčnívajícího balvanu a udržet se na něm.

„Výborně!“ povzbuzovala ji Amanda. „Pevně se drž!“

Proud se rozlil do větší šíře a znatelně zeslábl, hloubka nedosahovala ani půl metru a neustále klesala. Viv se pustila balvanu a schoulila se za něj.

„Drž hlavu nahoře!“ křičela Amanda a brodila se k ní. Vodní tok, ač mělký, si stále zachovával dravou sílu.

Museli se s Rayem držet za ruce, aby neupadli. Hladina klesla na deset centimetrů a zachránci přidali do kroku. Amanda se ohlédla k hrázi. Zel v ní široký průlom a za ním prázdnota, jen mezi kameny tekla slábnoucí bystřina. Doběhla k balvanu.

Viv ležela na zádech s obličejem nad vodou. Amanda se k ní sklonila, ale pilot ji popadl za ruku a odtáhl ji.

„Pusťte mě! Musíme jí pomoct!“

„Té už nepomůžeme! Je mrtvá!“

„Blbost! Vidím, jak se jí pohybuje hrudník! Pusťte mě, zatraceně, ať jí můžu…“ Slova jí uvázla v hrdle. Zpod Vivianiny kombinézy se vyplazil had a jeho černé tělo sklouzlo mrtvé ženě přes rameno do vody. Z levé nohavice vyčuhoval ocas dalšího ploskolebce, třetí se vlnil v pravém rukávu.

„Síla proudu jí strhla boty,“ usoudil Ray. „Hadi se jí dostali pod šaty.“

Nehluboký široký tok se teď doslova vlnil jedovatými plazy.

„Musíme odsud co nejrychleji vypadnout.“ Ray táhl dívku na suchou zem.

„Ale… Viv… Třeba bychom ji ještě mohli zachránit.“

„Kdepak. Podívejte se jí na oči.“

Víčka navzdory oslepujícímu slunci ani nemrkla.

„Jdeme! Ti hadi budou pořádně naštvaní.“

Jeden ploskolebec zvedl hlavu a vztekle na ně zasyčel.

Amanda už neodporovala. Nechala se táhnout ke břehu a bezmocně se ohlížela k balvanu, za nímž ležela Viv.

Vystoupili na suchou půdu a plazy, kteří se drželi vody, nechali za sebou. Amanda se při vzpomínce na Vivianiny vytřeštěné oči zachvěla.

„Vzpomínáte si, co Viv řekla, když viděla, jak psi roztrhali mrtvolu jejího manžela?“ zeptala se.

„Že už to dál nesnese.“

„Správně.“ Amanda klesla k zemi přemožena žalem a vyčerpáním. „Já už to taky dál nesnesu.“

7

Balenger namáhavě sestupoval po svahu. V jednu chvíli málem uklouzl na vlhkém listí, ale zachytil se stromu a pokračoval dál. V místech, kam nedosáhlo slunce, ležely sněhové jazyky a Frank si uvědomil, že včerejší bouřka nepřinesla jen déšť.

Vpravo od něj se tyčily vysoké hory, půldruhého kilometru doleva klesala pahorkatina ke vstupu do údolí. Měl na paměti nadšení Pána hry pro sledovací zařízení a s jistotou očekával, že dříve či později narazí na detektory, jež upozorní na přítomnost vetřelce. Když však spatřil čtyři prchající jeleny, kteří se ztratili mezi stromy, uvědomil si, že dotyková čidla či infračervené paprsky by v tomto terénu nebyly k ničemu, protože zvířata by je neustále uváděla v činnost a vyvolávala jeden falešný poplach za druhým. Za daných okolností by spolehlivěji fungovaly kamery, jenže ani ty by v hustém lese vzhledem ke značně omezenému výhledu moc užitečných informací neposkytly. Budou spíše umístěny v otevřeném prostoru, kde několik vhodně umístěných kusů pokryje širokou oblast.

Balenger zamířil doprava, aby zvětšil vzdálenost od vstupu do údolí, a zakrátko dosáhl úpatí svahu. Ukrytý mezi stromy vytáhl kompas a podrobnou mapu. Vrchol hory viditelný mezi korunami mu poskytl vhodný orientační bod. Určil směr, který jej po necelých dvou kilometrech přivede na severojižní spojnici s vodní nádrží.

Přiměl se vypít několik doušků vody a sníst energetickou tyčinku, než se vydal lesem na další cestu. Pečlivě prozkoumával terén před sebou a v myšlenkách se přenesl zpátky do Iráku, kde musel pátrat po nastražených léčkách a bombách. Usoudil, že v této lokalitě by nálože odpalované nášlapným čidlem nebo nataženým drátem nebyly příliš praktické, protože by je spustilo každé větší zvíře. Nepřítel by spíše použil dálkové rádiové zařízení a trhavinu odpálil ve chvíli, kdy si vizuálně ověří přítomnost narušitele. Přesně jako bomby u silnic v Iráku. Ačkoliv byl stále přesvědčen, že kamery budou zaměřeny do otevřeného terénu, i v lese s omezenou viditelností se preventivně vyhýbal zvířecím stezkám nebo mýtinám, kam by nic netušící návštěvník instinktivně zamířil.

Zastavil se, když zaslechl rachot připomínající vzdálené hromobití. Zvuk se protahoval a jen pomalu umlkal. Výbuch? Těžko, netrval by tak dlouho. Spíš se těm lidem u jezera podařilo rozebrat hráz. Pořád si neuměl představit, z jakého důvodu by podstupovali takovou námahu, doufal však, že je mezi nimi i Amanda. Starost o ni ho nutila ke spěchu, ale přinutil se odolat. Věděl, že by jí moc nepomohl, kdyby hodil ostražitost za hlavu a postupoval zbrkle.

Když mu kompas a mapa sdělily, že dosáhl úrovně nádrže, odbočil kolmo doleva a ostražitě postupoval mezi stromy. Les řídnul a mezi kmeny se otevíral pohled na rozlehlé údolí a pohoří, které je uzavíralo. Balenger si uvědomoval neúprosný běh času. Blížila se jedna odpoledne. Za jedenáct hodin, o půlnoci, hra skončí. Držel pušku připravenou k výstřelu a vyhlížel mezi stromy, neviděl však nic, co by vyvolalo podezření.

Opatrně vyšel z lesa do otevřeného prostoru. Zbaven ochrany porostu se cítil jako nahý.

Mobilní telefon v kapse maskovacího oděvu se rozvibroval. Balenger ho vytáhl a stiskl zelené tlačítko.

„Vítejte ve Scavengeru,“ řekl znělý hlas.

Frank si prohlížel terén před sebou. Trsy křovin, několik borovic, tu a tam vyčnívající skalisko. Navzdory včerejšímu dešti vypadala půda vyprahle.

„Tohle údolí jsem koupil, když jsem se dozvěděl o Hrobce světských tužeb,“ pokračoval Pán hry.

„Musí to být fajn, když si člověk může dopřát vše, po čem zatouží.“ Balenger se otočil doleva a zkoumal les za svými zády. Soustředil se na horní větve.

„Procházel jsem se údolím tak dlouho, až jsem je poznal jako nejdůvěrnějšího přítele.“

„Copak vy máte nějaké přátele?“ Teď Frank věnoval pozornost korunám stromů na pravé straně.

„S pomocí detektoru kovů jsem prozkoumal hřbitov v naději, že Hrobka je zakopána právě tam. Jediné kovové předměty, které jsem našel, byly šperky, s nimiž některé nebožtíky pohřbili.“

„Vykopal jste je, abyste se přesvědčil?“

„Stejným detektorem jsem propátral celé město. Neumíte si představit tu námahu. Přístroj podle očekávání reagoval na každý hřebík, každý dveřní pant, na každý zrezavělý nůž či vidličku. Žádný signál však nebyl tak silný, aby naznačoval, že je Hrobka zakopána pod Avalonem.“

„Vycházel jste z předpokladu, že je Hrobka velká?“ zeptal se Balenger. Tiskl BlackBerry k uchu a nepřestával si prohlížet stromy. „Co když jste se mýlil? Třeba je to jenom malá schránka, do níž je uložena bible a nějaké dokumenty, třeba modlitby.“

„Ne,“ ohradil se Pán hry. „Je obrovská. Pronajal jsem si letadlo vybavené infračervenou kamerou, která registruje teplotní rozdíly půdy. Hlína teplo absorbuje, kdežto skály je odrážejí. Tenká vrstva prsti na kameni se na snímku zobrazí jinou barvou než hluboká hlína nebo skalní podklad. A zakopané kovové předměty na infračervených záběrech doslova září.“

Balenger konečně objevil, co hledal, a pousmál se nad svým drobným vítězstvím.

„Pořídil jsem tisíce fotografií a zmapoval jsem teplotní charakteristiku celého údolí. Zabralo mi to několik dní, ale snímky jsem vyhodnocoval řadu týdnů. Několik abnormálních záběrů vzbudilo mou naději, ale když jsem vyhloubil kontrolní sondy, nic jsem nenašel.“

„Takže ta vaše slavná Hrobka světských tužeb je možná pouhý mýtus a nikdy neexistovala. Nelze ji vypátrat, a to je další vada ve vaší hře. Měl byste ji ukončit.“

„Ach ne, Hrobka skutečně existuje. Vrátil jsem se k původním dokumentům a konečně jsem zjistil, že stopy se ukrývaly právě v nich. Jenom jsem je neviděl z toho správného úhlu.“

„Našel jste tedy Hrobku?“

„Zajisté.“

„A nachází se v tomto údolí?“

„Samozřejmě.“

„Kde?“

„To by bylo příliš snadné. Je na hráčích, aby ji objevili. A až se jim to podaří, zvítězí.“

„A Amanda bude volná.“

„Za předpokladu, že překoná všechny překážky.“

„V tom případě nemám čas se s vámi vybavovat.“

Balenger přerušil spojení a schoval mobilní telefon. Vytáhl z kapsy košile balíček papírových kapesníků a jeden z nich vylovil. Roztrhl ho na poloviny a obě složil do smotků, které si zastrčil do uší. Pak zvedl pušku, podíval se do teleskopu a umístil červenou tečku na kameru, kterou objevil mezi horními větvemi osiky. Naposled vypálil ze střelné zbraně před půldruhým rokem v Iráku. Střelecké umění není jako plavání nebo jízda na kole – časem se vytrácí a člověk musí neustále trénovat, aby dokázal přesně zamířit a spolehlivě zasáhnout cíl. V naději, že holografické zařízení vykompenzuje nedostatek cviku, zadržel dech a stiskl spoušť.

I přes papírové ucpávky v uších mu třesk výstřelu nepříjemně zasáhl bubínky. Puška v jeho rukou poskočila a vypadla z ní prázdná nábojnice. Zadíval se mezi větve stromu vzdáleného přibližně padesát metrů. Asi šest metrů vysoko se v kmeni těsně pod kamerou rýsoval kulatý otvor. Povzdechl si. Při výstřelu škubl rukou a hlaveň o pár milimetrů poklesla.

Znovu namířil a dal si pozor, aby na spoušť tlačil rovnoměrně. Prásk! Zpětný ráz ho bolestivě udeřil do ramene, ale do vzduchu se rozletěly střepy kamery zasažené kulkou. Zbytek rámu visel na uvolněných drátech.

Vrátil se do lesa a o padesát metrů dál narazil na další kameru. Údolí je jimi nejspíš celé obklíčeno a každá kamera vyžaduje vlastní obrazovku. Není v silách Pána hry, aby všechny sledoval. Pravděpodobně jsou osazeny nějakými detektory pohybu, které zareagují jen na obrys lidské postavy v zorném poli.

Tak tady je další, která ti nic neukáže, pomyslel si Balenger. Zvedl pušku, umístil červený bod na cíl, zmáčkl spoušť a rozstřelil kameru na kusy. Vibrace mobilního telefonu v kapse ignoroval.

Postupoval podél okraje lesa a rozhlížel se. Bezhraničná otevřená obloha mu připomněla Irák. Amanda, blesklo mu hlavou. Amanda, zopakoval v duchu. Amanda, křičel němě mantru, která mu dodávala sílu.

Zničil další kameru, ukrytou mezi balvany.

BlackBerry v jeho kapse znovu zavibroval, ale Frank měl jinou starost – téměř vyschlou strouhu, která mu přehradila cestu. Na dně hlubokého a širokého koryta se leskly zbytky vody po včerejším lijáku, které líně proudily mezi kameny. Zdánlivě přirozený přírodní útvar, jenže Frank nedokázal myslet na nic jiného, než že se strouze nemůže vyhnout a musí ji překonat. A všude se může skrývat smrtonosná past.

OSMÁ ÚROVEŇ:

JESKYNĚ SOUDNÉHO DNE

1

Amanda zůstala na zemi a dívala se k balvanu, za nímž ležela mrtvá Vivian.

„Vstaňte,“ vybídl ji Ray. „Musíme sebou hodit.“

„Myslím to vážně. Už opravdu nemůžu dál.“

„Ze hry nesmí nikdo odejít,“ připomněl jí hlas ve sluchátkách.

„Kdo tady mluvil o odcházení?“ Její hlas zeslábl vyčerpáním. „Já už prostě nehraju.“

„Na fňukání teď nemáme čas,“ naléhal Ray „Musíme zjistit, co je v té přehradě.“

Amanda se ohlédla k průrvě v hrázi a k prázdné nádrži. „Mně je to jedno.“

„No, čekat na vás nebudu.“ Pilot se otočil a odcházel.

„Nečinnost je také forma hry,“ oslovil Pán hry Amandu. „Rozhodla jste se, že nechcete zvítězit. Napadá mě, co by na to asi řekl Frank.“

„Frank?“ Dívka prudce zvedla hlavu; to jméno jako by jí elektrizovalo nervy. „Toho vynechte! Zatraceně, co jste mu udělal? Jaká zvrácená muka jste mu připravil, než jste ho zabil?“

„Mám ho vynechat? To bych nerad. Dokonce ho ani vynechat nemohu.“

„O čem to sakra mluvíte?“

„Frank přišel, aby se zapojil do hry.“

Tohle nechápala. Frank – přišel, aby se zapojil do hry?

Škubla sebou, když se údolím rozlehl výstřel. Ozvěna ho vrátila několikanásobným odrazem od horských srázů, ale pokud to Amanda dokázala posoudit, ozval se odněkud od lesa na severu. Další rána. Ano, zněla ze severu.

Frank se zapojil do hry?

S námahou se zvedla na nohy. Další výstřel. Franku? Jsi to ty? Zapojil ses do hry? Co má ta střelba znamenat? Čekala a napínala uši, ale čtvrtý výstřel se už neozval.

Frank?

Ohlédla se k Rayovi. Stál u protržené hráze a také hleděl přes zaplavené koryto k horám na severu. Jak se údolí znovu nořilo do ticha, rysy jeho podlouhlého obličeje ztvrdly a napjaly se. V ostrém slunečním svitu šplhal na korunu přehrady k prázdné nádrži za ní.

Amanda pomalu vykročila k vypuštěnému jezeru. Nohy ji od neustálého shýbání pro kameny palčivě bolely, ale naléhavě si uvědomovala, že pokud ji Pán hry neobelhal, musí udělat, co bude v jejích silách, aby Frankovi pomohla.

Stoupala po svahu cik cak, jak ji to naučila Viv. Šok z její smrti na ni znovu dolehl s neztenčenou intenzitou. Odhodlaně kráčela dál a v duchu si přísahala, že dokončí, co Viv již nestihla – vyrovná za ni neuzavřený účet.

U vrcholku stoupání narazila na láhve, které s Viv a Rayem naplnili tajícím sněhem. Námaha při rozebírání hráze vyvolala takovou žízeň, že téměř všechnu vodu vypili. Pouze v jedné láhvi zůstalo několik doušků. Amanda ji vypila do dna, přestože zteplalá voda chutnala dost nepříjemně, a pokračovala k prázdnému jezeru.

Došla k pilotovi, který zadumaně zkoumal blátivé dno vypuštěné nádrže. Některé předměty odolaly síle proudu a zůstaly vězet v bahně. Shnilé kmeny stromů. Trosky čtyřkolového žebřiňáku. Kostra krávy. A dokonce pozůstatky něčeho, co kdysi mohlo být dřevěnou pramicí.

Nádrž byla dlouhá asi sto metrů a široká na užším horním konci deset a na dolním – u hráze, na níž stáli – čtyřicet metrů. V izolovaných kalužích sebou mrskaly ryby. V úzkém proudu se řídkým bahnem plazilo několik opozdilých hadů.

„Nevidím tam žádné lidské kosti,“ poznamenal Ray.

„Možná jsou skryté pod blátem.“

„Ale ta kostra krávy leží nahoře. Vůbec nic nedokazuje, že obyvatelé města zmizeli právě tady. A taky nevidím nic, co by vypadalo jako truhla nebo schránka, jestli právě to hledáme.“

„Jezero bylo hluboké dvanáct až patnáct metrů. Obrovská plocha. To, co hledáme, může ležet kdekoliv.“ Amanda se ohlédla k horám na severu a znovu se zamyslela nad výstřely, které před chvílí slyšela. Přišel jsi za mnou, Franku? ptala se sama sebe a srdce se jí zachvělo novou nadějí. Pak si uvědomila, jak osudné chyby se dopustila, když hleděla k severním lesům. Nemůže přece Pána hry na Franka zbytečně upozorňovat. Měla by ho přimět, aby se soustředil, jak pokračují ona a Ray.

Ray vytáhl přístroj GPS a ověřil si nejnovější souřadnice nalezené na hřbitově. Červená šipka mířila doprostřed nádrže. „Musíme upřesnit polohu triangulací. Jděte podél břehu a sledujte, kam ukazuje indikátor.“

Amanda se vzdálila o deset metrů a podívala se na přístroj. Šipka mířila mezi rohy mrtvé krávy k předmětu, který o pár centimetrů vyčníval z blátivého dna.

„Co je to?“ ptal se Ray.

„Nevím. Vypadá to jako kov,“ odpověděla Amanda. „Možná okraj nějaké velké nádoby, vany…“

Při pozornějším pohledu si všimli, že neznámý objekt je asi metr dvacet dlouhý a devadesát centimetrů široký.

„Hrobka má obsahovat doklady světské marnivosti,“ ušklíbl se Ray. „Ten krám nevypadá, že by se toho do něj moc vešlo.“

„Něco mi připomíná,“ podotkla Amanda, „ale nemůžu si vzpomenout, kde už jsem podobnou věc viděla.“ Hnána zvědavostí sestoupila na nedávno zatopený svažující se břeh nádrže. Měkká půda nasáklá jako houba se jí bořila pod nohama, ale držela. S každým krokem bylo bahno řidší, ale pod tenkou vrstvou se nacházel pevný podklad. O deset metrů dál se zabořila nad kotníky.

„Nevím, jak daleko se ještě dostanu.“

Od záhadného objektu ji pořád dělilo deset metrů. Počkala, až se ploskolebec odplazí do bezpečné vzdálenosti, a postoupila o další krok. Pravá bota zajela do bláta.

Postavila se na ni celou vahou a se zatajeným dechem sledovala, jak okraj pohorky mizí hluboko v bahnité břečce. Zavrávorala a opřela se o levou nohu, ale dno se náhle změnilo v hladovou tlamu, která se ji chystala nasát a pohltit. Bláto už jí sahalo po kolena. Otočila se a klesla na levý bok. Kolem ní se rozstříklo bahno, nedaleko zasyčel had. Pokusila se odplazit, ale obě ruce a levý loket se jí beznadějně zabořily a jen s největší námahou je osvobodila. Spočívala na bažině celým tělem a nemohla se potopit, ale uvízla v bezvýchodné pasti.

Obrátila bezmocný pohled k Rayovi, který ji sledoval z bezpečí břehu. Obličej pokrytý několikadenním strništěm nevyzařoval žádné emoce a Amanda si uvědomila, že svým pokusem vytáhnout ji a Viv ze zřícené hráze vyčerpal porci hrdinství určenou pro tento den.

Úhel, pod kterým se noha v blátě zkroutila, jí působil nesnesitelnou bolest. Bála se, zda si nevymkla koleno nebo nenatrhla šlachu. Plicím se nedostávalo vzduchu. Přesunula váhu na rameno a uvolnila si paži. Bahno kladlo odpor jako živoucí zlovolná bytost. Zabrala silněji a ucítila příval adrenalinu, když se ruka vynořila z bláta. Několikrát se zhluboka nadechla a oči jí zabloudily ke kostře krávy. Už chápala, proč se zvíře nedokázalo z vodní nádrže osvobodit. Prázdné oční důlky jako by se jí vysmívaly, ale poskytly jí možnost záchrany. Natáhla pravou paži, až ji píchlo v rameni, a konečky prstů se dotkla zahnutého rohu. Sténajíc bolestí se ho pokusila uchopit. Všechny klouby jí praskaly námahou, ale potřebovala něco pevného, čeho by se mohla zachytit a přitáhnout se. Konečně sevřela roh v dlani, avšak sotva silněji zabrala, lebka se oddělila od zbytku kostry a Amanda s hlasitým cáknutím klesla zpátky do mazlavé břečky.

Bezmocně zanaříkala a přitáhla si lebku k sobě. Pohled na zahnuté rohy jí vnukl nápad. Obrátila kravskou lebku, sípavě vydechla a vší silou ji zabořila do bahna. Cítila, jak špičky rohů narazily na tvrdý podklad. Opřela se o spodní část týlní kosti a získala potřebnou páku, s jejíž pomocí se zvedla do sedu, celá obalená blátem.

Tlak na pravé koleno polevil, bolest zeslábla. Amanda začala plnými hrstmi odhrabávat bahno kolem pravé nohy. Díra se sice rychle zaplňovala řídkou masou, ale dívka nepolevovala v úsilí. Prudce škubla – a noha byla volná. Věděla ovšem, že kdyby se pokusila vstát, znovu uvízne. Položila se na břicho, nahmatala potopenou kravskou lebku, přesunula ji kus před sebe a přitáhla se. Bolestně pomalu se doplazila na pevnější půdu a vztyčila se.

Ray ji se zájmem sledoval. „Nemělo smysl, abychom se tam potopili oba,“ utrousil.

„To jistě.“

„Kdybych věděl, že můžu pomoct, udělal bych to. Ale jsem těžší a zabořil bych se ještě hlouběji.“

„Samozřejmě.“

„Chci, abyste to pochopila.“

„Chápu, věřte mi.“

„Ne že by na tom záleželo,“ pokračoval pilot. „Už teď jsme mrtví. Nenapadá mě žádný způsob, jak se dostat k té věci na dně a dozvědět se o Hrobce.“

„Mýlíte se.“ Amanda doufala, že její nečekané prohlášení spolu s předchozím dramatickým zážitkem v bažině odláká pozornost Pána hry od Franka. „Já vím, jak se k tomu dostaneme.“

2

Balenger hleděl na koryto, po jehož dně se vinula stužka proudící vody. Bylo asi půldruhého metru hluboké a tři metry široké a neodvažoval se je přeskočit.

Ohlédl se na obě strany a ujistil se, že strouha se táhne až k okrajům údolí. Usoudil, že kdyby ji zkusil obejít, ztratil by spoustu drahocenného času. Všechny instinkty jej však varovaly, aby do ní nevstupoval.

Třeba je opravdu tak neškodná, jak vypadá, snažil se uklidnit rozjitřené nervy.

Takové riziko si však nemohl dovolit. Chtě nechtě musel počítat s tím, že koryto skrývá past. Je v něm nastražena výbušná nálož? Pokud ano, nemůže mít tlakový spínač, protože by ji odpálila zvířata, která sem chodí pít. Pánu hry zbývala jediná možnost – elektrický detonator aktivovaný na dálku ve chvíli, kdy kamera prozradí, že vetřelec vstoupil do koryta.

Další dobrý důvod, proč ty prožluklé kamery zničit, pomyslel si.

Nemáš čas, poháněl ho vnitřní hlas. Musíš se rozhodnout. Kdyby majitel údolí rozmístil nálože podél celého koryta, potřeboval by obrovské množství trhaviny, které by tak snadno nesehnal. Bezpečnostní služby sledují každou větší dodávku výbušnin a do takového rizika by Pán hry určitě nešel.

Co tam tedy je, když ne miny? pokračoval Frank v úvaze. Co jiného je stejně nebezpečné jako trhavina a snadno se ukryje v hlubokém korytě?

V myšlenkách se vrátil ke slovům „elektrický dálkový detonátor“ a v hlavě mu vzklíčilo podezření. Ohlédl se k lesu, vzdálenému asi půl kilometru. Napadlo ho, zda by sem nedokázal přitáhnout vyvrácený stromek a položit ho přes strouhu jako provizorní můstek. Usoudil, že by jej to stálo příliš mnoho sil a hlavně času. Půlnoc se neúprosně blížila.

Zvedl opodál ležící velký kámen a hodil jej na dno koryta. Zopakoval to ještě několikrát, až dole vznikla malá hráz, za níž rychle stoupala voda. Musel si pospíšit, aby se při přechodu nedotkl podrážkami hladiny. Dospěl totiž k závěru, že v korytě je natažen elektrický kabel. Za normálních okolností je proud vypnutý, takže neohrozí pijící zvířata, ale teď, když jej kamery upozornily na Balengerovu přítomnost, ho Pán hry určitě zapojil.

Frank usilovně přihazoval na vrchol hrázky další kameny, ale přítok byl stejně rychlý jako on a voda se stále přelévala přes okraj. Zklamaně si uvědomil, že takto ničeho nedosáhne.

Amanda, pomyslel si.

Uviděl obrovský balvan a začal jím viklat. Nebyl zvyklý na pobyt ve velké nadmořské výšce a sípavě oddechoval námahou. Dělej! poháněl se v duchu. Zabral vší silou a kámen se vyloupl z hliněného lože. S funěním ho dovalil k okraji a svrhl do koryta. Balvan s cáknutím dopadl do potůčku, který tekl pod neumělou přehradou.

Jeho horní plocha vyčnívala vysoko nad hladinu, ale potřísnila ji voda, která se při dopadu rozstříkla. Pokud se ve svém závěru o elektrickém kabelu nemýlil, nemohl se odvážit šlápnout na mokrý povrch a musel počkat, až uschne. Při ostrém slunečním svitu to nemůže trvat dlouho. Opatrně sklouzl ze břehu a dával si pozor, aby neztratil rovnováhu a nespadl do potoka. Kámen začal osychat. Voda zrádně voněla.

Aby nějak zahnal frustraci z čekání, začal si prohlížet stěny koryta. Po několika vteřinách strnul napětím, když spatřil kovovou krabici, pečlivě zahrabanou do hlíny, aby ji shora nebylo vidět. Byla asi patnáct metrů daleko a v její čelní stěně zel otvor pro objektiv kamery. Další byly bezpochyby rozmístěny v pravidelných intervalech po celé délce strouhy.

Balenger si znovu vložil do uší papírové smotky. Zvedl pušku, až rudý bod spočinul na cíli, a poslal kameru do věčných lovišť. BlackBerry v kapse kalhot naléhavě zavibroval, ale Frank jej ignoroval.

Balvan již dostatečně oschl. Frank si přehodil pušku přes rameno a dlouhým krokem došlápl pravou nohou na horní plochu. Zalapal po dechu, když ucítil silné zabrnění. Elektrický proud byl tak silný, že prošel horninou i bez vodivého vodního obalu. Rána ho nedokázala zabít, ale způsobila mu tak silnou bolest, že málem neudržel rovnováhu a spadl do vody, kde jej čekala neodvratná smrt. Vytrhl levou nohu z bahna, postavil se na balvan, zhoupl se v kolenou, mohutně se odrazil a skočil na protější břeh. Při odrazu se kámen pod jeho nohama uvolnil a naklonil se. Balengerovi sevřela srdce ledová ruka děsu. V posledním zlomku vteřiny prudce předkopl a vymrštil paže vzhůru – a se štěstím přistál na druhém břehu deset centimetrů nad hladinou. Zavrávoral, protože váha ruksaku ho stahovala dozadu.

Zoufale zaryl prsty do měkké hlíny a zastavil pád do smrtonosné pasti.

Opatrně nahmatal okraj břehu a našel pevný úchyt. Vytáhl se nahoru a pomáhal si koleny. Vystrčil hlavu přes hranu – před očima mu cvakly mohutné čelisti a obličej mu skropila sprška slin. Zděšeně se stáhl zpátky do koryta.

Pes, který nahoře číhal, na něj okamžitě skočil.

Balenger se překulil na bok a ucítil závan větru, když mu zvíře dopadlo na pravé koleno. Svezlo se na pevnou půdu mimo dosah vody, zavrčelo a znovu zaútočilo. Frank ležel na zádech a batoh jej stahoval dolů. Prudce vykopl a zasáhl bestii do čenichu. Neměl čas sundávat pušku z ramene a v boji zblízka by mu stejně k ničemu nebyla, protože by nedokázal správně zamířit. Sjel rukou do kapsy pro nůž, otevřel čepel a rozmáchl se k bodnutí.

Vtom za sebou uslyšel další zavrčení. Na okraji břehu stál druhý pes a chňapal po něm. Balenger se však musel soustředit na bezprostřednější nebezpečí – první zvíře právě přeskočilo jeho boty a mířilo mu mordou do rozkroku. Ohnal se nožem a prořízl mu čenich. Vytryskla krev. Pes se v letu zvrátil a dopadl do vody. Děsivě zavyl a jeho tělo zasažené proudem se roztřáslo ve smrtelné křeči. Pokusil se vyskočit z vody, ale poničená nervová zakončení již nedokázala předat povel ochablým svalům. Vytí přešlo v chropot a pak docela ustalo; zvíře leželo bez hnutí uprostřed koryta.

I druhý pes zmlkl, otřesený nečekanou podívanou. Balenger se otočil, vymrštil nůž vzhůru a bodl zvíře pod čelist. Pes zakňučel, uskočil a dal se na ústup.

Balenger vstal a rozběhl se korytem opačným směrem, než zmizel pes. Pravým kolenem projížděla palčivá bolest. Sklopil zrak a spatřil krev. Ta zatracená bestie mě kousla, pomyslel si zděšeně. Proboha, snad nemá vzteklinu!

Proláklina v boku břehu nabízela snadný výstup, ale sotva se Frank dotkl hrany srázu, ucukl rukou těsně před cvakajícími čelistmi. Nad okrajem se vynořili dva psi, jimž z ohrnutých pysků kapaly sliny. Jeden měl bodnou ránu na krku, druhý vypadal podle velikosti a tvaru hlavy na německého ovčáka.

Frank odhodil nůž a sundal z ramene pušku. Riskl krátký pohled na ústí hlavně, zda do ní nepronikla hlína. Oba psi uskočili do bezpečí. Balenger přiložil pušku k rameni a mířil k vrcholu svahu. I přes ucpávky v uších slyšel zuřivé vrčení.

Postupoval dál po proudu v naději, že čtyřnohé pronásledovatele setřese, ale zvuky nad hlavou ho upozornily, že to tak snadno nepůjde.

Třeba se mi podaří je vyděsit, pomyslel si a stiskl spoušť. Hlasitý výstřel je snad zažene.

Zaposlouchal se do ticha.

Pak znovu uslyšel vrčení.

Balenger si během útoku všiml, že psi jsou sice velcí, ale na kost vyzáblí. Že by je hlad dohnal k šílenství? Sundal ruksak, jednou rukou – v druhé svíral pušku připravenou k výstřelu – ho otevřel, vylovil dvě tyčinky a prudkým rozmachem je hodil daleko přes okraj břehu. Dusot pádících tlap potvrdil správnost jeho úvahy. Rozběhl se zpátky k místu, kde přeskočil potok. Cestou zvedl nůž, zaklapl ostří a schoval ho do kapsy. Minul mrtvého psa a běžel dál.

Našel místo, kde břeh nebyl tak strmý, a pomalu vylezl nahoru. Daleko vzadu se oba psi zuřivě rvali o čokoládové tyčinky. Většímu se podařilo jednu z nich chňapnout. Sežral ji i s obalem a zaútočil na menšího, zraněného psa, aby ukořistil i tu druhou.

Ignoruje vibrace mobilního telefonu v kapse Balenger zamířil k vodní nádrži.

3

„Naskládejte mi je do náruče!“ Amanda stála uprostřed trosek s nataženými pažemi a Ray jí na ně kladl prkno za prknem.

„To už snad stačí, ne?“

„Ještě přidejte!“ Zavrávorala. „Dobře, víc jich opravdu neunesu.“

Obtížena deskami se vlekla zpátky k vypuštěnému jezeru, když vtom zaburácel nový výstřel. I tentokrát se ozval ze severu, ale zdálo se, že z kratší vzdálenosti. Frank? blesklo jí hlavou. Jsi to skutečně ty? Na co střílíš? Otřásla se, když ji napadlo, že naopak někdo může střílet na Franka. Takhle nesmíš uvažovat! nabádala se v duchu. Frank ti přichází na pomoc! Musíš tomu věřit!

Paže se jí pod váhou prken podlamovaly a nohy ji sotva nesly. Konečně se zastavila na břehu a s rachotem náklad odhodila. V ústech cítila sucho, jako by je měla plná vaty.

Ray se dobelhal krátce po ní a i on složil svůj náklad. Podíval se na hodinky. „Půl druhé deset minut.“

„Když se člověk dobře baví, čas utíká rychle,“ poznamenala Amanda. Zvedla dvě prkna a položila je vedle sebe do bláta.

„Nebo pomaleji,“ ozval se ze sluchátek Pán hry. „V počítačových hrách je čas relativní. Záleží na tom, jak je rozdělen.“

„Táhněte k čertu!“ vybuchla Amanda a spolu s Rayem spěšně kladla desky na rozbahněné dno.

„Mnoho her zaznamenává čas, ale například v těch, v nichž budujete nějakou civilizaci, neukazují hodiny vteřiny a minuty, nýbrž měsíce a roky. Měsíc v nich tedy může trvat jen několik desítek vteřin. Jiné hry se naopak tváří, že se odehrávají v normálním čase, ovšem jejich minuta se v takzvaném reálném čase může natáhnout třeba na dvě. Když hráč skončí, s překvapením zjistí, že uplynula dvojnásobně dlouhá doba oproti té, kterou ukázalo počítadlo na obrazovce. Efekt bývá velmi dezorientující.“

Amanda se snažila vypudit hlas ze své mysli a usilovně budovala chodník.

„Sami jste z vlastní zkušenosti poznali, že subjektivní čas hry se liší od toho, který ukazují normální hodiny. Jedna má přítelkyně, která umírá na rakovinu, zjistila, že vysoká rychlost, s níž musí činit mnohonásobná rozhodnutí při počítačové hře, naplňuje každý okamžik jejího života tak intenzivně, že jí čas běží pomaleji. Mnohým hráčům připadá čtyřicet hodin, které trvá běžná hra, jako celá věčnost.“

Nad vypuštěnou nádrží se rozlehl další výstřel a Amanda se ohlédla k horám na severu.

„Můžete se vsadit, že Frankovi to také připadá jako celá věčnost,“ dodal Pán hry.

„Nevěřte mu,“ ušklíbl se Ray. „Tahá vás za nos. Ty výstřely, to budou nejspíš lovci. Při troše štěstí nás tady najdou.“

Jenže jak by nám mohli pomoct? uvažovala Amanda. A když už jsme u toho, jak nám může pomoci Frank?

„Nikdy nelžu,“ ohradil se Pán hry. „Když vám říkám, že ty výstřely ohlašují Frankův příchod, můžete mi stoprocentně věřit.“

„Vy že nikdy nelžete? To nedokážu posoudit,“ oslovil Ray oblohu. „Ale jako že existuje hřích, nikdy jste nám neřekl celou pravdu.“

Ray se mýlí, přesvědčovala Amanda samu sebe. Frank přichází. Musí to být on. Ty se hlavně snaž odvést od něj pozornost Pána hry. Složila poslední prkno do bláta a spěchala pro další.

4

Balenger došel k osamělé borovici, jedinému vyššímu objektu v širokém okolí. Podle očekávání objevil na kmeni upevněnou kameru. Nacvičeným pohybem ji rozstřelil.

Světla zhasla, pomyslel si s uspokojením.

Vyměnil zásobník v pušce za nový a v tom poloprázdném doplnil vystřílené náboje. Neustále se ohlížel doprava ke dvěma psům, kteří ho v desetimetrovém odstupu sledovali. Když se pohnul, vyrazili za ním; když zastavil, zvířata se posadila.

Sklonil se ke zraněnému kolenu. Nohavice maskovacích kalhot zrudla krví. Psí zuby natrhly látku a vzniklou dírou Balenger viděl prokousnutou kůži. Starost mu dělaly sliny, které té bestii kanuly z tlamy a určitě pronikly do rány.

Jaký je časový limit pro injekci séra proti vzteklině?

Odložil ruksak, opřel o něj pušku a zkontroloval, zda do hlavně nepronikly nečistoty. Slunce pálilo stále silněji. Vylovil z batohu lékárničku a izolační pásku. Ohlédl se ke psům, kteří ho napjatě pozorovali.

Co kdybych je zastřelil?

Těžký batoh je plný munice, ale to neznamená, že s ní nemusí šetřit. Raději si schová náboje na kamery – nebo pro Pána hry –, než aby připravil o život dvě zvířata, která vlastně za nic nemůžou.

Ověřme si, jak jsou ti čokli chytří.

Zvedl pušku a namířil na většího psa, který vypadal jako německý ovčák.

Zvíře vyskočilo a prchalo, následováno svým druhem. Sledoval vlčáka dalekohledem a prst na spoušti ho svrběl touhou vystřelit. Ale zasáhnout vzdalující se cíl, který se neustále zmenšuje, není snadné ani pro zkušeného střelce; Balenger zavrtěl hlavou a odložil zbraň.

Odšrouboval uzávěr láhve a napil se nepříjemně teplé vody. Pak si polil koleno a smyl krev a špínu. Rány po zubech se hrozivě zanítily, s největší pravděpodobností je zasáhla infekce. Otevřel lékárničku, vytáhl antiseptický balíček a roztrhl obal. Z gázy zavanul alkohol. Potřel s ní tržné rány po zubech a sykal u toho bolestí. Vytlačil z tuby antibiotický krém, nanesl silnou vrstvu na zanícené koleno a ovázal je obinadlem. Nakonec uřízl nožem dlouhý pruh izolační pásky, kterým obvaz zajistil. Instalatérská páska. Vzpomněl si, že někteří jeho spolubojovníci v Iráku ji nazývali „vojákův přítel“.

Rozhlížel se po pastvině a pátral po kamerách.

Když mu v kapse znovu zavibroval telefon, vytáhl si z uší ucpávky a stiskl zelené tlačítko.

„Přestaňte ničit kamery,“ vyzval ho hlas.

„Domníval jsem se, že mám projevit nápaditost.“

„Kromě zmíněného vandalismu se chováte stejně, jak bych to na vašem místě dělal já.“

„Tak co kdybyste sem naklusal a osobně se zapojil do té zatracené hry?“

Žádná odpověď.

„No tak!“ naléhal Balenger. „Copak se nechcete stát hrdinou?“

„Někdo přece musí být Pánem hry.“

„Proč?“

Ani tentokrát hlas neodpověděl.

„Pokuste se změnit úhel pohledu,“ řekl Balenger. „Mluvili jsme o vadách, které vaše hra obsahuje. Nemůžete sledovat každý můj pohyb. Podobná vada se vyskytuje ve vesmíru.“

„Moje hra je jako vesmír. O jaké vadě mluvíte?“

„Bůh se cítil osamělý a vytvořil jiné bytosti. Vznešené bytosti, které nazval anděly. Jenže tím vypustil do světa zlo, protože někteří z andělů ho zradili. Bůh se pak znovu cítil osamělý. Domníval se, že se dostatečně poučil, a stvořil nižší bytosti, totiž lidi. Pokládal je za tak bezvýznamné, že si nedokázal ani představit, že by v sobě našli tolik pýchy, aby ho zradili. Přesto se to stalo. Myslím, že právě toto je váš problém.“

„Jako že mě lidé zrazují?“

„Jako že jste osamělý a potřebujete někoho, s kým byste si mohl hrát.“

V dálce zakřičel do ticha na lince sokol.

„S radostí si s vámi zahrajeme,“ pokračoval Balenger. „Ovšem za předpokladu, že nás nezabijete.“

„Občas…,“ ozval se hlas.

„Co?“

„Jsem z vás zmatený.“

Balenger ucítil záchvěv naděje.

„Nemůžu se k vám přidat a zapojit se do hry. Nejste totiž skuteční.“

Spojení se přerušilo.

„Zato náboje v téhle pušce jsou zatraceně skutečné,“ zabručel Frank. Zastrčil mobilní telefon do kapsy, rozhlédl se po kamerách a vykročil k jezeru.

5

Amanda zvedla krvácejícíma rukama dveře na jednom konci, Ray na druhém a spojenými silami je odnášeli od přístřešku, který předchozího večera s Vivianinou pomocí vybudovala. Vzpomínala, jak se s ní dělila o vodu a nabádala ji, že pokud chtějí přežít, musí postupovat společně.

A teď je Viv mrtvá.

Otupělá bolestnou ztrátou vlekla s Rayem dveře k nádrži. Kolena se jí podlamovala, boty jí připadaly těžké jako z olova. Doslova šilhala hladem, ale odmítala poddat se slabosti. Před chvílí uslyšela další výstřel, ještě blíž, a pokud je to opravdu Frank, jak tvrdí Pán hry, nepřipustí, aby v ní viděl třtinu, která předčasně hází flintu do žita. Udělá všechno, aby mu pomohla, i kdyby měla padnout vysílením.

Málem se to stalo. Zakopla o kámen a už už se složila k zemi i s dveřmi, ale v poslední chvíli nabyla rovnováhu a vlekla se dál po stezce, kterou s Rayem v hlíně vyšlapali.

„Tohle by mělo stačit,“ utrousil pilot.

Sestupoval zády napřed po prknech položených přes bažinu a Amanda ho následovala drobnými krůčky, aby na šikmých deskách neuklouzla.

Konečně dosáhli rovnějšího úseku na dně vypuštěné nádrže. Položili dveře hranou do bláta a postavili je svisle, aby se Ray mohl protáhnout zpátky k Amandě. Prkna se pod nimi v bahně pohupovala a kolem nich se zvedal odporný pach hniloby a rozkladu. Zvedli dveře na desky, dotlačili je na konec provizorního chodníku a svrhli je na rozbředlé dno. Bláto vysoko vystříklo; sotva pět metrů daleko zasyčel had.

Dveře dopadly těsně vedle záhadného předmětu, z nějž viděli pouze okraj.

Deska pod nimi se zakymácela a museli se chytit za ruce, aby nespadli do bahna.

„Jsme moc těžcí.“ Amanda pokrčila kolena, aby snížila těžiště. „Nemůžeme oba stát na jednom prkně.“ Stoupla si na dveře. Poklesly, ale nepotopily se. „Jsem lehčí. Logika napovídá, abych se o to pokusila já.“

Ray ustoupil na vyšší desku.

Oba nyní měli pod nohama relativně pevnou oporu.

Amanda se otočila k hraně předmětu zarytého do dna. Sto dvacet krát devadesát centimetrů, uvnitř ohavně zapáchající břečka. „Pořád netuším, co to může být.“

Klekla si a opatrně nahlédla dovnitř, aby se ujistila, že na ni nezaútočí jedovatý had. „Co mám teď podle vás udělat? Vyhrabat ten sajrajt a podívat se, jestli je uvnitř něco ukryto?“

Vytáhla z kapsy rukavici, navlékla si ji na pravou ruku a po krátkém zaváhání ji ponořila do bláta. Nic nenahmatala a zabořila ruku hlouběji. Bahno jí stouplo k lokti a hrozilo, že se přes horní okraj nahrne do rukavice.

„Našla jste něco?“ zajímal se Ray.

„Akorát hromadu slizu.“ Pomalu, aby nespadla, se po kolenou přisunula blíže. „Moment!“ Prsty se dotkly něčeho tvrdého, zaobleného, s drsnými okraji. Sevřela to do dlaně chráněné rukavicí.

„Opatrně!“ varoval pilot. „Musíme počítat s léčkou. Není to něco ostrého?“

„Ne, připadá mi to jako…“

Napjala svaly a vytáhla předmět z úkrytu. Sací efekt bláta jí málem stáhl rukavici.

„Šutr,“ zabručela, když si objekt v dlani prohlédla. „Obyčejný šutr.“ Vtom si uvědomila, že zdánlivě bezvýznamné věci mohou být v této hře velmi důležité. Rozmáchla se a hodila kámen na břeh. „Nahmatala jsem tam spoustu dalších.“

„Třeba je pod nimi něco ukryto,“ naznačil Ray s nadějí v hlase.

„Jenže já nevím, jak se pod tu hromadu dostanu, abych to zjistila.“

Ray se podíval na hodinky. „Čtvrt na tři pryč. Zbývá nám necelých deset hodin. Promarnili jsme spoustu času.“ Svraštil obočí a zahleděl se k Amandě. „Podívejte se na ten okraj před sebou. Bláto na něm už zaschlo. Není do toho kovu pod ním něco vyryté?“

Amanda poslušně odhrnula schnoucí bahno. „Čísla!“ Chtěla do výkřiku vložit nadšení, ale ozvalo se jen chraptivé zakrákorání. „Dvě sady. Zeměpisná délka a šířka.“

„Mapové souřadnice,“ vydechl Ray.

Amanda čistila okraje na obou stranách. „Tatáž čísla. Vsadím se, že stejná jsou i na druhé straně, abychom si jich určitě všimli, ať už bychom se sem dostali odkudkoliv.“

„Přečtěte mi je.“ Pilot naprogramoval souřadnice do navigačního přístroje a podíval se na ručičku. „Ukazuje na západ. Jenže nevím, kam přesně. Mám v cestě břeh nádrže.“

Amanda s námahou vstala a sestoupila ze dveří na prkna. „No tak to zjistíme.“

6

Balenger si potvrdil svou předchozí domněnku – vzdálený rachot, který byl na hromobití příliš dlouhý, opravdu způsobila voda valící se protrženou přehradní hrází. Když se zastavil na břehu nádrže a zahleděl se na obraz zkázy, udivilo ho, že se bláto na dně pohybuje. Chvíli trvalo, než rozeznal hady. Zděšeně přesunul pohled k nejhlubšímu místu a strnul, když spatřil dvě postavy, které stály na vratkém chodníku z prken nedaleko jakéhosi hranatého předmětu zabořeného do bahna.

Jedna z nich byl vytáhlý hubený muž s neoholeným obličejem, oblečený do špinavé zelené kombinézy. Druhá, menší postava na sobě měla modrou kombinézu a baseballovou čapku stejné barvy potřísněnou blátem. Stála k němu otočená zády, ale Balengera bodlo u srdce radostným vzrušením, protože okamžitě poznal, kdo to je.

Rozechvělý radostí otevřel ústa a chtěl na ni zavolat, ale přemíra emocí mu sevřela hrdlo a při pohledu na milovanou bytost se mu zatočila hlava.

Muž, který stál blíž protějšímu svahu, si ho všiml a něco zavolal. Dívka se bleskurychle otočila. Obličej měla stejně špinavý jako kombinézu, ale Balenger se nemohl mýlit. Srdce se mu rozbušilo tak silně, až se obával, že mu samým vzrušením pukne.

Amanda chvíli váhala, jako by se ani neodvažovala doufat, že člověk, na kterého se dívá, je z masa a kostí. Pak se napřímila a její ústa se uprostřed vrstvy bláta roztáhla do zářivého úsměvu.

Balengerovi se konečně podařilo donutit hlasivky k poslušnosti a položil tu nejdůležitější otázku. „Nejsi zraněná?“

„Spousta škrábanců, ale pořád stojím a mohu se hýbat.“ Ukázala na jeho koleno. „Co máš s tou nohou? Krvácíš!“

„Pokousal mě pes.“

„Cože?“

„Rána je ovázaná a krev už mi neteče. Ale co ty tvoje ruce?“

„Sedřená kůže a ulámané nehty. Ale na svoje ruce jsem nikdy nebyla nijak zvlášť pyšná.“

Balengerovi přetékalo srdce láskou.

„Máte něco k jídlu?“ křikl hubený dlouhán.

„Ano! Vodu taky!“

„Díky bohu!“ Muž stoupal na břeh.

Balenger se díval, jak ho Amanda následuje. Kráčela po vratkých prknech a při každém kroku se ohlížela přes rameno, jako kdyby od něj nedokázala odrhnout pohled.

Samotný Frank se do ní vpíjel očima celou dobu, kdy jí běžel vstříc kolem nádrže.

„Bála jsem se, že jsi mrtvý!“ volala na něj.

„Já jsem se bál, že jsi mrtvá ty!“ křikl v odpověď.

„Co se ti stalo?“

„Na vysvětlování nemáme čas,“ houkl Balenger. „Řeknu ti to, až k tomu bude vhodná chvíle.“

Když se k nim Frank přiblížil, všiml si, že Amanda i její společník mají nasazena sluchátka s miniaturním mikrofonem. Blížili se k užšímu konci nádrže, kde starý most překlenoval potok, který napájel přehradu. Amanda z druhé strany spěchala k mostu.

„Stůj!“ zařval na ni Balenger, varován podvědomým instinktem. „Nevstupuj na ten most! Může být podminovaný!“

Dívka a její společník se zaraženě zastavili.

„Jídlo!“ křikl muž. „Umíráme hladem!“

Balenger strhl z ramenou batoh, vytáhl dvě tyčinky a přehodil je na druhou stranu mostu. Zoufalství, s nímž se k nim dvojice rozběhla, mu vehnalo slzy do očí. Roztrhali obaly, nacpali si jejich obsah do úst a zuřivě žvýkali. Frank si vzpomněl na dva vyhladovělé psy, kteří ho napadli. Ti se nad nabídnutou potravou servali. Přehodil do trávy na protějším břehu potoka dvě láhve s vodou.

Amanda a její společník se na ně vrhli a horečně odšroubovali uzávěry.

„Pijte pomalu!“ upozornil je.

„My víme!“ Z mužových očí vyšlehlo varování – očividně nesnášel, když mu někdo radil, co má dělat.

„Naposled jsme jedli včera odpoledne,“ vysvětlila Amanda. „Pár kousků kompotu.“

Balenger věděl, že ho určitě sleduje kamera, a snažil se nedat najevo vražedný vztek, který jím lomcoval. Jonathane, oslovil Pána hry výjimečně křestním jménem, za tohle mi zaplatíš!

Sklonil se a nahlédl pod můstek, ale v temném stínu nic neviděl. Sáhl do batohu pro baterku, klekl si a posvítil si. Pod jedním z prken byla upevněna hranatá kovová krabice s přivázaným menším předmětem.

„Je tady bomba,“ zvolal nahlas.

Amanda a její společník přestali žvýkat a instinktivně ustoupili.

„Ten parchant,“ ulevil si muž. „Že mě to hned nenapadlo.“

„Protože jste vyhladovělý,“ uklidňoval ho Balenger. „Ty tyčinky vám dodají energii.“ Naklonil se k potoku a usoudil, že voda není pod proudem, když v ní přežili hadi. Přebrodil mělčinu a vylezl na druhý břeh.

Amanda se k němu rozběhla s otevřenou náručí. Frank se nemohl dočkat, až ji obejme, ale vtom se dívka nečekaně zastavila. „Nepřibližuj se ke mně!“

„Co se stalo?“

„Máme na sobě výbušniny.“

„Cože?“

„Nevíme, jestli je umístil do bot, do sluchátek nebo do navigačních přístrojů.“ Vytáhla přijímač GPS z kapsy a ukázala mu ho.

Teprve teď Balenger v plném rozsahu pochopil záběry ženy roztrhané výbuchem, které viděl na displeji mobilního telefonu.

„Mikrofon funguje současně jako kamera,“ dodal neoholený dlouhán.

„Jo,“ potvrdil jízlivě Balenger. „Pán hry si libuje v kamerách.“

Muž odložil láhev s vodou. „Vy o něm víte?“

Balenger přikývl. „Myslím, že teď, když jsme se konečně setkali, nás do vzduchu nevyhodí.“

Přistoupil k Amandě, pohladil ji po zablácené tváři a usmál se. „Nedokážu vypovědět, jak moc jsi mi chyběla.“

Políbili se a dlouho nedokázali odtrhnout rty. Frank si přál, aby polibek nikdy neskončil. Navzdory přízraku blížící se půlnoci chtěl Amandu objímat až do skonání věků. Dívka však náhle zaklonila hlavu a celá rozechvělá se k němu přitiskla.

Přidržel si ji na délku paže a ani se nepokusil setřít bláto, které mu při polibku ulpělo na tvářích. „Dokážeme to, uvidíš. Dostaneme se odsud.“

Její oči se zamlžily, jako kdyby naslouchala vzdálenému hlasu. „Pán hry říká, že si máš nasadit Derrickova sluchátka. Chce s tebou mluvit.“

„Kdo je Derrick?“ zamračil se Frank. „Kolik vás tady vlastně je?“

„Původně nás bylo pět.“ Amandě se zadrhl hlas a chvíli trvalo, než mohla promluvit. „Tři už zemřeli.“

„Tři?“ Balenger se otřásl. „Kde jsou ta sluchátka?“

„Já nevím,“ odpověděla nešťastně Amanda. „Někde…“ Podívala se na svého společníka, který odvrátil zrak. „Musí být někde tam.“ Ukázala za sebe k ruinám města.

„Ukaž mi kde.“

Zamířili k troskám. „Jmenuju se Ray Morgan!“ představil se muž.

„Frank Balenger.“

Potřásli si rukama.

„Jo, Pán hry o vás mluvil,“ řekl Ray.

„Jistě mi lichotil.“

„Cigarety asi nemáte, že?“

„Bohužel.“

„No jo, to se dalo čekat,“ opáčil Ray kousavě. „Hele, tu tyčinku jsem požvýkal pěkně pomalu, jak jste mi poručil. Nenašel byste v tom svém ruksaku ještě jednu?“

Balenger vytáhl z batohu dvě tyčinky a dvě láhve s vodou.

Tentokrát už se na ně dvojice nevrhla tak hltavě jako prve.

„Bál jsem se, že nás hlad a žízeň připravily o tolik sil, že nemáme šanci v té hře zvítězit,“ poznamenal Ray.

„Scavenger.“

„Ty znáš i jméno té hry?“ podivila se dívka.

„Absolvoval jsem důvěrný rozhovor s Pánem hry,“ vysvětlil Frank.

„Když jsem vás poprvé uviděl, myslel jsem, že mám halucinace.“ Ray ukázal na Frankův hnědý maskovací oděv. „Jako kdybyste sem přiletěl rovnou z Iráku.“

Něco v jeho tónu přimělo Balengera k otázce: „Vy jste tam byl?“

„Sloužil jsem jako pilot námořního letectva.“

„Já u rangers v první válce v Zálivu. Rád vás poznávám, mariňáku, i když bych si, bůh je mi svědkem, přál, aby to bylo za jiných okolností.“

„Rozumím.“

Amanda si přitiskla sluchátko k uchu, pak nechápavě potřásla hlavou a otočila se k Balengerovi. „Pán hry se ptá, jestli jsi někdy slyšel o jakési Jeskyni soudného dne.“

„Ne. Ale vsadím se, že mi o ní brzy něco řekne.“

Vstoupili mezi zřícené domy. Pach, který se linul zpod hromady prken uprostřed ulice zarostlé plevelem, Balengerovi napověděl, že pod ní leží mrtvola.

Otočil se k Amandě a očima ji požádal o vysvětlení, jenže narazil jen na varovný pohled. Ray viditelně zneklidněl. Frank se raději na nic neptal a položil, jak se domníval, neškodnou otázku.

„Kde jsou ta sluchátka?“

Amanda pozorně poslouchala. „Pán hry říká…“ natáhla ruku. „Tam.“

Balenger vykročil k rohu zřícené budovy a na hromadě prken skutečně našel komunikační soupravu. Zvedl ji a pečlivě si ji prohlédl. Neunikly mu kapičky zaschlé krve, ale pamětliv Amandina varovného pohledu se ani teď na nic nezeptal. Tenký, ale pevný pásek, z něhož trčela tyčinka s kompaktním mikrofonem a kamerou, nesl na obou koncích miniaturní sluchátka. Frank otevřel pouzdro pro baterii, upevněné na levé straně.

„Nevidím tu žádný prostor pro detonator,“ oznámil. „A ten přidržovací pásek i sluchátka jsou pro plastickou trhavinu moc malé. Možná je v té tyčince s mikrofonem a kamerou. Myslím si ale, že nálož je s největší pravděpodobností ukryta v navigačním přístroji.“ Sklopil zrak k Amandiným zabláceným pohorkám. „Zvlhly ti ty boty?“

„Nasákly jako houba.“

„Kdyby byla rozbuška v nich, musela by být dokonale utěsněná, jinak by nefungovala. Nerad bych se mýlil, ale podle mě jsou bomby v těch gépéeskách.“

Amanda se znovu zaposlouchala do pokynů hlasu. „Pán hry říká, že si máš ta sluchátka nasadit.“

Balenger si sundal klobouk a pod pronikavými slunečními paprsky si upevnil na hlavu pásek s komunikační soupravou. „Tak co mi povíte o Jeskyni soudného dne?“ zeptal se Pána hry, zatímco se rozhlížel po zřícených domech a pátral po ukrytých kamerách.

„Prý trpíte posttraumatickou stresovou poruchou,“ řekl hlas.

„To je pravda. Fanklub mých psychiatrů to může potvrdit.“

„Já na vás ale žádnou slabost nepozoruji.“

„Jsem orientovaný na dosažení cíle. Dejte mi úkol a já se na něj zaměřím tak silně, až zapomenu, že jsem vlastně psychotická troska.“ Balenger si dál prohlížel ruiny. „A věřte mi, opravdu jsem nervově na dně. Nemůžu spát v temné místnosti. Nesnáším zavřené dveře. Pronásledují mě zlé sny, v nichž mi jakýsi chlap chce uříznout hlavu. Často se bezdůvodně rozklepu. V noci se s křikem budím ze spaní. Ložní prádlo mám nasáklé potem. Až tohle skončí, až zvítězíme, určitě se psychicky složím.“

„Věříte si, že zvítězíte?“

„Každý, kdo se pustí do nějaké hry a nechce zvítězit, je předem odsouzen k porážce. Mám pro vás jednu otázku: Jak jste věděl, kde jsou ta sluchátka?“

V té chvíli Balenger objevil, co hledal. Sundal si soupravu, ucpal uši smotaným papírem a zvedl pušku.

„Co to děláte?“ vyhrkl Ray poplašeně a spolu s Amandou se spěšně klidil stranou.

Kamera byla zamaskovaná v hromadě prken. Balenger umístil tečku zaměřovače na čočku a stiskl spoušť. Prásk. Rameno zachytilo zpětný ráz, vzduchem prolétla prázdná nábojnice. Frank v oblaku čpícího spáleného střelného prachu sklonil hlaveň a s uspokojením vyhodnotil fatální následky, které kulka na kameře zanechala.

Vytáhl z uší ucpávky. „Další všetečný slídil, s kterým si nemusíme dělat starosti.“

„A teď mě pořádně poslouchejte,“ vztekal se Pán hry. „Tohle je naposled, co jste zničil důležitou součást hry.“

„Nepovídejte.“

„Jestli to uděláte ještě jednou, odpálím nálož v navigačním přístroji slečny Evertové.“

Měl jsem pravdu, pomyslel si Balenger. Trhavina je ukryta právě v nich. „I za cenu okamžitého ukončení hry?“

„Bez kamer žádná hra není. Věříte, že to udělám?“

Balenger se otočil k vyděšené Amandě. „Ano.“

„Tak nechte ty kamery na pokoji a pokračujte ve hře!“

„Ano, budeme pokračovat v té zatracené hře.“

Amandino tělo ztuhlé napětím se uvolnilo.

„Nějaká další omezení?“ zeptal se Balenger. „Tvrdíte, že máme být nápadití, ale když nás napadne něco rozumného, hned si stěžujete. Jestli nemáme žádnou šanci, řekněte nám to hned a ušetřete nám trápení.“

„Ve Scavengeru lze zvítězit. Každá hra, kterou jsem kdy stvořil, je férová.“

„No jo,“ zabručel Balenger. „Zapojil jsem se do této úrovně příliš pozdě. Potřeboval bych, aby mi někdo doplnil, co mi uniklo.“

„Na tom předmětu, který trčí zabořený do dna nádrže, jsme našli souřadnice dalšího postupného cíle.“ Ray pozvedl navigační přístroj, s nímž nyní zacházel se zjevnými obavami. „Ručička ukazuje tam. K západu.“

„K horám,“ doplnil Balenger.

„Nebo k čemukoliv, co leží mezi námi a horami,“ upřesnila Amanda. „V tom bahně jsem taky našla hromadu kamenů.“

„Kamenů?“

„Jeden jsem vyhodila na břeh.“

Balenger ji položil ruku na rameno v – jak doufal – povzbudivém gestu. „Ukaž mi ho.“

7

Obešli hromadu prken, zpod níž stoupal k odpolednímu slunci pach smrti. Amanda sežehla Raye pohledem a Frank se opět zdržel komentáře.

„Jeskyně soudného dne,“ řekl do mikrofonu. „Pořád jste mi o ní nic nepověděl.“

„Nejdokonalejší časové pouzdro,“ odvětil Pán hry. „Umělá jeskyně vyhloubená v pískovcové hoře na norských Špicberkách nad severním polárním kruhem.“

Dorazili na okraj zřícenin městečka Avalonu. Odsud král Artuš nikdy nepovstane, vzpomněl si Frank na prastarou legendu.

„Proč ji pokládáte za nejdokonalejší časové pouzdro?“ Balenger před sebou viděl břeh vyprázdněné vodní nádrže.

„Protože doslova uchovává jistou formu času. Už svými rozměry je gigantická. Zaujímá plochu poloviny fotbalového hřiště.“

„Obsahuje jistou formu času? Co v ní tedy je? Atomové hodiny? Ať už je to cokoliv, musí to být pořádně velké.“

„Právě naopak. Ukryté předměty jsou většinou velmi malé.“

Balenger se zastavil na okraji vypuštěné přehrady. „Malé, říkáte?“

„Jsou jich miliony.“

Frank se zahleděl na hranu kovového objektu vězícího v bahně. „Co z nich dělá formu času?“

„Jsou to semena.“

„Nechápu.“ Balenger cítil, jak v něm narůstají podvědomé obavy.

„Semena všech užitkových plodin na naší planetě,“ vysvětloval Pán hry. „Skrývají v sobě tisíce let experimentálního šlechtění. Když se lidstvo před dávnou dobou začalo věnovat zemědělství, postupovalo metodou pokusu a omylu. Pravěcí rolníci nasadili divoké rostliny a snažili se je domestikovat. Většina zrní a plodů dosahovala malé velikosti a obsahovala jen zlomek živin, které nám poskytují dnes. Například kukuřice rostla jako divoká tráva, její klasy byly dlouhé sotva deset centimetrů a skládaly se z několika řad drobných zrn. Tisíciletí šlechtění přinesla výsledek, který známe dnes.“

„Proč vůbec někdo dostal nápad uložit tato semena do nitra hory za polárním kruhem?“

„Protože řada vědců i státníků nevěří ve schopnost lidstva přežít,“ odpověděl Pán hry. „Neděsí je pouze globální oteplování. Každým rokem sílí riziko nukleárního holocaustu. Nechráněné osivo může napadnout dosud neznámý virus a způsobit jeho sterilitu. Nebo co když do země narazí zbloudilý asteroid? Uvažte jen, kolik jich v zaznamenané historii naši planetu těsně minulo. Dnes to však není příroda, jíž se lidstvo musí především obávat. Jsme to my sami. A pokud globální katastrofu přežijí izolované skupinky lidí, Jeskyně soudného dne jim poskytne semena nezbytná k tomu, aby si dokázali vypěstovat potraviny. Je to vlastně novodobý ekvivalent Noemovy archy.“

„Lidstvo především musí vědět, kde se nachází,“ namítl Balenger. „Jeskyně, o které mluvíte, nepatří zrovna do souboru všeobecných znalostí.“

„Její umístění je nutno tajit, aby se předešlo krádeži. Je jako obrovský trezor. Přístupu brání ocelové bariéry a neprodyšně uzavřené dveře.“

„Takže i kdyby přeživší věděli, kde semena hledat, nedostanou se k nim.“

„Vybraní světoví představitelé vědí, kde se nachází, a umějí ji otevřít.“

„Co když právě oni při té katastrofě zahynou?“

„Raději doufejme, že přežijí. Jeskyně soudného dne je jakousi pojistkou, zárukou, že lidstvo nebude po globální katastrofě uvrženo tisíce let do minulosti, k úsvitu epochy zemědělství, kdy by muselo znovu pracně vybírat semena a šlechtit je. Proto ji označujeme za časové pouzdro. Chráněna zimním spánkem v arktickém mrazu vysílá poselství deseti tisíciletí do nejisté budoucnosti.“

„Zimní spánek?“ Balenger nakrčil čelo. „Pokud je globální oteplování potvrzeným faktem, pak polární ledovce dříve či později roztají, teplota v jeskyni stoupne a semena se znehodnotí.“

„Pokud je globální oteplování potvrzeným faktem? Nic nelze považovat za potvrzený fakt.“

„Tato hra je přece fakt. Mé koleno pokousané od psa je další potvrzený fakt, stejně jako Amandiny ruce odřené do krve.“ Balenger se k ní obrátil. „Kde je ten kámen, který jsi vylovila z bahna? Kam jsi ho hodila?“

„Tady.“ Amanda ho zvedla. Pod nánosem bláta byl velký jako pěst a měl nerovný povrch.

Balenger cítil, jak je těžký. Odešel k potoku a opláchl jej. Obyčejný kus zvětralé šedé horniny.

„Vidím na něm žlutavé skvrny,“ poznamenala Amanda.

„Světská touha, světská marnost,“ zašeptal Balenger.

„Proboha, snad to není…“ Ray mu vyškubl kámen z ruky a převracel ho v dlaních. „Zlato! Bože na nebesích… Zlatá žíla! Táhne se napříč celým šutrem!“

Špinavě žlutá intruze drahého kovu odpradávna působí jako kouzlo a Balenger od ní dlouho nedokázal odtrhnout zrak. Pak zvedl pohled k horám, které uzavíraly údolí na severu a k nimž směřovala šipka Rayova navigačního přístroje.

„Opuštěný důl,“ vydechl Ray.

Amanda ukázala na objekt zabořený do bahna. „Myslím, že jsem konečně přišla na to, co to je. Důlní vozík.“

„Plný rudy,“ dodal Frank.

„Síň záznamů,“ zamumlal Ray.

„Cože?“ Náhlá změna tématu Balengera znepokojila.

„Pán hry nám poskytl dostatečnou nápovědu, jenže my jsme jí neporozuměli. Mount Rushmore. Síň záznamů.“

„Pořád nechápu.“

Vysvětlení se ujala Amanda. „Pán hry nás informoval, že monument čtyř prezidentů se začal budovat v době vrcholící hospodářské krize. Autoři projektu se báli, že občanské nepokoje rozvrátí zemi, a vyhloubili pod památníkem komoru, do níž chtěli uložit důležité státní dokumenty, například Vyhlášení nezávislosti, aby je uchránili pro budoucnost. Jenže pak krize skončila, nebezpečí hladových bouří pominulo a jediné doklady, které byly v komoře uzavřeny, se týkají výstavby samotného památníku.“

„V nitru hory!“ zvolal Ray. „Zatraceně, měli jsme odpověď jako na talíři, a neviděli jsme ji. Hrobka světských tužeb se nachází uvnitř jedné z tamtěch hor.

Ve starém dole.“ Horečně se zadíval na hodinky. „Půl čtvrté.“ Mrkl na ručičku navigátoru, přebrodil potok a rozběhl se vysokou trávou k horám.

Balenger počkal, až se vzdálí z doslechu, pak si sundal klobouk, otřel si pot z čela a sundal sluchátka. Pak je stáhl i Amandě a začal poklepávat mikrofony o stehno, aby Pán hry neslyšel jejich rozhovor.

„Něco přede mnou tajíš, nebo jsi mi to spíš nechtěla říct.“

„Ta hromada prken,“ zašeptala dívka.

„Co je s ní?“

„Leží pod ní mrtvý muž.“

„Ano, to už mi prozradil můj nos.“

„Jmenoval se Derrick. Ray ho umlátil k smrti.“

„Umlátil ho…?“ Poslední slovo se Balengerovi zadrhlo v krku.

Mobilní telefon v jeho kapse zavibroval; zmítán emocemi přijal hovor.

„Okamžitě si nasaďte sluchátka, nebo odpálím nálož,“ přikázal hlas.

Balenger adresoval odpověď obloze. „Ta část hry vás jistě pobavila, Jonathane.“

„Neříkejte mi Jonathane! Jsem Pán hry!“

Amanda zamrkala úžasem nad tím, že Frank zná skutečné jméno jejich mučitele.

„Rád se díváte, jak jeden člověk umlátí druhého k smrti?“ pokračoval Balenger v otázkách.

„Nic v této hře není dopředu naplánováno. Nikdo nemohl předvídat, že se ti dva poperou.“

Balenger si přitiskl telefon k uchu. „Ale líbilo se vám to, že?“

Mlčení se protahovalo.

„Ano,“ odpověděl nakonec Pán hry. „Líbilo. Nasaďte si sluchátka.“

„Stojím těsně vedle Amandy. Když nálož odpálíte, zabijete nás oba. Už jste zapomněl, že mi fandíte? Jsem váš avatar. Svým způsobem zabijete sám sebe. Spácháte sebevraždu.“

„Spáchám sebevraždu? Copak, snad se z vás nestal psychoanalytik? Myslíte si, že časté návštěvy psychiatra vám poskytly dostatečnou kvalifikaci, abyste se za něj mohl považovat?“

„Máte zajímavou představu o lidském charakteru. Zajímalo by mě, jestli jste vy sám někdy navštívil psychiatra.“

„Říkám to naposled. Nasaďte si sluchátka.“ Hlas se chvěl zlostí.

Balenger přestal ťukat mikrofony o kalhoty. Podal Amandě komunikační soupravu a nasadil si svou.

„O čem jste se bavili, že jste nechtěli, abych to slyšel?“ vybuchl zlostně Ray. Stál asi sto metrů daleko a hleděl na ně.

„Diskutovali jsme o některých jemnějších aspektech hry,“ opáčil Balenger.

„Jako třeba?“

„Víte, probírali jsme vlastně soukromé záležitosti mezi mužem a ženou. Nechtěli jsme vás zbytečně uvádět do rozpaků.“

„Hovno! Řekla vám, co leží pod tou hromadou prken.“

„Hele, vězíme v tom všichni tři společně. Nemá smysl, abychom mezi sebou měli nějaké tajnosti.“

Ray neodpověděl; i na tu dálku viděli, jak z něj sálá vztek. Otočil se a zamířil na západ, kam ukazovala ručička navigátoru.

8

Následovali Raye a Amanda snědla další tyčinku. Vylíčila Frankovi vše, co se udalo poté, kdy se probrala v neznámém domě. Balenger jí na oplátku popsal své zážitky od probuzení na pláži nedaleko hotelu Paragon. Oběma to na klidu nepřidalo. Balenger se znepokojeně ohlížel po dvou psech, kteří se vrátili a teď je sledovali z odstupu padesáti metrů. Strhl pušku z ramene a zvířata utekla.

Viděli, jak Ray daleko před nimi pozorně zkoumá trávu. Ať už v ní objevil cokoliv, přimělo ho to rozběhnout se k horám. Frank s Amandou přidali do kroku a brzy narazili na vyjeté koleje staré vozové cesty.

„Vede k dolu,“ poznamenala Amanda.

Vydali se podél vyhloubených brázd k předhoří. Balenger téměř slyšel dusot kopyt a skřípění kol nesčetných vozů, které tudy projely oběma směry, když přivážely horníkům zásoby a odvážely zlatonosnou rudu. Cesta vedla k hoře, která se tyčila uprostřed hřebene. Po hodině chůze již zřetelně rozeznávali její vrchol. Dotěrní psi je následovali v bezpečné vzdálenosti.

Ray se zastavil a počkal na ně. Vytáhl z kapsy zapalovač a bezmyšlenkovitě jím cvakal. „Kde se loudáte? Bolí vás to koleno?“

„Dá se to vydržet.“

„Potřebuju vědět, jestli s ním máte nějaké potíže. Nemůžu si dovolit pořád na vás čekat a ztrácet čas.“

„Rozumím.“

„Chci říct, že když se mnou nedokážete udržet krok, měl byste mi dát tu pušku, aby vás moc nezatěžovala.“

„Ta zbraň není těžká.“

„Ocenil bych trochu vody.“

Balenger mu podal láhev. „Zbylo mi jich jenom pět.“

„To nestačí.“

„Do půlnoci nám určitě vydrží. Hlavní je udržet si pozitivní přístup.“

„Jo, u mariňáků jsem slyšel spoustu keců o pozitivním přístupu.“ Znovu cvakl zapalovačem. „Amanda mě určitě vylíčila ve špatném světle.“

„Jak ve špatném světle?“

„Co se stalo, byla oprávněná sebeobrana.“

„To nedokážu posoudit. Neviděl jsem to.“

„Napadl mě. Chtěl mi rozbít hlavu kamenem.“

Balenger si všiml, že Ray nemluví o své oběti jménem. „Člověk se musí bránit.“

„To máte zatraceně pravdu.“ Ray schoval zapalovač.

Pokračovali podél vozové cesty k horám. Balengera se zmocnila neblahá předtucha a uvažoval, proč nebylo město postaveno blíže ke svému hlavnímu zdroji obživy.

Amanda ukázala před sebe. „Zdá se mi, že už vidím ten důl.“

Okolní úbočí zarostla trávou, ale svah přímo před nimi vykazoval stopy denudace a pokrývala ho jen skaliska. Balenger si všiml, že z hromady balvanů ční železniční koleje, navazující na vozovou cestu.

Pak se objevily trosky, nepřehledná změť prken a trámů v místě, kde se zřítily dvě dřevěné budovy. Závan větru zvedl oblaka prachu.

„Nerostou tam žádné keře ani tráva,“ konstatoval Frank.

„Po těžbě zlata zůstává pustina,“ ozval se po dlouhé době hlas ve sluchátkách. „Horníci vyrazili úvodní štolu a dobývali rudu pomocí trhavin. Větší balvany pak rozbíjeli ručně. Vyčerpaní muži nakládali horninu do vozíků, které po kolejích tlačili ven z dolu. Před vchodem zajistili kola klíny, aby vozy nesjely po svahu. V té budově vlevo stál parní drtič, který rozmělnil rudu na drobné kousky. Vzniklá drť se rozpouštěla v kádích s kyanidem sodným, což je prudký jed. Kromě kyanidu se k separaci zlata používala i kyselina sírová. Tyto nebezpečné chemikálie způsobily totální neplodnost okolní půdy.“

„Tak proto postavili město tak daleko od dolu?“ zeptal se Balenger.

„Výpary kyseliny jsou cítit na kilometry daleko,“ vysvětlil Pán hry. „Horníci hromadně umírali na plicní choroby.“

Slunce pomalu klesalo za vrchol hory a ve stínu se citelně ochladilo.

„Kde je vlastně vchod do dolu?“ zajímala se Amanda. „Podle mě se nachází tam, kde vozová cesta navazuje na koleje.“

Cesta stoupala k místu, kde sesuv zeminy zavalil trať.

Balenger, následován Amandou a Rayem, začal šplhat po lavině. Pod nohama mu ujížděly uvolněné kameny.

„Vstup bude nejspíš právě tady,“ prohlásil pilot. „Na místě, kde teď stojíme.“

„Štola se s největší pravděpodobností zřítila,“ řekl Balenger a podezřívavě dodal: „Nebo byla pro účely hry zavalena.“

Amanda sklopila oči k zakrváceným dlaním a rozedraným prstům. „Rukama si cestu nevyhrabeme.“

Stíny se prodloužily, vzduch ještě více zchladl.

Balenger zvažoval možnosti. „Pán hry by nás nepostavil před překážku, kterou bychom nemohli překonat.“

„Pomohlo by pár náloží,“ opáčila Amanda.

„Jenže kde je sakra vzít?“ Ray zklamaně mávl rukou. „Proč našeho vyznavače pozitivního přístupu nenapadlo přinést sem tu bombu nastraženou pod mostem? Teď už je pozdě se pro ni vracet.“

„A vy byste riskoval ji sem nést?“ zeptal se Balenger a Ray se vyhnul jeho pohledu. „Stejně nemáme vysílačku a neznáme frekvenci, která odpálí rozbušku.“

Amanda se na něj zvědavě zadívala. „Copak nálož nelze odpálit bez rozbušky?“

„Některé trhaviny ano. Například nitroglycerin je tak nestabilní, že vybuchuje pouhým nárazem. Jenže výbušniny, s nimiž lze bezpečně manipulovat, potřebují detonátor.“

„A ten lze aktivovat pouze rádiovým signálem?“

„Ne. Můžeš použít třeba tlakový spínač jako u nášlapných min. V průmyslu se pak běžně používají elektrické rozbušky. Způsobů je celá řada, ale Pán hry zjevně upřednostňuje rádiový signál. Kam těmi dotazy míříš?“

„Co třeba náraz?“ zeptala se dívka.

„Náraz?“

„No, třeba kulka z pušky. Myslíš, že by dokázala odpálit nálož?“

„Pochopitelně,“ ozval se Ray tónem, jako kdyby vysvětloval zaostalému dítěti malou násobilku. „Kulka odpálí každou nálož. V Iráku vybuchovaly miny pyrotechnikům pod rukama, když jim na ně spadlo něco těžkého. Jenže to nemění nic na skutečnosti, že nálož i rozbuška zůstaly ve městě kilometry daleko.“

„Tu bombu pod mostem jsem nemyslela,“ řekla Amanda.

„Tak o čem to tady proboha plácáte?“

Amanda vytáhla navigační přístroj.

Frank i Ray na něj beze slova hleděli.

„To nám v žádném případě nedovolí,“ zapochyboval pilot.

„Když to nezkusíme, půlnoc nás zastihne trčet na téhle hromadě kamení,“ naléhala dívka. „A myslím si, že právě tímhle nás Pán hry zabije. Za to, že jsme prohráli.“

Nikdo se ani nepohnul. Dokonce se zdálo, že přestali dýchat.

„Napadá vás lepší možnost?“ zeptal se Frank Raye.

„Ne.“

„Poslyšte, Pane hry, opravdu chcete, abychom projevili nápaditost?“

Hlas neodpověděl.

Balenger odložil pušku a začal odhazovat kamení.

„Na prokopání tunelu nemáme dost času!“ zvolal Ray.

„Snažím se jen vyhrabat díru pro nálož,“ vysvětlil Balenger. „Čím bude hlubší, tím silnější účinek bude výbuch mít.“

Amanda s Rayem mu okamžitě přiskočili na pomoc.

„Otvor by měl směřovat dolů po svahu,“ objasnil Balenger. „Musím na ten navigátor s trhavinou vidět, abych ho mohl zasáhnout.“

Společnými silami vyhloubili asi metr hlubokou šachtici. Balenger si všiml, že Amandě krvácejí ruce. Když vkládala přijímač GPS do otvoru, třásla se nervozitou.

Balenger zvedl hlavu k večerní obloze a oslovil Pána hry: „Jestli vám tohle nějak vadí, pak je nejvyšší čas, abyste vznesl námitku.“

Hlas mlčel.

„Tohle můžou být poslední chvíle našich životů,“ vyjádřil Ray své obavy.

„Dávám přednost pozitivnímu přístupu,“ prohlásil Balenger a dodal k nebesům: „Musíte být strašně osamělý bůh, když si nemáte s kým promluvit. Dosud vás rozhovory s námi docela bavily. Proč se připravujete o požitek, který vám poslední fáze hry mohou přinést?“

Hlas zachoval mlčení.

Frank zvedl pušku. „Tak jdeme na věc.“

Za rachotu kamení, které jím ujíždělo pod nohama, sestoupili z lavinového svahu a vyhledali úkryt za hromadou trosek zřícené budovy.

Balenger počkal, až Amanda s Rayem zalehnou. „Zakryj si uši dlaněmi,“ poradil dívce, „a otevři ústa kvůli vyrovnání tlaku.“

Nacpal si do uší papírové smotky, poklekl na nezraněné koleno, namířil hlaveň k otvoru s náloží a pevně zapřel pažbu do ramene. Zahleděl se do mířidel, avšak navigační přístroj splýval vinou šedé barvy se skalisky a v zastíněné dutině nebyl vůbec vidět.

„Na co čekáte?“ vyjel netrpělivě Ray.

„Chci mít jistotu, že se trefím.“

„Hele, dejte mi tu pušku. Já to zkusím.“

Balenger stiskl spoušť.

Ozvalo se ohlušující zaburácení a tlaková vlna odhodila Franka dozadu. Dopadl na pravý bok a bolestivě se udeřil, ale zbraň držel tak, aby pádem na zem neutrpěla. Vzápětí se na něj snesl déšť kamenných úlomků a jeden z těch větších těsně minul jeho hlavu.

I přes ucpávky mu zvonilo v uších. Následoval oblak prachu, štiplavě páchnoucí po vyhořelé trhavině.

Ozvěna výbuchu postupně utichla. Frank se ohlédl po Amandě a s úlevou konstatoval, že neutrpěla žádné zranění. Dívka se zvedla do dřepu a zahleděla se ke svahu. Ray vstal. Balenger také a prohlížel si výsledek. V kamenné lavině zela temná díra. Vytáhl z uší ucpávky a vydal se ke vstupu do dolu.

Amanda spěchala za ním. „Vidím vrata!“

Vyšplhali přes kameny k otvoru. Na konci tunelu spatřili bariéru z desek zešedlých stářím. Dřevo neslo stopy nárazů kamenných úlomků.

Balenger si všiml kliky a pantů. „Ano, jsou to vrata.“

Síla exploze je částečně vychýlila ze závěsů. Stačilo do nich strčit a zřítila se. Do vzduchu vyletěl hustý mrak prachu. Trojice se rozkašlala.

Amanda s Rayem dychtivě nahlédli do štoly.

„Moc toho nevidím,“ řekl pilot. „Měli bychom ten otvor rozšířit.“ Začal vytahovat prkna.

Denní světlo zasahovalo nanejvýš pět metrů do tunelu. Uprostřed vedly koleje do nitra hory a na bocích se rýsovaly dřevěné stojky, které nesly stropní trámy výztuže.

„Vypadají docela pevně,“ poznamenala Amanda.

Balenger namířil baterku do štoly a rozsvítil. Viděl o něco lépe, ale po pár desítkách metrů pohltila kužel světla neproniknutelná tma. Uzavřený prostor, pomyslel si a zachvěl se strachem.

Ray váhal. „Myslíte, že je bezpečné jít dál?“

„Máme snad na vybranou?“ opáčila dívka.

Balenger si prohlížel stěny štoly a brzy objevil kameru upevněnou ke stropnímu nosníku. „Jsme na správném místě. Tunel je monitorován.“

„Nevidím žádnou truhlu, žádnou nádobu, která by mohla sloužit jako časové pouzdro,“ rozčiloval se Ray.

Balenger podal baterku Amandě. „Drž se těsně za mnou a sviť. Půjdu první.“

Vysunul z pušky zásobník, vytáhl z batohu krabici se střelivem a doplnil použité náboje.

DEVÁTÁ ÚROVEŇ:

HROBKA SVĚTSKÝCH TUŽEB

1

Teplota citelně klesla, vzduch páchl zatuchlinou. Postupovali mezi stíny do hloubi štoly a podrážky bot hlasitě skřípaly po nerovné skále.

„Když jsem byl malý,“ řekl znenadání Ray, „vydali jsme se s kamarády na průzkum jedné jeskyně.“ Zdálo se, že chce vyprávěním dávného zážitku odpoutat myšlenky od neradostné současnosti.

„Našli jste tam něco zajímavého?“ zeptala se Amanda.

„Uvázl jsem ve spáře.“

„Ale?“

„Kamarádi sedli na kola a jeli pro pomoc. Trčel jsem tam zaklíněný deset hodin, než mě záchranáři vytáhli.“

„Nevím, jestli mi ten příběh pomohl udržet pozitivní přístup,“ poznamenal Balenger.

„Hele, dostal jsem se z toho, ne? Co už může být pozitivnějšího? Přestaňte skuhrat… Moment. Stůjte. Posviťte tamhle vlevo. Tam. Na zem.“

Amanda namířila baterku naznačeným směrem a kužel světla vyloupl z temnoty dva zaprášené válcovité předměty vysoké asi třicet centimetrů.

Ray k nim přiskočil a jeden z nich zvedl. „Lucerny!“ Sfoukl prach a otřel zaoblený skleněný kryt rukávem. Když svítilnou zatřásl, ozval se šplouchavý zvuk.

„Bože můj, ještě je v ní petrolej!“

Balenger se zamračil. „Divím se, že se za těch sto let nevypařil.“

„Proč by se měl vypařit?“ odsekl Ray. „Vršek na nádržce je pevně zašroubovaný.“

„Určitě by se vypařil přes knot,“ trval na svém Frank.

Ray sundal kryt a prohlédl si konec knotu. „Knot fungoval jako ucpávka a bránil přístupu vzduchu,“ usoudil nakonec. „Co na tom záleží? Důležité je, že máme další zdroj světla.“ Vytáhl zapalovač.

„Nedělejte to,“ varoval Balenger.

Ray položil palec na křesadlo.

„Přestaňte!“ Frank ho popadl za ruku.

Pilotovy oči ve světle baterky potemněly. „Pusťte mě.“

„Odložte ten zapalovač.“

„Varuju vás,“ zavrčel Ray vztekle. „Pusťte mě.“

Balenger odtáhl ruku. „Hlavně mě poslechněte.“

Ray schoval zapalovač do kapsy.

„Pán hry nic nenamítal, když jsme náloží v navigačním přístroji prorazili otvor v závalu. To mi na něj nesedí,“ prohlásil Balenger.

Ray odložil svítilnu.

„Máme snad věřit, že jsme na něj tak zapůsobili svou vynalézavostí?“ pokračoval Frank. „Pochybuju.“

Ray se zuřivým výkřikem popadl pušku za hlaveň a pažbu, opřel ji Balengerovi o prsa a přirazil ho ke skalní stěně. Frank zakopl o kolejnici a upadl. Ray se zřítil spolu s ním. Dopadl rovnou na něj a vší silou mu zarýval zbraň do hrudi. Balengerovy paže zůstaly uvězněny pod puškou. Snažil se ji odstrčit, ale brutální tlak mu znemožňoval dýchání.

„Dej ode mě ty svoje zasrané pracky pryč!“ ječel Ray.

Balenger se usilovně pokoušel vysvobodit ruce.

„A přestaň mi říkat, co mám dělat!“ Pilot měl obličej zkřivený vztekem. Byl překvapivě silný a nemilosrdně vytlačoval Frankovi vzduch z plic.

„Přestaňte!“ vykřikla Amanda.

Balenger se svíjel na podlaze tunelu v marné snaze uniknout sevření. Pokusil se nakopnout protivníka kolenem do rozkroku, ale Ray mu šikovně znehybnil nohy. A pak pilot prudce škubl hlavou a čelem praštil Franka do nosu.

Balenger ucítil mučivé prasknutí. Z nosu mu vytryskla krev a jeho mozek zahalila mlha.

„Zatraceně, přestaňte!“ ječela Amanda.

Balenger zamrkal. Viděl dvojitě, přesto rozeznal dívku, která se vynořila v jeho zorném poli a tahala Raye za ramena.

„Pusťte ho! Copak nechápete, co vám chtěl říct?“

Ray znovu udeřil Franka čelem do nosu. Balenger zasténal a oči se mu zakalily. Nemohl se nadechnout.

„V té lucerně je nastražená bomba!“ křičela dívka. „Jako v tom navigátoru! Proč Pán hry nic nenamítal?“

Ray přimhouřil oči do vzteklých štěrbin a celou vahou se opíral do pušky položené křížem přes Balengerova prsa. Amanda mu škubala za ramena.

„Chtěl, abychom pronikli do tunelu. Chtěl nás ukolébat, abychom si přestali dávat pozor.“

Zaklínila předloktí pod pilotovým krkem a táhla. Ray se ohnal hlavou dozadu a zasáhl ji do tváře. Pustila ho a odvrávorala.

„Lucerna může vybuchnout!“ volala nešťastně. „Nebo zapálit plyn, který se v podzemí nahromadil!“

Balengerovi se točila hlava. Nos měl ucpaný krví a stlačené plíce nedokázaly nasát vzduch.

Nad Rayem se vztyčil stín, který Frank ve svém zastřeném vědomí považoval za vidinu. Stín držel v obou rukou velký kámen a prudce jím máchl dolů. Balenger cítil vibrace dopadu na tělo protivníka. Rayovi vytryskla z hlavy krev. Stín udeřil podruhé. Zapraštění kosti doprovodil čvachtavý zvuk.

Balenger viděl, jak soupeř vytřeštil oči a obrátil je vzhůru, až odhalil bělma. Stín udeřil potřetí – rána zněla dutě.

Ray se křečovitě roztřásl a sípavě zachraptěl. A pak se najednou složil jako loutka, jíž někdo jediným švihem přeřízl všechny provázky. Dopadl na Franka a jeho mrtvá váha mu ještě více stlačila plíce.

Balenger krátce upadl do bezvědomí. Zdálo se mu, že jej něco těžkého stahuje hluboko pod hladinu. Pak najednou tlak na hrudníku povolil. Ženské ruce z něj odsunuly Rayovo bezvládné tělo a jeho samotného otočily na břicho. Z nosu se mu řinul krvavý proud.

„Dýchej!“ křičela Amanda.

Rozkašlal se a donutil plíce k poslušnosti. Vzduch mu proudil rozdrásaným hrdlem. Na podlaze slyšel ozvěnu dívčina namáhavého oddechování. Pomalu se zvedl do sedu. V mdlém světle od vstupu do štoly rozeznal Amandu. Stála nad ním opřená zády o stěnu a pomalu sklouzla vedle baterky odhozené na podlahu. Kužel světla jí dopadl na obličej a zvýraznil jeho rysy.

„Je…?“ Nedokázala otázku dokončit.

„Ano.“

„Zkurvysyn jeden…“

„Ano.“

„Je mi zle.“

„Přirozená reakce na prožité násilí.“

V tunelu se nějakou dobu ozýval pouze jejich dech.

„Nedal mi jinou možnost.“

„Správně,“ souhlasil Balenger. „Pořád si to opakuj. Nedal ti jinou možnost. Kdybys ho nezastavila, určitě by mě zabil.“ Věděl však, že žádná slova útěchy ji nezbaví pocitu viny. Další děsivá scéna, která ji bude v noci pronásledovat. „Jak vážně jsi zraněná?“

„Otok na lícní kosti, kam mě trefil hlavou. Ty?“

„Zlomený nos.“

Balenger otevřel batoh. Záda ho bolela v místech, kam se mu do nich zaryly tvrdé rohy krabiček s náboji. Nalil si do dlaně vodu a smýval si z obličeje krev smíchanou s prachem. Pak sáhl do lékárničky pro další antiseptický balíček.

„Ukaž, ošetřím tě.“ Amanda se po kolenou doplazila k němu a jemně mu vyčistila ránu.

Balenger se snažil nedat najevo bolest. „Doufám, že ti nebude můj pomačkaný ksicht moc vadit.“

„Od puberty toužím po chlapovi, který vypadá jako boxer.“

Balenger si ve světle baterky prohlédl modřinu na její tváři.

Objali se.

„Děkuju,“ zašeptal Frank.

Nechtěl ji pustit, ale pak přes její rameno spatřil Rayovu mrtvolu. „Tunel,“ vydechl. „Hrobka. Půlnoc.“

Dívka přikývla. „Když nedodržíme termín, stačí mu zavalit chodbu. Uvězní nás v podzemí, odkud se nikdy nedostaneme.“

Balenger se otočil ke kameře upevněné na stropnici. „Tak co, líbila se vám Rayova smrt?“ zeptala se Pána hry.

Čekal na odpověď, než si uvědomil, že mu sluchátka spolu s kloboukem během souboje spadla. Nasadil si je a čekal, až Pán hry promluví.

„Rádiový signál asi do podzemí nepronikne,“ napadlo Amandu.

„Ale pronikne,“ ujistil ji hlas, „žádný strach.“

Balenger vysypal z tuby šest aspirinů. Tři tablety podal dívce, tři si nechal. Zapili je vodou z láhve. Nos mu neustále krvácel. Bez ohledu na bolest k němu přitiskl složenou gázu.

„Můžeme?“ zeptal se Amandy.

„Můžeme.“ Zvedla baterku.

Frank si hodil batoh na záda a natáhl se pro pušku.

Zamířili štolou hlouběji do nitra hory, ale Balenger se po několika krocích zastavil, vrátil se do stínu, sebral ze země lucernu a podal ji Amandě.

Podezřívavě se na ni podívala. „K čemu nám bude?“

„Těžko říct.“ Překonal odpor, sklonil se nad Raye a vytáhl mu z kapsy zapalovač. „Nikdy nevíš, co se nám může hodit.“

Postupovali tunelem a světlo baterky se jen s obtížemi prokousávalo temnotou.

„Ochladilo se,“ posteskla si Amanda.

Zabočili za roh.

„Líbí se mi jeden Kirkegaardův citát,“ ozvalo se Balengerovi ve sluchátkách. „Hodí se na časová pouzdra.“

Přiblížili se ke komoře vytesané ve skále.

„Jaký citát?“ Jen ať mluví, říkal si Frank v duchu. Ať s námi naváže bližší vztah.

„Nejbolestnějším stadiem bytí je pomyšlení na budoucnost, zejména na tu, kterou nemůžeme mít.“

„Tomu nerozumím.“

„Autor mluví o umírání a o tom, jak je těžké představit si budoucí události, které již nebudete moci prožít.“

Vzduch se ještě více ochladil. Amandě se třásly ruce, když pohybovala baterkou a svítila po komoře. „Zdá se, že jsme to našli.“

2

Ze stínu na ně hleděl vysoký štíhlý muž. Jeho obličej zarostlý bradkou připomínal Abrahama Lincolna. Dlouhé vlasy mu visely přes ramena a na sobě měl černý oblek. Sako staromódního střihu mu sahalo až ke kolenům.

Balenger na něj málem vystřelil, ale mužovo držení těla nevyjadřovalo bezprostřední hrozbu a policejní výcvik v něm přece jenom zanechal stopy. Vzpomněl si, jak jim instruktor na akademii kladl na srdce, že k tomu, aby stiskli spoušť, musí mít zatraceně pádný důvod.

Muž stál vzpřímeně a tiskl si něco k prsům.

„Ruce vzhůru!“ křikl Balenger. „Kdo jste?“

Muž mlčel a ani se nehnul.

„Zatraceně! Zvedněte ty pracky!“

Podzemím zněla pouze ozvěna Balengerova rozkazu.

„Nehýbá se,“ řekla Amanda.

Opatrně se přiblížili; světlo baterky odhalilo detaily.

„Ach, bože můj,“ vydechla dívka.

Muž neměl oči, nad propadlými tvářemi zíraly prázdné otvory. Prsty sevřené na hrudi byly jen kosti potažené seschlou kůží, zešedlou nánosem prachu.

„Je mrtvý,“ zašeptala Amanda.

„Už dlouho,“ potvrdil Frank. „Nechápu, jak je možné, že mrtvola nezetlela.“

„Někde jsem četla, že v podzemí žije jen málo hmyzu a mikrobů,“ promluvila dívka tiše. „Štola navíc vede hluboko do nitra hory. Led…“

„Cože? Jaký led?“

„Další náznak, který nám Pán hry poskytl a my jsme ho nepochopili. Řekl nám, že obyvatelé města v zimě vyřezávali z jezera ledové kvádry a nosili je do dolu. Díky chladu vydržel v podzemí až do léta. Lidé sem ukládali zásoby potravin, aby se jim nezkazily.“

„Takže chlad tělo mumifikoval.“ V Balengerově hlase zazněl úžas.

„Ten předmět, který si tiskne k hrudi, vypadá jako kniha. Ale jak je možné, že stojí tak zpříma?“ Přistoupila těsně k mrtvole.

Mumie byla zezadu podepřena deskou zaklíněnou mezi kameny a přidržovaly ji k ní provazy omotané kolem kolen, pasu, hrudníku a krku.

„Kdo ho přivázal?“ Balenger se zachvěl, a ne pouze zimou.

„Uzly jsou vpředu. Možná to udělal sám.“ Amanda posvítila baterkou zdola nahoru. „Jestli jako poslední zavázal ten uzel na prsou, měl celou dobu volné ruce. Pak vsunul pravačku pod provaz a přitiskl si knihu k srdci. Když stojíme vedle něho, vidíme, jak to narafičil, ale zepředu je iluze dokonalá. Když jsme na něj hleděli od vstupu do komory, vypadal, jako by nás vítal.“

„Představuji vám reverenda Owena Pentecosta,“ ozval se hlas Pána hry, ovšem tentokrát ne ze sluchátek, nýbrž z reproduktorů rozmístěných na stěnách. Mnohonásobná ozvěna jim zabrnkala na nervy.

„Ten parchant měl skutečně smysl pro dramatický efekt,“ ušklíbl se Balenger.

„Ještě jste zdaleka neviděli všechno,“ opáčil Pán hry.

„Předpokládám, že ta kniha, kterou drží, je bible.“ Amanda naklonila hlavu a snažila se přečíst titul na hřbetu. Nedokázala to však, protože nápis zakrývala mrtvá ruka. Odložila svítilnu a váhavě natáhla prst, aby svazek posunula.

Balenger ji chytil za ruku. „Může tam být nastražená nálož.“

Světlo baterky dopadlo na dívčin obličej. Modřina na líci ostře kontrastovala s náhle zbledlou pokožkou.

„Iráčtí povstalci s oblibou kladli miny s tlakovou rozbuškou pod mrtvoly amerických vojáků,“ vysvětlil Balenger. „Vybuchovaly, když se tělo zvedlo nebo jenom otočilo.“

Amanda polekaně ustoupila.

„Není to bible,“ poučil je Pán hry. „Titul zní Evangelium Hrobky světských tužeb.“

„Nezní zrovna lákavě,“ utrousil Balenger.

„Pentecost napsal tu knihu vlastní rukou. Předvídá v ní hrůzy nadcházejícího století a snaží se lidi přimět, aby pochopili pravdu.“

„Jaká je ta pravda?“

„Podívejte se sami.“

Amanda namířila baterku k otvoru, který se rýsoval ve stěně za mumií. Balenger vykročil s puškou připravenou k palbě, zatímco dívka mu svítila na cestu. Prošli krátkým tunelem do mnohem větší komory.

Amanda zalapala po dechu.

Balenger ucítil v ústech hořkost. „Jo, skutečná hrobka, to je fakt. Světské tužby.“

3

Hleděli do rozlehlé jeskyně. Krápníky jim částečně zakrývaly výhled a v nedostatečném svitu baterky neviděli zdaleka všechno. Amanda přesouvala kužel světla z předmětu na předmět, z místa na místo, od jednoho výjevu k druhému.

Od mrtvoly k mrtvole.

V jeskyni byli shromážděni obyvatelé Avalonu, jako by čekali právě na ně. Na sobě měli „nedělní“ šaty, v nichž nejspíš chodili do kostela, po více než stovce let v podzemí špinavé a potrhané. Stejně jako Pentecost měli propadlé tváře, z nichž vyčnívaly lícní kosti zbavené masa. Mumifikovaná těla vypadala nepřirozeně hubená. Šaty na nich visely jako rubáše.

Nejbližší skupina se skládala ze čtyř mužů, kteří seděli za stolem a hráli karty.

„Nesmíš se ničeho dotknout,“ nabádal Frank dívku.

Muži byli přivázáni k židlím, ale na rozdíl od Pentecosta tak, že provazy nebylo vidět. Karty měli přilepeny k dlaním. Paže se opíraly o stůl přibité hřebíky za rukávy. Před každým karbaníkem ležela hromádka peněz.

U vedlejšího stolu seděli muži před lahví whisky a několika zaprášenými skleničkami. I jejich mrtvoly byly upevněny provazy a hřebíky do požadované polohy.

„Hříchy,“ zamumlal Balenger.

U dalšího, mnohem většího stolu se shromáždili muži, ženy i děti. Talíře před nimi kdysi obsahovaly hromady jídla, z něhož zbyly pouze neidentifikovatelné seschlé zbytky. Mnohým trčely z úst kosti – hovězí žebra nebo drůbeží stehna.

Na posteli zalehly dvě nahé ženské mumie mrtvého muže, rovněž svlečeného. Vedle nich hladil jiný muž dvě nahé děti, chlapce a dívku. O kus dál se nahý muž předkláněl opřený o stůl a za ním stál jeho svlečený milenec. Vedle nich souložila mužská mumie s fenou.

„Zdá se, že reverend Pentecost trpěl sexuální aberací,“ poznamenala Amanda.

Žena seděla před zrcadlem pokrytým nánosem prachu, na toaletním stolku vedle hřebenu rozložené otevřené kelímky s vyschlými líčidly. Muž ležel obličejem na stole, ve spánku temný otvor a v pravé ruce revolver. Jiná mumie hrála na housle k tanci mrtvé dvojici, která se vášnivě objímala. Balengerovi se jejich pozice zdála nepochopitelná a musel se podívat zblízka, aby viděl, že obě těla jsou přibita ke svislému prknu, vsazenému do pukliny ve skále.

Kamkoliv natočila Amanda baterku, všude se zjevovaly podobné scény.

„Hudba a tanec? Pentecost musel mít velmi přísné názory na to, co všechno je hřích,“ povzdechl si Balenger. Světlo baterky odhalilo kameru zavěšenou na stěně. Frank k ní zlostně vykročil. „Když odmyslím toho chlapa s kulkou v hlavě, jak všichni ti lidé zemřeli?“ zeptal se Pána hry. „Co to bylo? Masová sebevražda, jako když Jim Jones donutil členy své sekty kdesi v Africe vypít otrávený nápoj.“

„Nestalo se to v Africe, nýbrž v Guayaně, která leží v Jižní Americe,“ opravil ho Pán hry. „Jones použil cyankáli. Jeho sekta se nazývala Svatyně lidu. Sebevraždu tehdy spáchalo více než devět stovek jeho stoupenců. Na Jonesovo naléhání tvrdili, že tak protestují proti nelidským podmínkám ve světě. Byla to však jen jedna z hromadných sebevražd zaznamenaných v historicky nedávné době, které byly motivovány náboženskou vírou. Koncem devadesátých let dvacátého století dobrovolně ukončili svůj život příslušníci řádu Slunečního chrámu, aby unikli zlu pozemského světa a našli útočiště na nebesích, v místě pojmenovaném podle hvězdy Sírius. Členové kultu Nebeské brány vypili otrávenou vodku, aby se dostali do ráje, kam je měla přenést kosmická loď zamaskovaná za blížící se kometou Hale-Bopp. Mou oblíbenou sektou je však Hnutí za obnovu desatera božích přikázání. Jeho přívržencům se zjevovala Panna Marie a věřili, že svět zhyne v plamenech v noci jedenatřicátého prosince devatenáct set devadesát devět, na prahu nového milénia. Když apokalypsa nenastala, opravili své výpočty a za nové datum konce světa určili sedmnáctý květen. V očekávání celosvětové záhuby zahynulo přes osm set lidí.“

„Takže jsem měl pravdu. Byla to masová sebevražda.“

„Ne. Dokonce ani ten muž s kulkou v hlavě nezemřel vlastní rukou. Výstřel padl až po jeho smrti.“

„To znamená…“

„Byla to masová vražda,“ řekl Pán hry. „Pentecost zabil dvě stě sedmnáct občanů města. Pětaosmdesát z nich byly děti. A aby toho nebylo málo, zahrnul do svého běsnění i domácí zvířata.“

„Tolik lidí proti jedinému muži,“ podivil se Frank přiškrceně. „Copak se nemohli bránit?“

„Netušili, co se děje. Pentecost je přesvědčil, aby večer na Silvestra roku osmnáct set devadesát devět přišli do této jeskyně. Namluvil jim, že budou přeneseni do nebe. Uvěřili mu do té míry, že se na cestu vydali navzdory sněhové bouři. Uvěřili mu, že opuštěný důl je vyvoleným místem pro jejich nanebevzetí. Potřeboval právě tuto jeskyni. Nikde jinde by totiž nemohl takovou spoustu lidí zabít.“

„Jak to udělal?“ zeptala se Amanda. „Podal jim jed? Shromáždil zde tolik jídla a nápojů, že mohl otrávit přes dvě stovky nic netušících lidí? Jak je mohl otrávit, aniž si toho některá z obětí všimla?“

„Neotrávil je jídlem ani vodou.“

„No a zjevně je nezastřelil. V tom případě nechápu, jak mohl najednou zahubit tolik lidí.“

„Arzén je zajímavý prvek. Vyskytuje se v pevném skupenství a při zahřátí netaje, leč sublimuje, to znamená, že se mění na plyn.“

„Pentecost je zplyňoval? Jako nacisté Židy?“

„Arzén páchne po česneku. Reverend vypouštěl plyn z utěsněné komory se skrytými ventilačními průduchy, takže odsouzenci nedokázali zabránit jeho rozšíření do celého dolu. Když Pentecost zapálil oheň pod nádobou s arzénem a plyn se začal uvolňovat, vyšel ven a uzamkl vstup do dolu. Obě budovy pod svahem tehdy ještě stály a v jedné z nich přečkal vánici. Potom důl otevřel a nechal jedovatý plyn vyvětrat ventilační šachtou. Scénky naaranžoval až později. Chtěl, aby se Hrobka světských tužeb stala zdrojem poučení pro budoucnost. Když splnil svůj úkol, připravil vlastní výjev. Přivázal se k prknu a podle vlastního přesvědčení vstoupil na nebesa. Jak jste prve řekla, Amando, v podzemí nežije moc druhů hmyzu a mikrobů. Tato skutečnost přispěla, vedle chladu, k mumifikaci mrtvol. A přestože se v tomto dole několik zástupců hmyzí říše našlo, všichni zemřeli na otravu arzénem, který ulpěl na tělech obětí.“

Balenger si znechuceně prohlížel naaranžované výjevy. „Cestou sem jste mi řekl, že mi Hrobka vyjeví smysl života. Nechápu, co by to mělo být, snad kromě věčné pravdy, že každý člověk zemře.“

„Ale my ne!“ zdůraznila Amanda. „Alespoň ne dnes večer. Objevili jsme Hrobku ještě před půlnocí. Zvítězili jsme! Vybojovali jsme si právo na svobodný odchod!“

Pán hry na její prohlášení nereagoval a pokračoval v rozmluvě s Balengerem. „Smysl života, jeho strašlivá podoba, spočívá v tom, že lidé věří myšlenkám, které jim někdo zasel do mozku. A co je horší, oni podle těchto idejí také jednají. Uvažte jen masové vrahy minulého století. Hitler. Stalin. Pol Pot. Jsou odpovědní za smrt milionů a milionů nevinných. Pokládali se snad tito muži za šílence? Těžko. Věřili, že utrpení, které způsobili, je oprávněnou cenou za nastolení idejí, jež vyznávali. Naši předkové se domnívali, že obloha je kopule s otvory, jimiž září nebeské světlo. Taková byla jejich realita. Později lidé věřili, že Slunce obíhá kolem Země, a pokládali to za skutečnost. Pak přišel Koperník s názorem, že Země obíhá kolem Slunce, které je středem vesmíru, a byla zde nová realita. Realita existuje v našich myslích. Jak jinak vysvětlíte události v této jeskyni? Reverend Pentecost patří do stejného pytle jako Jim Jones, řád Slunečního chrámu, kult Nebeské brány a Hnutí za obnovu desatera božích přikázání. Jejich vnímání světa se řídí jejich myšlenkami. Kosmická loď ukrytá za kometou Hale-Bopp? Proč ne? Když si to myslíte, je to realita. Otrávit dvě stě sedmnáct lidí kvůli poučení pro budoucnost? Pro Pentecosta to byla ta nejzřejmější představitelná myšlenka. Vytváříme svou vlastní realitu, prohlásil kdysi jeden z poradců prezidenta Bushe – toho druhého. Pravda Hrobky světských tužeb spočívá v přesvědčení, že vše se řídí idejemi a vše je virtuální.“

„Což znamená, že vaše ideje nejsou o nic lepší než názory kteréhokoliv jiného člověka!“ Balenger zlostí zvýšil hlas. „Vaše uvažování je stejně zvrácené jako Pentecostovo! A totéž platí pro tu vaši hru! Ale teď je konec! Vyhráli jsme! Odcházíme!“

Pán hry neodpověděl.

Balenger pokynul Amandě, ať posvítí k východu z jeskyně. Prošli menší komorou, kde déle než sto let stál reverend Pentecost a čekal, až uvítá budoucnost.

Balenger ucítil náraz tlakové vlny. Zaťal svaly, když k němu dolehl rachot exploze. Stěny komory se otřásly a uvolnily se z nich kameny. Měl co dělat, aby neupadl.

„Ne!“ zařval do ztichlého hlomozu a následován Amandou se rozběhl k tunelu. Zastavil je oblak hustého prachu. Kašlajíce pomalu ustoupili.

Amanda se otočila a křičela do kamery: „Vy parchante! Tvrdil jste, že nelžete! Přísahal jste, že jste nikdy nevytvořil nepoctivou hru! Slíbil jste nám, že když zvítězíme, budeme moci odejít!“

Pán hry zůstal ponořen v mlčení.

Prach se postupně usadil. Balenger s Amandou se pomalu vydali do chodby a svítili do ní baterkou. Došli k Rayově mrtvole zasypané hromadou kamení.

„Jonathan odpálil jeho navigátor,“ řekl Frank.

„Neříkejte mi Jonathan!“ rozkázal hlas.

„Proč ne? Sám nehrajete podle pravidel! Proč bychom vás sakra měli oslovovat jako Pána hry?“

„Kdo řekl, že hra skončila?“

Balenger a Amanda si ve světle baterky vyměnili nechápavý pohled.

„Nevím, jak dlouho ty baterie ještě vydrží. Přinesl jsi náhradní?“

„Ne.“

Dívka promluvila až po dlouhém mlčení vyplněném zoufalstvím. „Mohli bychom zkusit vyrobit pochodně z šatů těch mrtvých v Hrobce.“ Snažila se o optimistický tón, avšak hlas jí poklesl. „Hloupý nápad. Plameny by mohly zapálit hořlavý plyn.“

Balenger se té myšlenky chytil. „Kdyby se tady opravdu nahromadil plyn, vytěsnil by kyslík a poznali bychom to podle dýchacích obtíží. A taky by se zapálil při tom výbuchu.“

„Možná. Ale je tu jiný problém. Při hoření se spotřebovává kyslík. Udusili bychom se rychleji, než když počkáme ve tmě.“

Přemožena zoufalstvím umlkla.

Její hlas vystřídalo hluboké vrčení. Dvojice se prudce otočila – a hleděla na dva psy, kteří Balengera pronásledovali už od potoka. Vypadali teď větší a jejich oči v umělém osvětlení rudě zářily. Od svěšených pysků jim kapaly sliny. Pro smilování boží, šli za námi až sem, pomyslel si Frank.

Psi se s vrčením přiblížili. Balenger zvedl pušku a zvířata okamžitě zareagovala. Než mohl vypálit, utekla a zmizela ve tmě.

„Uvízli tady spolu s námi. Nemají co žrát. Až se baterie vybijí…“ Amanda nedokázala větu dokončit.

„Jo, udržet si pozitivní přístup je čím dál těžší.“ Balenger stále mířil puškou do tmy.

„Lucerna,“ řekla dívka.

„Co je s ní?“

„Jestli je v ní opravdu nastražená trhavina, mohli bychom s její pomocí odstřelit ty balvany.“ Baterka v její ruce se zakymácela.

„Možná. Ale při výbuchu by taky mohlo dojít ke zřícení stropu a zával by chodbu úplně zneprůchodnil.“

„Co ta větrací šachta, o které mluvil Pán hry?“

„Máš pravdu.“ Balengerův hlas ožil novou nadějí. Teprve teď si všiml, že polétavý prach se v kuželu světla pomalu pohybuje.

Opatrně se vraceli tunelem. Amanda svítila z jedné strany štoly na druhou, Balenger pozorně naslouchal, zda neuslyší psy. Širokým obloukem obešli roh. Chodba byla prázdná.

„Psi určitě utekli do Hrobky,“ usoudila Amanda.

Balenger se s namířenou puškou přiblížil ke vstupu do komory, dívka do ní posvítila. Přivítal je reverend Pentecost s knihou na hrudi.

Frank pokračoval k Hrobce. Amanda ho následovala a zanechala reverenda ve tmě. Z jeskyně se na ně vyřítil temný stín. Pes podběhl hlaveň pušky a skočil Balengerovi na prsa. Frank instinktivně škubl zbraní a stiskl spoušť. Výstřel se v uzavřeném prostoru rozlehl jako ohlušující burácení, do kterého hvízdla odražená kulka. Vzduchem proletěly úlomky kamene. Těžké zvíře strhlo Balengera dozadu. Při pádu narazil zády do mumie a uslyšel praskot suchých kostí.

Pes drápy rozdíral Frankovi bundu a vyceněnými tesáky mu útočil na hrdlo. Pustil pušku a snažil se zvíře odstrčit, ale tím ještě rozdmýchal jeho zuřivost. Sevřel mu krk, ale pes mu chňapal po rukou a z tlamy mu odlétávaly chuchvalce slin. Balenger v nejvyšším zoufalství vytáhl z kapsy nůž. Palcem stiskl knoflík, což mu umožnilo vyklopit čepel jednou rukou. Bodl psa do boku, ale špička se svezla po žebru. Mohutné čelisti mu cvakly pár centimetrů od kůže na ohryzku. Znovu se rozmáchl – a tentokrát zajel nůž hluboko do kůže. Trhl rukojetí. Z rány tryskala krev. Čepel jistě zasáhla důležitý orgán, protože pes se zachvěl a v příštím okamžiku zdechl.

Balenger ho odstrčil, vyškrábal se na nohy, popadl pušku a namířil na vchod do hrobky. Srdce mu bušilo jako splašené a zvedal se mu žaludek. „Pozor na druhého psa!“ křikl na Amandu. Dívka svítila baterkou do všech koutů.

V podzemí teď zněl jen Frankův trhaný dech. Sklopil oči k mumii – Pentecostovy ostatky ležely rozházené po zemi. Do nosu ho udeřil nepříjemný zápach.

„Pokousal tě?“ starala se Amanda.

„Divil bych se, kdyby ne.“ Celou přední část bundy měl roztrhanou. V poškrábané kůži pulzovala bolest. Drápance pokrývala krev, a určitě ne pouze jeho.

„I kdyby tě nekousl, potřísnil tě slinami. Potřebuješ sérum proti vzteklině.“

„Tím chceš naznačit, že odsud musíme co nejrychleji vypadnout. Obdivuju tvůj optimismus.“ Všiml si, že prach zvířený při potyčce se psem unáší slabý průvan. „Nezdá se ti, že z Hrobky fouká?“

„Když o tom mluvíš, taky mám ten dojem.“

„Větrací šachta.“

Vešli do jeskyně.

Druhý pes je větší než ten, kterého jsem zabil, táhlo Balengerovi hlavou. Jestli nás napadne, bude to těžší soupeř.

Musel své myšlenky vyjádřit nahlas, protože Amanda odpověděla: „No, když je větší, aspoň ho spíš uvidíme. Výhoda je na naší straně.“

„Jo, skutečně obrovská výhoda. Štěstí nám přeje. Nechápu, že mě to taky nenapadlo.“ Balenger jen žasl nad její odvahou a rozhodností.

Mávala baterkou ze strany na stranu – groteskní výjevy ožily hrou stínů – a pátrala po druhém psovi. Když Balenger sebral ze země hrst prachu a vyhodil ji do vzduchu, v kuželu světla zřetelně viděl, jak zrníčka unáší vánek. Vkročil hlouběji do jeskyně a hledal průduch, kudy mohl proudit vzduch. Celou dobu napínal uši, zda nezaslechne vrčení nebo škrábání drápů. S Amandou po boku minul mumii muže s rukou ve vlastním rozkroku.

Došli ke stěně a postupovali podél ní, až narazili na hromadu kamení.

„Vypadá to jako zával,“ usoudil Balenger.

Dívka posvítila do otvoru, který se rýsoval pod stropem. „Vzduch proudí odtamtud,“ vydechla překvapeně.

Balenger se nejistě otočil zády do jeskyně – a ke zvířeti, které tam kdesi ve tmě číhá. Odložil pušku a zkusil vylézt na hromadu, aby se podíval, co je za ní, ale její sklon byl příliš strmý a kámen, na němž stál, mu ujel pod nohama. Bolest na rozškrábané hrudi při prudkém pohybu zesílila.

„Myslíš, že bychom tu haldu dokázali odklidit rukama?“ zeptal se.

„Dřív než dojdou baterie?“ Zavrtěla hlavou. „Mám ruce rozedřené do krve a skoro je necítím. Můžu sice pracovat, ale rozhodně to nestihneme.“

„Kdybychom postavili z větších kamenů podstavec, dostali bychom se k tomu otvoru nahoře a mohli bychom ho rozšířit.“ Ohlížeje se s obavami po psovi se Balenger sklonil pro větší kámen, ale hned se zase napřímil. „Necítíš něco?“

„Ne. Co?“ Dívka se zadívala k vrcholu hromady. „Teď už ano. Cítím…“

„Česnek,“ doplnil Frank a ustoupil.

„Arzén.“ Amandě se chvěl hlas.

Pach sílil. Balenger se rozkašlal a znovu se mu zvedl žaludek. Spěchali jeskyní kolem naaranžovaných výjevů a dávali pozor na psa. Vběhli do komory, kde už reverend Pentecost návštěvníky nevítal.

Nedostatek kyslíku donutil Amandu zastavit.

Balenger nasál vzduch nosem. „Tady česnek zatím necítím.“

„To se brzy změní.“ Amanda mávla baterkou za Pentecostovy rozházené ostatky, kde ležela lucerna, kterou tam prve odložila. „Jestli obsahuje trhavinu, mohli bychom tu hromadu kamení odstřelit, dostat se do chodby za ní a uhasit oheň, který zahřívá pevný arzén.“

„Stejný problém jako předtím. Při výbuchu by se mohl zřítit strop.“

„Radši zemřu pod závalem! Ať mě smrt zastaví uprostřed boje o život, než abych na ni nečinně čekala se založenýma rukama!“

Balenger na ni obdivně hleděl. Pak sebral síly a odřízl nožem pruh látky z Pentecostova oděvu.

„Zápalná šňůra?“ zeptala se.

Přikývl. Odšrouboval čepičku na nádržce s petrolejem a strčil do otvoru jeden konec tkaniny. „Budeme ji muset zaskládat většími kameny. Na jak dlouho dokážeš zadržet dech?“

„Na tak dlouho, jak bude potřeba.“

Frank jí podal svítilnu a pak se několikrát za sebou zhluboka nadechl, aby plíce dostaly co nejvíce kyslíku. Zadržel dech a vběhl do jeskyně, připraven vystřelit na psa, kdyby na ně zaútočil. Amanda běžela krok za ním. Bez povšimnutí míjeli mumie a zastavili se až u vysoké hromady. Balenger odložil pušku a horečně vytahoval kameny, aby vyhloubil otvor pro nálož. Tlak v prsou ho nutil k nádechu. Amanda mu svítila, aby lépe viděl do díry. Plíce hrozily prasknutím, ale neustával v práci. Konečně se prohrabal dostatečně hluboko. Vložil do otvoru lucernu a začal na ni vršit balvany. Ponechal úzký průchod, jímž protáhl zápalnou šňůru. Pak vytáhl Rayův zapalovač a cvakl škrtadlem.

Předtím si dělal starosti, že by mohl způsobit výbuch třaskavých plynů, ale po zralé úvaze usoudil, že podzemní exploze způsobuje hlavně metan, který se v rudných dolech nevyskytuje. Jistě, není to jediný hořlavý plyn, ale díky závalu tady snad žádná výbušná koncentrace nevznikla. Slůvko „snad“ mělo sice k sebedůvěře daleko, ale jinou možnost neviděl a musel to riziko podstoupit. Když se zapalovač rozsvítil, trhl sebou v očekávání, že ho v příštím zlomku vteřiny výbuch roztrhá na tisíc kousků, ale nic se nestalo, plamínek vesele plápolal. Zapálil pruh látky, sebral pušku a táhl Amandu do přilehlé komory.

Nesnesitelná bolest v plicích ho donutila nadechnout se ještě v jeskyni. Z pachu česneku se mu udělalo na zvracení. S představou praskajícího doutnáku v zádech vběhl do Pentecostovy komory a strhl supící Amandu do úkrytu za rohem chodby.

„Zakryj si uši,“ připomněl jí, „a otevři pusu!“

Znovu zadržel dech, aby se mu jedovatý plyn nedostal do plic. Jednadvacet, dvaadvacet, třiadvacet… Srdce mu pádilo jako splašené, ale čas jako by plynul nepřirozeně pomalu. Jako v počítačové hře, kde jedna minuta znamená ve skutečnosti dvě. Čtyřiadvacet, pětadvacet, šestadvacet, odpočítával v duchu vteřiny.

Co když šňůra zhasla? pomyslel si zděšeně. Co když kameny plamen udusily? Nevím, jak dlouho ještě dokážu zadržovat dech…

A další znepokojivá myšlenka: Co když v té lucerně žádná trhavina není?

Odhodlal se, že riskne vystrčit hlavu za roh a podívá se, když ho jako rána pěstí zasáhla tlaková vlna doprovázená hromovým rachotem. Ze stropu se snesl prach a sprška úlomků. Měl sice preventivně otevřená ústa, ale v uších ho zabolelo, až se bál, že mu praskly bubínky. Komora se otřásla. Určitě se zřítí, blesklo mu hlavou a přitáhl Amandu k sobě. Otřesy neustávaly a hrozily, že je srazí k zemi. Pevně dívku držel a chránil ji vlastním tělem. Vibrace se pomalu zmírňovaly, kamenný déšť ustal. Nadechl se a cítil prach a česnek. Amanda se vyklonila za roh a posvítila do hrobky.

V jeskyni se válely chuchvalce mlhy, ale i přes ně viděli, že výbuch rozmetal všechny výjevy. Po zemi se válely cáry hadrů a kusy dřeva, mezi nimi kosti rozpadlých mumií. Zadrželi dech a společně doběhli k hromadě. Světlo baterky odhalilo široký otvor. Skokem se ocitli v chodbě. Očekávali bůhvíjak sofistikované zařízení na výrobu plynu, ale narazili jen na obyčejný kovový rošt na dřevěné uhlí, který ležel překocený mezi žhavými uhlíky a vedle něj žlutá hrouda, kterou Balenger odhadl na tuhý arzen. Odkopl ji stranou.

Potáceje se v česnekovém zápachu se otočil a spatřil dveře, které uzavíraly protější vstup do tunelu a síla výbuchu je vyvrátila. Na vzdáleném konci podzemní chodby blikalo světlo. Vzal Amandu za ruku a běžel k němu v zoufalé snaze uniknout z dosahu smrtelně jedovatého plynu.

Doběhli ke dveřím, nad nimiž svítila holá žárovka. Nebyly však dřevěné a zešedlé stářím, kovově se leskly.

Balenger sáhl po klice, ale vtom ucítil, že tentokrát Amanda jeho ruku zadržela.

„Nedělej to,“ vydechla a vylovila z kapsy kombinézy gumovou rukavici. „V tom domě, kde jsem se probrala, byly všechny dveře pod proudem,“ dodala na vysvětlenou.

Nasadila si rukavici a stiskla kliku. Dveře se bez odporu otevřely. Odstrčila je ke zdi a ustoupila, aby Frankovi neclonila palebnou linii.

Pohled, který se jim naskytl, jim vyrazil dech.

4

Před nimi se otevíral obrovský ozářený sál naplněný elektronickým bzukotem. Vlevo se pod kamenným stropem táhly kovové police, na nichž stály desítky počítačových monitorů. Všechny byly zapnuté a nabízely pohled na různé části údolí, na vodní nádrž, na vstup do dolu a štolu, zdemolovanou Hrobku i na ně dva. Balenger vykročil mezi obrazovky a na jedné z nich spatřil záběr kamery umístěné v tyčince mikrofonu jeho soupravy. Vedlejší monitor nabízel Amandin pohled do místnosti. Viděl sám sebe z profilu, jak stojí pět metrů od dívky a hledí na obrazovku se svým profilem… Ze znásobeného obrazu se mu zatočila hlava.

Ještě více než počet monitorů a neskutečný rozsah sledování jej však šokovalo zkreslené zobrazení na všech obrazovkách. Údolí, nádrž, vstup do dolu, štola, jeskyně, rozzářený sál, Amanda i on sám – nic nepřipomínalo reálný svět, jak ho znal. Všechny záběry jako by byly vystřiženy z kresleného filmu.

„Bože můj, tady opravdu vypadáme jako postavy z počítačové hry,“ vydechla Amanda.

„Vítejte ve Scavengeru,“ ozval se ze sluchátek hluboký, znělý hlas.

Balenger se otočil doprava k početným policím zaskládaným nejmodernějším počítačovým vybavením, které se táhly dobrých padesát metrů daleko. Nad nimi se tyčila ke stropu skleněná stěna.

„Přežili jste poslední zkoušku,“ informoval je Pán hry. „Dokázali jste, že jste hodni.“

„Čeho, ty prolhaný sráči?“ zařval Balenger. Zalit neskutečnou září kresleného filmu zvedl hlavu ke skleněné stěně. Těsně u ní stálo z druhé strany vysoké křeslo s loketními opěrkami osazenými řadou tlačítek a páček. Seděl v něm drobný hubený muž s řídkými světlými vlasy a vrásčitým obličejem, který Balengerovi ze všeho nejvíc připomínal chlapce, který náhle zestárl. Dětský dojem ještě umocňovaly brýle se silnými čočkami.

„Franku!“ zvolala Amanda. „Mrkni na tento monitor. Takhle nás vidí!“

Balenger se otočil k obrazovce, na kterou ukazovala. Spatřil obraz, který Pán hry sledoval přes své brýle – záběr z vysokého úhlu, ze zasklené pozorovatelny, na němž Frank s Amandu hleděli na monitor. Balengerovi se znovu zatočila hlava. O to intenzivněji, protože viděl dvě postavičky z kresleného filmu. Nejen že všechny záběry sledovacích kamer připomínaly grafiku počítačových her, Pán hry díky svým brýlím takto vnímal celý svět. A co bylo ještě horší, Amandina oteklá tvář s fialovou modřinou, jeho zakrvácený zlomený nos, podrápaný hrudník a ovázané koleno vypadaly úplně neškodně, pouhé barevné flíčky v dětském filmu.

„Nejsme žádné kreslené postavy!“ zařval Balenger na muže-chlapce v kontrolním křesle za skleněnou stěnou.

Zvedl pušku, umístil holografickou tečku na vrásčité čelo nad brýlemi a stiskl spoušť. Sálem zaburácel výstřel, ale ze stěny se odštíplo jen několik úlomků a jinak zůstala neporušená. Balenger věděl, že termín „neprůstřelné sklo“ je zavádějící. Každé se nakonec poddá, jenom musíte umístit pět šest kulek pokud možno do stejného místa nebo jen s minimálním rozptylem. Opakovaně mačkal spoušť. Ze závěru vyletovaly širokým obloukem prázdné nábojnice, ale až na několik puklin nezpůsobily kulky žádnou škodu.

Vztekle se otočil k monitorům, které předváděly jeho a Amandu jako postavy z počítačové hry. Zničil nejprve ten, na němž mířil na obrazovku jako v kresleném filmu. Třeskla exploze, do vzduchu se rozletěla sprška úlomků. Hned nato další. A další…

Úderník cvakl naprázdno. „Amando, podej mi nový zásobník. Je v boční kapse ruksaku.“ Vsunul jej do zbraně, škubl pákou a vsunul náboj do komory. Odstřelil dalších pět obrazovek.

Monitory lze snadno nahradit. Otočil se k policím s počítači, aby způsobil mnohem větší škodu. Kulka za kulkou trhala nákladné vybavení, jiskry se měnily v kouř a plameny. V řetězové reakci zhasínal jeden monitor za druhým.

Balenger pomalu postupoval ke kovovému schodišti, které vedlo k prosklené pozorovatelně.

„Přestaňte!“ žadonil hlas.

Nepatřil však Pánu hry, byl to ženský hlas. Balenger se překvapeně zastavil, protože ho poznal. Karen Baileyová.

Sestupovala po schodech. Na některých monitorech se stále pohybovaly kreslené postavičky a jejich barvy ostře kontrastovaly s jejími prostými šedivými šaty. V podobných ji Balenger viděl na přednášce o časových pouzdrech. Obličej měla ještě nevýraznější, vlasy stažené do přísnějšího uzlu.

„Zvítězili jste!“ hulákala. „Teď odejděte! Vypadněte odsud!“

„Po všem, co nám udělal?“ zaječela Amanda stejně hlasitě. „Snad si nemyslíte, že teď toho necháme!“

„Snažně vás prosím, odejděte, než bude pozdě! Tudy!“ Karen Baileyová ukázala na kovové dveře za sebou. „Odvedu vás!“

„Další past!“

„Ne! Venku stojí terénní dodávka!“ Karen hodila ke dveřím klíčky od auta; kovově cinkly na kamenné podlaze.

„To víte, že jo!“ ušklíbl se Balenger. „Pod sedadlem je nastražená bomba, co?“

„Není! Dokážu vám to! Nastoupím první a nastartuju!“

„Až tady skončíme, možná vám to dovolíme!“ křičela Amanda. „Ale teď tu ještě máme nějakou práci!“

„Odejděte! Hned! Dejte mu pokoj!“

„Dát mu pokoj?“ opičil se Balenger. „Kdepak, vážená paní. Dám mu kulku do hlavy!“ Hrozivě k ní vykročil.

„Ne!“ Karen Baileyová se mu postavila do cesty a zatarasila svým tělem schodiště. „Stala se hrozná chyba! Neměli jste zvítězit!“

„Taky mám ten dojem. Omlouvám se, že jsme vám pokazili zábavu.“

„Ve snu by mě nenapadlo, že sem někoho pustí!“

„Nikam nás nepustil!“ okřikla ji Amanda. „Dostali jsme se sem vlastními silami!“

Sálem zaburácel znělý hlas Pána hry. „To je pravda. Jejich pud sebezáchovy a schopnost přežít jsou silnější, než jsem předpokládal. Upřímně přiznávám, že mě překvapili. Na počátku jsem Amandě řekl, že jí k záchraně postačí, když mě překvapí.“

„Chcete překvapení?“ otázal se posměšně Balenger. „Tak počkejte, až se dostanu nahoru.“

„Jestli ho zabijete, zvítězí!“ zakvílela Karen Baileyová zoufale.

„Cože?“

„Zvítězí. Jak vás může uspokojit, když mu dáte, po čem touží? Ošálil vás stejně jako mě.“

„Ošálil?“

„Kdybych znala skutečnou podstatu této hry, nikdy bych mu nepomohla! Její pravý účel jsem zjistila teprve nedávno!“

„Skutečnou podstatu hry? To, že on je bůh a my existujeme pouze v jeho mysli? Blbost! Víte, co je skutečné? Tohle!“ Balenger vypálil v rychlém sledu tři rány. Kulky roztříštily několik počítačů, které se rozpadly v gejzíru jisker a kouře.

Rozběhl se k ní.

„Stůjte!“ vykřikla Karen Baileyová a rozpřáhla paže přes schodiště.

„Podle vás je tedy v naprostém pořádku, když zabíjí lidi, ale vadí vám, že by se mu mělo dostat trestu?“

„To ne! Je šílený! Patří do nemocnice!“

„Tak proč jste ho tam neposlala už dřív? Mohla jste zabránit tragédii, jenže vy jste mu naopak ještě pomáhala! Zemřeli tady lidé! Je mi srdečně jedno, co s vámi váš nevlastní otec prováděl! Kašlu na tu komůrku, do které vás na tři dny zavřel!“

„Vy o tom víte?“ vyjekla Karen Baileyová v šoku.

„Vím i o tom, jak vás matka opustila a nechala napospas alkoholickému zvrhlíkovi. To vám ale nedává právo…“

„Matka ho neopustila!“

„Cože?“

„Já jsem jeho matka! Nikdy jsem ho neopustila a neudělám to ani teď!“ ječela Karen.

Hloubka jejího sebeklamu v Balengerovi málem vyvolala soucit, jenže to, co s Amandou vytrpěli, v něm umrtvilo všechny emoce kromě zuřivé nenávisti.

„Ta komůrka byla tak malá, že jsme se v ní nemohli ani natáhnout,“ vysvětlovala Karen. „Uzavření v temnotě jsme slyšeli, jak přibíjí dveře hřebíky. Lomcovali jsme klikou, ale ani se nehnuly. Bušili jsme do nich pěstmi, ale nebylo nám to nic platné. V omezeném prostoru jsme je nemohli vykopnout. Vzduch pronikal dovnitř jenom skulinami kolem pantů. S pláčem jsme ho prosili, ať nás pustí. Marně. Tři dny bez jídla, bez jediného doušku vody. Seděli jsme ve vlastních výkalech a v kalužích moči. Z jejich smradu jsme zvraceli. Věděla jsem, že zemřeme, ale před Jonathanem jsem nesměla dát najevo strach. Když začal rychle oddechovat, varovala jsem ho, že máme málo vzduchu a musíme dýchat klidně a pomalu. Hladila jsem ho po hlavě a opakovala mu, jak moc ho miluju. Přitiskla jsem si jeho hlavu k prsům, aby cítil, jak pomalu dýchám. Ve tmě mi šeptal příběhy, které si vymyslel. Vyprávěl o imaginárním světě, který nazval Peregrine podle jednoho druhu sokola. V tom světě žili ptáci, kteří uměli mluvit a myslet a provádět kouzla. Vžili jsme se do role orlů a vzlétli jsme vysoko k oblakům. Vznášeli jsme se nad pastvinami, jezery a vodopády. Naše vězení zmizelo. Teprve později jsem si uvědomila, že jsme blouznili v deliriu. První počítačová hra, kterou Jonathan vytvořil, se odehrávala právě ve světě, který si tehdy vysnil.“

Karen se v očích objevil nepřítomný pohled, jako by se náhle ocitla někde jinde. „Starala jsem se o něj od jeho narození. Žena, která ho opustila, nebyla jeho matka. Jeho matka jsem já. Jsem jediná matka, kterou v životě poznal, jediná osoba, kterou v životě miloval. A on je jediný člověk, kterého jsem milovala já.“

„Jděte mi z cesty!“

Karen si sáhla za záda. „Nepřipustím, abyste mu ublížili. Nedovolím, abyste ublížili mému synovi.“

„Je to váš bratr.“

„Ne!“ zaječela Karen.

„Franku!“ ozvalo se za ním Amandino varování.

Karen náhle držela v rukou zbraň. Balenger i ve slábnoucím světle poznal obrys armádní automatické pušky. V posledním okamžiku strhl Amandu stranou. Kulky pleskaly do kamenné stěny vedle dveří, jimiž vešli do počítačového sálu. Karen nedokázala zbraň udržet. Hlaveň se zvedla a střely se zarývaly nad rám dveří. Balenger se napřímil, ustálil červenou tečku a poslal jí dvě kulky do čela. Svezla se k zemi a puška, která jí vypadla z rukou, zařinčela o podlahu.

Balenger prosprintoval kolem kouřících počítačů a vyběhl po schodech k pootevřeným kovovým dveřím, za nimiž poblikávalo namodralé světlo. Rozkopl je a skočil do pozorovatelny, kde v křesle jako z kosmické lodi seděl drobný Pán hry, obklopen nespočetnými ovládacími prvky. Brýle skrývaly výraz jeho očí, ale vrásčitá tvář zestárlého dítěte budila soucit.

„Tak kohopak to tu máme?“ ušklíbl se Balenger. „Že by to byl ten zatracený čaroděj ze země Oz? Chlapec za oponou?“

„Znamená to, že se ztotožňujete s Dorotkou?“ Frankova zuřivá střelba zničila většinu elektronického vybavení a nefungovalo ani zařízení pro úpravu zvuků. Hlas Pána hry už zdaleka nepřipomínal televizního komentátora, zněl jako pištění štěněte. „Možná je to známka sexuálního zmatku. Ve virtuálním světě počítačových her si polovina mužských hráčů vybírá ženské role.“

Balenger pozvedl pušku.

„Dorotka mě vyloženě zklamala,“ řekla křehká postavička. „Po tolika barvitých divech, které viděla v zemi Oz, se nemůže dočkat návratu do svého nudného domova v Kansasu. Odvrhne nádheru alternativní reality. Bláznivá, hloupá holka.“

Balenger si vzpomněl na krev, která se řinula z úst detektiva Ortegy, rozdrceného železným zednickým kolečkem, a zacílil zbraň. „Chcete, abych vás poslal právě tam? Do země Oz? Co byste řekl třeba na Sírius, kam se podle svého přesvědčení odebrala parta uctívačů Slunečního chrámu? Napadá mě i létající talíř schovaný za kometou.“

„Kterékoliv místo je lepší než tohle. Nejbolestnějším stadiem bytí je pomyšlení na budoucnost,“ zapištěl kvílivý hlásek.

Balenger parafrázoval zbytek citátu. „Zejména na vaši budoucnost, kterou rozhodně nebudete mít. Kdo prohlásil, že se Platon mýlil, když tvrdil, že všechno je iluze?“

„Aristoteles.“

„Nuže, pozdravujte ode mě Aristotela.“ Frank položil prst na spoušť.

„Nebude to nic znamenat, když nevíte, co jste vyhráli.“

Při vzpomínce, kolik toho Amanda vytrpěla a jak málo chybělo, aby ji navždy ztratil, Balenger zařval: „Vyhráli jsme své životy!“

„Nejen to,“ poučil ho Pán hry. „Tím, že jste překonali všechny překážky, jste prokázali, že jste hodni.“

„Hodni čeho?“

„Práva zabít boha.“

„Zabít boha? O čem to sakra mluvíte?“

„Zabít mě.“

Balenger strnul úžasem. Tak kolosální šílenství!

„Jediný způsob, jak k tomu může dojít,“ vysvětloval Pán hry. „Díky obrovskému úsilí postava nakonec ovládne hru, přestože podle teorie ji může ovládat pouze její tvůrce. Z postavy se stane hrdina, protože porazil boha.“

„Vy si přejete, abych vás zabil?“ zeptal se Balenger znechuceně. „Právě to měla vaše sestra na mysli, když řekla, že nakonec pochopila pravou podstatu hry?“

„Potřebuju někoho, kdo je toho hoden,“ zopakoval mužíček. „Jeskyně soudného dne.“

„Co je s ní?“

„Pokud konvenční realita skutečně existuje, pak hrozby, které si vyžádaly vybudování Jeskyně soudného dne, dokazují, jak mizerně byl vesmír stvořen. Jaderná apokalypsa. Globální oteplování. Epidemie. Všechna další rizika. Bylo by lepší, kdyby stvořitel složil ruce do klína a nic nevymýšlel. I bůh může zoufat.“

„Sebevražedná hra,“ vydechl Balenger otřeseně.

„A teď se vznesu k nekonečným výšinám.“

Balenger si vzpomněl na podobná slova z úst Karen Baileyové. „Jako orel?“

Muž-chlapec přikývl. „Slyšel jsem, jak vám Karen vyprávěla o komoře.“ Zachvěl se. „Je mrtvá?“

„Je.“

Pán hry chvíli mlčel. Když znovu promluvil, slabý hlásek se mu chvěl. „Bylo to nevyhnutelné. Když zjistila, jak má hra podle plánu skončit, odmítla to připustit. Museli jste ji zastavit. Ale v mé mysli žije dál. Teď se i ona může vznést k nekonečným výšinám.“ Zpod brýlí stékaly slzy. „Dlouhých šest měsíců proseděla u mého nemocničního lůžka.“

Balenger si vzpomněl, jak mu profesorka Grahamova vyprávěla o nervovém zhroucení Jonathana Creeda.

„Byl jsem tak odhodlaný dovést počítačovou hru k naprosté dokonalosti a tolik jsem se ke svému cíli upnul, že jsem vydržel nespat celé dny. Čtyři, pět, šest… Sedmého dne mě moje mysl přenesla jinam.“ Otřásl se. „Půl roku jsem ležel v katatonickém spánku. Nevěděl jsem to, ale Karen celou tu dobu seděla vedle mě, šeptala mé jméno a snažila se mě probudit. Nikdy jsem jí neřekl, kde jsem se ocitl.“

„Podle profesorky Grahamové jste to nazval Špatné místo.“

Mužíček přikývl. „Nedokázal jsem o tom mluvit. Těch šest měsíců byla moje mysl uvězněna v komoře se zatlučenými dveřmi.“

Balenger si uvědomil, že zadržuje dech. Strašlivá představa omezeného temného prostoru v něm vyvolávala děs.

„Seděl jsem rozklepaný strachem schoulený ve tmě, bez jídla, bez vody, dusil jsem se pachem vlastních výkalů. Jenže tentokrát jsem byl sám. Neměl jsem Karen, která by mě hladila po vlasech a šeptala, jak mě miluje. Snažil jsem se přesvědčit sám sebe, že ta komora není reálná. Avšak jak jsem mohl ten rozdíl poznat? Mé skrčené tělo, temnota, můj hlad a žízeň, to vše mi připadalo skutečné. Můj strach byl skutečný. Sračky kolem mě byly skutečné. Řekl jsem si, že se mohu soustředit, na cokoliv budu chtít, a když se budu usilovně snažit, má představa se stane realitou. Koncentroval jsem se tedy na Karen. Snil jsem o tom, že šeptá mé jméno. Brzy jsem ze vzdálené tmy zaslechl její hlas, jak šeptá Jonathane. Vykřikl jsem. Její hlas zesílil. Moje mysl se jí rozběhla vstříc. Probudil jsem se v nemocnici a ona mě držela za ruku.“ Slzy zpod brýlí tekly nepřetržitým potůčkem. „Jenže to přirozeně také nebyla realita. Tu proklatou komůrku jsem nikdy neopustil. Všechno je pouze hra v mé mysli. Ve skutečnosti pořád trčím v té temné díře svého dětství, chlapec krčící se za zatlučenými dveřmi, polapený do pasti své myslí. Zmáčkněte tu spoušť.“

Balenger se zalykal emocemi, když ten zmučený hlas poslouchal.

„Vzpomeňte si, kolik toho Amanda mou vinou vytrpěla,“ pokračoval Pán hry. „Potrestejte mě. Potrestejte boha. Udeřil bych slunce, kdyby mě urazilo. Odkud pochází ten citát, Amando?“

„Z Bílé velryby,“ odpověděla dívka. „Kapitán Achab pronásleduje Moby Dicka po všech světových oceánech. Domnívá se, že všechno je pouhá iluze vytvořená bohem. V zásadě Achab pronásleduje samotného boha.“

„Nezklamte mě,“ řekl křehký mužík Balengerovi. „Tak dělejte. Máte mé svolení. Zničte svého stvořitele. Udeřte slunce.“

Balenger se nedokázal pohnout.

„Na co čekáte?“

Frank si uvědomil, že má prst na spoušti úplně paralyzovaný.

„Sám jsem si peklem. Z čeho to je, Amando?“ zeptal se Pán hry; kvůli brýlím nemohl Frank číst výraz jeho obličeje.

„Ztracený ráj. Ďábel popisuje, jak se cítí ten, jehož bůh odvrhl.“

„Představte si boha v jeho vlastním pekle. Udělejte to!“ přikázal muž s tváří chlapce Balengerovi.

„Mám vás odměnit?“

„Zabijte mě!“

„Ve své hře jste se ztotožnil se mnou. Řekl jste mi, že jsem váš náhradník. Váš avatar. Já jsem vy.“

„Vysoký a silný. Bůh v lidském těle.“

„Jestli vás zastřelím, jako byste zabil sám sebe. To neudělám.“

Pán hry se pokusil posadil zpříma, aby vypadal vyšší. „Chcete mi vzdorovat?“

„Chcete-li spáchat sebevraždu, pak byste měl mít dost kuráže udělat to vlastní rukou. Jinak pošlu pro sanitku, která vás odveze do ústavu pro duševně choré.“

„Vy mě zrazujete?“

„Zavřou vás do vypolstrovaného pokoje, což bude jen jiná podoba té vaší komory, a dají vám okusit skutečné peklo.“

„Ne,“ zarazila Franka Amanda. „Musí zaplatit. Ale také potřebuje pomoc.“

„Jedinou pomoc, kterou potřebuju, držíte v rukou,“ řekl muž-chlapec Balengerovi.

„Ne.“ Frank sklonil zbraň.

„Neposloucháte mě. Stejně jako ďábel a Adam.“ Pán hry na něj upřeně pohlédl a Balenger i přes jeho brýle vnímal bolest, která se za nimi skrývala. „Máte poslední možnost změnit názor.“

Balenger neodpověděl.

„V tom případě…,“ řekl mužíček po chvíli a natáhl se k jednomu z tlačítek.

„Hej!“ Balenger instinktivně vycítil nebezpečí. „Co to děláte?“

„Všichni teď skončíme v pekle.“ Drobný svraštělý prst stiskl knoflík.

Balengerem projel elektrizující záchvěv. „Co je to za tlačítko?“

„Prokázal jste, že nejste hoden.“

„Co tím sakra chcete říct, že všichni teď skončíme v pekle? Co jste to udělal?“

„Mám mít odvahu ukončit svůj život sám? Dobrá. Nechcete-li přijmout vlastní osud, ukončím hru za vás.“

Balenger se srdcem sevřeným hrůzou zíral na tlačítko.

„Za minutu,“ zapištěl Pán hry, „svět skončí stejně, jako začal.“

Téměř všechna zbývající světla pohasla, zářila jen velkoplošná obrazovka před křeslem Pána hry a digitální časomíra s rudými ciframi, která začala odpočítávat vteřiny od šedesátky.

„Velkým třeskem,“ dodal mužíček.

„Ty hajzle! Chceš to tady vyhodit do vzduchu?“

„Hra selhala. Vesmír také,“ ozval se z šera pisklavý hlásek.

Amanda rozsvítila baterku, ale ta již vydávala jen bledé žluté světlo – monočlánky vyčerpaly svou kapacitu. Balenger hrábl do batohu a vylovil dalekohled pro noční vidění. V jeho nazelenalém zorném poli se ocitl muž s vrásčitým dětským obličejem usazený v křesle a pozorující brýlemi časomíru, jako by hleděl do nitra věčnosti. V zeleném spektru vypadal jako postava z počítačové hry.

„Padesát sekund,“ ohlásil Pán hry.

Balengerovi připadalo nemožné, že by uplynulo teprve deset vteřin, neměl ovšem čas si údaj ověřit. Otočil se k nazelenalé postavě Amandy a křikl na ni: „Chyť se mě za ruku!“

Táhl dívku dolů po schodech a rány mu pulzovaly nesnesitelnou bolestí. U paty schodiště přeskočil mrtvolu Karen Baileyové, jejíž krev vypadala v nazelenalém zorném poli dalekohledu jako z jiného světa. Sprintovali ke kovovým dveřím v zadní části sálu.

„Čtyřicet sekund,“ zakňoural pištivý hlas z pozorovatelny.

I teď se Balengerovi zdál odpočet pomalý. Byl přesvědčen, že trvalo déle než deset vteřin, než seběhli ze schodů a dostali se ke dveřím.

Amanda s nasazenou gumovou rukavicí sáhla na kliku.

Dveře se neotevřely.

Balenger za sebou zaslechl zavrčení a s hrůzou si uvědomil, že úplně zapomněl na zbývajícího psa, který vběhl do sálu vchodem od jeskyně a teď stál sotva tři metry daleko. Jeho oči – v dalekohledu zelené – pronikavě plály.

„Třicet pět sekund!“

Vyloučeno, pomyslel si Balenger. V tak krátkém čase se toho nemohlo tolik seběhnout.

„Bůh drží své slovo!“ křikla Amanda na Pána hry.

Balenger pochopil, o co se snaží. „Ano!“ zvolal. „Dokažte, že je vaše hra poctivá.“

„Třicet čtyři sekundy!“

„Otevřete ty dveře!“ naléhala dívka. „Objevili jsme Hrobku. Zapřísahal jste se, že víc k vítězství nepotřebujeme, ale teď jste změnil pravidla!“

Ticho se prodlužovalo, čas běžel.

„Dokažte nám, že bůh není lhář!“

Pes divoce vrčel.

V zámku náhle zabzučelo a cvakla západka. Pán hry ji uvolnil.

Amanda horečně stiskla kliku. V okamžiku, kdy strčila do dveří, pes zaútočil. Nebo to alespoň tak vypadalo. Balenger však usoudil, že se k smrti vyděšené zvíře snaží utéct, a strhl dívku k zemi. Pes je přeskočil a zmizel ve tmě. Vzal Amandu za ruku a proběhl dveřmi.

Ocitli se v dalším tunelu. Frank s každým skokem očekával, že zbývající čas vyprší a zaburácí výbuch. V běhu odpočítával vteřiny. Sedm, šest, pět, čtyři… Tunel jako by se táhl do nekonečna. Zaťal svaly v očekávání exploze. Tři, dva, jedna. Nic se nestalo. Dalekohledem spatřil před sebou zelenkavý přísvit při ústí chodby, kde absolutní tma podzemí přecházela v noční stíny údolí. Ignoroval bolest v koleni a donutil se zrychlit tempo.

Ozvěna, která doprovázela jejich kroky, utichla. Vyběhli z tunelu na čerstvý vzduch. Balenger ještě zaslechl, jak se Amanda vedle něj zhluboka nadechla, a pak se vznesl do vzduchu, jak se do něj s děsivým rachotem opřela tlaková vlna. Ztěžka dopadl a kutálel se po úbočí kopce. Na rozdíl od kamenné suti u vstupu do dolu byl svah porostlý hustou trávou. Namáhavě sípal, protože si při pádu vyrazil dech. Několikrát se překulil a zprudka se zastavil o balvan. Vzápětí vedle něj narazila Amanda a hlasitě zasténala. Do trávy kolem nich pršely kameny; jeden z nich zasáhl Franka do ramene. Ochromený bolestí se doplazil k dívce.

„Jsi zraněná?“ zasípal.

„Totálně domlácená,“ vydechla. „Ale myslím, že to přežiju.“

Za divokého letu vzduchem ztratil pušku i dalekohled. V bledém svitu dorůstajícího měsíce se otočil a viděl, jak se z ústí tunelu valí prach a dým.

„Server zhavaroval,“ zašeptal. „Hra skončila.“

„Opravdu?“ vzlykla Amanda. „Jak si můžeme být kdy jistí, že hra skutečně skončila?“

Na tuto otázku Frankovi chyběla odpověď. Jeho pozornost upoutal pohyb v dálce – pes běžel po útesu ozářeném měsícem.

Amanda se svezla k zemi vedle něj. „Pán hry dodržel slovo. Dovolil nám odejít. Dokázal, že není lhář.“

„Bůh se pokusil odčinit své hříchy,“ souhlasil Balenger a otřásl se.

Amanda také. „Co podnikneme dál? Myslíš, že Karen Baileyová o té dodávce nelhala?“

„Jsi ochotna jí věřit?“ zeptal se.

„Ne. Spousta počítačových her končí vybuchujícím autem.“

„Ano. Další možnost je scvrknout se a zmizet jako Pacman. Nebo jako ti chudáci z Avalonu. Pán hry mě naučil jedno – mnoho počítačových her se nedá nikdy vyhrát. Hráč pokaždé umírá.“

„Ano, všichni nakonec zemřeme. Ale dnes v noci ne!“ řekla Amanda. „Dnes v noci jsme zvítězili. Mimochodem, když nám v tom sále odpočítával vteřiny, připadaly mi nepřirozeně dlouhé.“

„Mně také.“ Balenger náhle pochopil. „Odpočítával čas počítačové hry. Jedna minuta v jeho realitě trvala v našem světě dvě minuty.“

Oba se odmlčeli. Z dálky se k nim doneslo zavytí psa.

„Proč nám asi dal tu šanci?“ přemýšlela Amanda nahlas.

„Třeba nám ji nechtěl dát,“ odpověděl Balenger. „Ten virtuální čas byl pravděpodobně jediný, který znal.“

„Anebo si byl toho rozdílu dobře vědom a ten odpočet byl poslední úrovní hry. Řekl nám, že čas je skutečný mrchožrout. Na samém konci běhu přes překážky a hledání ukrytých předmětů nám poskytl něco velmi vzácného – minutu času navíc.“

„Bonus v podobě dalšího života.“ Balenger se obával, že právě takto bude uvažovat až do smrti – jako kdyby neunikl, jako kdyby pořád žil v počítačové hře.

Amanda se pokusila posadit. „Čeká nás dlouhý pěší výlet…“

„Ještě si chvíli odpočineme.“ Frank si objal pažemi hrudník, aby potlačil zimničné chvění.

Amanda si zase lehla. „Ano. Odpočinek je dobrý nápad,“ uznala.

„Dává nám možnost zamyslet se nad společnou budoucností.“

„Ne,“ namítla dívka. „Žádná budoucnost.“

„To nechápu.“

„Časové pouzdro je vzkaz pro budoucnost, který otevíráme v přítomnosti, abychom poznali minulost, nemám pravdu?“ zeptala se.

„Říká se to.“

„Nuže, předchozí události mě naučily, že minulost ani budoucnost nejsou důležité. Záleží jen na přítomnosti.“

Balenger si vzpomněl na profesorku Grahamovou. „Jedna stará dáma, kterou jsem před pár dny poznal, dospěla ke stejnému závěru při hraní počítačových her. Seznámím tě s ní. Určitě se ti bude líbit. Umírá, ale tvrdí, že díky nutnosti učinit při hře bleskurychle řadu rozhodnutí a akcí vnímá každou vteřinu tak plně, že jí připadá jako věčnost.“

„Ano,“ potvrdila Amanda. „Ráda se s ní setkám.“

Balenger se zmohl na úsměv a zahleděl se na mihotavé hvězdy. „Měli pravdu.“

„Kdo?“

„Naši dávní předkové. Nebe skutečně vypadá jako kopule s otvory, jimiž září nebeské světlo.“

„Všechno existuje v božích představách,“ dodala Amanda.

Frank ji pohladil po předloktí. „Ty nejsi žádná představa.“

„Ty taky ne.“ Vzala ho za ruku. „Díky bohu.“

POZNÁMKA AUTORA

NA SVĚTĚ MÍT TAK ČASU DOST

Pokud jde o náměty na romány, připadám si jako sysel. Police v mé kanceláři přetékají šanony a složkami, starými i několik desetiletí. Načmárané obsahy rozhlasových reportáží a televizních rozhovorů jsou svázané do balíků spolu se zažloutlými stránkami vytrhanými z novin a časopisů. Celé stohy. Kdykoliv něco upoutá mou pozornost, část mé fantazie se ptá proč. Mám takovou teorii, že jestliže námět zaujme mě, pak zaujme i mé čtenáře. Za všechna ta léta jsem nashromáždil tolik materiálů, že mi nikdy nezbyl čas, abych je roztřídil do kategorií, o jejich románovém ztvárnění ani nemluvě. Příležitostně mě popadne zvědavost, která mě dožene k jejich prozkoumání. S velkým očekáváním rozložím fascikly na zem, smetu z nich prach a pročítám je. Ale skoro pokaždé se ty chatrné stránky v mých rukou vztahují k tématům a událostem, které se mi zdály důležité tehdy, ale nyní jsou bez života. Příběhy a situace, které navozují, už mou fantazii neoslovují. Zatuchlé výtvory lidské mysli mi ukazují časovou propast mezi osobou, která vložila tyto fragmenty do šanonů, a jinou osobou, která prošla proměnou a nyní je čte.

Ve vzácných případech však námět cinká na mou fantazii tak neodbytně, že se k němu stále vracím a pokouším se najít způsob, jak ztvárnit emoce, které ve mně vyvolává. Například k mému předchozímu románu Nebezpečná minulost mě inspiroval článek v deníku Los Angeles Times o městských průzkumnících: nadšenci pro historii a architekturu, kteří vnikají do budov, jež byly po celá desetiletí opuštěny a uzavřeny. Stránka ležela pod hromadou šanonů, ale stále útočila na mou fantazii a já jsem si nedokázal vysvětlit, proč nepřestane. Zlom nastal ve chvíli, kdy jsem si najednou vzpomněl na opuštěnou budovu, kterou jsem prolézal jako dítě. Používal jsem ji jako útočiště, když jsem utíkal před neustálými hádkami mezi matkou a nevlastním otcem, kvůli nimž jsem se bál zůstávat doma. Vzpomínka na vlastní strach a potřebu stáhnout se do minulosti ve mně probudila touhu napsat román, v němž městští průzkumníci posedlí minulostí zjišťují, že už jim nepřináší uklidnění, ale naopak je děsí.

Podobný článek, který neustále dotíral na mé podvědomí, mě vedl k napsání románu Neznámá pravidla. Ve skutečnosti ležel pod vršícími se šanony osm let a tiše vykřikoval, až jsem to nakonec vzdal. Tentokrát šlo o New York Times. Datum 8. dubna roku 1998, místo West New York, New Jersey. Miluji tu matoucí představu, že město, které se jmenuje West New York, leží tak daleko na západě, že se nachází v sousedícím státě New Jersey. Co mě však vyvádělo z míry mnohem víc, byl obsah článku. „Od časového pouzdra k pohřbenému pokladu,“ hlásal titulek. „Někde ve West New Yorku se možná nachází kousek městského života z roku 1948.“

Dozvěděl jsem se, že když se chystaly oslavy stého výročí založení West New Yorku, někoho napadlo zakopat časovou schránku. „Výborný nápad,“ souhlasili všichni. Pak si nějaký penzista vzpomněl, že totéž se konalo u příležitosti padesátého výročí. Co se s tím pouzdrem stalo? divili se lidé. Kde nakonec skončilo? Po městě se rozptýlili pátrači. Ponořili se do studia městských kronik pokrytých pavučinami a vystopovali lidi dost staré, aby si pamatovali půlstoleté výročí v roce 1948. Konečně našli možnou odpověď v městské knihovně, kde rukopis místního amatérského historika odkazoval na „měděnou schránku obsahující dokumenty a upomínkové předměty“.

Mělo se za to, že ona schránka bylo uložena pod bronzovým požárním zvonem před radnicí; tam však skončil průzkum rozčarováním, neboť posláním zvonu bylo uctění památky místních hasičů, kteří zemřeli při záchranných akcích ve West New Yorku, a nikdo by nedal souhlas k tomu, aby se s ním hýbalo. Kromě toho byl zvon zapuštěn do několikatunového žulového podstavce. Pohnout s ním by znamenalo obtížný technický problém a vysoké náklady, a co kdyby se po znesvěcení památníku pod ním schránka nenašla? Nakonec se tedy vůbec nic nestalo.

Událost musela vyvolat velké zklamání, neboť jak reportér listu New York Times naznačil, město cítilo ohromnou potřebu nechat se inspirovat odkazem slavných dnů o padesát let dříve. V roce 1948 region prosperoval, hlavně díky Centrální newyorské železnici a výrobkům místních textilních továren, které se po ní dopravovaly. Avšak do roku 1998 železnice i továrny zanikly, ulice ztichly a působily nehostinným dojmem. V kontextu příběhu o chybně založené minulosti mi nedalo, abych si nepoznamenal, že zpravodaj nezanechal podtitulek se jménem autora článku.

V pohnutí, které jsem nechápal, jsem přidal tento článek ke své chaotické sbírce. Zapomněl jsem na něj, vzpomněl si, znovu zapomněl, ale nikdy ne na dlouho. Nakonec, když jsem se po osmi letech přehrabával v hromadě dokumentů, znovu jsem se na něj zahleděl a slíbil jsem si, že se pokusím přijít na kloub tomu, proč se mě článek tak drží, když napíšu román s tématem časového pouzdra. Že bude staré sto let a že v honbě za minulostí budou použity moderní nástroje jako globální navigace, mobilní telefon s připojením na internet a holografický puškový zaměřovač, mě tehdy ani nenapadlo. Musel jsem provést obvyklý výzkum, abych se o tématu dozvěděl co nejvíce.

Učinil jsem první krok a podíval se na internet. Když jsem studoval materiály k předchozímu románu Nebezpečná minulost, napsal jsem heslo „urban explorers“ do vyhledavače Google a ke svému údivu jsem obdržel přes tři sta tisíc odkazů. Teď jsem učinil totéž s heslem „time capsules“. Představte si můj úžas, když počet odkazů dosáhl neuvěřitelných osmnácti milionů. Očividně tento pojem zaujal spoustu dalších lidí a moje nadšení s každým dalším objevem vzrůstalo. Dozvěděl jsem se (jak vysvětluje profesor Murdock v Neznámých pravidlech), že ačkoliv to, co nazýváme časovými pouzdry, je staré jako historie sama, výraz samotný neexistoval až do roku 1939, kdy společnost Westinghouse vytvořila schránku ve tvaru torpéda a naplnila ji soudobými předměty, které měly podle jejích tvůrců zapůsobit na příští generace. Za úderů gongů byla kapsle pochována ve Flushing Meadows v New Yorku, kde se konala Světová výstava. Se záměrem, aby byla otevřena o pět tisíc let později, je kapsle stále pohřbená patnáct metrů pod zemí, ale upadla víceméně v zapomnění. Pokud máte navigační přijímač GPS, jaké se používají v Neznámých pravidlech, můžete zadat mapové souřadnice a červená šipka vás navede ke značce, pod níž je kapsle ukryta. Avšak abyste tyto souřadnice zjistili, musíte si obstarat publikaci The Book of the Record of the Time Capsule. V roce 1939 byly rozeslány výtisky do každé větší knihovny na světě, Dalajlámovu nevyjímaje. V dnešní době však obstarání této knihy vyžaduje přímo detektivní pátrání.

Dozvěděl jsem se, že inspirací pro časovou schránku Westinghouse se stala tajuplně nazvaná Krypta civilizace, založená v roce 1936 na Oglethorpově univerzitě v Atlantě. Rektor školy, zneklidněný vzrůstající nacistickou mocí v Evropě, se domníval, že civilizace spěje k zániku. Aby zachránil, co se dá, vysušil krytý plavecký bazén a naplnil jej předměty, které považoval za zásadní pro porozumění kultuře třicátých let dvacátého století. Patřil mezi ně mimo jiné například výtisk knihy Odváto větrem, název výstižný stejně jako Krypta, která se podle záměru nemá otevřít dřív než bezmála za šest tisíc let, avšak stejně jako v případě časové kapsle Westinghouse se na ni téměř zapomnělo. Nebýt studenta Paula Hudsona, který v roce 1970 prováděl průzkum suterénu univerzitní budovy, byla by Krypta vymizela z paměti. Poté, co se světlo jeho baterky odrazilo ode dveří z nerezové oceli, vyptával se tak dlouho, až se díky jeho otázkám ze suterénu stalo veřejně přístupné místo, kde byl zřízen obchod s knihami a lidé mohou denně procházet kolem zapečetěných dveří Krypty. Nakonec se Paul Hudson stal tajemníkem Oglethorpovy univerzity a prezidentem Mezinárodní společnosti pro časová pouzdra.

Tato tradice mě tak zaujala, že jsem o tom neustále vyprávěl svým přátelům. V tomto bodě obvykle všichni říkali: „Krypta civilizace? Mezinárodní společnost pro časová pouzdra? To si vymýšlíš!“ Ale já si nic nevymýšlím. Jeskyně soudného dne za severním polárním kruhem je skutečná, stejně jako Síň záznamů pod horou Mount Rushmore a miliony kopií vadné videohry E. T. pohřbených pod betonem v poušti uprostřed Nového Mexika. Tajuplnosti by nebraly konce. Dozvěděl jsem se o městě, které ukrylo sedmnáct časových schránek a na všechny zapomnělo… O vysokoškolských studentech, kteří zakopali časovou kapsli a pak všichni utrpěli společnou ztrátu paměti, jako by se ta událost nikdy nestala… O městské komisi, která pochovala časovou schránku na počest stého výročí založení obce a jejíž členové všichni zemřeli, aniž kohokoliv napadlo zapsat, kam byla kapsle uložena.

Koho by napadlo, že existuje seznam nejžádanějších časových pouzder nebo že tisíce jich bylo někam založeno, mnohem více, než kolik jich kdy bylo nalezeno? I když jsou lokalizovány, často představují zdroj dalších záhad, neboť do nedostatečně utěsněných kontejnerů pronikne vlhkost a hmyz, takže výsledkem těchto poselství pro budoucnost, která otevřeme v přítomnosti, abychom se dozvěděli o minulosti, jsou nerozluštitelné cáry.

Když jsem se pokoušel pochopit, proč mě časové kapsle tak uchvacují, přemýšlel jsem o hrdosti, která motivuje lidi, aby je vytvářeli, o domněnce, že konkrétní okamžik je tak důležitý, aby byl včas zachycen pro příští generace. Na rozdíl od Jeskyně soudného dne, kde jsou miliony semen zemědělských plodin chráněny před globální katastrofou, mě optimismus časových schránek uvádí v úžas. Není to však jen pýcha či optimismus. Jak říká jedna postava v Neznámých pravidlech, fanatická důkladnost provázející přípravu některých časových pouzder svědčí o obavách jejich tvůrců, že budou zapomenuti.

„Dost světa a času.“ Toto je název jedné přednášky profesora Murdocka o časových kapslích, kterou pronáší v Neznámých pravidlech. Je to citát z básně Andrewa Marvella Své zdráhavé milence ze sedmnáctého století. Báseň vyjadřuje pocity mladého muže, který si uvědomuje, jak čas kolem letí, a chce přesvědčit svou milenku, aby mu pomohla uchopit život naplno, dokud mohou. Když některé verše vytrhneme a jiné spojíme, dá se báseň aplikovat na jednu z motivací pro uchovávání časových schránek.

Na světě mít tak času dost…

Však za námi se stále žene spřežení času okřídlené;

a dokola se rozhostí bezmezné pouště věčnosti.

K vytváření časových pouzder nás možná nepobízí budoucnost. Možná je to samotná časová tíseň, rychlost, s jakou ubíhá, vědomí vlastní smrtelnosti. Před rokem 1939 se časovým pouzdrům říkalo truhly a rakve: pohřební metafory. Tatáž metafora je použita v názvu Krypta civilizace. Neznamená to, že pocit obsažený v časových kapslích není naděje, optimismus, nebo dokonce strach, ale spíše zármutek nad smrtí každého z nás? Znovu si vybavuji Marvellovu báseň.

V hrobě je sice soukromí, však objímat se – kdo tam smí?4

Společnost pochovává to, co považuje za součást vzácného okamžiku, výkvět svého světa. O mnoho let později jiná společnost vykope kapsli, pokud ji dokáže najít. Lidé se dychtivě shromáždí kolem. „Co to je za tajemství?“ ptají se. „Jaký důležitý vzkaz nám chtěla minulost zanechat?“ Otevřou pouzdro či kryptu nebo, chcete-li, kapsli, a zjistí, že obsah shnil nebo že předměty jsou tak starodávné, že nemají žádnou cenu. „Zdá se neuvěřitelné, že tyhle krámy se jim zdály důležité,“ zamumlá někdo. Nakonec, takové by mohlo být poselství všech časových kapsli. Z dávno zašlé minulosti nás varují, že současný okamžik nepřetrvá, že předměty kolem nás nejsou tak důležité, jak si myslíme, že nezáleží na příslibu budoucnosti, ale na hodnotě každého prchavého okamžiku. Jak poznamenává Pán hry v tomto románu: „Čas je skutečný mrchožrout.“

Domnívám se, že mé haldy šanonů jsou časové kapsle, představující zájmy člověka, kterým už nejsem. To platí i pro moje romány – zachycují, co jsem si myslel a cítil v minulosti. Stejně jako romány mých oblíbených autorů jsou časovými pouzdry, které mě přenášejí zpátky do mlhou zahaleného Londýna Charlese Dickense nebo starého New Yorku Edith Whartonové či Hemingwayovy Paříže dvacátých let dvacátého století. Ty knihy mě nejen přenesou do minulosti, kterou zažili jejich autoři, ale také do mé vlastní minulosti a dají mi vzpomenout, jaké to bylo, když jsem jejich děj poprvé prožíval.

Při studiu materiálů pro Neznámá pravidla jsem si prošel místa na Manhattanu, abych si ověřil věcné detaily. Když jsem došel na Washington Square, byl jsem přesvědčený, že jsem se ocitl na nesprávném místě. Naposledy jsem tamtudy procházel v polovině osmdesátých let. Tehdy byl Vítězný oblouk pomalovaný graffiti a feťáci si kupovali drogy v parku tak nezalesněném, že byly zřetelně vidět budovy v přilehlých ulicích. Zato teď jsou domy zakryté obrovskými korunami, jež poskytují stín rodičům a dětem, kteří si pod nimi hrají, a ve vyhrazené části parku běhají psi se svými majiteli. Uchvácen leskem čisťounkého oblouku jsem si najednou uvědomil, že uplynulo celých dvacet let, že jsem zestárnul. Ale místo aby mě to deprimovalo, ožila ta chvíle sytostí mých vzpomínek. Nic nezaniká, pokud si to pamatujeme. Každý z nás je svým způsobem časové pouzdro.

1 Jde o román J. Mitchellové Gone with the Wind (Odváto větrem), který vyšel česky pod názvem Jih proti Severu. (Pozn. překl.)

2 Úryvek z románu A. C. Doyla Pes baskervilský citován podle překladu Františka Gela. (Pozn. překl.).

3 Termín také označuje Svatodušní svátky (sedmá neděle po Velikonocích) nebo židovské Letnice. (Pozn. překl.).

4 Marvellovy verše citovány podle překladu Zdeňka Hrona. (Pozn. překl.)

***

Z anglického originálu Scavenger přeložil Dalibor Míček

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2007

Vydání první

Copyright (c) 2007 by David Morell

Translation (c) Dalibor Míček, 2007

ISBN 978-80-7362-471-2

PODĚKOVÁNÍ

Spisovatelé nepracují ve vakuu. Román Neznámá pravidla by nebyl vznikl bez podpory mnoha lidí. Můj vděk si zaslouží:

Jane Dystelová, Miriam Goderichová, Michael Bourret a všichni dobří lidé v Dystel Goderich Literary Management.

Roger Cooper, Chris Nakanuta, Peter Constanzo a další členové týmu ve Vanguard Press a Perseus Books Group.

Nanci Kalantaová z horrorworld.org.

Eric Gray a Mike Volpe z Jet Aviation, letiště Teterboro.

Sarie Morrellová. Poslední jméno se z jistého důvodu shoduje s mým. Je to moje dcera. Ale je to také moje přítelkyně a jedna z nejvynalézavějších knižních komentátorek, jaké znám.

Nechal jsem zhotovit památníky z bronzu, lazuritu, alabastru a bílého vápence a nápisy z porcelanitu… Uložil jsem je do základů a zanechal příštím generacím.

– ESARHADDON, král Asýrie,

7. stol. před Kristem

Onehdy jsem dostal úkol. Někdo mne požádal, abych napsal dopis do časové schránky, která má být otevřena v Los Angeles za sto let… Zdálo se to být snadné. Doporučili mi, abych napsal něco o problémech a zásadních tématech současnosti, a já jsem se chystal tak učinit, když jsem zrovna projížděl autem po pobřeží, před očima pohled na blankytný Pacifik z jedné strany a na pohoří Santa Ynez Mountains ze strany druhé. V tu chvíli jsem nedokázal myslet na nic jiného, než zda nádhera onoho letního dne tu vydrží i dalších sto let. A pak, když jsem se pokoušel psát… Zkuste se nad tím úkolem zamyslet. Máte psát pro lidi v době o sto let později, kteří o nás vědí všechno. My o nich nevíme nic. Nevíme, v jakém světě budou žít.

– RONALD REAGAN

Z PROJEVU NA NÁRODNÍM KONGRESU REPUBLIKÁNŮ

V ROCE 1976, PO NEÚSPĚŠNÉM SOUBOJI O NOMINACI

NA ÚŘAD PREZIDENTA OD SVÉ STRANY

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai