Na ostří

David Morrell

(2011)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Thriller

Cavanaugh a Carl, dva nejlepší kamarádi, na sebe vzájemně míří zbraní. Ale tentokrát už to není jako v dětství hra s falešnou pistolkou - jejich život dramaticky změnil směr a jeden druhého musí zabít, aby sám přežil.

Copyright © 2010 by David Morell

Translation © Dalibor Míček, 2011

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE NAKED EDGE

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2011

shop@alpress.cz

Tisk a vazba: Finidr, s.r.o., Český Těšín, www.finidr.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7362-889-5

Věnováno Dennisu Martinovi,

skutečnému bojovníkovi,

jenž mě poučil o sebeobranných technikách

legendárního W. E. Fairbairna,

a Marcusu Wynneovi, který není jen opravdový

stopař a střelec, ale také autor výborných thrillerů.

Existuje hranice mezi životem a smrtí,

mezi vítězem a poraženým. Stejně jako ostrá

čepel oddělující dravce a kořist se tato hranice

nazývá obnažené ostří.

ČÁST PRVNÍ

Výmluvné náznaky

1

Odstřelovač měl partnera. Bylo to nutné. Aby odvedl dokonalou práci, což znamenalo nejen zasáhnout cíl, ale také úspěšně uniknout, potřeboval střelec další oči v zátylku. Zatímco hleděl do zaměřovacího dalekohledu upevněného na své pušce Remington ráže 308, kterou miloval více než cokoliv jiného na světě, musel se soustředit výhradně na splnění daného úkolu, tedy na plochu několika centimetrů čtverečních vzdálenou sedm set metrů. A k tomu potřeboval pozorovatele, jenž hlídal okolí. Neblíží se z boku nepřítel? Nemůže tamten mráček vrhnout nežádoucí stín? Nezakryje někdo nebo něco cíl? Střelec potřeboval partnera, na něhož se mohl spolehnout, partnera, který s ním sdílel jeho instinkty a věděl, jak uvažuje. Tak blízcí si nejsou ani mnozí manželé.

Přišli sem ze sousedního údolí a zvolili nejodlehlejší a nejnáročnější trasu, aby si jich nikdo nevšiml. Letecké snímky orientované podle topografické mapy jim ukázaly svahy, které nabízely nejlepší krytí a současně poskytovaly volnou palebnou linii na cíl. Opatrně postupovali po hřebeni zarostlém stromy a první dvě stanoviště zavrhli. Až třetí plně vyhovovalo jejich požadavkům. Skrčili se za balvany, otevřeli batohy a smontovali vybavení.

2

Výmluvné náznaky. Ve své bývalé profesi si jich Cavanaugh musel všímat a několikrát si tak zachránil život. Stopaři a nájemní střelci se obvykle vyznačují určitými typickými znaky, například nosí baseballovou čepici staženou do čela, jíž zakrývají krátký vojenský sestřih. Krátké vlasy nejsou pouze fetiš nadupaných svalovců, ale také hygienická nutnost. Tito lidé nemohou předvídat, kam je příští úkol zavede, zda do pouště nebo do bažin. Na rozdíl od slavné repliky hrdiny filmu Lawrence z Arábie o tom, jak je poušť čistá, písek může být stejně zamořený hmyzem jako močál a hlava z dlouhými vlasy se přímo nabízí jako ideální hnízdo.

Podobně si stopaři a střelci nikdy neobouvají volné mokasíny, nýbrž kotníkové boty se silnou podrážkou zavázané na šňůrky, které mohou posloužit jako zbraň a v boji nespadnou z nohou. Mají v oblibě ledvinky upevněné na opasku a volný neformální oděv, který jim poskytuje spousty míst, kam mohou schovat zbraně. Opasky nosívají široké a pevné, aby udržely tíhu skrytých pistolí a náhradních zásobníků. Přes kapsy kalhot jim přečnívají nevinně vyhlížející kovové karabinky, na nichž mívají zavěšený vystřelovací nůž. Ten pak mohou snadno vytasit a jediným stisknutím palce uvolnit ostří. Potrpí si na safari vesty s množstvím kapes, dalších vhodných úkrytů pro nejrozličnější zbraně. Ze stejného důvodu nosívají kalhoty s dodatečnými kapsami z vnější strany kolen.

Dalším výmluvným znakem je pozornost, kterou tito muži věnují detailům. Většina lidí proplouvá životem ve stavu absolutní nevšímavosti, který legendární bezpečnostní expert a odborník na krátké palné zbraně plukovník Jeff Cooper označoval jako bílý. Cavanaugh naproti tomu neustále udržoval ostražitost, tedy stav nazývaný žlutý, jenž se mu stal druhou přirozeností. Kdykoliv vešel do nového objektu nebo jej opustil (například budovu či automobil), vždycky se krátce zastavil, pozorně si prohlédl změněné prostředí a zhodnotil možné hrozby. Stal se důvěrným znalcem nepatřičných detailů. Pokud něco nezapadalo do očekávaného schématu, rozezněl se mu v hlavě poplašný zvonek. A totéž rozeznal i u jiných. Ve společnosti vyznačující se absolutní nevšímavostí se každý, kdo udržuje žlutý stav pozornosti, stává tak neobvyklým a nápadným, že sám představuje nepatřičný detail.

V tomto případě dva muži postřehli Cavanaugha ve stejné chvíli, kdy on spatřil je. Stalo se to na osamělé benzinové pumpě doplněné o obchod se smíšeným zbožím – dřevěný trámový srub podobného typu, jaký často najdeme v údolí Jackson Hole ve Wyomingu – a několik chatek pro turisty asi třicet kilometrů od Cavanaughova ranče. Vracel se na sever po nějakém jednání v Jacksonu (jméno údolí a města si lidé hodně pletou), když si všiml, že ručička palivoměru v jeho taurusu klesla pod polovinu. V odlehlé oblasti, kde bydlel, musel dbát na to, aby měl pokud možno stále plnou nádrž, a tak sjel ze silnice číslo 89 a zamířil po prašné cestě lemované keři pelyňku k čerpací stanici. Trvalo mu jen okamžik, než zaregistroval dva muže, kteří ho pozorovali.

Stáli naproti němu u obchodu. Oběma táhlo na třicítku a byli prostředního vzrůstu – ani vysocí, ani malí, ani tlustí, ani hubení. Na hlavě měli baseballové čapky, na nohou pohorky a tábornické kalhoty s širokými opasky, na sobě safari vesty, na zádech ruksaky a u kapes kalhot se jim leskly karabinky, na nichž měli zavěšené nože. Za jasného říjnového dne, kdy slunce pozlacovalo žluté koruny osik, navíc v tábornickém ráji wyomingského národního parku Grand Teton, působily všechny tyto potenciálně podezřelé detaily naprosto přirozeně. Nic nepatřičného. Až na pozorně se rozhlížející oči.

Ačkoliv nebyli na první pohled svalnatí, vyzařovala z nich fyzická síla a pozorně si Cavanaugha prohlédli. Jediným pohledem zaznamenali kovbojské boty, džínsy a rozepnutou košili volně visící přes tričko. Zkontrolovali, zda se mu v kapse nerýsuje skládací nůž (nerýsoval, ale v pouzdře upevněném u levého boku pod košilí měl ostře nabroušenou dýku, hned vedle náhradního zásobníku). Na pravém boku nosil, rovněž maskovanou košilí, pistoli SIG Sauer 229 ráže devět milimetrů, kterou si vybral pro její kompaktní tvar a dostatečně velkou palebnou sílu – ideální střelná zbraň pro skryté nošení.

Vyhnul se přímému pohledu na dvojici a prošel kolem ní do obchodu, kde zaplatil množství benzinu, které chtěl natankovat, a vrátil se k autu u stojanu. Každý jeho krok představoval studii klidné nenucenosti. Zasunul čerpací pistoli do hrdla nádrže, stiskl páčku a nastavil tvář hřejivému podzimnímu slunci. Zahleděl se k majestátním horským štítům, které již brzy přikryje sněhová peřina. Nejvyšší z vrcholků připomínal dávným lovcům kožešin, kteří se připravovali na přežití kruté zimy a museli se dlouho obejít bez dámské přítomnosti, svým tvarem dvojitého kužele ženské poprsí. Snad proto získalo pohoří svůj název, odvozený z hovorového francouzského slova pro ženská ňadra. Po chvíli, kdy se dostatečně pokochal krásou hor, se Cavanaugh ohlédl k obchodu.

Oba muži teď stáli vedle tmavé dodávky s otevřenými postranními dveřmi. Jeden z nich se nakláněl do kabiny a přerovnával tábornické vybavení, drahý si Cavanaugha krátce přeměřil pohledem a odvrátil se.

Třeba jsou to policisté na dovolené, pomyslel si Cavanaugh.

Pak postřehl jiné oči vyzařující pozornost odpovídající stavu žlutý. Patřily dalšímu mladíkovi (pětadvacet až třicet, pohorky, volné kalhoty, masivní opasek, safari vesta, karabina s nožem, batoh, baseballová čepice), který se opodál opíral o kapotu tmavého Fordu Explorer a pozoroval ho. Muž okamžitě odvrátil zrak, vydal se k odpadkovému koši a odhodil do něj zmačkaný obal od čokoládové tyčinky. Kus dál vlevo se jiný mladík otočil zády k čerpacímu stojanu, otevřel cestovní chladničku uloženou za zadním sedadlem SUV, vylovil z ní plechovku koly, otevřel ji, napil se a obrátil se zpátky k Cavanaughovi.

Aniž dal cokoliv najevo, zaregistroval Cavanaugh dalších šest pozorných mužů, kteří přicházeli od chatiček za obchodem.

Nebo si tu možná dali sraz pracovníci nějaké bezpečnostní služby, pokračoval v úvahách. Jackson Hole přitahuje neobvykle mnoho celebrit, finančníků a politiků. V údolí bydlel kromě jiných i bývalý viceprezident Spojených států. Ti lidé můžou patřit k ochrance a prověřují trasu, kterou jejich důležitý a mocný klient pojede.

Nebo jsou to lidé, po nichž právě něčí ochranka pase.

Nic mi do toho není. Skončil jsem před pěti měsíci.

Přijelo a odjelo několik automobilů. Cavanaugh doplnil nádrž a vrátil pistoli do stojanu. Vrátil se na silnici číslo 98 a pokračoval na sever údolím. Nevšímal si stříbřité hladiny Snake River, která se kroutila vlevo podél vozovky, a věnoval zvýšenou pozornost zpětnému zrcátku.

Nikdo jej nesledoval.

3

Cavanaughův taurus byl i ve Wyomingu, kde převládaly sportovně užitková vozidla a malé náklaďáky typu pick-up, natolik běžný, že nijak nevyčníval z řady. Všudypřítomný model si vybral ze zvyku, který si osvojil v předchozí profesi. Při ochraně klienta, zejména bohatého, byl Ford Taurus prakticky neviditelný. Nepřátelé si nedovedli představit, že by nějaký miliardář nejezdil v něčem jiném než v luxusní limuzíně. A na rozdíl třeba od SUV se taurus při ostrém obratu o sto osmdesát stupňů či při jiném podobně divokém úhybném manévru nepřevrátil.

Automobil, v němž jezdil, když pracoval pro firmu Global Protective Services, se od komerční verze lišil poněkud větší délkou a silným motorem, používaným závodním týmem značky. Kromě toho měl okna osazena neprůstřelnými skly a kabinu chránily tvrdé keramické pláty, schopné odolat i vysokorychlostním projektilům. Pro velmi nepravděpodobný případ, kdy by kulka pronikla pancířem chránícím nádrž, byla tato opatřena gumovým obalem, jenž by utěsnil průstřely a zabránil úniku paliva. Podvozek byl pochopitelně zesílený, aby unesl dodatečnou zátěž, a silnější šasi se projevilo ve znatelném zlepšení jízdních vlastností na hrbolatých a rozbrázděných polních cestách wyomingské divočiny. Cavanaugh obouval pneumatiky zpevněné konstrukce a jako další preventivní opatření, které odkoukal od Tajné služby, používal pevné plastové kotouče, jakési vnitřní pneumatiky, na nichž mohl automobil nouzově odjet i při totálním zničení gum. Mezi další modifikace patřila například výkonná mlhová světla na zadní kapotě, jejichž intenzivní jas spolehlivě oslepil pronásledující řidiče.

Dojel ke křižovatce nazývané Moran Junction. Kdyby odbočil na západ, dojel by k Yellowstonskému národnímu parku. Cavanaugh však zamířil na východ a silnice mezi lukami, na nichž se pásly skupinky losů, jej nakonec dovedla k opuštěné Buffalo Valley Road, kde po několika zatáčkách zmizel za mohutnými kmeny borovic v prostoru střeženém bezpečnostní kamerou. Stiskem několika tlačítek na dálkovém ovladači vyťukal příslušný kód a otevřel masivní kovovou bránu.

„Přivážím pizzu,“ ohlásil do vysílačky.

„S feferonkami?“ otázal se po chvíli ženský hlas.

„Měli jenom se šunkou.“

„Bez feferonek to není pizza.“

Heslo znamenalo všechno v pořádku. Cavanaugh projel bránou a pomocí dálkového ovladače ji za sebou zavřel. Projel kolem další kamery umístěné mezi stromy a ocitl se v travnatém kaňonu obklopeném zalesněnými kopci. Ve zpětném zrcátku viděl vzdálené obrysy pohoří Teton.

4

Pozorovatel uslyšel taurus dříve, než ho spatřil. Hlídka mu ostatně jeho příjezd oznámila vysílačkou. Domníval se, že je psychicky připravený, přesto se mu zrychlil tep a cítil v žilách zvýšený tlak. Ne proto, co se mělo stát, ale kvůli tomu, co se kdysi stalo. Když spolu s odstřelovačem sklouzli pod hranu horského hřebenu, nečekaně se mu v mysli vynořila vzpomínka na dva chlapce, kteří se brodili potokem plným zlatých rybiček. Pak následovala druhá vzpomínka, stejně bolestná: starý muž bušící kladivem do kovadliny, snopy jisker odletující od rozžhaveného plátu železa.

Střelec vyhlédl mezerou mezi balvany na automobil, který se vynořil mezi borovicemi, a zamumlal: „Můžu ho sejmout, jakmile vystoupí z auta.“

„Ne. Počkáš, až ti řeknu.“

„Ale…“

„Musíme se držet časového plánu,“ zdůraznil pozorovatel. „Záložní tým musí být na místě a přerušit telefonní vedení, aby nemohli přivolat policii. Jinak by nás tu mohli uzavřít. Z údolí vedou jen dvě cesty.“

„Ti, co přežijí, se dovolají mobilem.“

„Oblast je tak odlehlá, že tu není signál.“

„Víš to jistě?“ staral se odstřelovač.

„Projel jsem to tady a několikrát vyzkoušel. Snažil jsem se dovolat do restaurace ve městě. Ani jednou se mi to nepovedlo. Později jsem si to ještě ověřil u telefonní společnosti. Vysoké stěny kaňonu odstíní signál a nikdo se nedovolá odsud ven ani z venku do údolí.“

Střelec se toužebně zahleděl na automobil, který projížděl kaňonem. „Kdy teda bude záložní tým na místě?“

Pozorovatel zvedl ruku a upevnil si miniaturní sluchátko v levém uchu. „Tvrdí, že do deseti minut.“

Upřel pohled na dno údolí a soustředil se na muže za volantem. I na tu dálku spolehlivě poznával široká ramena a mohutný hrudník. Omyl byl vyloučen. Inteligentní čelo a pohledná linie brady vždycky přitahovaly ženy, i když cíl vynikal schopností učinit při výkonu služby svůj vzhled co nejméně nápadným. Ztlumit žár v oříškových očích, shrbit ramena, stát se prakticky neviditelným. Pískově světlé vlasy stále nosil upravené do profesionálně neutrálního střihu.

Už jsou to skoro tři roky, táhlo pozorovateli hlavou. Jak se ti sakra vede, starý kamaráde?

Zalila ho bolestná kombinace hněvu a náklonnosti.

„Už je mrtvý, ale ještě o tom neví,“ utrousil odstřelovač. „Deset minut? Žádný problém. Tak dlouho můžu počkat. Takové to prostě je.“

„Co?“

„Cítit se jako bůh.“

5

Cavanaugh projížděl pastvinou a usmál se na stádečko šesti koní, kteří se popásali u potoka. Vtom se k němu rozběhl asi pětiletý hřebec, kterého podle jeho barvy pojmenoval Kaštan. Když kůň zabočil podél cesty a cválal vedle auta, řidič stáhl okénko.

„Hádej, co pro tebe mám,“ ukázal na papírový pytlík na sedadle spolujezdce.

Koňská kopyta bušila do trávy.

Cavanaugh vytáhl velké červené jablko. „Dáš si hned, nebo až později?“

Kaštan natáhl hlavu k pochoutce.

„Hej, a co slušné vychování?“ Vyhodil jablko z okna a díval se za hřebcem, jenž prudce změnil směr a uháněl k ovoci, které se zakutálelo do trávy.

Ostatních pět koní, mezi nimi jedno hříbě, si všimlo, že se něco děje, a rozběhlo se tryskem k Cavanaughovi.

„Měl bych být spravedlivý,“ zamumlal Cavanaugh pod vousy. Zpomalil, vysypal pytlík jablek do trávy a přidal plyn.

Na okraji pastviny stál třípodlažní dům, velký srub postavený z mohutných trámů s širokou verandou. Když Cavanaugh před deseti lety pracoval v této oblasti (jeho klientkou byla novinářka, uznávaná politická komentátorka, jíž jakýsi anonym vyhrožoval smrtí), dozvěděl se, že je na prodej ranč s kovbojskými atrakcemi pro turisty. V době volna si sem zajel a poklidný kaňon si ho okamžitě natolik podmanil, žeučinil jedno z mála impulzivních rozhodnutí ve svém životě a ranč koupil.

Byl drahý. Aby vůbec složil zálohu, musel vyškrábat každý ušetřený dolar a přijmout dva sice dobře placené, ale velmi nebezpečné úkoly. V následném období pak většina jeho příjmů padla na úhradu hypotéky. Nikdy však svého rozhodnutí nelitoval. Mezi jednotlivými akcemi se vždycky vracel na těch čtyřicet nádherných a kouzelných hektarů, které pro něj znamenaly domov. (A několikrát se zde léčil z následků zranění.)

Přiblížil se k domu a spatřil Jamii. Stála na terase a zastrkovala za opasek přenosnou vysílačku. S úsměvem vystoupila do slunce, jehož paprsky se zaleskly na hnědých vlasech stažených do ohonu. Byla sto sedmdesát osm centimetrů vysoká. Džínsy zdůrazňovaly ladnou postavu a díky kovbojským botám na podpatku jako by nohám trvalo nekonečně dlouho, než se napojily na štíhlé boky. Obličej s úzkou bradou a výraznými lícními kostmi ztělesňoval klasickou krásu, ale největší pozornost přitahovaly její zelené oči, z nichž nyní hleděla pobavená inteligence.

Cavanaugh zabrzdil před terasou a vystoupil z auta.

„Z těch řečí o pizze jsem dostala hlad, ale nepočítám, žes ji přivezl.“

„Bohužel.“

„Škoda.“

„Přivezl jsem něco lepšího.“

„Sendvič s pečeným masem?“ zeptala se Jamie s nadějí v hlase.

„Jak můžeš být tak štíhlá, a přitom pořád myslet na jídlo?“ podivil se Cavanaugh.

„Protože na něj můžu jenom myslet. Koně krmíš, ale na mě pořád zapomínáš. No tak, přiznej se. Přivezl jsi kuře z KFC, viď?“

„Nepřivezl.“

„Dvojnásob škoda.“

„Mám něco ještě lepšího než KFC.“ Cavanaugh se naklonil do auta a vytáhl malou bedničku s nápisem Heckler & Koch.

„Ááách,“ vydechla Jamie. „Máš pravdu. Tohle je opravdu lepší než KFC. Ty si skutečně umíš najít cestu k ženskému srdci. Miluju, když mi přinášíš zbraně.“

„Toto není jen tak ledajaká zbraň.“

„Už mě nenapínej. Co je na ní tak zvláštního?“

„Říká se jíP-2000.“

„Ó, tak to zní opravdu speciálně.“

Na podlaze verandy zaduněly dvojí kroky, dvojice vešla do domu a ocitla se v prostorné místnosti, spíše hale, kterou brožura realitní kanceláře označovala termínem „společenský sál“. Zařízení tvořily mohutný kamenný krb, otlučené piano a dlouhý stůl, u něhož kdysi jídali hosté. Ze stropu viselo několik lustrů ve tvaru kola od osadnického krytého vozu a z místnosti vedly široké schody do patra.

„Nezapomněla jsi na první pravidlo při volbě krátké palné zbraně?“ zeptal se Cavanaugh.

„Musí padnout do ruky.“

„Správně. Pokud je rukojeť příliš velká, nedosáhneš ukazovákem na spoušť, aniž bys ho musela nepřirozeně natáhnout. Pistole se pak stočí do strany a znemožní přesné namíření.“

Došli do kuchyně a Cavanaugh se zahleděl na řadu monitorů pod zavěšenou skříňkou na nádobí. Byly napojeny na bezpečnostní kamery rozmístěné na pozemku. Spokojený, že všechno vypadá normálně, se ohlédl k paní Pattersonové, která válela těsto na koláč. Šedesátiletá vdova, jejíž děti a vnoučata žily v Jacksonu, tady pracovala už v dobách turistického ranče a souhlasila, že zůstane i u nového majitele jako hospodyně.

„Copak připravujete dobrého?“ zeptala se Jamie.

„Dýňový koláč.“

„Tak to asi dneska vynechám večeři a spokojím se se zákuskem.“

Cavanaugh jenom zavrtěl hlavou nad její chutí k jídlu. Otevřel kredenc, vytáhl krabičku devítimilimetrové munice a brašnu s nástroji a vybavením a zamířil k zadnímu vchodu. „Chvíli tu bude kravál, paní Pattersonová.“

Šedovlasá žena odložila váleček, vytáhla z kapsy zástěry papírový kapesník, roztrhla ho na dvě poloviny a zručně vyrobila dvě ucpávky, které si zastrčila do uší.

Síťové dveře se přibouchly a Cavanaugh s Jamií pomalu kráčeli v jasném slunečním svitu ke střelnici vedle stáje. Zastavili se u dřevěného stolu poznamenaného věkem a zahleděli se k terčům vzdáleným dvacet pět metrů a k hliněnému valu za nimi. Každý terč měl tvar lidského těla a hlavy.

Cavanaugh odklopil víko skříňky, vytáhl pistoli a ukázal Jamii, že v pažbě není zásobník. Pak natáhl závěr a otevřel prázdnou nábojovou komoru.

„Čistá zbraň?“

„Čistá zbraň,“ potvrdil.

Odložil pistoli na polštářek, který ležel na stole, a otevřel krabičku s náboji. Se zručností získanou zkušenostmi společně naládovali tři zásobníky.

„Pokaždé se divím, že si nepolámeš nehty,“ poznamenal Cavanaugh.

„Je vidět, jak si mě všímáš. Od té doby, co žiju s tebou, žádné nehty nemám. Ale pověz mi něco o té slavné P-2000.“

„Ta by se líbila i Zlatovlásce.“ Ukázal Jamii tři polymerové pásky, označené S, L a XL. Pásek na zadní straně pažby nesl písmeno M.

„Chceš říct, že se dá nastavit velikost pažby, aby…?“

„Padla do ruky. Zkus ji.“

I když byla zbraň pořád „čistá“, Cavanaugh v duchu pochválil Jamii za to, že otočila hlaveň směrem k terčům, jako kdyby byla nabitá.

„Moc pohodlně se mi nedrží,“ poznamenala. „Mám pocit, že je na mou ruku trochu velká.“

„V tom případě zmenším pažbu.“ Z brašny s nástroji vylovil kladívko a průbojník a několika údery uvolnil čep z pásku, který nahradil jiným, tentokrát označeným S. „Tak to zkus teď.“

„Perfektní,“ ohlásila Jamie.

Cavanaugha problém nastavení velikosti pažby mimořádně zaujal, neboť on sám měl na svých 186 centimetrů poměrně malé ruce. Před nástupem k jednotkám Delta Force musel používat standardní armádní poboční zbraň, devítimilimetrovou Berettu FS-92 se zásobníkem na patnáct nábojů. Ty se do něj musely ukládat ve dvou souběžných řadách a výsledkem byla pažba příliš velká pro jeho ruku. Dokázal tento hendikep kompenzovat a střílet velmi přesně, ale podobně jako člověk, který byl nucen dlouho chodit v botách o dvě čísla menších, si teď potrpěl na pohodlí a správnou velikost.

„Teď z ní zkus vystřelit,“ navrhl.

„Dáma má přednost? Ach bože.“ Jamie vsunula zásobník do pažby a stiskla pojistku. Úplně stejná páčka se nacházela i na protější straně komory – zbraň byla obouruční, další ne zcela obvyklá úprava. Natažený závěr se s cvaknutím uzavřel a vsunul náboj do komory.

„Potřebuju módní doplňky,“ oznámila Jamie.

Oba si nasadili brýle a chrániče sluchu a přiblížili se k terčům na standardní střeleckou vzdálenost deseti metrů. Při drtivé většině přestřelek jsou si soupeři o polovinu blíže.

Jamie pevně sevřela zbraň oběma rukama a zvedla paže. Oba palce obepínaly horní část pažby a směřovaly k terči, čímž pomohly hlavni srovnat se do požadovaného směru.

Cavanaughovi neušlo, s jakou lehkostí Jamie namířila na cíl. Nezaznamenal jedinou známku bolesti nebo ztuhlosti, které by naznačovaly, že před pěti měsíci utrpěla střelné zranění.

Stiskla spoušť.

6

Pozorovatel ukrytý mezi stromy na hřebeni kopce upíral přimhouřené oči na zadní stěnu velkého srubu. Cíl i žena s pistolí mu zmizeli z dohledu za stodolou.

Zajímavé. Snažím se ho objektivizovat tím, že ho označuju termínem „cíl“, nikoli jeho jménem. Zdá se, že nezestárnulojediný den. Udržuje se v kondici. A našel si zatraceně pěknou manželku.

Ty hajzle.

Pozorovatel vytáhl z kapsy zavírací nůž se střenkou z leštěného ebenu, otevřel ostří a zase ho zaklapl. „Nacvičují střelbu,“ prohodil, když zazněly první výstřely.

„Krátká zbraň,“ poznamenal odstřelovač.

„Ano. Podle zvuku devět milimetrů. Terč je určitě kovový. Slyšíš nárazy kulek?“

„Dobrý střelec.“

„Jo, to rozhodně. Střílí absolutně přesně,“ konstatoval pozorovatel. „Proto jsme tady nahoře, ne dole u baráku.“

„Devět, deset, jedenáct, dvanáct,“ počítal odstřelovač.

„Třináct, čtrnáct, patnáct.“

„Velký zásobník. Šestnáct, sedmnáct, osmnáct. Zatraceně velký zásobník. Znáš nějakou pistoli, která by pojala tolik nábojů?“

„Ne,“ odvětil pozorovatel. „Po desáté ráně byla krátká pauza. Člověk ji sotva zaregistroval. Tehdy vyměnil zásobníky.“

„Tak to byla zatraceně rychlá výměna.“

„Dvacet dva. Dvacet tři. Po dvacítce byla další kratičká pauza.“

„Jo, superrychlá výměna zásobníků,“ souhlasil odstřelovač. „No ale já jsem tady proto, abych mu ze sedmi set metrů vystřelil oko, ne abych si to s ním rozdal v souboji na pistole.“

Do ozvěny výstřelů rozléhající se údolím se vmísil rachot.

7

Chrániče sluchu tlumí zvuky, ale nedokážou je zcela potlačit. Cavanaugh se zaposlouchal do rytmického tlukotu a zahleděl se k jižnímu okraji kaňonu, nad nějž se po několika vteřinách vyhoupla helikoptéra. Silueta připomínající vážku se na kobaltovém pozadí oblohy rychle zvětšovala.

Jamie sklonila zbraň a podívala se na hodinky. „Nějak si pospíšil.“

„Jo.“ Cavanaugh si sundal chrániče. „O půl hodiny dříve. Doufal jsem, že se vůbec neukáže.“

„Pořád nevíš, co vlastně chce?“

„Jenom to, že prý je to důležité. Ale můžu si ledacos domyslet. Vsadil bych se, že mi chce nabídnout práci.“

Hukot vrtulníku sílil a Cavanaugh již dokázal přečíst červený nápis na boku kabiny: Global Protective Services. Zaplavily ho vzpomínky… Klienti, které chránil. Někteří byli bohatí a mocní, jiní obyčejní občané, v jejichž případě přiměl své zaměstnavatele, aby jim pomohli, ale všechny spojoval společný jmenovatel: stali se kořistí, lovnou zvěří… Kolegové, s nimiž spolupracoval, byli ochránci spojení společnou nenávistí k dravcům a oddanou touhou chránit své bližní i s nasazením vlastního života.

Jamie něco řekla, ale burácivý rachot helikoptéry její slova přehlušil. Nebo to snad byly jeho vzpomínky?

„Cože?“ zeptal se hlasitě.

„Vezmeš tu práci?“ křikla Jamie.

Cavanaugh však již myslel na něco jiného. Sáhl pod volnou košili k pouzdru vlevo na opasku a vytasil nůž, hrubý, leč praktický nástroj, užitečný pro práci kolem domu. Dostal jej darem od Gila Hibbena, svého přítele, při příležitosti jeho uvedení do nožířské síně slávy. Nůž byl dokonale vyvážený pro to, co s ním Cavanaugh v příští vteřině udělal. Aby uvolnil emoce, které v něm vyvolaly vzpomínky na mrtvé přátele, rozpřáhl se pravou paží a mrštil nožem ke kůlu vzdálenému asi pět metrů od místa, kde stál, přičemž přesně odhadl potřebný počet otáček.

Čepel hnaná silou rozbouřených pocitů se zabodla hluboko do dřeva a krátce zavibrovala.

„Ne,“ odpověděl. „Nevezmu ji.“

„Myslím, že bys měl.“

Vrtulník se blížil, jeho řev sílil.

Cavanaugh ho ignoroval a otočil se k Jamii. „Před pěti měsíci jsi jen o vlásek unikla smrti. Ještě dnes mě budí noční můry, když se mi o tom zdá.“

„Tys mě přece k ničemu nenutil. Rozhodla jsem se z vlastní vůle. Nebyla to tvoje chyba, že mě postřelili.“

„Už nikdy nepřipustím, aby ses vystavila nějakému nebezpečí.“

„Jenomže spousta lidí potřebuje pomoc.“

„Bude jim ji muset poskytnout někdo jiný.“

To už se helikoptéra vznášela nad trávníkem mezi stodolou a domem.

„Neměli bychom být nezdvořilí a nechat ho čekat,“ utrousil Cavanaugh.

„Jinými slovy odvádíš hovor jinam.“

Cavanaugh pokrčil rameny. Přistoupil ke kůlu, vytáhl nůž a následoval Jamii ke stolu, kde oba odložili ochranné pomůcky do brašny.

Jamie uvolnila zásobník z pažby a pohotově ho v letu zachytila.

Cavanaugh nemohl než ji obdivovat. Vzal jí zásobník z ruky a začal do něj strkat náboje. Vrtulník zatím přistál a otáčky rotoru postupně klesaly.

„Teď jsme opravdu nezdvořilí,“ posteskla si.

„Nemyslíš, že je to náznak toho, že s ním nechci mluvit?“

8

„Moc brzo,“ poznamenal odstřelovač.

„No jo.“ Pozorovatel dál otevíral a zavíral nůž.

„Věci se komplikují. Říkal jsem ti, že to udělám, hned jak vystoupí z auta. Teď…“

„Teď prostě budeme čekat o chvíli déle.“ Pozorovatel upravil sluchátko v uchu a zaposlouchal se. „Záložní tým ještě nezaujal pozici, aby mohl přerušit telefonní vedení.“

Z kabiny vrtulníku vystoupili dva muži.

„Nějak se nám to tu přelidňuje,“ utrousil odstřelovač.

9

Prvnímu muži, který vystoupil z helikoptéry, bylo třiačtyřicet let, ale permanentně zadumaný výraz obličeje mu narýsoval vrásky u koutků očí a úst, takže vypadal starší. Tmavé vlasy nesly stopy stejně dokonalé péče jako jeho ručně šité boty a na zakázku vyrobený oblek. Široká ramena a honosný hrudník mu dodávaly impozantní vzhled. V ruce nesl kožený diplomatický kufřík, který se leskl jako nalakovaný. Podobně zářily kontaktní čočky, ještě umocňující inteligenci, která mu hleděla z očí. Nedostatek vřelosti jeho úsměvu zakrývaly dokonalé tvary zubních korunek.

„Vítám tě, Williame.“ Cavanaugh mu potřásl rukou.

Návštěvníkovo příjmení znělo Faraday. Jako bezohledný firemní právník klienty svých protivníků nejen porážel, on je doslova ničil, čímž si nadělal spoustu nepřátel. Cavanaugh mu kdysi zachránil život, když si zneuctěný generální ředitel jisté společnosti najal vraha, aby ho zlikvidoval. William Faraday se z vděčnosti ujal právnických záležitostí firmy Global Protective Services a oplátkou získal péči prvotřídních ochránců.

„Jamii si jistě pamatuješ,“ řekl Cavanaugh.

„Samozřejmě,“ odvětil William a stiskl podávanou ruku. Setkal se s dívkou, když oběma partnerům pomáhal sepsat poslední vůli. „Už jste se zotavila po zranění?“

„Ano, děkuju za optání.“

William přikývl, jako kdyby nebyl zvyklý projevovat lidské city, natož být za ně oceňován.

„Nazdar, Angelo,“ pozdravil Cavanaugh pilota helikoptéry. „Dlouho jsme se neviděli.“

„Od Puerto Vallarta, kde jsme chránili toho analytika akciových trhů,“ odvětil urostlý muž. „Vzpomínám si, jak se bál, že na něho za každým rohem čekají vzteklí investoři.“

„No, jeden na něj opravdu čekal.“ Cavanaugh mu vřele potřásl rukou. „Jak jde chov lam, do kterého ses pustil?“

„Skončil jsem s ním. Byly neplodné. Ani jedno mládě.“

„A víš určitě, žes koupil samce a samice?“

„Snad si nemyslíš, že bych to nepoznal! Jenomže víc plivaly kolem sebe, než se staraly o rozmnožování. Jedna mi plivla přímo sem.“ Angelo si prostředníkem ukázal na levé oko.

Cavanaugh se neubránil smíchu.

„Potom přeskočily plot. Než jsem je našel, přejel je kamion. Kdybych měl trochu rozumu v hlavě, tak bych je zabil a snědl, místo abych se snažil o rozšíření chovu.“

„Mají vůbec dobré maso?“

„Netuším. No, teď chovám pštrosy. Ti se alespoň dají jíst. Navíc snášejí vejce velká jako kopací míč.“

„Fakt?“

„No, to jsem možná přehnal. Ale jenom trochu.“

Cavanaugh se znovu rozesmál. „Moc jsi mi chyběl,hombre.“

Odvedl návštěvníky do domu. V kuchyni zkontroloval monitory, a když viděl, že je všechno v pořádku, seznámil je s paní Pattersonovou, která právě kladla kousky dýně do připraveného těsta.

„Dáte si něco k jídlu nebo k pití?“ zeptal se hostů.

„Ne, děkuji,“ odpověděl William. „Potřebujeme si o něčem promluvit a já pak musím do Denveru.“

„Co v Denveru?“

„Vietnamský obchodník, který má jistý problém.“

„Aha.“ Cavanaugh věděl, jak neochotně se právník svěřuje s jakýmikoliv informacemi, takže vietnamský obchodník mohl klidně být japonský fotbalista. „Doufal jsem, že se chvíli zdržíte. Oba jste u nás vždycky vítaní. Západ slunce nad těmito horami je pohled, na který nikdy nezapomenete.“

„Někdy jindy.“

10

Kancelář vypadala stejně jako v době, kdy zde byl ranč pro turisty. Fotografie na stěně vedle starého psacího stolu zobrazovaly rozesmáté děti při koupání, rybaření, jízdě na koni nebo stavění stanů na louce vedle hlavní budovy. Další stěnu zaplňovaly přihrádky pro poštu a vzkazy. Ve vzduchu se vznášel dávno zašlý pach dýmkového kouře. Čas od času pociťoval Cavanaugh nutkání vyházet všechny staré věci a pořádně tu uklidit, ale pokaždé si vzpomněl na dva asi třicetileté muže, kteří sem před pár lety zavítali. Přijeli v obytných vozech. Měli pivní břicha, jejich manželky vypadaly znuděně a děti se neustále vzájemně požďuchovaly. Muži se Cavanaugha zeptali, zda by mohli rodinám ukázat, jak kdysi vypadal dětský tábor. Tvrdili, že zde strávili nejkrásnější a nejšťastnější léto svého života. A nejvíc je dojalo, že tu všechno vypadalo stejně jako tehdy.

Nejšťastnější léto. Cavanaugha rozesmutnilo, že jejich současné životy zjevně tak šťastné nejsou.

William se posadil do tmavého koženého křesla a otevřel diplomatický kufřík, zatímco Cavanaugh a Jamie se spokojili s proutěnými židlemi naproti němu.

„Přiletěl jsem celou tu dálku, abych…“

„Měl bych ti hned říct, že o žádnou práci nestojím.“

„Práci? Ty si myslíš, že tu jsem proto, abych ti nabídlpráci?“

„A ne snad?“

„Slovo práce mou nabídku zdaleka nevystihuje,“ prohlásil William pobaveně. „Nabízím ti úplně všechno.“

„O čem to sakra mluvíš?“

„Pažba, závěr a hlaveň. Tak se to tady říká, ne?“

„Plácáš nesmysly.“

„Všechno patří tobě, kamaráde.“

„Co všechno?“

„Global Protective Services.“

Cavanaugh byl pevně přesvědčený, že se přeslechl. Pak mu poskočilo srdce a dlouze se nadechl.

„Duncan ti ve své poslední vůli odkázal firmu,“ oznámil William.

Cavanaugha znovu zaplavily vzpomínky. Duncan, vysoký šlachovitý muž s knírkem, byl jeho instruktorem u Delta Force. Když pak odešel z armády, založil mezinárodní bezpečnostní agenturu, která neustále vzkvétala, zejména díky pracovníkům, které Duncan najímal. Získával je výhradně z řad příslušníků speciálních vojenských jednotek armád celého světa a mnohé z nich poznal osobně při výcviku. Ve chvíli, kdy tragicky zahynul při jedné z misí, měla firma Global Protective Services pobočky v New Yorku, Londýně, Paříži, Římě a Hongkongu a plánovala otevření další v Tokiu.

„V poslední vůli?“ Cavanaugh potlačil hněv, který se ho náhle zmocnil. „A to mi říkáš pět měsíců po jeho smrti?“

„Měl jsem k tomu své důvody.“

„Jaké důvody? Kristepane, vždyť jsme si o tom mohli promluvit na jeho pohřbu. Mohli jsme…“

„Ne,“ namítl William důrazně, „to jsme nemohli.“

Cavanaugh si všiml, že se na něj Jamie dívá se značným znepokojením.

„Promiň, Williame,“ omluvil se Cavanaugh. „Nechtěl jsem, aby to vyznělo, jako že tě kritizuju.“

„Jistě že ne. Vím, že držíš smutek. Máš na to právo. Jeden z důvodů, proč se o jeho závěti dovídáš až teď, je ten, že bylo jen velmi obtížné potvrdit Duncanovu smrt, aby vůbec mohlo začít pozůstalostní řízení.“

„Potvrdit jeho smrt?“ Ale pak Cavanaugh pochopil. Kulky zohavily Duncanův obličej natolik, že nebylo možné určit jeho totožnost podle zubů. A co začaly střely, dokončil oheň. „Bůh mu buď milostiv.“

„Byly objeveny známky srostlých zlomenin žeber a klíční kosti.“

„Pracovní úrazy.“ Cavanaugh pocítil píchání ve vlastních polámaných kostech.

„Bohužel jsme však nedisponovali novějšími rentgenovými snímky těchto částí těla, takže jsem pořád nemohl s určitostí dokázat, že ostatky patřily Duncanovi. Nakonec jsem zašel do Pentagonu a požádal o předložení Duncanových zdravotních záznamů. Armáda ho i po smrti chránila, jako kdyby pořád dělal instruktora u Delta Force. Nebyl bych se k těm záznamům dostal, nebýt telefonátu mého někdejšího klienta, který dnes zastává vysokou vládní funkci. I tak jsem se bál, že Duncan k těm úrazům přišel až po svém odchodu z armády a že mi ty rentgenové snímky nebudou k ničemu. Naštěstí na nich byly zlomená žebra a fraktura klíční kosti jasně patrné a já jsem mohl ten případ zdárně uzavřít.“

„Mluvil jsi o jednom z důvodů, proč se to dozvídám až teď.“

„Další je ten, že Duncan byl lepší ochránce než představitel firmy. Aniž by je se mnou konzultoval, provedl řadu pochybných manažerských rozhodnutí, které následně otřásly samou existencí Global Protective Services. V podstatě zbylo jen velmi málo aktiv, která mohl někdo zdědit. Naštěstí se mi podařilo i tyto problémy rozmotat. A dalším důvodem, proč jsem tě navštívil až dnes, je…“ William zvedl list papíru. „Duncan odkázal Global Protective Services jistému Aaronu Stoddardovi.“

Cavanaugh narovnal záda a napřímil se a Jamie ho obdařila dalším znepokojeným pohledem.

„Problém spočíval v tom, že o muži tohoto jména nikdo v GPS neslyšel. Duncan nezanechal žijící příbuzné, takže ze strany rodiny se žádná pomoc nedala očekávat.“

„Mohl ses zeptat mě,“ odvětil Cavanaugh.

„Jenomže tys dal jasně najevo, že si nepřeješ, aby tě někdo kontaktoval. A co bys mi asi tak odpověděl, kdybych za tebou nakrásně přišel a zeptal se tě, jestli neznáš jistého Aarona Stoddarda? Řekl bys mi pravdu, nebo by ses pevně držel rozhodnutí zpřetrhat všechny svazky se svým předchozím životem?“

Cavanaugh neodpověděl.

„No, nakonec Pentagon vyhověl další mé žádosti. Ukázalo se, že Aaron Stoddard rovněž kdysi sloužil u Delta Force. Ve skutečnosti byl Duncanovým žákem a Duncan ho později získal pro práci ve firmě Global Protective Services. Z bezpečnostních důvodů však Aaron Stoddard začal používat jiné jméno. Tvoje jméno.“

Cavanaugh se naklonil dozadu a cítil, jak mu buší srdce. Trvalo mu několik vteřin, než se vzpamatoval a mohl odpovědět.

„V té době ještě žila moje matka. A taky můj nevlastní otec a nevlastní sestra. A přátelé. Když jsem nastoupil ke GPS, uvědomil jsem si závažnou slabost celého systému. Nepřátelé totiž mohou místo na klienta zaútočit na jeho ochránce. Mohou se zmocnit jeho příbuzného nebo přítele a použít je jako nástroj k nátlaku na ochránce, aby zradil svého klienta. Rozhodl jsem se, že takovému riziku svou rodinu a své kamarády nevystavím. Musel jsem dbát na jejich bezpečnost stejně jako na bezpečnost klienta a nejsnazší způsob, jak toho dosáhnout, bylo změnit si jméno a převzít jinou totožnost. Tím jsem nepřátelům zabránil odhalit mou minulost.“

„No, to se ti skutečně podařilo. Byl jsem přesvědčený, že se opravdu jmenuješ Cavanaugh. Nikdy jsem neslyšel, že bys zmínil své křestní jméno, takže mě docela překvapilo, když jsem si v příslušné kolonce tvého osobního spisu u GPS přečetl James.“

„Při práci jsem ho nikdy nepoužil.“

„A vytvořil jsi záhadnou postavu ochranného agenta, který má pouze příjmení… Je to tak?“

„Co? Že jsem ve skutečnosti Aaron Stoddard? Ano.“ Podíval se na Jamii, jíž se se svou pravou identitou svěřil už dávno. „Teď už nějakou dobu jako ochránce nepracuju, takže podle mě zase tolik nevadí, když někdo zjistí, kdo doopravdy jsem. Matka mi zemřela a otčím utrpěl těžký infarkt, takže lze očekávat, že už mezi námi dlouho nebude. Jediný příbuzný, který mi leží na srdci, je nevlastní sestra. A samozřejmě ty,“ řekl spěšně Jamii. „Tebe nepřestanu chránit nikdy.“

„Zpátky k věci,“ připomněl mu William. „Podřídíš se Duncanově poslední vůli a převezmeš vlastnictví Global Protective Services?“

„Williame, už ti někdy někdo řekl, že jsi zatraceně arogantní?“

„Moje druhá a třetí manželka. Ale snažil jsem se nebrat to osobně.“

„No, je mi líto, že jsi vážil takovou cestu.“

„Nepřijmeš dědictví?“

„Dal jsem slib a hodlám ho dodržet. Od jisté chvíle je Jamie to jediné, na čem mi záleží.“

„Duncan neuvedl druhou možnost. GPS je veřejně obchodovatelná společnost. Nemá žádnou správní radu, žádné představenstvo. Rozhodovat může pouze a jedině Duncanův dědic. Pokud je tvé rozhodnutí nezvratné, firma nakonec zanikne.“

„Obávám se, že s tím nemohu nic dělat,“ odvětil Cavanaugh.

„Možná by sis mohl vzít pár dní na rozmyšlenou.“

„Ne,“ stál na svém Cavanaugh.

„Můžeme si promluvit soukromě?“ vložila se do hovoru Jamie.

Cavanaugh se na ni pátravě zadíval.

„Venku,“ dodala.

11

Pozorovatel sledoval dům ze svého úkrytu za balvany pod hřebenem dalekohledem s čočkami zacloněnými tak, aby se od nich neodrážely sluneční paprsky.

„Můžou celé hodiny sedět uvnitř,“ durdil se střelec. „Záložní tým už je na místě. V okamžiku, kdy dostaneš cíl na mušku, vydám povel k přerušení telefonního vedení. Musíme dbát na přesné načasování. Kdybychom to udělali předčasně, někdo by mohl sáhnout po telefonu a zjistit, že nefunguje. Mohlo by mu docvaknout, že se něco chystá.“

„V tom případě jim řekni, ať se připraví.“ Odstřelovač hleděl do puškového dalekohledu. „Cíl vyšel na zadní verandu.“

12

Jamie zavřela síťové dveře a spolu s Cavanaughem vyšla na terasu za domem. „Přála bych si, aby ses stal majitelem Global Protective Services.“

„Ale já jsem ti přece slíbil, že s tou profesí nadobro skočím.“

„A já tě toho slibu zbavuju.“

13

„Beto, připravte se přestřihnout telefonní vedení,“ řekl pozorovatel do vysílačky.

„Na tvůj povel,“ odpověděl hlas z reproduktoru. „Čekejte.“ Pozorovatel se otočil ke svému partnerovi. „Můžeš střílet?“

Střelec ležel na břiše. Levou rukou opřenou o ruksak pevně držel předpažbí, pravou svíral rukojeť a ukazovák měl položený na spoušti. Puška Remington 700 s pákovým závěrem patří k nejpřesnějším odstřelovačským zbraním na světě. Oblíbili si ji nejen vojáci, ale i příslušníci policejních zásahových jednotek. Kulkou ráže 308 dokáže spolehlivě zasáhnout cíl vzdálený až devět set metrů. Zaměřovači dalekohled s velkým zvětšením vykazuje přesnost v rozsahu jediné úhlové minuty a je opatřen holografickými mířidly, která promítají červenou tečku na místo, kam střela dopadne. Jemná spoušť je nastavena na mírný tlak jednoho kilogramu. Nejmodernější tlumič zaručuje střelci, že jej hluk výstřelu neprozradí a nepřiláká na něj odvetnou palbu.

Ale dokonalé vybavení představuje pouze jeden prvek přesné střelby na velkou vzdálenost. Výcvik, zkušenosti, pevnost charakteru a fyzická zdatnost, schopnost připravit si vlastnoručně vyráběnou munici a správně nastavit mířidla podle vzdálenosti, teploty, nadmořské výšky a směru a síly větru, zenové ovládání dechu, krevního tlaku a tepové frekvence, umění soustředit celý život do spojitého tlaku na spoušť, sebedůvěra… Teprve vyvážená kombinace všech těchto faktorů a mnoha dalších vytváří velkého střelce.

„Ptal jsem se, jestli můžeš střílet,“ naléhal pozorovatel, a když neslyšel odpověď, podíval se dalekohledem a otráveně se nadechl, když spatřil, v čem je potíž. „Zatraceně, ta ženská stojí v cestě.“

14

„Občas neposloucháš sám sebe,“ poznamenala Jamie.

„To proto, že nemám rád jednostrannou konverzaci.“

„Když ti Angelo vyprávěl o lamách a pštrosech, rozesmál tě a tys mu řekl, že ti chyběl.“

„To byl jenom řečnický obrat. Hele, přece tady nemluvímeonakupování nábytku nebo vybavení domácnosti.“

„Jenže on ti opravdu chyběl. A chybí ti všichni agenti, s kterými jsi pracoval. Chybí ti Global Protective Services a…“

„A jak to víš? Nikdy jsem nic takového neřekl.“

„Občas máš v očích takový vzdálený pohled, jako kdyby se tvoje mysl nacházela někde jinde, kde zažíváš mnohem větší vzrušení než tady.“

„To není pravda.“

„Opravdu se tak někdy díváš.“ Jamie měla ruce opřené v bok a stála zády k sluncem ozářeným pastvinám a k východnímu svahu kaňonu porostlému osikami. „Ten pohled mi připomíná lvy a tygry zavřené v kleci v zoologické zahradě. Jejich oči prozrazují potlačenou frustraci. Šelmy vědí, že někde existuje lepší místo a lepší život, ale současně vědí, že s tím nemohou nic udělat. Nuže, tobě se teď otevírá šance něco s tím udělat.“

„Neexistuje žádné místo, kde bych žil raději, a žádný člověk, s kterým bych žil raději.“

„Kvůli mně se vzdáváš velké části své osobnosti,“ poznamenala Jamie.

„Ale podívej se, co za to získávám.“ Cavanaugh ukázal na potok protékající pastvinami, na jehož hladině se odrážel sluneční svit, a na koně, které se z něho právě přišli napít.

„Pořád u sebe nosíš pistoli a nůž.“

„Svět je nebezpečné místo.“

„A stále jezdíš v opancéřovaném taurusu.“

„Je to silný a spolehlivý vůz. Ten vzdálený pohled v mých očích nepředstavuje nenaplněnou touhu, nýbrž psychickou úlevu, že už nemusím žít jako dřív. A možná úžas, že jsem se k tomu vůbec odhodlal.“

„To nechápu.“

„Riskoval jsem vlastní život pro lidi, které jsem neznal a kteří se mi často nezamlouvali. Říkával jsem s oblibou, že dodržuju jisté profesní zásady. Nikdy bych nechránil pedofily nebo obchodníky s drogami, nikoho, kdo je zjevný zločinec či morální zrůda. Ale co zrůdy, u nichž se to na první pohled nepozná? Třeba ten burzovní analytik, kterého jsme s Angelem chránili. Byl domluvený s firmami, které měl hodnotit. Chtivost majetku pro něj znamenala víc než důvěra, kterou do něj investoři vkládali. Spousta lidí mu svěřila zabezpečení svých penzí, a on pro ně měl jen pohrdání. Já jsem toho chlapa nenáviděl. Část mého já měla radost, že se ho jeden z oklamaných investorů pokusil zabít. Ano, postarali jsme se s Angelem o to, že se tomu analytikovi nic nestalo, ale byl pořádně vyděšený a já jsem se radoval, když jsem viděl, jak se třese hrůzou. A to bylo špatné. Ochránce musí být svému klientovi bezvýhradně oddaný. A v případě potřeby musí být připraven položit za něj život.“

Jamii se zablesklo v očích.

„Teprve teď, když jsem z toho vypadl,“ pokračoval Cavanaugh, „si uvědomuju, kolik mých někdejších klientů nestálo za to, abych kvůli nim riskoval. Jejich zvláštnost spočívala jen v tom, že byli bohatí, mocní nebo neobyčejně atraktivní. A to, co z nich dělalo výjimečné osoby, na ně působilo jako jed.“

„Na všechny ne,“ namítla Jamie. „Sám ses mi svěřil, že někteří tví klienti byli pozoruhodní. A několik z nich jsi označil za světce.“

Cavanaugh na několik vteřin zatoužil po bývalém životě. „Existoval jeden politik, o němž jsem vskutku měl velmi vysoké mínění. Věřil jsem, že by mohl něco změnit. Jeho strana však dala přednost tomu, kdo vypadal lépe na televizní obrazovce. Jeden miliardář se mi ve slabé chvilce svěřil, že celý život odsával prostředky ze systému veřejných financí a že je teď chce vrátit. Spřádal fantastické plány, jak peníze použije na reformu vzdělání. Jenomže potom dostal rakovinu a zemřel a dědicové se doslova porvali o jeho majetek. Jindy jsem chránil zpěváka, který věnoval větší část svého času benefičním koncertům ve prospěch dětských oddělení nejrůznějších nemocnic.“

„V čem spočívá stinná stránka posledního případu?“

„Vlastně žádná není. Ten zpěvák stále pořádá benefiční koncerty a nemocnice pro děti dostávají peníze.“

„Kdo by mohl chtít ublížit takovému člověku?“

„Měl spoustu fanoušků a mezi nimi také pár duševně nenormálních. Navíc vyhodil svého manažera, když zjistil, kolik z fondů určených nemocnicím odčerpává peněz. Když jednou vystupoval v Mexiku, pokusili se ho unést. Únosci by za něj požadovali deset milionů výkupného.“

„Máš pravdu. Svět je opravdu nebezpečný.“ Jamie se zhluboka nadechla. „Ale možná se ti právě naskýtá neobvyklá příležitost změnit ho k lepšímu. Třeba by ses mohl stát ekvivalentem toho miliardáře, o kterém jsi mluvil.“

„Teď zase nechápu já.“

„Mohl bys změnit způsob, jakým firma Global Protective Services pracuje. Berte bohatým a dávejte chudým. Chci tím říct: zacpěte si nos a chraňte i ty, které nesnášíte. Firma by pak mohla chránit i lidi, kteří si zaslouží žít.“

Cavanaugh se na ni pronikavě zadíval. „To by ovšem znamenalo konec toho všeho.“ Rozmáchlým gestem zahrnul celý kaňon a vyhýbal se pohledu na helikoptéru a všechno, co symbolizovala.

„Mohli bychom se vracet, kdykoliv by se nám zachtělo.“

„My?“

„Snad si nemyslíš, že bych tě nechala odejít samotného?“

„Nejsi to náhodou ty, kdo tady touží po vzrušení?“

„No, rozhodně netoužím po nikom jiném. Věř mi, lásko moje. Ale myslím si, že samotné štěstí nestačí. Zdá se mi, že lidské bytosti potřebují být užitečné.“

15

„Nehýbá se.“ Pozorovatel sledoval dalekohledem ženu, která stála na terase otočená zády k němu.

„Vidím jeho hlavu.“

„Za ní? Blbost. Já vidím akorát jeho ruce, když je při gestikulaci natáhne na jednu nebo druhou stranu. Hlavu?

V žádném případě. Z tohoto úhlu stojí v dráze střely střecha verandy.“

„Říkám ti, že vidím nejméně tři centimetry jeho hlavy.“

„Zaručený smrtelný zásah?“

„To ne.“

„A co kdybys zkusil střelit skrz ni?“

„Vzpomínáš na atentát na Kennedyho?“ zeptal se odstřelovač.

„Kolik si sakra myslíš, že mi je?“

„Jedna kulka tam poletovala jako bumerang nejnemožnějšími směry a zasáhla prezidenta i guvernéra Connallyho.“

„Jo, ta kouzelná odražená střela – pokud je někdo tak blbý a věří, že Oswald byl jediný střelec.“

„O to nejde. Chci tím říct, že ji mohu trefit do krku přesně v tom úhlu, při kterém se domnívám, že střela proletí měkkou tkání a zasáhne cíl do prsou. Jenže ta kulka se zrovna tak může otřít o výběžek obratle a rozštěpit se nebo změnit směr, prostřelit žebro a zarýt se do podpěrného sloupu vedle ní.“

„Takže nemůžeš zaručit smrtelný zásah.“

„Nemůžu, ani kdyby střela pronikla jejím krkem a trefila ho do hrudi.“

„Ale on by šel k zemi a ty máš plný zásobník. Jak rychle dokážeš vsunout do komory nový náboj?“

„Mnohem rychleji než ten blbec Oswald. Moment. Ta ženská ukročila. Mám volné palebné pole. Bude to jako tenkrát v Římě.“

„Beto,“ promluvil pozorovatel do vysílačky. „Přestřihněte telefonní linku.“

16

V kanceláři zatím William vyťukal číslo do mobilního telefonu a přiložil ho k uchu, ale vyzváněcího tónu se nedočkal. Netrpělivě vstal, vyšel z místnosti a přes společenský sál vešel do kuchyně.

Paní Pattersonová právě vytahovala koláč z trouby a Angelo ji se zájmem pozoroval.

„Voní to jako na Den díkůvzdání,“ prohodil pilot vrtulníku uznale.

Zazvonil telefon.

William, který neměl dýňový koláč vůbec rád, se rozhlédl po nerezových spotřebičích v jinak rustikálně zařízené kuchyni.

„Už jste skončili s tím obchodním jednáním?“ zajímala se paní Pattersonová.

„Ti dva to ještě probírají.“ William obrátil pozornost k monitorům bezpečnostních kamer.

Telefon zazvonil podruhé.

Paní Pattersonová přistoupila k přístroji, který visel na zdi vedle chladničky, a zvedla sluchátko. „Haló…? Ahoj, Tino. Co malý Brian? Pořád je nachlazený? Bojím se, aby z toho nebyla… Haló…? Tino?“

„Nějaký problém?“ zeptal se Angelo.

„Linka je najednou hluchá.“

„A ti chlapi na pozemku jsou další návštěva?“ připojil se s otázkou William.

Angelo se k němu prudce otočil. „Jací chlapi?“

„Tady na tom monitoru.“

17

Zaburácely tři výstřely a Cavanaugh sebou škubl. Ozvaly se za ním, od protějšího konce terasy. Od kuchyně, blesklo mu hlavou, ale to už plně zapracoval reflex, který nedokážou ovládnout ani ti nejzkušenější operativci zvyklí na svištění kulek kolem hlavy. Popadl Jamii a vrhl se stranou k jedinému možnému úkrytu – stěně domu. V letu ucítil závan a prkno podlahy rozštípla kulka.

Dva střelci. Jeden v kuchyni, druhý na skalním hřebeni.

Pokračoval v pohybu. Přitiskl si Jamii pevně k tělu, otočil se zády napřed a proskočil sítí, která zakrývala okno kanceláře, naštěstí otevřené. Odřel si spánek o dřevěný rám a s manželkou v náručí dopadl na podlahu.

„Cavanaughu!“ zařval Angelo a v příští vteřině se k němu připojily vzrušené hlasy Williama a paní Pattersonové. Ke kanceláři se rozběhly dunivé kroky.

Cavanaugh se však staral pouze o Jamii.“Jsi v pořádku?“

Neodpovídala.

„Jamie!“

„Nic mi není,“ uklidnila ho. „Akorát jsem si při pádu vyrazila dech.“

Cavanaugh se překulil, vztyčil se a přeletěl ji očima od hlavy k patám. Hledal krev.

„Co se stalo?“ vyhrkla.

Angelo vběhl do místnosti, v patách za ním právník a hospodyně. „Cavanaughu?“

Oslovený vytasil pistoli. „Kdo střílel v kuchyni?“

„Já. Tři kulky do zdi.“ Angelo držel zbraň v ruce. „Na pozemek pronikli vetřelci. Někdo přerušil telefonní linku. Nevěděl jsem, jak jinak tě rychle varovat.“

„Východní svah. Odstřelovač,“ řekl stroze Cavanaugh.

„Neslyšel jsem odtamtud žádné výstřely.“

„Určitě používá tlumič. Williame, doufám, že umíš zacházet s pistolí.“

„Ani v tom nejhorším snu.“

„Tak se to rychle naučíš.“

18

„Ty blbče pitomý! Takového vychloubání a potom se mineš!“ běsnil pozorovatel.

„Hele, nebyla to moje chyba! Jak jsem měl vědět, že v tom baráku začne někdo střílet? Jak jsem mohl vědět, že cíl…“

„Přestaň se vymlouvat! Jak to hodláš napravit?“

„Počkám si na další příležitost k ráně.“

„Ty si myslíš, že když teď ví, že po něm někdo jde, vytančí z toho baráku a postaví se jako živý terč?“ zeptal se pozorovatel jízlivě.

„Třeba se bude chtít dostat k autu. Nebo k helikoptéře. Sakra, něco přece musí udělat! Ví, že uvízl v pasti. Telefon nefunguje. Dříve či později…“

„Má dost jídla. Vodu. Vydrží tam několik dní. Zato my jsme se nepřipravili na zatracené obléhání.“

„Takže taky sem tam uděláš chybu, co?“

„A ty jsi jedna z nich. Udělej to pořádně!“

Odstřelovač s podrážděným povzdechem hrábl do ruksaku a vybral si krabici munice. Zapumpoval pákou uzávěru a vyhodil ze zásobníku zbývající dva náboje. Nahradil je čtyřmi novými s červenou špičkou.

„Trasovací kulky?“

„Zápalné. Přinesl jsem si je pro případ, že bych musel střílet v noci. Ze stejného důvodu jsem si přibalil infračervený dalekohled. Kdyby se pokusil uniknout za tmy, dostanu ho.“

„Jenomže do setmění zbývají čtyři hodiny!“

„To nevadí.“ Střelec namířil na velkou bílou nádrž vedle kůlny asi padesát metrů od domu. „Pošlu jednu z těch hraček do té nádrže s propanem. To určitě vytáhne cíl z baráku. Kdo ví, výbuch to tady klidně může celé srovnat se zemí.“

„Ne, nedělej to!“ vyjekl pozorovatel zděšeně.

„Proč? Co je na tom?“

„Sousedé v okolních údolích jsou zvyklí, že odsud slyší střelbu. Ovšem exploze by určitě vyburcovala všechny policajty a hasiče odsud až do Jacksonu.“

„No jo, asi máš pravdu. Fajn, tak to provedeme jinak.“ Odstřelovač stočil hlaveň k domu. „Oznam Betě, že cíl bude venku za patnáct minut.“

19

Cavanaugh s bušícím srdcem přeběhl společenský sál a rozrazil dveře vedle otlučeného piana. Sáhl do skříně a vytáhl pušku AR-15, poloautomatickou civilní verzi armádní M16, a podal ji spolu s plným zásobníkem na třicet nábojů Angelovi. „Hlídej předek.“

„Provedu.“

„Počkej. Vem si ještě tohle.“ Vzal z police vysílačku a hodil ji pilotovi.

Angelo se rozběhl k předním oknům a Cavanaugh zatím vytáhl druhou AR-15. „Budu sledovat východní stranu a pokusím se lokalizovat toho odstřelovače. Paní Pattersonová, vy se běžte schovat do sklepa.“

„Ne. Řekněte mi, jak vám můžu pomoct.“

„Držte se z dohledu.“

„Nebudu se schovávat.“ Staré paní se třásl hlas hrůzou. „V šuplíku v kuchyni leží revolver. Naučil jste mě, jak se s ním zachází.“ Rozběhla se do kuchyně.

„Kryjte se!“ křikl na ni Cavanaugh. „A vezměte si z toho šuplíku i vysílačku! Jamie?“

„Vezmu si na starost zadní trakt,“ oznámila věcně.

Cavanaugh měl pouze dvě AR-15, a tak dal Jamii Ruger Mini-14, štíhlou poloautomatickou pušku oblíbenou mezi rančery. Zahleděl se jí do očí a v duchu se modlil, aby incident přežila.

„Můžeš se na mě spolehnout,“ ujistila ho.

Pohladil ji po ruce. „Já vím.“ Se staženým hrdlem popadl krabici s náboji a odběhl.

„Williame, ty pojď se mnou.“

Cavanaugh vtáhl právníka do kanceláře.

„Dobrá zpráva je, že trámy, z kterých je tento dům postavený, jsou tak silné, že jimi žádná kulka neproletí.“

„Chceš tím říct, že ve většině domů kulky stěnami proletí! Bože všemohoucí, a co je ta špatná zpráva?“

„Okna jsou jediný cíl, na který může ten snajpr mířit. Zaměří se na ně.“

„Jak se teda máme dívat ven a hlídat, jestli na nás někdo neútočí?“

„Stát bokem a držet hlavu mimo otvor. Nevyhlížet přímo, ale pod úhlem.“ Cavanaugh držel při řeči u úst vysílačku. „Slyšela jste, paní Pattersonová?“

„Ano,“ ozval se hlas zkreslený statickou elektřinou.

„Angelo, vidíš něco?“

„Nada,“ zaznělo z vysílačky.

„Jamie?“

„Čisto.“

„Paní Pattersonová?“

„Nic.“

„Co bezpečnostní monitory?“

„Vidím jen stromy a keře.“

„Třeba to odpískali.“ William hlasitě oddechoval a krčil se u zdi vedle Cavanaugha. „Snajpr střílel na tebe, a když minul, utekl.“

Cavanaugh se opatrně plížil k nepoškozenému oknu ve východní stěně budovy přímo za psacím stolem a snažil se zahlédnout místo, kde se na svahu porostlém osikami mohl skrývat neznámý střelec. Přiblížil se na půl metru…

Sklo se vysypalo dovnitř. Oknem zasvištěla rozžhavená kulka, prolétla opěradlem koženého křesla, v němž ještě před několika minutami seděl William, a zaryla se do stěny. Do vzduchu se okamžitě zvedl chochol kouře.

„Střelec používá zápalnou munici!“ zařval Cavanaugh do vysílačky.

Odplazil se tak, aby přes okno neposkytoval cíl odstřelovači, dostal se ke skříni, otevřel ji a vytáhl z ní hasicí přístroj. Z křesla i dřevěné stěny již šlehaly plameny. Zamířil na ně trysku minimaxu a stiskl páčku. Proti ohni vyrazila čpavá oblaka hasiva a udusila ho.

„Pořád nic,“ zapraskal z vysílačky Angelův hlas.

„Tady to samé,“ přidala se paní Pattersonová.

„Nikdo,“ ohlásila Jamie.

„Určitě používá tlumič!“ informoval je Cavanaugh. „Nedokážu určit místo, odkud střílí!“

Se zvukem podobným prásknutí biče vletěla do místnosti další střela. Tentokrát roztříštila lampu. Objevil se nový sloupec kouře následovaný plameny. Cavanaugh na ně namířil trysku a uhasil je.

Chemikálie podráždila právníkovi hrdlo a plíce a William se hlasitě rozkašlal.

„Paní Pattersonová,“ řekl Cavanaugh do vysílačky, „v kuchyni je minimax. Připravte si ho.“

20

Odstřelovač skrytý pod hřebenem škubl pákou závěru a vsunul do komory další náboj.

„Chytré,“ ocenil pozorovatel a zahleděl se na přízemní okno, odkud se z místnosti valila mlha.

„A to jsem teprve začal. Sleduj podkrovní okno na této straně.“ Střelec namířil na střechu budovy a s nacvičenou lehkostí stiskl spoušť. Rameno pohltilo zpětný ráz pažby a díky tlumiči zazněl výstřel jako úder pěstí do polštáře. Puškovým dalekohledem střelec viděl, jak se roztříštila skleněná tabule okna v podkroví. „Podej mi další munici.“

„Pořád zápalné?“ chtěl vědět pozorovatel.

„Co jiného? Počítám, že jako kluk sis taky rád hrál s ohněm.“

„Ne. Já jsem raději mučil zvířata.“

„Mučil…? To je vtip, že?“

„Samozřejmě.“

„Hele, člověče, někdy z tebe fakt jde strach.“ Střelec poslal do podkroví další kulku a rychle nabil.

V úžasně plynulé a rychlé sérii pumpoval zápalné střely do všech oken v prvním patře východní stěny domu.

21

Mlha z hasiva se postupně usazovala. „Soustředí se na tohle okno,“ konstatoval Cavanaugh. „Tady nemůžu riskovat výhled. Musíme se přesunout.“ Táhl Williama ke dveřím.

Ve společenském sále se Jamie krčila u síťových dveří v zadní části místnosti. Pozorovala louku a horské úbočí severně od ranče, spolehlivě chráněná mohutnými trámy. Pistoli měla uloženou v pouzdře u boku.

„Koně možná neslyší střelbu, ale přesto cítí, že se něco děje,“ oznámila.

I Cavanaugh slyšel znepokojené ržání. „Doufám, že jim neublíží. Jestli ano, tak…“ V tom okamžiku mu došlo, že právě zranění koní by byla ta nejlepší taktika, jakou mohl střelec zvolit. Postřelit je, ne zabít. Donutit je ryčet bolestí. Cíl by se nechal ovládnout vztekem a dopustil by se chyby.

Ne. S vypětím vůle se ovládl a přiměl tělo dělat jen to, co bylo nutné, a zavrhnout všechny myšlenky a pocity, které nepřispívaly k přežití.

„Dělej, Williame.“ Cavanaugh minul dlouhý stůl a přesunul se ke schodišti.

„Pokusím se vystřelit z horního okna,“ informoval Angela, který se krčil u předních dveří a hleděl k borovému lesíku jižně od domu.

„Víme, že střelec není sám. William viděl na monitoru jeho komplice,“ připomněl Angelo. „Proč trčí někde zalezlí? Na co čekají?“

Cavanaugh se zarazil uprostřed schodiště. Shora zaslechl slabé žuchnutí, tlumené zapraskání a zvuk, jako když někdo mačká noviny.

„Williame, zaběhni zpátky do kanceláře a přines minimax.“

„Ale co když tam zase střelí?“

„Neudělá to. A potom přines i hasicí přístroj z kuchyně.“

V patře zazněly další tlumené rány. Praskot zesílil a nad schodištěm se objevil kouř.

„Teď střílí do oken v patře!“ Cavanaugh zalitý potem vyrazil nahoru. „Přines ty hasičáky! Hoď sebou, Williame!

V horních pokojích už hoří!“

Slyšel, jak splašení koně řehtající zděšením cválají kolem hlavního vchodu do domu, ale to už vyběhl do chodby v patře a okamžitě viděl, že kouř se valí ze všech čtyř ložnic na východní straně budovy.

William s horečně vzrušeným funěním vyběhl na podestu se dvěma hasicími přístroji v rukou. Jeho dokonalé boty, oblek, zuby a účes působily v tom chaosu naprosto absurdně.

„Každý si vezmeme jeden pokoj,“ křikl Cavanaugh, odložil pušku a popadl minimax.

Ze zdi na pravé straně na konci chodby vyrazila sprška prachu a větších úlomků. Trasovací střela prolétla oknem ložnice, prorazila vnitřní zděnou příčku, která nebyla zdaleka tak pevná jako obvodové trámy, vzala s sebou kusy omítky a cihel a zaryla se do protější zdi.

Další kulka zasvištěla mnohem blíže.

„Proboha svátého, oni nás trefí!“ zanaříkal William.

„K zemi!“ zařval Cavanaugh varovně.

Vrhli se k podlaze právě včas, protože v příští vteřině prolétla nad jejich hlavami střela a pokropila je úlomky zdivá a omítky.

„Něco mě pálí!“ vykřikl William.

Cavanaugh se po něm ohlédl a uviděl žhavý uhlík na právníkově krku a další ve vlasech. Smetl je a škubl sebou, když další kulka zasáhl pokoj na levé straně chodby. Podlaha se plnila sutí.

„Prostřeluje budovu po celé délce tam a zpátky,“ konstatoval Cavanaugh.

Plesk! Nová střela prorazila vnitřní stěnu. Dým citelně zhoustl.

Ve chvíli, kdy zdí pronikla další kulka, Cavanaugh se zvedl na nohy a zvolal: „Pospěš si, než začne střílet zase na tuto stranu!“

William vklouzl do pokoje vlevo a Cavanaugh se vrhl do ložnice před sebou. Zpola udušený kouřem stiskl páčku hasicího přístroje. Oblak hasiva se syčením zahalil požár a plameny s každou novou dávkou viditelně slábly. Cavanaugh slyšel, jak střela prorazila stěnu pokoje na opačném konci chodby, ale příští již zasáhla sousední ložnici. Povolil páčku, vrhl se k podlaze a zařval: „K zemi, Williame!“ Vzápětí mu nad hlavou prosvištěl zápalný projektil.

„Williame!“

„Zalehl jsem! Neboj!“ zněla odpověď z pokoje, kam právě vnikla další střela.

Cavanaugh ztuhl a napjatě čekal na pokračující ostřelování napříč budovou. Dosud strojově pravidelná palba však ustala. Sekunda se přelila v druhou, pak v třetí. Pauza se protahovala. Čtyři vteřiny. Pět.

„Asi mu došla munice,“ ozval se William s nadějí v hlase.

„Nebo doufá, že polevíme v ostražitosti.“

Cavanaugh pokropil hasivem stěnu a postihl ho tak prudký záchvat kašle, že se musel stáhnout do chodby, dál od kouře a prachu. Dovrávoral do prostoru, kde byl o něco čistší vzduch, a strnul, když spatřil Williama. Právník s rozcuchanými vlasy, špinavým obličejem a ve zmačkaném obleku kropil hasivem přidělený pokoj.

„Co tak zíráš?“ houkl na Cavanaugha. „Copak nevíš, že právníci se cítí v pekle jako doma?“

Cavanaugh roztáhl ústa k úsměvu, který mu však rychle ztuhl na rtech, když zvedl pohled ke stropu a všiml si, že jím proniká kouř.

„Ach, to ne!“

„Co se stalo?“ William se otočil i s hasicím přístrojem.

„Hoří podkroví!“

Rozběhl se k padacím dveřím ve stropě, hrábl po krátkém provazu, který z nich visel, a zatáhl. Z otvoru vyjely skládací schůdky, ale Cavanaugh musel ucuknout před ohnivou záplavou, jež se z podkroví vyvalila. Oba muži otřásající se dávivým kašlem namířili trysky hasicích přístrojů do otvoru ve stropě. Mezerou mezi kouřem a prachem bylo vidět, že plameny ustupují. Cavanaugh se s divokým výkřikem rozběhl po schodech nahoru a stříkal před sebe hasivo. Požár ještě více zeslábl.

Pomalu postupoval a snažil se ignorovat sálající žár.

Vtom však syčení hasicího přístroje utichlo. Cavanaugh zaklel a odhodil prázdnou nádrž. „Dej mi svůj!“ křikl na Williama.

„Je taky prázdný!“

„Ne!“ zachraptěl Cavanaugh a měl pocit, jako by mu v hrdle rozdrásaném požárními zplodinami a prachem uvízl smotek smirkového papíru.

Plameny neomezované hasivem se rozhořely s novou silou a hnaly se k otvoru.

Teď se situace obrátila – William táhl jeho.

Žár sálající z podkroví donutil Cavanaugha k ústupu. Chraplavě zaklel a zmítán vztekem sestoupil o dva schůdky.

„Tady nemůžeme zůstat!“ naléhal právník a tahal ho dolů.

Cavanaugh sestoupil do chodby a zamířil ke schodišti. Na podestě se zoufale ohlédl na ohně zuřící v jednotlivých ložnicích.

William něco říkal do hukotu požáru a Cavanaughovi se zdálo, že slyší: „…další hasičáky.“

„Máme jich málo.“

„Ale tohle budeš potřebovat.“

„Co…?“

„Toto! Odložils ji.“

Cavanaugh očima podlitýma krví zamrkal na pušku, kterou mu právník podával.

„Ano,“ prohlásil výhružně. „Buduji potřebovat.“

22

Jižně od domu pozoroval muž s baseballovou čapkou na hlavě skrytý ve skupince borovic zastíněným dalekohledem kouř a plameny šířící se z horních oken budovy. „Pěkně se tam pečou, Alfo,“ řekl do mikrofonu upevněného na límci košile. „Moc dlouho už to nepotrvá.“

„Beto, je tvůj tým na místě?“ zeptal se pozorovatelův hlas.

„Na všech stanovištích.“

„Je tvým lidem jasné, že se musí neustále krýt?“

„Samozřejmě. Není důvod k přiblížení, když nám cíl udělá tu laskavost a vyleze z doupěte. Ale v tom zmatku může být docela těžké odlišit ho od jeho doprovodu.“

„Ani to nezkoušejte. Zlikvidujte je všechny.“

„Zopakuj to, Alfo.“

„Všechny. Zlikvidovat je všechny,“ přikázal pozorovatelův hlas.

V budově na druhé straně louky se prolomila šindelová střecha na východní straně a z otvoru vyrazily plameny.

23

Cavanaugh, obličej smáčený potem a umazaný sazemi, spěchal spolu s Williamem po schodech do přízemí.

Angelo držel své postavení u předních dveří a vyhlížel před dům. „Po nepříteli ani stopa.“

Cavanaugh vytrhl od opasku vysílačku. „Jamie? Paní Pattersonová?“

Dva hlasy zkreslené praskotem statické elektřiny oznámily, že nikoho nevidí.

„Co bezpečnostní monitory?“

„Přestaly fungovat,“ oznámila hospodyně.

„Cože?“ Angelo cvakl vypínačem na zdi. Nic se nestalo. Útočníci přerušili dodávku elektrického proudu.

„Oheň se šíří strašně rychle,“ varoval Cavanaugh. „Už brzo budeme nuceni odejít.“

„Ale v tom případě nás postřílejí,“ strachoval se William. „Co sklep? Nemohli bychom se schovat dole?“

„Ne. Požár vysaje kyslík. Udusili bychom se. Anebo se celá budova zřítí a pohřbí nás pod troskami.“

„A helikoptéra?“

„Je moc daleko,“ odvětil Cavanaugh.

„Hele, já se aspoň snažím,“ postěžoval si právník. „Když se ti moje nápady nelíbí, vymysli něco sám.“

Jamie na konci chodby zaslechla útržky debaty a promluvila do vysílačky: „Auto je blíž. Je pancéřované.“

„Tak,“ pookřál William. „Co si myslíš o tomto nápadu?“

Po schodech se z patra valil kouř, nad hlavami jim praskal zuřící požár.

„Pokud tady zůstaneme ještě o něco déle,“ přemýšlel nahlas Cavanaugh, „musíme si namočit vlasy a oděv a dýchat přes mokré ručníky.“

Jeho úvahu slyšela i paní Pattersonová v kuchyni a přispěchala se špatnou zprávou. „Bez proudu nebude fungovat čerpadlo ve studni,“ zaznělo z vysílačky. „To znamená, že nepoteče voda z kohoutků.“

William zasténal.

Roztřesený hlas šedesátileté hospodyně pokračoval: „Nádržky na záchodech. Jedině tam se dá nějaká voda sehnat.“

„Kde jsou?“ zajásal právník.

„Jeden záchod je hned vedle kuchyně,“ vysvětloval Cavanaugh. „Další u mé kanceláře. Angelo, převezmu hlídku vpředu a ty jdi s ním. A až se budeš vracet, přines mi ze skříně s výzbrojí vestu.“

Cavanaugh se přitiskl k trámové zdi a opatrně vyhlédl hlavním vchodem k taurusu zaparkovanému před domem. Automobil stál pouze šest či sedm metrů daleko otočený pravou stranou k němu. Kdyby se skrčil…

Angelo se vrátil s mokrým ručníkem kolem krku. Kapky vody mu smáčely oděv. „Tady máš tu vestu. Usoudil jsem, že budeš chtít raději brnění než kevlar.“

Cavanaugh jej v duchu pochválil. Kevlarová vlákna dokážou zadržet kulku z pistole, ale před střelami z výkonné pušky neochrání. Ty zastaví jen kovové pláty neprůstřelné vesty přezdívané mezi profesionály „brnění“.

Převzal od Angela vestu a s nešťastným povzdechem ji potěžkal. Takový náklad.

„Jestli tu budeš ještě chvíli stát a dumat, skončíš jako pečené sele,“ poznamenal Angelo.

„Cože?“

Cavanaugh se otočil a zjistil, že se příliš ponořil do úvah a neuvědomil si, jak rychle požár postupuje dolů schodištěm. Plameny již olizovaly strop a vedro se stávalo nesnesitelným.

„Nemáme čas. Jamie,“ řekl do vysílačky, „paní Pattersonová, přesuňte se k předním dveřím. Odcházíme. Williame, ty si vezmi mou pušku.“

„Já ji nechci.“ Právník měl kolem krku uvázaný mokrý ručník a jeho ještě nedávno dokonalý oblek připomínal umazané šaty hastrmana.

„Proboha svátého, dělej, co ti říkám. Potřebuju volné ruce.“ Cavanaugh si navlékl rozměrnou a těžkou vestu. „Náboj je v komoře. Stačí namířit a zmáčknout spoušť. Ale dávej pozor, abys nezastřelil někoho z nás.“

Vylovil z kapsy klíčky od auta, stiskl tlačítko dálkového ovladače a vůz odemkl. Jiným tlačítkem nastartoval motor.

Zhluboka se nadechl a žhavý vzduch mu dal poslední varování – déle již čekat nemohou. Na schodiště dopadl hořící kus trámu.

Teď! Zavelel si v duchu.

24

Obtížený neforemnou vestou rozrazil přední dveře, seskočil z terasy a běžel k autu. Celou svou pozornost soustředil na pravé přední dveře automobilu. Hrábl po klice a v té chvíli mu něco proletělo kolem hlavy. Jen co otevřel dveře, pleskla do nich kulka, která však nedokázala prorazit pancéřovou výztuhu.

Další střela se zastavila o kovový plát vesty mezi lopatkami a srazila ho dopředu. Cavanaugh zalapal po dechu, ale nedovolil myšlenkám odpoutat se od jediného cíle. Vrhl se do kabiny a za bušení střel do dveří se plazil přes sedadlo na místo řidiče. Musel odvrátit obličej, aby mu poletující úlomky kovu neporanily oči, ale podařilo se mu zařadit zpátečku a šlápnout na plyn. Vesta ho tlačila, pohmožděnina na zádech se ozývala nepříjemnou bolestí.

Pneumatiky hrabaly hlínu a vozidlo se řítilo pozpátku dál od domu. Střely s pronikavým zvukem bušily do přední, zadní a levé části karoserie i do neprůstřelných skel. Cavanaugh se pokoušel vymazat je z mysli. Přesunul páku na jízdu dopředu, strhl volant k budově a na plný plyn ujížděl k terase, až málem přibral přední schody. Zastavil šikmo tak, aby záď vozu byla blíže k verandě a sloužila jako provizorní kryt, stejně jako otevřené dveře na straně spolujezdce.

Vesta mu bránila v pohybu a Cavanaugh těžce lapal po dechu. S obtížemi se natáhl přes opěradlo, uvolnil západku zadních dveří přivrácených k terase a otevřel je.

„Pojďte!“ zařval.

Podíval se na dům a plameny šlehající uvnitř mu napověděly, že nemusel na své společníky křičet. Hlavní dveře se okamžitě rozletěly a vyběhla z nich Jamie, v těsném závěsu za ní paní Pattersonová. Angelo, který postrkoval Williama, se opozdil o pouhý krok. Z mokrých ručníků, které si omotali kolem hlav, stoupala pára. Skupinka přeběhla terasu. Jamie potlačila paní Pattersonovou na pravé přední sedadlo.

Angelo nacpal právníka dozadu a vklouzl za ním. „Moje ruka!“ sykl bolestí a ulevil si nadávkou.

Jamie si přisedla k hospodyni a zabouchla dveře, Angelo udělal totéž vzadu.

„Jsi vážně zraněný?“ houkl Cavanaugh na pilota vrtulníku. Držel plynový pedál u podlahy a vzdaloval se od budovy. Musel zvýšit hlas, protože kulky zasahující automobil zněly jako krupobití.

„Je to jenom škrábnutí! Můžu s tou rukou hýbat! Ale krvácím jak zapíchnuté prase!“

Jamie otevřela přihrádku v palubní desce, vytáhla roličku instalatérské pásky a hodila ji dozadu Angelovi.

„Pistolníkův přítel.“ Pilot předal právníkovi svou pušku, z karabinky u kapsy kalhot odepnul zavírací nůž, vyklopil čepel a uřízl si levý rukáv nad loktem. Cavanaugh ve zpětném zrcátku zahlédl, jak si mladík ovazuje průstřel.

Taurus se za zuřivého ostřelování řítil mezi pastvinami. „Bezpečnostní pásy,“ varoval řidič posádku a sám si zapnul svůj.

Na neprůstřelných oknech naskočily hvězdice puklin. Zesílené sklo odolává rozptýlené palbě, ale pokud více kulek zasáhne přibližně stejné místo, nevydrží a roztříští se. Cavanaugh se zachvěl, když se objevily další trhliny.

Vzápětí musel řešit mnohem závažnější problém. Ucítil, že pravá přední pneumatika dostala zásah, a sevřel volant vší silou. Věděl, že na prostřelené gumě ujede až osm kilometrů, než z ní unikne veškerý vzduch, ovšem opakovaný průstřel by jejich situaci podstatně zhoršil.

Pneumatiky jsou zesílené, snažil se uklidnit sám sebe. Je to v pořádku, nic se neděje, guma nás udrží.

Střelci ukrytí v borovicovém hájku neměli pušky vybavené tlumiči a výstřely burácely jako ohlušující hromobití. Vlevo od ujíždějícího automobilu cválala v protisměru skupinka splašených koní.

„Někdo to uslyší a zavolá policii,“ dělal si naděje William.

„Nejbližší sousedé bydlí pět kilometrů daleko a všichni v okolí jsou zvyklí, že se tady pořád střílí,“ zchladil ho Cavanaugh a ještě zrychlil. Za vozidlem se zvedala mračna prachu. „Kaňon je soukromý pozemek a hory účinně tlumí zvuky. Výstřelů si nikdo nevšímá.“

„Ale uvidí kouř a přivolají hasiče,“ nevzdával se právník.

„Nějakou dobu potrvá, než se kouř vznese dostatečně vysoko, a ještě déle, než hasiči přijedou.“

„Nemohl bys mi alespoň jednou v životě zalhat?“

Koně doběhli k lesíku a v panice zatočili.

Neopovažte se jim ublížit, varoval Cavanaugh v myšlenkách útočníky kryjící se mezi stromy.

Splašení koně teď cválali přímo k taurusu. Do čelního skla pleskaly kulky. Cavanaugh škubl volantem a namířil do proluky mezi stromy, kudy vedla polní cesta napojující se na zpevněnou silnici. Hrozilo vážné nebezpečí, že mu koně zatarasí cestu a on bude donucen zpomalit, aby je nepřejel.

Do vzduchu vytryskl gejzír krve. Kulka zvíře zasáhla s takovou silou, že se na zemi několikrát převrátilo.

Cavanaugh vzteky zaskřípal zuby. Obratným manévrem se koni vyhnul a pokračoval k proluce. Střelci na východní izápadní straně kaňonu teď ztratili automobil z očí a jedinou hrozbu znamenali útočníci ukrytí v borovém lesíku. To už citelně změkla i levá předení pneumatika, ale polní cesta byla naštěstí jen půl kilometru dlouhá.

Brzy budeme na silnici, utěšoval se v duchu. Projel zalesněnou zatáčkou a stiskl knoflík dálkového ovládání, kterým se otevírala brána. Vzápětí si uvědomil, že je mu ovladač k ničemu, protože útočníci přerušili dodávku elektřiny. Co teď?

Jeho úvahy rychle přerušil pohled na dodávku odstavenou napříč přes polní cestu tak, že blokovala průjezd. Husté stromy na obou stranách znemožňovaly překážku objet. Bude do ní muset narazit. Vybral si místo s nejmenší předpokládanou hmotností – blatník za zadní osou. Pancéřovanýtaurus bude dostatečně těžký, aby dodávku odstrčil a proklouzl vzniklou mezerou. Avšak ve chvíli, kdy stiskl tlačítko deaktivující airbagy, si všiml, že dodávka sedí příliš nízko. Určitě je pořádně naložená.

Tak s touhle masou nepohnu, blesklo mu hlavou.

Zpoza stojícího vozidla vyskočil muž s puškou a střelil do čelního skla. Do kabiny se vysypala záplava střepů. Cavanaugh dupl na brzdu a smykem zastavil. Jeho spolucestující kolektivně sykli bolestí, protože se jim bezpečnostní pásy setrvačností zaryly do těla. Řidič bleskurychle zařadil zpátečku a rychle ujížděl zpátky.

Čelním sklem proletěla další střela.

„Skloňte se!“

Cavanaugh projel pozpátku zatáčkou a ocitl se v místě, kde se polní cesta rozšiřovala. Sundal nohu z plynu a současně trhl volantem o půl otáčky. Taurus se otočil do protisměru a přitom se otřel o kmen stromu. Řidič okamžitě přeřadil a rozjel se. Zadní kola ohodila pronásledovatele přívalem hlíny a trávy. Střelec se pokoušel trefit zadní kolo, ale prašná opona mu znemožnila přesné míření.

Cavanaugh však tušil, že nepotrvá dlouho a i zadní pneumatiky dostanou přímý zásah. Pokles v tlaku v předních mu už znesnadňoval řízení a namáhání při obratu o sto osmdesát stupňů situaci ještě zhoršilo. Vyjel z lesa mezi pastviny a cítil, že kola dosedla na plastové prstence nasazené na ráfcích jako pneumatika uvnitř pneumatiky. Bez tlumení vzduchem cestující v kabině cítili každou díru, každý hrbol, přes které se vozidlo řítilo.

„Všichni tady zemřeme!“ kvílel William.

„Omyl!“ Cavanaugh hleděl dírou v předním skle na dům, který už stál v plamenech. Hustý kouř však nestoupal k nebi, mírný vítr ho strhával směrem k blížícím se uprchlíkům. „Podej mi tu pušku, co jsem ti dal!“ křikl na právníka.

Sáhl dozadu pro zbraň a řekl Jamii: „Vyměň si místo s paní Pattersonovou a připrav se! Budeš řídit!“

Zabočil doleva k hořící budově a vzápětí zmizel v oblaku kouře tak hustého, že snižoval viditelnost téměř na nulu.

Jamie přelezla přes hospodyni a natlačila se k němu.

„Angelo, zkontroluj čas!“ křikl Cavanaugh. „Řekni Jamii, až uplyne devadesát sekund! Čas běží od teď!“

„Co mám dělat?“ ptala se Jamie.

„Jeď pořád rovně, dokud ti Angelo neřekne. Pak se otoč a vrať se ke kouři.“

„Proč? A co budeš…“

„Až se vrátíš, zabrzdi těsně u kouřové clony. Vystoupím z ní na tvé straně. Všichni dávejte pozor, ať mě nezastřelíte.“

Dupl na brzdu. Pevné vnitřní pneumatiky se zaryly do hlíny a taurus zastavil. Cavanaugh se zhluboka nadechl, rozrazil dveře a vyskočil do dýmu.

Za sebou slyšel přibouchnutí dveří a zavytí motoru, ale to už běžel doleva stejným směrem, kterým vítr unášel kouř. Zadržoval dech a cítil prudké nutkání na zvracení. Dráždivý dým ho nesnesitelně štípal v očích, nos a hrdlo měl v jednom ohni.

Po několika krocích se kolem něj projasnilo, kouř zřídl. Vzápětí se mu otevřel výhled na sluncem ozářený potok, který se vinul po dně kaňonu. Skutálel se po příkrém břehu a obrněná vesta mu bolestivě narážela do žeber. Na dno bystřiny se dým nedostal a Cavanaugh se konečně mohl nadechnout lahodného čerstvého vzduchu, který mu zchladil rozpálené plíce.

Přikrčený běžel podél vodního toku, až nechal oblak dýmu kus za sebou, a vylezl k okraji srázného břehu. Opatrně hleděl přes louku a zkoumal borovice a osiky. Kouř za ním mu spolehlivě clonil siluetu hlavy, když mířil puškou ke stromům.

Vzpomněl si na pozorné oči a na oblečení mužů, které viděl u benzinové pumpy, kde se cestou domů zastavil.

Proč? Vždyť už v té profesi nepůsobím. Proč je ze mě najednou cíl?

Jedno věděl jistě. Pokud je to tatáž skupina, stojí proti němu deset útočníků. U té benzínky si je spočítal. Navíc odstřelovač na východním hřebenu. A s ním bezpochyby pozorovatel. Takže dvanáct.

Za zády mu praskal hořící dům. Kdesi uvnitř se zřítilo něco těžkého. Znělo to jako výbuch.

Dvanáct, zopakoval sám pro sebe.

No, podíváme se, jestli bychom nemohli tu přesilu zredukovat.

Slyšel motor taurusu ujíždějícího k severní části kaňonu a odhadoval, že už určitě vyjel mimo ochrannou clonu dýmu. Muži v lese na této straně údolí ho začnou pronásledovat.

Únikové vozidlo zvyšuje náskok. Pronásledovatelé si zvolí cestu nejmenšího odporu a vydají se po trávě vedle lesa.

A už jsou tady, pomyslel si, když se pozorně zadíval k jihu a spatřil střelce, který se skrýval za dodávkou blokující polní cestu a pak po nich střílel. Muž skutečně sprintoval podél lesa za prchajícím taurusem.

Cavanaugh pečlivě namířil, stiskl spoušť a prostřelil nepříteli hrdlo. Muž spadl, jako kdyby někdo škubl lanem, které měl omotané kolem kotníků.

Cavanaugh lehce změnil náměr, vzal si na mušku dalšího střelce, který vyběhl z lesíka, a provrtal mu díru do hlavy. Třetí pronásledovatel, který běžel o deset metrů dál, vycítil, že se něco děje, a zastavil se, aby se ohlédl. I na tu dálku byl v jeho obličeji patrný strach, když spatřil své komplice mrtvé a vystartoval zpátky ke spásnému úkrytu lesa. Cavanaughova kulka mu roztříštila temeno. Muži se podlomily nohy a svalil se k zemi jako hadrová panenka.

Čtvrtý protivník, ten nejvzdálenější, si určitě uvědomil, že tady něco těžce nehraje, a než na něj Cavanaugh stihl namířit, skočil mezi stromy. Cavanaugh vypálil na nejasnou siluetu a s uspokojením zaznamenal, jak postava zavrávorala, vrhla se do borového porostu a červená krev potřísnila zelené jehličí. Mužovy paže vyletěly bezvládně do vzduchu, jako kdyby se vzdával, a vzápětí mu druhá kulka rozčísla vlasy i s lebkou. Vytryskl mohutný gejzír krve a na zem dopadlo už mrtvé tělo.

Cavanaugh se bedlivě rozhlédl, ale už neměl na koho střílet.

Došlo jim, co se děje, uvažoval, a stáhli se do úkrytů. A teď…

Sklouzl po břehu k vodě zlomek vteřiny předtím, než okraj srázu rozryla salva. Čtyři. Dostal jsem čtyři z dvanácti.

Slyšel, jak se zvuk automobilového motoru změnil, když se Jamie otočila a vyrazila nazpátek. Vracel se korytem k hořícímu domu, a než došel ke kouřovému závoji, znovu se z plných plic nadechl. Pak vyšplhal po břehu a nechal se zahalit dýmem.

Řídil se pouze sluchem a se zavřenýma očima postupoval k vracejícímu se vozidlu. V nose a v krku ho nesnesitelně pálilo.

Zvuk motoru se přibližoval.

Přidal do kroku. Dělej, Jamie!

Pak slyšel, jak taurus zastavil několik metrů před ním. Otevřel oči, z nichž mu okamžitě vytryskly slzy, napřímil se a vystoupil z kouřové clony. Dávivě se rozkašlal, ale skrz slzný opar spatřil automobil. Přes popraskané sklo rozeznal, jak se Jamiin napjatý obličej rozjasnil úlevou. Otevřel zadní dveře a skočil do kabiny. Všiml si, že v protějším okénku zeje díra, a do nosu ho udeřil měděný pach krve. Angelo seděl zhroucený dopředu a nehýbal se.

William byl od hlavy k patě potřísněný krví a strnule zíral před sebe. Vypadal jako mrtvola, ale dýchal.

„Dvě okna jsou rozbitá!“ zvolala Jamie schoulená na sedadle řidiče. „Ostatní už moc dlouho nevydrží!“

Cavanaugh zoufale zvažoval, co dál. Polní cesta vedoucí na jih mezi stromy zablokovaná. Na západní straně údolí byla většina střelců mrtvá, ale ještě zbývali ti na východě a na severu plus odstřelovač na východním úbočí.

„Zpátky!“ zavelel. „Trochu dál od kouře!“

Jamie bez váhání poslechla a taurus se rozjel.

Cavanaugh stáhl právníka dolů, když několik kulek narazilo do již nefunkčního neprůstřelného skla a do kabiny se snesla sprška střepů.

„Zastav!“ přikázal Jamii, sotva se mu otevřel nekrytý pohled na hořící dům.

Opět okamžitě poslechla.

„Ven z auta!“

Ani tentokrát nezaváhala.

Cavanaugh vytáhl Williama z kabiny a s Jamii a paní Pattersonovou v patách sklouzl do říčního koryta.

„Zastřelil jsem čtyři na této straně údolí,“ řekl Jamii a máchl rukou k západu. „Počítám, že tam zůstal jediný střelec. Pokud se nám podaří dostat se do lesa, můžeme ho zlikvidovat. Pak budeme mít volnou cestu k domovu.“

Slovo domov ho zasáhlo jako rána palicí, protože si vzpomněl na hořící budovu bývalého ranče.

„Ale když se ukážeme na volném prostranství a rozběhneme se k lesu, budou po nás střílet,“ namítla Jamie.

„Musíme tedy jejich pozornost odlákat zastíracím manévrem.“

Řinkot skla jim prozradil, že další okno nevydrželo nápor soustředěné palby.

„Jakým zastíracím manévrem?“

„Dejte mi někdo pušku,“ ozval se nečekaně William, jehož mrtvolná strnulost zřejmě povolila.

„Cože?“

„Dejte mi pušku. Ty svině. Zkurvysyni. Chci zbraň. Rozstřílím je tak, že je vlastní zkurvená matka nepozná.“

„Dobrý nápad, Williame. Jsem rád, že jsi zase s námi.“

Cavanaugh vylezl k okraji břehu a zvedl hlavu. Věděl, že nebezpečně riskuje, ale spoléhal na to, že na západní straně kaňonu zůstal jediný střelec. Nedíval se však k západu, hleděl k hořícímu domu a prohlížel si kůlnu za budovou. Vedle ní stála velká bíle natřená nádrž na zkapalněný propan, ale obyčejná kulka by její výbuch nezpůsobila.

„Jamie.“

„Ano?“

„Zakryj si uši a postarej se, aby William a paní Pattersonová udělali to samé.“

Stočil pušku k hořícímu domu, k zadní terase zahalené plameny a k plynovému zahradnímu grilu, která na ní stál. Gril byl opatřen malou propanovou nádrží. Namířil a prostřelil ji. Oheň zapálil unikající plyn, tlaková nádoba vybuchla a rozmetala stříšku terasy. Hořící kusy dřeva směřovaly dlouhým obloukem ke kůlně.

Cavanaugh bleskurychle přenesl palbu na velký bílý zásobník s plynem a provrtal ho kulkou, pak sklouzl po svahu k potoku, přidřepl a přitiskl si dlaně na uši.

Nic se nestalo.

Špatně jsem to načasoval. Sice jsem prostřelil nádrž a plyn uniká, ale jestli plameny nedosáhnou tak daleko…

Země se otřásla. I když měl zakryté uši, výbuch jej doslova omráčil. Následná tlaková vlna ho srazila k zemi. Jakmile se burácení exploze odrazilo od stěn kaňonu, Cavanaugh zařval: „Teď! Tryskem ke stromům!“

Popadl Williama a postrčil ho nahoru k okraji břehu. Jamie a paní Pattersonová běžely vedle něho. Kolem nich dopadaly kusy kouřícího kovu a hořícího dřeva.

„Rychleji!“ křičel a nevšímal si žhavého úlomku, který mu spálil levé předloktí.

Každým okamžikem čekal, že ho srazí kulka. V dešti planoucích trosek sprintoval k lesu, když vtom kaňonem zaburácel další výbuch. Tlaková vlna byla tak silná, že smetla jeho i Williama a oba muži těžce dopadli tváří do hlíny.

„Jamie?“ Cavanaughovi zvonilo v uších, že málem neslyšel vlastní hlas. „Paní Pattersonová?“

„Jsme v pořádku! Co to bylo?“

„Myslím, že helikoptéra.“

Zvedl právníka na nohy, postrčil ho a donutil k běhu. Těžká vesta jako by ho dusila. Udeřil jej další žhavý uhlík, tentokrát do krku, ale Cavanaugh upíral veškerou svou pozornost k lesu, který se před ním tyčil. V příští vteřině proběhl spolu s Williamem křovím mezi stromy. Strhl právníka k zemi a napjatě čekal. Obě ženy konečně dosáhly spásného úkrytu, prolétly mezi keři a přistály na břiše vedle nich.

Teprve v té chvíli spustili nepřátelé na druhé straně kaňonu palbu, ale kulky jen neškodně hvízdaly mezi kmeny. Pozdě, pomyslel si Cavanaugh triumfálně.

Střelba zanedlouho prořídla, až úplně ztichla.

„Určitě je jim jasné, že ty výbuchy byly slyšet nejspíš až v Jacksonu,“ poznamenal Cavanaugh. „Kouř je teď vysoko nad kaňonem. Policie a hasiči už jsou možná na cestě. Střelci se budou muset stáhnout.“

Nechal uplynout třicet vteřin a usoudil, že může bez rizika vyhlédnout mezi stromy. Pohled, který se mu naskytl, mu vyrazil dech. Výbuch nádrže s propanem zapříčinil explozi helikoptéry a dvojí tlaková vlna prakticky srovnala dům se zemí. Všude se válely hořící trámy a menší trosky, od kterých postupně chytala tráva.

25

„Ty blbče!“ běsnil pozorovatel. „Chvástal ses, že to hravě zvládneš!“

„Jak jsem mohl vědět, že se cíl…“

Pozorovatel s pohrdavým pohledem vytasil pistoli a střelil svého společníka čtyřikrát do obličeje. Pak vytáhl nůž a uřízl odstřelovači konečky prstů.

„Zato já vím tohle,“ ušklíbl se.

Nebyl to impulzivní akt motivovaný vztekem. Pozorovatel byl rozhodnut toho muže odstranit, ať už operace skončí úspěšně nebo ne. Odstřelovač měl příkladné profesionální návyky a na každou akci se dokonale připravil, ale po ní vždycky pil a moc mluvil. Jeho užitečnost skončila, už ho nemohl použít. A jeho likvidace byla taky to jediné, co se při této operaci zdařilo.

„Končíme,“ houkl do vysílačky. „Konec akce. Konec akce“

ČÁST DRUHÁ

Fairbairnovo evangelium

1

„Poslední čtyři výstřely byly na pušku moc tiché,“ poznamenala Jamie zamyšleně.

Cavanaugh přikývl. „Znělo to jako od hřebenu, kde se skrýval odstřelovač. Ale na to, aby si někdo myslel, že nás odtamtud zasáhne z pistole, jsme moc daleko. Nedává to smysl.“

Jamie se rozhlédla. „Potřebujeme lepší úkryt.“

„To je pravda. Pokud víme, pohybuje se na této straně kaňonu nejméně jeden střelec. Držte se u země,“ vybídl právníka a hospodyni. „Dál mezi stromy.“

Hlouběji v lese našli prohlubeň obklopenou hustým porostem a vklouzli do ní.

„Paní Pattersonová, vy se otočte tímto směrem,“ požádala Jamie starší ženu, která pohotově vytáhla z kapsy zástěry malý revolver Ladysmith. „Miřte mezi stromy.“

„Williame, ty budeš hlídat tento úsek.“ Cavanaugh vytasil z pouzdra svou pistoli a podal ji právníkovi. „Nikdy nemiř na nikoho z nás a spoušť zmáčkni jedině tehdy, když ti řeknu.“

Pak zalehl i on s Jamií a uprchlíci měli pod dohledem všechny přístupové kvadranty.

„Jestli z tohohle vyváznu,“ Williamův hlas ztěžkl emocemi, „začnu pravidelně chodit na střelnici. Budu brát lekce v karate. Přihlásím se do každého zatraceného bojového výcviku, na který narazím. Už nikdy se nechci cítit tak bezmocný jako teď.“

„S radostí se ujmu tvé výuky,“ slíbil mu Cavanaugh ve snaze přivést právníka na jiné myšlenky. „Poučím tě zejména o Fairbairnovi.“

„Fairbairn? Kdo to je?“

„Uvidíš. Nejdřív první lekce. Mlč. Musíme být zticha, abychom slyšeli, kdyby se k nám někdo blížil.“

„Ach.“ William zrudl rozpaky. „Ano.“

Čekali a pozorovali les. Vnitřní potřeba ochraňovat pomáhala Cavanaughovi alespoň částečně zapomenout na vztek, jenž jím lomcoval. Nejraději by toho, kdo útok nařídil, popadl za krk a mlátil mu hlavou o skálu tak dlouho, až by praskla lebka a…

Ne. Fantazírování o pomstě je projev slabosti. Zloba brání jasnému uvažování.

Soustřeď se na to, abys udržel všechny naživu.

Uběhla minuta. Následkem rachotu výbuchů a výstřelů, které vypálil, Cavanaughovi pořád zvonilo v uších. Snažil se ten šum odfiltrovat a soustředil se na zvuky přicházející z lesa.

Deset minut. Patnáct.

Košili pod těžkou vestou měl promočenou potem. Po nárazu kulky do kovového plátu mezi lopatkami ho bolela záda. Ležel na břiše s puškou namířenou mezi stromy a cítil údery srdce.

Tam! Hluboko v lese praskla větvička. Stočil ústí hlavně odhadovaným směrem. Zlomila se další větvička a Cavanaugh položil prst na spoušť.

Uvolnil se, když spatřil losa, který vystrčil hlavu z hustého porostu. Jeho paroží splynulo s větvemi stromu v pozadí.

Možná to nakonec dopadne dobře, pomyslel si. Ten los by se sem nevydal, kdyby se k nám plížil ozbrojený nepřítel.

Pak se objevil druhý samec s mohutným parožím a Cavanaughův optimismus zesílil.

Jenže vtom sebou obě zvířata škubla a mohutnými skoky zmizela v lese. Takže přece jenom tu někdo je. Cavanaugh znovu položil prst na spoušť. Teprve po chvíli mu došlo, co losy vyplašilo. Nebyl to střelec plazící se mezi stromy.

Poplašil je zvuk. Vzdálený, ale rychle se přibližoval. Vysoký, kolísavý tón sirén. Policie a hasiči. Konečně.

Cavanaugh naposledy pozorně prohlédl les a řekl ostatním: „Myslím, že to zvládneme.“

„Snesu všechno, co na mě naložíš. Věř mi,“ ozval se William.

„Cože?“

„Studoval jsem práva na Harvardu. Neznám brutálnější prostředí. Doufám, že dodržíš slovo a budeš mě učit. A když už o tom mluvím, kdo je ksakru ten Fairbairn?“

„Povím ti to, až tohle skončí.“ Cavanaugh unikl do své role ochránce a zmírnil právníkovy bezprostřední obavy tím, že jeho myšlenky obrátil do budoucnosti.

2

Drželi se mezi stromy a směřovali jižním směrem podél okraje hořící louky.

„Myslíš, že se ten snajpr pořád zdržuje tam nahoře?“ William se neustále ohlížel k hřebeni na východní straně kaňonu.

„Mohl se tam chvíli zdržet pro případ, že bychom po příjezdu posil polevili v ostražitosti. Opatrnost velí nevstupovat do otevřeného prostoru.“

Sirény zmlkly a Cavanaugh se otočil k nastalému tichu. Mezerou v porostu viděl poházené hořící a doutnající trámy, vše, co zbylo z bývalého ranče. Aby potlačil další nával vzteku, soustředil se na pohyb v oblacích kouře a s úlevou zaznamenal, že pět jeho koní přežilo – nervózní zvířata se shromáždila nedaleko svého zabitého druha. S žaludkem v krku obrátil pohled k taurusu pokrytému dírami po kulkách, okna posetá hvězdicemi puklin a některá vysypaná. Při vzpomínce na Angelovu mrtvolu na zadním sedadle jeho zloba zesílila.

Koně vylekaně odběhli, když se po polní cestě přiřítil černobíle natřený policejní hlídkový vůz s blikajícími majáčky.

I na tu dálku Cavanaugh zřetelně rozeznal šok na tváři uniformovaného řidiče, když spatřil obraz zkázy.

Za ním následovala hasičská cisterna lesní správy a i její posádka se nevěřícně rozhlížela po ruině domu.

Podařilo se jim odstranit tu dodávku, která blokovala cestu, uvědomil si Cavanaugh a pak ho napadlo něco jiného: Nebo s ní odjel někdo z útočníků.

S Jamií jako zadní hlídkou odvedl právníka a hospodyni přes jižní výběžek lesa a teprve pak vstoupil na polní cestu, protože tady je stromy chránily před odstřelovačem.

Vteřinu nato se ze zatáčky vyřítil další policejní hlídkový vůz. Jeho řidič je spatřil a dupl na brzdu.

„Odložte zbraně,“ vyzvala Jamie Williama a paní Pattersonovou a sama jim šla spolu s Cavanaughem příkladem.

„Držte ruce tak, aby viděli, že je máte prázdně,“ zdůraznil Cavanaugh.

Z automobilu vystoupil státní policista v hodnosti kapitána. Pravou ruku měl položenou na pouzdru se služební zbraní, ale když si Cavanaugha pozorněji prohlédl, trochu se uklidnil. „Jste to vy, Aarone?“

Cavanaugh koupil nemovitost na své pravé jméno. Kdyby se jej nepřítel, jenž ho znal pouze pod jeho převzatou totožností, snažil vypátrat na základě záznamů katastrálních úřadů, jeho snaha by vyšla naprázdno.

„Rád vás vidím, Garthe.“

Policista nezastíral překvapení. „Bože můj, co se vám stalo? Jste tak uválený a špinavý od sazí, že jsem vás málem nepoznal.“

„Měli jsme tady menší problém.“

„Slyšel jsem. Můj seržant, který sem přijel jako první, ohlásil, že to tu vypadá jako na bitevním poli.“

Garth, vysoký muž s výraznými lícními kostmi a tmavým knírem, měl mohutnou postavu obalenou svaly, za něž vděčil hodinám s činkou. Většinu volného i pracovního času trávil na čerstvém vzduchu a opálený obličej ošlehaný větrem, doplněný zelenou uniformou a širokým služebním kloboukem, mu dodával vzhled zálesáka. Jako každý zkušený ochránce zákona se neustále pozorně rozhlížel kolem sebe, dokonce i když byl mimo službu a třeba si s Cavanaughem a Jamií vyrazil do Jacksonu na večeři.

Nyní se jeho oči rozhlížely skutečně velmi ostražitě. „Jamie, ta skvrna, co máte na rameni, je od krve?“

„Ano, ale ta krev není moje.“

Cavanaugh se až zachvěl zuřivostí, když si vybavil kabinu taurusu zastříkanou Angelovou krví.

„Lillian…“ Garth se otočil k paní Pattersonové. „Bože, vy vrávoráte! Raději se posaďte do auta, než upadnete.“

Hospodyně si roztřesenou rukou shrnula šedivé vlasy z obličeje. Zástěru měla špinavou od prachu a sazí. „Děkuju, Garthe. Bylo to náročné odpoledne.“

„Při západním okraji pastviny najdete čtyři mrtvé,“ oznámil Cavanaugh policejnímu kapitánovi.

„Jak zemřeli?“

„Byli zastřeleni.“

„Kdo mačkal spoušť?“

V tomto okamžiku by Cavanaugh za normálních okolností požádal o advokáta, který by zajistil, že neřekne nic, co by se později dalo dezinterpretovat a použít proti němu. Jenže právě teď vedle něj stál jeden z nejlepších právníků v zemi.

„Já,“ přiznal po krátkém zaváhání. „Pátý mrtvý leží v mém autě, tedy v tom vraku, co z něho zbyl. Toho zastřelil někdojiný“

3

Zesnulý manžel paní Pattersonové se jmenoval Ben. Sloužil jako příslušník policie státu Wyoming a zahynul při přestřelce s bandou gangsterů, kteří se pokoušeli ukrást náklaďák plný léků. Proto si všichni policisté okresu Teton Lillian vážili a oslovovali ji křestním jménem, ale přes její naléhání jí uctivě vykali. Vyslechli ji jako první a pak ji strážník doprovodil do čekárny operační základny dálniční policie patnáct kilometrů jižně od Jacksonu.

„Spojil jsem se telefonicky s vaším zetěm a oznámil mu, že jste volná,“ řekl Garth. „Za chvíli sem přijede a odveze si vás k sobě domů. Rodina, hlavně vaše dcera, se už nemůže dočkat, až vás uvidí.“

„Počkám s vámi v hale,“ nabídla se Jamie.

Jako druhý byl do výslechové místnosti povolán William. Vrátil se za dvacet minut a spokojený výraz jeho obličeje prozrazoval, že i když neví vůbec nic o zbraních, dokonale se vyzná v jednání s policejními důstojníky. Vrátil se do své právnické kůže a i v potrhaném a špinavém obleku vypadal najednou mnohem úctyhodněji.

Další přišla na řadu Jamie. Cavanaugh ji naučil odpovídat na otázky policistů bez vytáček, ale nikdy neprozrazovat více, než na co se jí ptají. A hlavně se nesnažit klamat.

Nakonec si k výslechu pozvali Cavanaugha. Vešel do ostře nasvětlené místnosti s holými stěnami, zařízené pouze malým stolkem a dvěma židlemi. Soustředění na maličkosti mu pomáhalo udržet emoce na uzdě.

„Dáte si kávu?“ Garth ukázal na termosku a polystyrénové pohárky na stolku. Vedle nich ležel magnetofon.

„Kofein by bodl.“ Cavanaugh si nalil a podíval se na hodinky. Bylo půl jedenácté, ale protože se mu z žil odplavil adrenalin, cítil se unavený jako ve čtyři ráno.

„Připravený?“ zeptal se Garth.

„Můžeme začít.“ Cavanaughovy džínsy a košile smrděly kouřem, spáleniny na předloktí a na krku palčivě bolely. Na zádech se mu v místě dopadu kulky udělala modřina. Naštěstí se zbavil těžké vesty a nohy a trup si oddechly.

Garth stiskl nahrávací tlačítko. „Tady kapitán Garth Braddock. Provádím výslech Aarona Stoddarda.“ Udal místo, datum a čas. „Povězte mi, co se stalo.“

Cavanaugh si během čekání svou výpověď pečlivě připravil, a teprve až skončil věcný popis událostí, projevil trochu emocí. „Do prdele, nemám nejmenší ponětí, co to mělo sakra znamenat.“

„Našli jsme toho odstřelovače.“

Cavanaugh se dychtivě předklonil. „Odpovídá na otázky?“

„Mrtvola může jen těžko odpovídat. Někdo ho čtyřikrát střelil do obličeje.“

Cavanaugh se krátce zamyslel, aby vstřebal novou informaci. „To by vysvětlovalo ty čtyři výstřely, které jsme slyšeli.“

„Tříštivá munice. Zničila mu rysy tváře natolik, že by i lidé, kteří ho dobře znali, měli problémy s identifikací. Zuby měl totálně zničené, takže porovnání dentálních záznamů nás nikam nedovede. Otázka zní, kdo mu to udělal.“

Cavanaugh chvíli uvažoval. „Jediný možný kandidát je jiný člen vražedného komanda, ale to nedává smysl. Měl u sebe nějaké doklady?“

„Ne.“

„Poslali jste jeho otisky FBI?“

„Nemohli jsme. Měl odřezané konečky prstů.“

Tentokrát potřeboval Cavanaugh víc času, aby se s touto skutečností vyrovnal.

„Ti čtyři muži, které jste zabil…“ začal Garth.

„Které jsem byl donucen zabít,“ skočil mu do řeči vyslýchaný.

„Jejich otisky jsme identifikovali opravdu rychle. Všichni byli nedávno propuštěni z vězení. V rozmezí posledních šesti týdnů.“

„Šesti týdnů?“

„Nedokážu si představit, jak se mohli dát tak rychle dohromady. Seděli ve čtyřech různých nápravných zařízeních.

V Pensylvánii, Alabamě, Coloradu a Oregonu.“ Garth přesunul přes stůl list papíru. „Poznáváte některé z těch jmen?“ Cavanaugh se s nadějí zadíval na seznam a pak zklamaně zavrtěl hlavou. „Bohužel ne.“ Vtom ho něco napadlo. „Čtyři různé věznice? To znamená, že se museli poznat ještě předtím, než je zavřeli.“

„Jejich trestní rejstříky to vylučují. Neexistuje ani nejmenší náznak, že by se jejich cesty v minulosti zkřížily. Jedno je však přece jenom spojuje. Ozbrojená loupež. Válka gangů. Znásilnění. Bezcitní, brutální chlapi.“

„Mám dojem, že jsem je nedlouho předtím, než to všechno začalo, viděl. I jejich komplice. Setkal jsem se s nimi na benzince u Moose Junction. Nechovali se jako obyčejní pouliční kriminálníci,“ pokračoval Cavanaugh. „Žádná nervozita, neklid nebo těkavé pohledy, nýbrž dokonalé sebeovládání a ostražitost. Vypadali jako operátoři.“

„Jenomže jejich záznamy dokazují, že to byli pouliční kriminálníci. Jak by se z nich jen tak z ničeho nic stali… Operátoři? Tak jste je nazval? Neobvyklý termín. Moc často jsem se s ním nesetkal. Ale teď k vašemu vozidlu, respektive k tomu, co z něj zbylo. Když jsem si ho pozorněji prohlédl, objevil jsem neprůstřelná okna, pancéřovanou karoserii, pevné vnitřní pneumatiky… Můžete mi zopakovat, čím jste se živil?“

„Pracoval jsem v oblasti bezpečnosti.“

„Tělesné strážce, které tady občas potkávám…“

Cavanaugh to označení nesnášel.

„…si obvykle najímají zpěváci nebo sportovní hvězdy, kteří si k nám vyrazili na dovolenou. Žijeme tady celkem klidně, takže je mají spíš pro efekt, ne že by je skutečně potřebovali. Prostě chtějí ukázat, jak jsou důležití. Zato vy jste nikdy nezapadal do stejného profilu jako mnozí svalovci, kterými se celebrity obvykle obklopují.“

„Jsem skromný člověk.“

„A očividně se vám nelíbí, když vás někdo označí za tělesného strážce.“

Cavanaugh prohlášení nekomentoval.

„Tajíte mi něco, o čem bych měl vědět?“

Cavanaugh chvíli váhal. „Ano. Byl jsem ten, komu se říká ochránce. Pracoval jsem pro mezinárodní bezpečnostní firmu Global Protective Services pod krycím jménem Cavanaugh.“

„Pod krycím jménem…“

„Chránil jsem životy lidí, kteří se objevují ve zprávách CNN a na titulních stránkách deníků Washington Post nebo Wall Street Journal. Tento druh lidí potřebuje jistotu vědomí, že se na mě mohou absolutně spolehnout, že mi mohou svěřit i ty nejcitlivější informace, aniž by se museli obávat, že by mě později mohl někdo donutit prozradit nějaké důvěrnosti o mých klientech.“

„Zahrnuje to i policejní výslech?“

„Moji klienti by všechno popřeli.“

„Na to jsem celkem zvyklý.“

„A potom už by mi nikdy nikdo nevěřil.“

„A to snad vadí? Pokud vím, odešel jste, jak se říká, na odpočinek.“

„A ten právě skončil.“

„Jinými slovy chcete naznačit, že rozběhnete vlastní vyšetřování?“

„Pokud některý z mých bývalých klientů dospěl k závěru, že mě nemůže nechat naživu, protože disponuji jistými informacemi, mám možnosti, jak to zjistit.“

„Nezapomínejte, že nejste policista ani příslušník jiné státní organizace dohlížející na uplatňování práva a dodržování zákonů.“

„Plně si to uvědomuji.“

„Myslím to vážně. Nerad bych vás viděl stát před dvěma velkými porotami, pane Cavanaughu“ otestoval si Garth zvuk jména, které dosud neznal.

„Mým záměrem bylo striktní oddělení soukromého a profesního života.“

„Moc se vám to nepodařilo.“

4

Ve chvíli, kdy Garth doprovodil Cavanaugha z výslechové místnosti do čekárny, přistoupil k němu státní policista. „Našli jste někoho z nich?“ zeptal se kapitán.

Strážník se podíval na Cavanaugha, jako by naznačoval, že by měli mluvit beze svědků.

„V pořádku. Může to slyšet,“ ujistil ho nadřízený. Strážníkovu odpověď pozorně poslouchali i Jamie s Williamem usazení v čekárně.

„Po střelcích ani památka.“

„Byli oblečení jako táborníci,“ připomněl Cavanaugh.

„Tím pádem jsou v našem okrese v podstatě neviditelní,“ povzdechl si Garth. „Ale i tak, jak podle vás dokázali opustit oblast kolem vašeho domu tak rychle?“

„Když jste mě odváželi na stanici, všiml jsem si, že zmizela dodávka, která blokovala příjezdovou polní cestu. Odtáhl ji někdo z vašich lidí?“

Policista zavrtěl hlavou.

„To nejspíš znamená, že ji alespoň někteří útočníci použili jako únikové vozidlo. Seděla sice hodně nízko, jako kdyby vzadu vezla těžký náklad, ale odjet se s ní určitě dalo. Pokud se týká zbytku, domnívám se, že je vyzvedlo jiné auto, spíš asi dvě, když vyběhli z lesa. Pomocí vysílaček se mohli snadno domluvit a koordinovat své pohyby tak, aby se drželi mimo dohled posádek policejních a hasičských vozů. Kromě toho jste nevěděli, co se vlastně stalo, a zahájili jste pátrání až půl hodiny po výbuchu, možná ještě později. Útočníci měli na útěk spoustu času. Než jste je začali hledat, mohli klidně sedět v Jacksonu.“

Připojil se k nim další policista. „Na parkovišti čeká hromada novinářů a televizních reportérů.“

„No nazdar,“ ušklíbl se Garth.

„Někteří se za ně mohou jenom vydávat,“ varoval Cavanaugh. „Ten vražedný tým se tak snadno nevzdá. Určitě hlídají budovu a pokusí se nás sledovat, jen co odsud odejdeme.“

„Tak tady přespíte.“

„Rád bych, věřte mi, ale ráno bychom stáli před stejným problémem. Nehledě na to, že by se do té doby pořádně zorganizovali. Ne, nejlepší čas k odchodu je tehdy, kdy to nejméně očekávají. Co nejdřív.“

„Ale jak? Kam pojedete? A čím?“

„Už jsem to zařídila,“ řekla Jamie.

5

Když se otevřely dveře služebny, dobrá desítka reportérů, kteří čekali na jasně ozářeném parkovišti, ožila. Světlo z haly vykreslilo na prahu postavu policejního kapitána, který sestoupil po několika schodech a zamířil k žurnalistům. Ochladilo se a lidem stoupaly od úst obláčky páry. Garth netušil, jak je možné, že se média o útoku na ranč dozvěděla tak rychle. Slíbil si, že pokud za únikem informací stojí některý z jeho podřízených, odhalí ho a bude mu přidělovat ty nejhorší služby. Protože v Jacksonu nepůsobila žádná televizní stanice ani tam nevycházely důležité noviny, většina reportérů musela přijet z Idaho Falls (dvě stě šedesát kilometrů není zase tak daleko), případně z Casperu, Laramie nebo Cheyenne (tato města leží o dost dál, a aby se sem dostali tak rychle, museli by novináři použít letadlo). Kapitána napadlo, že ten, kdo média upozornil, mohl klidně patřit k vražednému komandu. Nahnat sem co nejvíc reportérů a televizních kamer a ve vzniklém zmatku se střelci snadno ztratí. Kterýkoliv z žurnalistů chrlících na něj otázky mohl být najatý zabiják.

„Je pravda, že bylo zastřeleno šest mužů…?“

„Na ranči vzdáleném padesát kilometrů severně od…“

„Exploze zničila…“

„Odstřelovač…“

„Helikoptéra…“

„No tak, uklidněte se.“ Garth požádal gestem o ticho. „Jestli budete mluvit všichni najednou, neuslyším vaše otázky.“ Do očí ho bodalo ostré světlo reflektorů. „Mám pro vás stručné prohlášení. Dnes v šestnáct třicet odpoledne…“

Náhle se hlavní dveře policejní stanice zprudka otevřely. Garth se ohlédl a spatřil policistu, který k němu běžel s ustaraným výrazem v obličeji.

„Co se stalo?“ zeptal se kapitán.

Strážník za cvakání fotoblesků odvedl nadřízeného stranou a něco mu vzrušeným šepotem vysvětloval.

Garth se otočil k novinářům. „Bohužel budete muset počkat. Došlo k…“

„Kapitáne!“ zavolal policista od hlavního vchodu.

Z ohrazeného služebního parkoviště za budovou zaznělo kvílení sirény. Rozblikaly se majáčky a z brány vyjel hlídkový vůz, který se mihl kolem reportérů a ujížděl ke křižovatce. Za volantem se rýsovala silueta policejního důstojníka. Automobil odbočil na hlavní silnici a na plný plyn se rozjel na sever směrem k Jacksonu. Projel zatáčkou a zmizel v řídce obydlené části údolí. O pár vteřin později ho následoval druhý hlídkový vůz s vyjící sirénou a blikajícími majáčky.

Někteří novináři se rozběhli ke svým autům.

Třeba to nejsou novináři, uvažoval Garth.

Ostatní zůstali a domáhali se vysvětlení, co se děje. „Řekněte nám konečně, co se dnes odpoledne stalo!“ Otázku přehlušil řev motoru. Kolem hloučku žurnalistů se přehnala policejní dodávka s rozsvícenými dálkovými reflektory a vydala se za třemi civilními automobily, které pronásledovaly hlídkové vozy.

6

Muž, jenž na východním hřebeni kaňonu zabil odstřelovače, mechanicky otevíral a zavíral nůž a z vyvýšené pozorovatelny na silnici na srázu naproti policejní služebně pozorně sledoval dění pod sebou. Bylo mu asi čtyřicet let, měl vysokou štíhlou postavu a ostře řezaný obličej. Za svalnaté paže, zejména předloktí, vděčil dlouhým rokům bušení kladivem do kovadliny, na níž vyráběl ostří chladných zbraní. Používal mnoho totožností a oddaná láska k nožům ho nedávno přivedla k volbě krycího jména Bowie. Seděl za volantem svého auta a u očí držel dalekohled pro noční vidění, speciálně upravený tak, aby potlačoval ostrý kontrast světla a tmy na osvětleném parkovišti vzdáleném necelého půl kilometru.

Poslouchal jekot sirén a sledoval procesí odjíždějících vozidel, zejména pak jejich pořadí: první hlídkový vůz, druhý, tři civilní automobily, pak služební dodávka.

Zatraceně chytré, ocenil v duchu.

Aktivoval vysílačku. „Je to hra se skořápkami. Cíl sedí v jednom z policejních vozů. Otázka je v kterém.“

„Vsadil bych na dodávku,“ odpověděl hlas v jednom z civilních automobilů.

„Cíl taky mohl zůstat na stanici,“ namítl Bowie. „Policejní auta mohou sloužit jako návnada. Nemáme dost lidí, abychom mohli všechny sledovat.“

„Moment!“ vyhrkl hlas. „Jeden hlídkový vůz před námi zajíždí ke krajnici.“

„Proboha, hlavně nezastavujte!“ přikázal Bowie.

„Ale měli bychom se chovat jako opravdoví reportéři. A ti by zastavili.“

„Právě to chtějí, abyste udělali. Uvázli byste mezi hlídkovým vozem vpředu a dodávkou za vámi. A zatím by ten první hlídkový vůz unikl. Takže cíl jede určitě v něm.“

„Tak jo,“ ozval se hlas o pět vteřin později. „Nezastavili jsme. Ve zpětném zrcátku vidím další auta. Novináři, co vyjeli s námi, zastavují. A do prdele! Teď brzdí i ten první hlídkový vůz!“

„Projeďte kolem něho!“

„Otáčí se! Blokuje silnici!“

7

Cavanaugh se krčil na zadním sedadle hlídkového vozu, aby ho nebylo vidět. Cítil, jak policejní řidič zkušeně stáčí automobil kolmo ke směru jízdy a zahrazuje průjezd. Zapřel se o dveře a připomněl policistovi za volantem: „Nechte mu dost místa, aby nás mohl objet.“

Pořád existovala možnost, že ve vozidle, které je sledovalo, sedí skuteční žurnalisté, kteří se třeba instinktivně rozhodli ignorovat stojící policejní vůz a jet za tím, který pokračoval v jízdě. Pokud by tomu tak bylo, pak by novináři zastavili před překážkou a domáhali se vysvětlení, co to má znamenat. Naproti tomu členové vražedného komanda se pokusí za každou cenu uniknout.

Cavanaugh a policista spěšně vyskočili z auta a zaujali pozici za motorem, který jediný je mohl v případě nepancéřovaného vozidla ochránit před nepřátelskými kulkami. Automobil s pronásledovateli využil mezeru, kterou mu strážník záměrně nechal. Stočil se ke krajnici, o šířku dlaně minul zadní nárazník hlídkového vozu a v oblaku zvířeného prachu pokračoval nezmenšenou rychlostí. Cavanaugh rozsvítil silnou baterku a namířil její paprsek na zadní registrační značku.

„Mám to!“ Hlasitě odříkal písmena a číslice policistovi, který je zopakoval do mikrofonu upevněného na límci.

Za okamžik k nim dojel druhý hlídkový vůz a Jamie vyskočila z úkrytu na zadním sedadle. Cavanaughův řidič mezitím šlápl na plyn a s ječící sirénou začal stíhat prchající vozidlo.

To už se k nim připojila i dodávka a z ní vystoupil William.

„Vyšlo to,“ řekla Jamie Cavanaughovi.

„Ještě nemáme vyhráno.“ I druhý hlídkový vůz se zapojil do štvanice a Cavanaugh se pěšky vydal po silnici směrem, odkud přijeli. Policista, který řídil dodávku, šel kousek za ním, pak Jamie s Williamem. Po několika desítkách metrů sešel Cavanaugh na polní cestu, která končila v hluboké štěrkové jámě. Světlo baterky vylouplo ze tmy pick-up nenápadné šedé barvy, zaparkovaný mezi dvěma hromadami písku. Pokud by došlo k přestřelce, cestující v malém náklaďáku by byli mimo palebnou linii. Přesto poslechli instrukce a krčili se za motorem automobilu.

„Paní Pattersonová? Kyle?“ Cavanaugh mírně odklonil kužel světla a spatřil, jak se za kapotou zvedají dvě postavy.

„Další vzrušení,“ lamentovala hospodyně. „Nechápu, jak se s tím manžel dokázal vyrovnat.“ Šibalský podtón v jejím hlase však napovídal, že se jí to vzrušení docela zamlouvá a že už chápe, proč se manželovi práce policejního důstojníka tak líbila.

Muž vedle ní, zavalitý vousáč s kudrnatými vlasy, byl její zeť, jeden z nejlepších trenérů koní v údolí. „Dobře jsi nás nasměrovala, Jamie.“

„Díky.“ Když Kýle přijel na policejní stanici pro svou tchyni, Jamie mu vysvětlila, co je potřeba udělat. „U rodiny nebudete v bezpečí,“ řekla paní Pattersonové. „Lidé, kteří nás napadli, teď vědí, že nám na vás záleží. Mohli by se pokusit vás unést a využít vás proti nám. Navíc byste ohrozila celou rodinu, kdyby vás náhodou někdo sledoval až do domu vaší dcery.“

„Řekla vám Jamie, že od vás potřebuju laskavost?“ zeptal se Cavanaugh Kylea.

„Půjčit si můj auťák. Jasně, žádný problém. Hlavně aby byla Lillian v bezpečí.“

„Spolehněte se,“ ujistil ho Cavanaugh. „Tento policista vás zaveze ve služební dodávce domů a postará se, aby vás nikdo nesledoval.“

Kýle mu předal klíčky od pick-upu. „Kam chcete Lillian odvézt?“

„To vám nemůžu říct. Co kdyby vás navštívila parta chlapů s bouchačkami a zeptala se vás na to?“

„Každý, kdo by to zkusil, schytá dávku srnčích broků. Neprozradil bych nic, ať se děje cokoliv,“ horlil Kýle.

Ale co kdyby položili ústí pistole k hlavě tvé dcery? Pomyslel si Cavanaugh.

Z dálky k nim doléhaly sirény hlídkových vozů pronásledujících vrahy.

8

„Policajti nám nastražili past!“ vyhrkl hlas z vysílačky.

V pozadí kvílely sirény. „Jsme v Jacksonu! Dva hlídkové vozy stojí napříč ulicí a blokují nám cestu! Další dva máme za zadkem!“

Muž, jenž si říkal Bowie, smutně potřásl hlavou. S týmem v civilním vozidle strávil celý minulý měsíc. Jedl s nimi, spal ve stejné místnosti a dozvěděl se o všech smůlách a bolestech jejich dosavadních životů, o věrolomnostech, jichž se na nich společnost dopustila, o tom, jak jim ublížila. Sociální konzervativci by namítli, že jejich nářky nebyly nic jiného než snaha omluvit a zdůvodnit spáchané zločiny. A z jistého hlediska by měli pravdu, usoudil Bowie. Každý člověk musí nést odpovědnost za své konání, bez ohledu na to, jaká křivda – domnělá či skutečná – ho postihla. Ze všeho nejdřív musel ty chlapy naučit sebeovládání, protože bez kázně, bez disciplíny by zavládl chaos. On sám k tomuto poznání dospěl velmi těžce.

„Otočím to do protisměru!“ zařval hlas.

Bowie se naklonil k vysílačce a zaslechl pištění pneumatik.

„Druhá strana je taky zablokovaná!“ ječel hlas.

Ano, chaos je třeba eliminovat, pomyslel si Bowie.

Melancholicky sáhl po černé krabičce na sedadle spolujezdce a cvakl vypínačem. Na víku zablikala červená dioda. Stiskl vedlejší tlačítko a objevila se zelená.

V dálce se do noci rozlehlo burácení.

9

Státní policista za volantem hlídkového vozu rychle doháněl prchající vozidlo, přes jehož střechu teď viděl blikající majáčky automobilů jacksonské městské policie, které přehradily úzkou ulici. Už je skoro máme, blesklo mu hlavou. A rozhodně to nejsou novináři.

Pronásledované vozidlo se náhle otočilo o sto osmdesát stupňů. Zkušený policista pohotově šlápl na brzdu, ale ne tak silně, aby skončil v nekontrolovatelném smyku. Pak lehce stočil volant doleva a účinně přehradil levou polovinu téměř opuštěné ulice. Kolega, který jel za ním, provedl obdobný manévr a zablokoval pravou polovinu vozovky.

Oba muži zákona vystoupili, vytasili služební glocky ráže 40, přikrčili se za kapotami kryjícími motor a namířili na vozidlo, které se na ně řítilo. Jestli se civilní automobil pokusí prorazit bariéru, policisté uskočí na chodník k výkladním skříním obchodů. No a kdyby zločinci zastavili a chtěli si cestu na svobodu prostřílet, poučí je, jak špatnými stezkami se vydali.

Auto se rychle přiblížilo na několik metrů a nadskočilo na obrubníku, jak se jeho řidič pokusil prosmýknout mezi řadou obchodů, domy a hlídkovým vozem.

V příští vteřině vozidlo explodovalo. Tlaková vlna zvedla bližšího policistu do vzduchu a mrštila jím o vozovku. Záblesk výbuchu ho oslepil a v hlavě mu mučivě bušilo. Omámená mysl postřehla nesnesitelný tlak na hrudníku a cítila, jak něco odsává vzduch z plic.

Mokro… Proč mám vlhký obličej? Sáhl si na tvář. Krev. Proboha, já krvácím.

Všude kolem pršely kovové trosky. Cítil dopad něčeho měkkého a vlhkého. Přes zvonění v uších slyšel, jak jeho kolega ječí bolestí. Pak mu došlo, že křičí on sám.

10

Cavanaugh zaslechl výbuch ve chvíli, kdy se malý pick-up namáhavě drápal do svahu. Měl rozsvícená pouze parkovací světla, aby nebylo tak snadné ho odhalit. Jamie řídila, William a paní Pattersonová seděli vedle ní. A protože v kabině už víc místa nebylo, musel se Cavanaugh uchýlit na nekrytou ložnou plochu nákladáčku.

Explozi nejen slyšel, ale také viděl. V šeré dálce se k obloze zvedla ohnivá koule a prozářila tmavou noc. Prozradila mu, že k výbuchu došlo ve městě nebo v jeho nejbližším okolí.

Zadní okénko kabiny se spustilo dolů. „Bože můj, co to bylo?“ vyptávala se Jamie.

Cavanaugh si vzpomněl, jak Garth po příjezdu na ranč opakoval slova svého seržanta. Vypadá to tu jako na bitevním poli. „Začínám si připadat jako v Bosně.“

Poznal, že Jamii jeho slova překvapila, protože automobil se zakymácel, jak nečekaně vjel do výmolu, kterému se mohla snadno vyhnout. „Nikdy ses mi nesvěřil, žes tam byl.“

„Není to nic, na co by kdokoliv, kdo to zažil, rád vzpomínal. Tam ses mohla spolehnout na jediné – jakmile se situace jen trochu uklidnila, někdo začal zase střílet nebo něco vybuchlo.“

Polní cesta byla stále nerovnější. Cavanaugh nepříjemně poskakoval a musel se přidržovat rámu. Od města znělo houkání sirén. Spousty sirén. Vjeli na mýtinu a otevřel se jim pohled na siluetu kopců kolem městečka ozářených plameny.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se William nervózně.

„Pět minut.“

Sirény naléhavě kvílely.

„Kdo je Fairbairn?“ vzpomněl si nečekaně právník.

Cavanaugh se díval dolů svahem, po němž stoupali. Neviděl světla reflektorů, takže je pravděpodobně nikdo nesledoval. „Fairbairn je muž, který vymyslel základní osnovy pro mnohé z kurzů, které ses rozhodl absolvovat.“

Naklonil se k okénku a nahlédl do kabiny. Williamův obličej byl v nezřetelném odlesku přístrojů na palubní desce strhaný hrůzou.

Asi bych mu měl povyprávět pohádku na dobrou noc, usoudil Cavanaugh.

„Fairbairn sloužil jako policejní důstojník v Šanghaji,“ řekl přes otevřené zadní okénko. „Na počátku dvacátého století, tedy v době, kdy bylo toto město považováno za nejnebezpečnější na světě.“

Právník zvedl hlavu a se zájmem se po něm ohlédl.

„Víš určitě, že si o něm chceš něco poslechnout?“ zeptal se ho Cavanaugh.

„Proboha svátého, myslíš, že bych se na něho ptal, kdybych nechtěl?“

„A jestli to nechce slyšet on, tak já určitě ano,“ ozvala se paní Pattersonová.

„Dobře. Tak jednou v noci Fairbairn hlídkoval v obzvlášť vyhlášené čtvrti, když ho kdosi napadl. Probral se až v nemocnici a slíbil sám sobě, že už jej nikdy nikdo nenachytá nepřipraveného. Po propuštění z nemocnice náhodou narazil na inzerát jistého profesora Okady, který sám sebe označil za mistra džiu-džitsu a chiropraktika. Mimochodem, ta druhá profese se mi moc líbí. No nic, Fairbairn ho vyhledal a vstoupil k němu do učení. Po čase se stal odborníkem na několik typů asijských bojových umění, na jejichž základě vypracoval velmi účinný systém sebeobrany. Obsahuje několik jednoduchých, ale smrtelně nebezpečných úderů, které se každý může naučit za pouhých pár hodin.“

„Hodin?“ podivil se William.

„Násilí, které tehdy v Šanghaji vládlo, poskytlo Fairbairnovi řadu možností ověřit si své metody v praxi. Založil první moderní zásahovou jednotku na světě. Kromě toho vymyslel speciální střelnici pro potřeby městské války, takzvaný střílející dům. Je to normální budova s řadou místností vybavených nejrůznějšími překážkami a vyskakujícími terči ve tvaru lidských postav. Některé zobrazují zločince s namířenými pistolemi, ale jiné třeba ženu s nemluvnětem v náručí nebo gangstera přikrčeného za rukojmím. Účelem je naučit člověka, který prochází bludištěm a za každým rohem čeká číhajícího nepřítele, že nesmí střílet pokaždé, když spatří nějaký pohyb. Naučit ho sebekontrole a současně v něm vypěstovat schopnost bleskurychlého rozhodování. Každý, kdo tuto střelnici absolvoval, ví, o jak náročný a vyčerpávající výcvik se jedná, Mimochodem, Fairbairn nazýval svůj vynález tajemný palác, ale třeba příslušníci britských SAS mu říkají zabijácký dům.“

Náklaďák v noční tmě vyšplhal na temeno kopce a rozjel se po louce.

„A dál?“ naléhal právník.

„Roku devatenáct set třicet devět, na počátku druhé světové války, se Fairbairn vrátil do Anglie a nastoupil na ministerstvo války. Stal se instruktorem bojových umění a učil vojáky britských jednotek komandos. Potom přesídlil do Spojených států a ujal se výcviku příslušníků OSS, Úřadu strategických služeb, který po válce změnil jméno na CIA. Spolu se svým kolegou Erikem Sykesem vynalezl takzvanou Fairbairn-Sykesovu dýku, standardní součást výzbroje britských komandos. Jeho žáci pak učili nové žáky. A tito žáci pak šířili evangelium podle Fairbairna tak dlouho, až se jeho systém boje zblízka stal univerzální taktikou každé jednotky, která opravdu ví, co dělá. Nejen že se Fairbairnův způsob sebeobrany dá snadno naučit, on ti prostě přejde do krve. V devadesátých letech CIA ověřila tuto teorii na veteránech z druhé světové války, agentech, kteří působili hluboko v týlu nepřítele. Zjistilo se, že osmdesátiletí staříci nezapomněli nic z toho, co je Fairbairn naučil. Systém je tak jednoduchý a logický, že se jim vybavil úplně automaticky. A kromě jiného tyto testy prokázaly, že člověk nemusí být mladý a silný, aby se dokázal ubránit mnohem zdatnějšímu protivníkovi.“

Pick-up zastavil.

„Zvládli jsme to,“ oddechla si Jamie.

„Vidíš?“ oslovil Cavanaugh Williama. „Těch pět minut netrvalo tak dlouho.“ Ostražitě seskočil do trávy a zadíval se na stínový obrys chaty. „Jamie, tady máš klíč, který jsem dostal od Gartha. Zaveď ostatní dovnitř a já zatím zkontroluju okolí.“

„Počkej,“ zastavil ho právník. „Snad teď nechceš přestat? Musíš mi přece říct, v čem ten Fairbairnův systém spočívá!“

„Teď mám jinou, naléhavější práci, Williame.“

11

Garth vystoupil z hlídkového vozu a ocitl se uprostřed chaosu a noční můry. Na Broadway East, jedné z mála ulic v Jacksonu hodných toho jména, osvětlovaly zbytky požárů, reflektory automobilů a policejní majáčky vraky pěti vozidel. Ten prostřední roztrhal výbuch doslova na cucky. Žhavé trosky pak zapálily čtyři hlídkové vozy a plameny se postupně prokousaly až k palivovým nádržím. Z automobilů zbyly jen kouřící ohořelé kovové rámy. Záchranáři naložili zraněné policisty na pojízdná nosítka a odvezli je k čekajícím sanitkám. Vzduch páchl spáleným masem. Bože všemohoucí, pomyslel si Garth, když sledoval pohledem odjíždějící ambulance.

Jeho pozornost upoutal jakýsi pohyb. Náčelník jacksonské městské policie ukončil naléhavý rozhovor s velitelem hasičů a spěchal k němu. Jackson má osm tisíc dvě stě stálých obyvatel, jejichž počet se každou zimu rozroste o dalších deset tisíc lyžařů a v létě o tři miliony turistů, kteří městečkem alespoň projedou. Obrovský příliv návštěvníků vyžaduje prvotřídní městskou policii, hasičský sbor i záchrannou službu. Ale ani tito zkušení profesionálové nebyli zvyklí na přestřelky a výbuchy, natož na dvě takové události během dvanácti hodin.

„Volali jste nám a upozornili nás na prchající zločince,“ spustil městský policejní náčelník. „Doufám tedy, že víte, co se tady sakra děje.“

Otřesený Garth se rozhlédl po rozbitých výkladních skříních na obou stranách ulice. Pendletonovy potraviny, Jacksonské smíšené zboží, Chicův bufet, Háagenova cukrárna. Z dřevěných chodníků stoupal dým stejně jako ze stromů na nedalekém náměstíčku. Výbuch rozmetal jednu ze čtyř bran vyzdobených jelením parožím, jimiž se vcházelo do městského parku. Trosky pokryly ulici i náměstí jako špinavý sníh.

„Tato událost souvisí s útokem na dům Aarona Stoddarda.“

„A tam šlo o co?“

„To nikdo neví.“ Garth krátce shrnul známá fakta a zeptal se: „To měli v tom autě bombu? A co ji odpálilo? Kulky?“

Policejní náčelník máchl rukou k davu srocenému na protější straně náměstí. Šokovaní místní obyvatelé a turisté na sobě měli spěšně naházené kabáty, někteří dokonce vyběhli jen v županech. „Jeden chlapík, který šel vyvenčit psa, to celé viděl od začátku do konce. Vypověděl, že slyšel kvičení pneumatik a spoustu sirén, ale žádné výstřely. Byl si tím zcela jistý. Jeho svědectví doplnilo několik lidí, kteří bydlí v blízkém okolí a vzbudily je sirény. Ani oni neslyšeli jediný výstřel.“

„Co teda tu trhavinu odpálilo? Myslíte si, že lidé v tom autě byli natolik odhodlaní vyhnout se výslechu, že vyhodili sami sebe do vzduchu?“

„I kdybych si to myslel, nemohli to udělat.“

„Co tím chcete říct?“

„Nemohli se k té trhavině dostat, a proto ji nemohli odpálit. Výbuch vymrštil šasi auta nahoru. Zespod. Nálož se nacházela zhruba uprostřed podvozku.“

„Říkáte zespod?“ zeptal se Garth nevěřícně.

„S konečným verdiktem musíme samozřejmě počkat, až to ověří technici z kriminálky, ale všechno zatím napovídá tomu, že nálož byla umístěná pod autem.“

„Takže o ní nevěděli?“

„Vypadá to tak. Pokud by ta bomba byla jejich, vezli by ji v kufru nebo na zadním sedadle, kde by se k ní snadno dostali. Ale takto…“

Garth pochopil. „Ano. Ten, kdo umístil nálož pod auto, k tomu mohl mít jediný důvod – skrýt ji před těmi, kdo v něm jeli.“

12

Muž, který si říkal Bowie, mířil na západ. Projel rozeklaným Tetonským průsmykem a opustil území státu Wyoming. Po obou stranách silnice se zvedaly hory zahalené temnotou. Cílem jeho cesty byl motel v Idaho Falls, vzdálený dvě hodiny jízdy. Pokoj si pronajal před dvěma dny. Připravil si vše potřebné, vyrazil včera dlouho před úsvitem a do Jacksonu přijel dostatečně včas, aby doprovodil odstřelovače na výšlapu k ranči. Kolem poledne přišla pokojská uklidit a ustlat postel. V žádném případě nemohla poznat, že host strávil větší část noci mimo pokoj. Až se dnes pár hodin prospí, najde pokojská stejný obrázek. Nic neobvyklého. On se do té doby odhlásí z motelu, odjede na místní letiště a vzdušnou cestou se přepraví do cíle další etapy.

Ujížděl temnou nocí a bolestné vzpomínky ho nemilosrdně přitahovaly k létu před mnoha roky, kdy si s Aaronem hráli ve stínu stromů v parku, který začínal hned na konci ulice, kde oba bydleli. O dva domovní bloky dál vyrostly na volné parcele nové obytné činžáky, a aby investor nalákal nájemníky, nechal vybudovat jezírko a nasadit do vody zlaté rybičky. Nepočítal ovšem se silnými dešti typickými pro tuto část země. Jezero po průtrži mračen přeteklo a odtékající voda vytvořila bystřinu, která se vinula parkem. Aaron a Bowie tehdy seděli na břehu a fascinovaně pozorovali hemžení patnáct centimetrů dlouhých rybek zlatavě se třpytících pod hladinou.

„Mohli bychom skočit domů pro košíky,“ navrhl Aaron. „Třeba by se nám podařilo nějaké chytit.“

„Bojím se, že by mi to otec nedovolil. Nejspíš by mě zmlátil, kdybych se o tom jenom zmínil.“

„No jo, mému otčímovi by se to asi taky nelíbilo,“ souhlasil Aaron. „Ale ty košíky si stejně můžem přinést, ne? Nachytáme ryby a zaneseme je zpátky do jezírka.“

„To by trvalo celý den,“ namítl Bowie, který se tehdy pochopitelně jmenoval jinak. „Stejně bysme tím ničemu nepomohli. Příští déšť by je zase odplavil.“ Vytáhl z kapsy zavírací nůž a odklopil ostří. „Ale já už vím, co uděláme.“

Aaron se neklidně zadíval na odlesk slunečních paprsků na čepeli.

O kus dál spatřil Bowie ulomenou větev. Zvedl ji a odřízl menší větvičky. Chtěl seříznout konec do špičky a navrhnout, aby zkusili lovit ryby tímto primitivním oštěpem, ale pohled na výraz Aaronova obličeje ho přiměl změnit názor. „Seženem kus provázku a zavírací špendlíky, uděláme si udici a zkusíme rybařit. Budem dělat, jako že jsme vojáci, co ztroskotali s vrtulníkem a zřítili se do džungle.“

„Paráda,“ pochválil ho Aaron, ale prvotní nadšení hned zchladily pochyby. „Ale jestli nějakou chytíme, rozhodně ji nebudu jíst. Nejsou moc velké a navíc si myslím, že zlaté ryby nejsou dobré.“

„A kdo je tady chce jíst? Až je chytíme, vrátíme je do jezera.“

Přes veškerou snahu se jim však za celé blátivé léto nepodařilo ulovit jedinou rybičku. Většinu času strávili ve vlhkém stínu stromů a hráli si na poslední dva přeživší členy speciální jednotky, kteří uvázli za nepřátelskými liniemi. Naučili se tak dokonale skrývat před nepřítelem, že když se krčili v křoví nebo za kmeny stromů, děti, které kolem nich projely na kolech, je vůbec neviděly a mladíci a slečny, co se v parku vodili za ruce, si jich ani nevšimli.

Léto sice promrholilo, ale na pořádný déšť čekali až do podzimu. Bystřina vysychala, až z ní zbylo jen několik nehlubokých kaluží. Většina ryb se na suchu udusila. V té době už ovšem rybaření oba chlapce dávno omrzelo a místo něho se vrhli na četbu časopisů o chladných zbraních, zejménaonožích, které přinášel Bowie. Některé dny se jeho otec opil ještě víc než obvykle a vychloubal se, jak skvělý fotbalista byl za svého mládí. Nikdy nezapomněl tirádu doplnit prohlášením, že Bowie by se měl zatraceně snažit, aby byl ještě lepší, jinak uvidí, zač je toho loket. Tehdy chlapec chodíval do parku i sám. Vyřezal si oštěp a s jeho pomocí ulovil několik posledních přeživších ryb. Nůž měl nabroušený tak dokonale, že když jim páral břicha, zdálo se mu, že krájí rozměklé máslo. Co na tom ostatně záleželo? Ryby by tak jako tak lekly.

13

„Od chvíle, kdy jsem dospěl k závěru, že Aaron Stoddard a ty jste jedna a tatáž osoba, jsem toho o tvém druhém já poměrně dost zjistil,“ řekl William v chatě. „Aaron Stoddard je členem horské služby v oblasti Jackson Hole. Dobrovolně trénuje basketbalový tým místní základní školy. Učí skautské kroužky táboření a životu ve volné přírodě.“

„Skvělý chlapík, co?“ poznamenal Cavanaugh. Při vědomí, že se někdo šťoural v jeho soukromí, si připadal zranitelný jako nahý v trní. Jestli ho odhalil William, dokázali by to i jiní. A vlastně ho už našli.

Chata – lovecký srub, který si Garth pronajal od vlády – měla obytnou místnost spojenou s kuchyňkou, ložnici a studnu s ruční pumpou. Na záchod se chodilo do dřevěné budky vzdálené asi patnáct metrů. Když Cavanaugh obešel nejbližší okolí, čekal asi deset minut schovaný v lese a pozorně naslouchal, ale noční ticho jej uklidnilo, že nablízku nečíhá žádný nepřítel.

Jamie zatím zavřela a zamkla vnitřní okenice. Když vstoupil do chaty, s uspokojením si všiml, že umístila petrolejovou lampu do rohu, a v podstatě tak znemožnila míření každému střelci, který by nahlédl dovnitř škvírou mezi okenicemi a chtěl využít slabého světla k útoku. Paní Pattersonová, neúnavná, nenahraditelná žena, ohřála na sporáku několik plechovek polévky, které našla v kredenci.

„Tvé přání se splní,“ řekl Cavanaugh Jamii po dlouhém mlčení.

Nechápavě k němu vzhlédla, zmatená tou zjevně s ničím nesouvisející větou.

„Přijímám odkaz, který mi Duncan svěřil ve své závěti. Přebírám firmu Global Protective Services a ujímám se jejího vedení.“

V hrnci na sporáku bublala polévka. William a paní Pattersonová na něj beze slova hleděli.

„Domnívám se, že ty, kteří na nás zaútočili, dopadnu jedině tak, že se jim sám nabídnu jako vnadidlo. A to představuje zatraceně dobrý důvod k tomu, abych se ujal vlastnictví firmy. Získám tak přístup k nejlepším operátorům v branži.“

Hrnec nerušeně bublal.

„Celý život se snažím chránit lidi.“ pokračoval Cavanaugh. „I když jsem sloužil u Delta Force, pokládal jsem plnění bojových úkolů za ochranu druhých. Ochranu proti teroristům. Ochranu proti všem zbabělcům a sadistům, kteří si myslí, že mohou kohokoliv zabít ve jménu božím jen proto, že za bohy považují sami sebe. Tohle je však pro mě něco nového. Poprvé v životě potřebuju ochranu já sám.“

14

Benátky

Apartmá v hotelu, přestavěném dóžecím paláci z dvanáctého století, nabízelo nádherný výhled na náměstí Svatého Marka, neustále přeplněné davy turistů, jimž nevadila studená sprška, kterou vítr přinášel od rozbouřených vln. „Výroba skla,“ prohlásil internetový magnát.

„Výroba skla?“ Šéf ochranky se nechápavě zamračil. „Žádný návštěvník Benátek by neměl opomenout přeplavit se přes lagunu do Murana,“ doplnila magnátova manželka. „Já to tedy rozhodně udělám. Murano je město s nejslavnějšími sklárnami na světě. Jejich výrobky jsou ozdobou každého muzea, každé galerie.“

Šéf ochranky přikývl. „Dejte mi čtyřiadvacet hodin, ať mohu zajistit příslušná bezpečnostní opatření.“

„Za čtyřiadvacet hodin budeme v Madridu,“ namítla magnátova manželka.

„V Madridu? Ten přece na programu nemáme.“

„Rozhodli jsme se u snídaně. Tohle město je na nás příliš vlhké.“

Ochránce (jmenoval se Miller a byl to bývalý příslušník britského pluku Speciální letecké služby) znovu přikývl. „Jistě, je to tu samý kanál.“ Přesně je jich sto padesát. A čtyři stovky mostů. Sto sedmnáct ostrovů. A každý jejich koutek, každá škvíra představuje bezpečnostní noční můru.

„Takže takový je plán pro nejbližší budoucnost.“ Žena odhodila ubrousek do misky s nedojedeným ovocným salátem. „Za deset minut odplouváme do Murana.“

K tomu nebylo co dodat. Šéf ochranky měl k dispozici pět mužů, z nichž tři odpočívali po noční směně. Ke změně plánu došlo na poslední chvíli a nepřítel o tom nemohl vědět, takže nemělo smysl vysílat na místo předsunutou průzkumnou hlídku. Chabou útěchu poskytovalo Millerovi vědomí, že si nemusí dělat starosti s hrozbou na delší vzdálenost, tedy s odstřelovačem. Největším nebezpečím, které hrozí bohatým podnikatelům, je riziko únosu kvůli výkupnému.

Dvacetiminutová plavba po velmi neklidné hladině laguny přivodila internetovému magnátovi a jeho manželce lehkou mořskou nemoc. Miller přejížděl očima po zpěněných vlnách a vyhlížel rychlý motorový člun, který by k nim nečekaně zamířil. Čas od času se ohlédl k ostrovu Svatého Michala, kde se nachází hlavní benátský hřbitov. U jeho břehu kotvilo několik loděk vyzdobených pohřebními závěsy a věnci. V jednom z turistických průvodců se dočetl, že při všeobecném nedostatku pevné půdy v Benátkách se na hřbitov musí neustále přivážet nová hlína, aby bylo do čeho ukládat rakve.

Agent přenesl pozornost na Murano, jehož srdce tvořily dvě řady renesančních domů oddělené kanálem. Dlouhé budovy z hnědého a žlutého kamene navazovaly jedna na druhou a v každé z nich se vyrábělo sklo.

Bože můj, jestli půjdeme do každého baráku, děsil se Miller, strávíme tady celý den.

Magnát a jeho manželka si však ty nejproslulejší sklárny dopředu obvolali a teď přesně věděli, kterou navštívit. Miller přikázal jednomu ze svých mužů, aby zůstal hlídat loďku pro případ, že by si s ní chtěl někdo hrát, a se zbývajícím agentem obstoupil střeženou dvojici. Nezavadili o klienty jediným pohledem, neustále se dívali kolem sebe a vyhlíželi možnou hrozbu. Magnát s manželkou si nevšímali turistů. Přešli ulici vedle kanálu a vešli do budovy, kde už na ně čekali dva vyfintění majitelé.

Zastíněná chodba, do níž vstoupili, se Millerovi pranic nelíbila – přesněji řečeno hluk na jejím konci. Ocitli se v prostorné hale, v níž hučelo několik otevřených sklářských pecí. Muži v těžkých kožených zástěrách a rukavicích strkali do plamenů dlouhé kovové píšťaly a otáčeli jimi. Skleněná hmota zavěšená na jejich koncích měkla a tavila se.

V přesně odhadnutém okamžiku dělníci duté tyče vytáhli a pomocí nejrůznějších nástrojů pak polotekuté sklo tvarovali, odsekávali přebytečný materiál nebo naopak foukali do píšťal a skelná hmota bobtnala.

Miller hlídal očima chodbu, kudy přišli, a poslouchal rozhovor za svými zády. Oba majitelé lámanou angličtinou vysvětlovali vzácným hostům, jak je ruční výroba ozdobných předmětů ze skla časově náročná. Vytvarovat například vázu do naprosté dokonalosti může trvat celý den. A co teprve skleněný páv s ocasem roztaženým do vějíře a pery zbarvenými přesně podle originálu! Výroba těch nejvzácnějších kousků s nejpropracovanějšími tvary a strukturou vyžaduje aplikaci zkušeností nashromážděných mistry sklářského řemesla za dlouhá staletí a předávaných z generace na generaci.

Miller zbystřil pozornost, když do chodby vešli další lidé. Dvojice – manželé nebo milenci, oba kolem pětatřiceti, příjemný vzhled, na sobě sandály a šortky. Muž měl do nich zastrčenou košili, žena halenku. Agent je přejel pátravým pohledem, ale nezaregistroval obrysy skrytých zbraní. Batužky neměli, pouze muži visel kolem krku fotoaparát. Žádný důvod ke znepokojení. Návštěvník pokynul agentovi na pozdrav a zřejmě se podivil, proč ten chlápek nevěnuje pozornost mistrům sklářům. Miller mu pozdrav oplatil lehkým pokývnutím.

Oba majitelé zatím magnátovi a jeho ženě vysvětlovali, že téměř dokončené vázy uložené na širokém stole vyžadují pouze poslední povrchovou úpravu a budou připraveny k expedici.

„Dohromady je jich dvacet. Jaká je jejich celková hodnota?“ zajímal se magnát.

Vyslechl si velmi vysokou částku v italských lirách.

V chodbě se objevili další návštěvníci.

Miller je zkontroloval očima. Žádná hrozba.

„Kolik je to v dolarech?“ chtěl vědět magnát.

Miller slyšel ťukot prstů do kalkulačky. „Čtyři sta tisíc.“

„Předpokládám, že je lze bezpečně zabalit a odeslat letecky,“ poznamenal magnát.

„Samozřejmě.“

„Signore,“ upozornil majitel sklárny jednoho turistu, „tady se nesmí fotografovat.“

Muž odpověděl francouzský, že nerozumí.

Manažer přešel do plynulé francouzštiny a zopakoval, že v celém objektu platí zákaz fotografování.

Do haly se tlačili další lidé.

„Nedotýkejte se vystavených exponátů,“ varoval druhý majitel přítomné.

Ozvalo se řinčení rozbitého skla.

Úlek nelze potlačit. Tento reflex je nedílnou součástí lidské nervové soustavy. Projeví se poklesnutím v kolenou a nahrbením ramen, ruce se automaticky zvednou k hrudi dlaněmi od těla. Obranná reakce na hrozící útok, kterou nelze ovlivnit vůlí. V tomto postoji se Miller odvrátil od chodby k majitelům a svým klientům, kteří s otevřenými ústy zírali na téměř hotovou vázu, již neopatrný turista s fotoaparátem na krku shodil ze stolu. U nohou jim ležely barevné skleněné střepy.

„Promiňte, moc se omlouvám, je mi to strašně líto,“ lamentoval muž francouzský jako kolovrátek.

Millerovi se náhle zatočila hlava a cítil, že má mokrou nohu. Sklopil zrak a zalapal po dechu. Po pravé nohavici mu stékal karmínový proud, který se na zemi rozléval v kaluž.

Stehenní tepna, blesklo mu hlavou. Někdo mi probodl…

Řezná či bodná rána nožem s perfektně nabroušeným ostřím nezpůsobí prakticky žádnou bolest, pokud není vedena velkou silou. Vrstvy tkání se od sebe prostě a jednoduše oddělí a člověk cítí nanejvýš slabé štípnutí. Miller se otočil. Žena v šortkách a halence kráčela šerou chodbou k jasně ozářenému obdélníku hlavních dveří a letmo se odhlédla přes rameno.

Millerovi se náhle zatmělo před očima. Zamával rukama v marné snaze se o něco zachytit, aby nespadl, a dvěma vrávoravými kroky se přiblížil k magnátově manželce. Ta zděšeně uskočila, oči vytřeštěné hrůzou. Kdosi zaječel, ale Miller to sotva zaslechl. Hukot pecí se ztlumil, plameny v nich jako by pohasly. Agent se navzdory sálavému žáru rozklepal zimnicí. Znovu mamě zamával pažemi a řítil se k zemi. V pádu narazil na stůl a převrhl ho. Zbylé vázy se rozbily o podlahu.

S hlavou otočenou na bok se díval na bezcenné střepy barevného skla rozházené po betonu. Jejich třpyt se rychle vytrácel, jak Millerovi slábl zrak. Poslední, co ve svém životě spatřil, byla vlastní krev zalévající rozbité sklo.

15

Slunce se odráželo od tabulí neprůstřelného skla, které kryly kabinu helikoptéry přistávající u chaty. Za necelou minutu vrtulník dosedl do vzrostlé trávy zvlněné proudem vzduchu od rotoru.

Burácení turbínového motoru donutilo paní Pattersonovou zvýšit hlas. „Kdy se budu moci vrátit k rodině?“

„Až bude jisté, že vám nehrozí žádné nebezpečí,“ odpověděla Jamie.

„Jinými slovy tehdy, až nebude nic hrozit Aaronovi.“ Hospodyně kývla k Cavanaughovi.

Jamie si tak zvykla na jeho přejaté jméno, že ji pořád mírně mátlo, když o něm lidé mluvili jako o Aaronovi.

„Děláme to pro dobro vaší rodiny i vás samotné,“ vysvětlila jí Jamie. „Věřte mi, bude o vás dobře postaráno.“

„Budu žít v New Yorku?“

„Ano. Na Manhattanu.“

Paní Pattersonová se na okamžik zamyslela. „Tam někde je Rádio City Music Hall, že?“

Jamie se usmála. „Deset bloků od místa, kde budete bydlet. Pošleme vám několik příjemných mladíků, kteří vás tam doprovodí.“

Cavanaugh zatím vysvětloval Garthovi: „William mluvil telefonicky se soudcem Canfieldem, který nám vystavil povolení opustit území státu až do dne, kdy zasedne velká porota.“

„Váš právník zřejmě dokáže věci pořádně popohnat.“ Policejní kapitán nevypadal moc nadšeně nad opětovným potvrzením faktu, že konexe a vliv přinášejí výsledky. „Kontrolujeme všechny hotely a motely v oblasti. Soustředíme se zejména na chatky u Moose Junction, kde jste se setkal s těmi zabijáky. Kromě toho prověřujeme letecké společnosti a půjčovny automobilů.“

„To auto, co vybuchlo. Víte jistě, že bomba byla umístěna pod ním?“

„Technici z kriminálky to potvrdili.“

„Co se tady k čertu děje?“ Cavanaugh však znal odpověď už ve chvíli, kdy otázku položil. „Ten, kdo ty muže najal, se bál, že by ho mohli v případě dopadení a výslechu prozradit. Totéž platí pro toho snajpra.“

Pilot helikoptéry otevřel dvířka a zamával na ně, ať nastoupí.

„Díky za pomoc, Garthe.“

„Jsem rád, že jste z toho vyvázli živí.“

Až na Angela, dodal Cavanaugh v duchu a zachvěl se potlačovanou zlobou.

Však já zjistím, kdo to udělal.

Vrtulník se zvedl a stoupal do větší výšky, která mu umožní přeletět tetonský masiv. Když se však zvedli nad údolí, Cavanaugh porušil jeden ze slibů, které dal sám sobě, a požádal pilota, aby nejdřív zamířil na sever. Chtěl se podívat nad svůj ranč. Za několik minut se vznášeli nad kaňonem, kde ležely trosky jeho domova, ohořelé trámy, krátery v místech, kde vybuchl propanový zásobník a helikoptéra, dům srovnaný se zemí, spálená tráva.

Vyměnil si pohled s Jamií.

Ano, zjistím, kdo to udělal, zopakoval němě.

16

Albuquerque, Nové Mexiko

Nová věznice stojí na okraji města. Nejteplejší období prožívá tento řídce osídlený pouštní stát od poloviny června do poloviny září, ale vzhledem k suchému létu přetrvala vedra až do podzimu. I dnes, v polovině října, vystoupila rtuť v teploměru ještě před polednem ke třiceti stupňům. Bowie sice stáhl všechna okénka, ale okolní vzduch se ani nepohnul a v kabině automobilu panovalo ještě větší horko než venku. Na čele se mu perlily krůpěje potu, mokrá košile se lepila k opěradlu. Dávno se však naučil potlačovat nepříjemné pocity a teď soustředil veškerou pozornost na prosklené dveře hlavního vstupu do nápravného zařízení.

Očtvrt hodiny později z nich vyšel štíhlý hispánec. Vlasy měl sestřižené tak krátce, že mu mezi nimi prosvítala kůže. Na sobě měl tenisky, džínsy a bílé tričko, jehož krátké rukávy odhalovaly typické vězeňské symboly vytetované na pažích. Bowie věděl, že mladíkovi je třiadvacet let, že se jmenuje Raoul Ramirez a že byl před svým zatčením členem pouličního gangu, který si říkal Čepele. Bowie ten název schvaloval, i když pochyboval, že by Raoul chápal mnohoznačný význam toho slova. Čepel se totiž zdaleka netýká pouze nože. A byl to Raoulův vlastní nůž, který přivedl mladíka do maléru. Prožil pět let za mřížemi proto, že násilím zadržel jednu ženu v jejím pokoji a sexuálně ji zneužil. Jeho trestní rejstřík obsahoval navíc záznamy o zatčení pro přepadení, krádež, střelbu na obydlenou budovu a zapálení vozidla, jež patřilo členovi konkurenčního gangu. Kromě znásilnění však byl ve všech předchozích případech jako mladistvý odsouzen pouze k podmínečnému trestu.

Vzhledem k přeplněným státním nápravným zařízením strávil Raoul poslední měsíce svého trestu v relativně prostorné nové věznici s mírnějším režimem. Úšklebek na rtech a sociopatický prázdný pohled v jeho očích se jistě zvýraznily, když u obrubníku zastavil pomalu jedoucí sportovní automobil.

Raoul nastoupil, potřásl si s řidičem rukou a auto se rozjelo. Bowie ho sledoval z bezpečné vzdálenosti až ke skromnému přízemnímu domku, kde žili mladíkovi rodiče a kam se teď sjížděli jeho příbuzní a přátelé. Před domem již parkovala řada vozidel. Bowie pokládal zajisté, že Raoul oslaví svůj návrat na svobodu především bujarou pitkou. Nemýlil se. Krátce po druhé hodině odpolední dosáhla hladina alkoholu v jeho krvi kritické úrovně a mladíka ovládla nezřízená touha po tvrdší zábavě. Vyšel z domku svých rodičů a přisedl do sportovního vozu ke třem kamarádům. Řidič se rozjel, kupodivu bez očekávaného prohrábnutí pneumatik, a po dvaceti metrech zastavil vedle odstaveného sedanu.

Bowie, který v něm seděl, správně předpokládal, že sousedé zavolali Raoulovým rodičům a upozornili je na muže, který pozoruje jejich dům. Pravé přední okénko sporťáku sjelo dolů, z kabiny se vyvalila ryčná hudba a mladík probodl Bowieho nasupeným pohledem.

„Chtěl bych si s tebou promluvit,“ řekl mu Bowie.

„Hele, svoje jsem si vodseděl. Proč mě vy zasraní policajti nemůžete nechat na pokoji?“

„Nejsem policista.“

„Byl sem nevinnej. Ta čubka lhala. Všecko si vymyslela.“

„Mám pro tebe obchodní návrh.“

Raoul vychrlil proud nenávistné španělštiny.

Bowie ho překvapil, když odpověděl rovněž Španělsky. „Myslím to vážně. Mám pro tebe obchodní návrh.“

Raoul plivl na jeho auto. Okénko vyjelo nahoru. Sportovní vůz se rozjel.

Bowie jel za ním. Raoul a jeho přátelé dojeli k Allsupově benzinové pumpě, kde koupili dvě balení piva Tecote po dvanácti plechovkách. Pak najeli na mezistátní silnici číslo 40 a zamířili na západ.

Bowie je sledoval hustým dálničním provozem. Po několika kilometrech sjeli z dálnice a odbočili na pustou úzkou silnici, která směřovala na sever. Bowie se střídavě díval na vzdálené horské pásmo a na kaktusy lemující okresku.

Asfalt ustoupil štěrku. Silnice, až na dva automobily teď úplně prázdná, mírně stoupala k temeni nevysokého kopce. Bowie sledoval sportovní vůz z půlkilometrové vzdálenosti, aby nemusel dýchat rozvířený prach, a občas zahlédl, jak si mladíci přihýbají z plechovek. Věděl, že si za vhodný terč pro vybití své touhy po zábavě vybrali právě jeho.

Sporťák se ztratil za vrcholem stoupání. Když ho přejel iBowie a začal klesat po protějším úbočí, spatřil přesně to, co očekával. Sportovní vůz blokoval silnici v místě, kde ji vysoké návěje písku na obou stranách chránily před zvědavými pohledy.

Raoul a jeho přátelé se opírali o karoserii, popíjeli pivo a dívali se, jak jejich kořist zastavuje. Bowie vystoupil a okamžitě se do něj plnou silou opřelo slunce. Nevšímal si vedra, plně se soustředil a pohotově ukročil,když po něm Raoul hodil prázdnou plechovku.

„Todle si myslím vo tvým posraným vobchodním návrhu,“ procedil mladík skrze zuby.

Plechovka poskakovala po kamení, ale Bowie se jí nenechal rozptýlit. Viděl, že Raoul vyměnil džínsy, v nichž vyšel z vězení, za pytlovité kalhoty s velkými kapsami. Plandaly na něm stejně jako na jeho kamarádech.

Ty kalhoty jim nevisí až pod zadek jen kvůli stylu, uvažoval Bowie. Visí kvůli zatíženým kapsám. Jsou ozbrojení.

„Zkurvení policajti! Nemáte žádný právo mě vobtěžovat.“ Zdálo se, že je Raoul na ten výraz náležitě pyšný. „Je to nezákonný.“

Jeho kamarádi to považovali za úžasný vtip.

„Už jsem ti řekl, že nejsem policista,“ ujistil ho Bowie.

„Takže todle není napadení úřední vosoby.“ Další termín, který Raoula naplnil pýchou. „Nikdo mě nevobžaluje, že jsem udupal policajta.“

„Nebo vykuchal,“ doplnil mladík, jenž stál vedle něho, a vytasil nůž.

„Nebo bych ti moh vyvrtat do hlavy červenou díru.“ Raoul vytáhl z kapsy malou poloautomatickou pistoli ráže 32.

„To byste se moc nepobavili,“ ušklíbl se Bowie.

„Fakt? Proč ne?“

„Slyšeli jste někdy o Carrie Fisherové?“

„Vo kom?“

„O té herečce. Je to dcera Debbie Reynoldsové.“

„Co to sakra…“

„Hrála princeznu Leiu v prvních třech dílech Hvězdných válek.“

„Chlape, já tě budu muset vodbouchnout už jenom proto, abys mě tu těma svejma kydama neunudil k smrti.“

„Píše taky romány a filmové scénáře. Nejlepší věta, kterou kdy napsala, zní: Problém s okamžitým uspokojením spočívá v tom, že trvá příliš krátce.“

Raoul se na Bowieho díval, jako kdyby mluvil marťansky.

„Nezastřelíš mě,“ pokračoval Bowie, „protože by to bylo moc rychlé. Kdybys předehru prodloužil o zmíněné kuchání nebo mlácení, užil by sis mnohem víc srandy.“

„Říkáš předehru?“ Raoul vypadal zmateně, jako kdyby nechápal. „Jo, to máš pravdu.“

„Můžu na něho, Raoule?“ vyhrkl jeden z kamarádů nedočkavě. „Nech mě, ať si z něho kousek vodříznu.“

Raoul se zamyslel.

Možná začíná něco tušit, uvažoval Bowie. Jestli ano, je to nadějné znamení. Nemarním tady čas.

„Půjdem na něho všichni,“ rozhodl Raoul.

Odstrčili se od auta a roztáhli se do rojnice. Jeden z mladíků dopil pivo a zahodil plechovku. Ostatní také.

„Jak to provedem, Raoule?“ zeptal se nejmladší. „Nejdřív mu pořádně nákopem prdel?“

„Nebo rovnou vykuchat?“ zazubil se hoch s nožem. „Nechceš se vsadit?“ zeptal se Bowie.

„Vo co jako? Že ti rozmlátíme držku a hnáty? To je snad jasný, ne?“

Zatímco se mladíci blížili, Bowie si položil levou paži přes hrudník a pravou dlaň zvedl k tváři. Zaujal pozici, která rozhodně nemohla být považována za útočnou či výhružnou.

„A heleme se, panáček je ňákej vyděšenej,“ posmíval se nejmladší ze skupinky.

„Však bude ještě víc, až se do něho pustíme.“

„Myslím to vážně. Nechceš se vsadit?“ zopakoval Bowie. Dál držel levou paži přes prsa a pravou dlaň u obličeje.

„Vo co?“

„O všechny peníze, které mám v peněžence.“

„Ty si stejně vemem,“ ušklíbl se Raoul a zamával pistolí. „A nezajímá tě ani, co by bylo předmětem sázky?“ Mladíci se přiblížili na necelé dva metry.

„Fajn, tak co je to za debilní sázku?“ chtěl vědět Raoul. „Budeš stát pět metrů ode mě a držet ruku s pistolí u boku.“

„Jo? A dál?“

„Dostanu se k tobě dřív, než na mě vystřelíš.“

Raoul se uchechtl. „Jo, to jistě.“

„Věř mi.“

Raoul se znovu zachechtal a otočil se ke svým kumpánům.

V té chvíli je Bowie mohl všechny vyřídit.

„A co řeknu policajtům, až ti narvu kulku do břicha?“ zeptal se Raoul.

„Sebeobrana.“

„Je zhulenej,“ poškleboval se nejmladší. „Bouchačka proti holý pěsti není sebevobrana.“

„Dobře, tak co kdybych měl něco, co by policie mohla považovat za hrozbu opravňující k použití střelné zbraně?“

„Jako třeba co?“ zeptal se Raoul.

„Co já vím? Třeba nůž.“

„Je vadnej,“ ucedil kluk s nožem, „Chce, abych mu dal svůj…“

„Počkej,“ okřikl ho Raoul. „Sklapni, dokud si to neujasním. Takže se postavím deset metrů vod tebe…“

„Řekl jsem pět.“

„Deset.“

„To je moc daleko,“ namítl Bowie s předstíraným strachem.

„A ty budeš stát tady s nožem.“

„Ano.“

„A vsázíš všechny svý prachy, že se ke mně dostaneš dřív, než po tobě střelím.“

Bowie přikývl. „A když mě trefíš, bude to sebeobrana, protože jsem tě ohrožoval nožem. Můžeš říct policistům, že jsem vás sledoval. Pronásledoval.“

„Povídám, ten chlap je vadnej,“ hájil svůj názor mladík s nožem.

„Tak co ty na to, Raoule? Seděl jsi pět let. Copak se ti nikdy nestalo, že jsi v noci nemohl usnout, zíral jsi do stropu a snil o nějaké akci? Teď k ní máš příležitost. Navíc zcela v mezích zákona. První den na svobodě.“

Raoul ho zamyšleně pozoroval.

Slunce jako by se ještě více rozžhavilo. Bowie vyčkával.

„Dvanáct metrů,“ řekl Raoul.

„Snažíš se získat výhodu. Nabídl jsem sázku…“

„Řekls dvanáct metrů,“ stál na svém Raoul a otočil se ke kamarádům. „Nemám pravdu? Dvanáct metrů.“

„Jasná věc, Raoule. Přesně tak to řekl.“

„No dobře,“ podvolil se Bowie. „Vidím, že chceš hrát tvrdě.“

Raoul s pobaveným úsměvem ustoupil asi o dvacet kroků. Dost je natahoval.

„Ale já mu svůj žabikuch nedám,“ ohradil se kluk s nožem.

„Nevadí. Vezmu si svůj.“ Bowie měl celou dobu levou paži položenou na prsou a pravou dlaň u obličeje. Teď sáhl levačkou pod krátký rukáv košile a vytáhl vystřelovací nůž s třinácticentimetrovou čepelí, který měl pomocí suchého zipu upevněný v podpaždí na nealergickém popruhu vedeném přes hrudník.

Tuto zbraň si vlastnoručně vyrobil a hodně se lišila od nože s leštěnou ebenovou rukojetí, s nímž si rád pohrával. Tento nůž byl pracovní. Tlačítko zareagovalo na lehký dotek a čepel vyskočila jako po másle. Byla vykovaná z oceli při čtyřech stech stupních Celsia, elektrolyticky pokovená tmavou ochrannou vrstvou a dostatečně ostrá, aby pronikla mezi vlákny kevlarové vesty. Rukojeť byla vyrobena z rýhovaného laminovaného plastu, který se prodává pod obchodním označením Micarta a je prakticky nezničitelný. Drážky na jílci hrály důležitou roli, protože umožňovaly pevný úchop, ikdyž byla ruka kluzká krví.

„Kurva, kde se to tu vzalo?“ vyjekl jeden z mladíků.

Raoul zvedl pistoli.

„Klid,“ zavolal na něj Bowie. „Potřebuju to jen kvůli sázce. Jestli mě zabiješ, musí to vypadat, jako že ses bránil.“

„Jestli? Tady není žádný jestli.“ Raoul přimhouřil oči. „Domluvili jsme se na patnácti metrech, že jo?“ Ustoupilopět dlouhých kroků.

„Ale no tak,“ postěžoval si Bowie. „Tohle mělo být fér, nebo snad ne?“

„Patnáct metrů je podle mě dost férový.“

„Ale musíš držet pistoli u boku. Nesmíš ji zvednout, dokud souboj nezačne.“

„Jasně.“ Raoul se na něj z dálky přezíravě usmál. „U boku.“ Spustil ruku se zbraní.

I Bowie sklonil nůž a pak napjal svaly, aniž si toho pobudové všimli. „Kdo bude odpočítávat?“

„Jak vodpočítávat? Vo tom tady nikdo neřek ani…“

Bowie vyrazil jako střela.“Rozpárám ti střeva, ty sráči!“ ječel hlasem přeskakujícím do fistule. „Sráči! Sráči!“ K dosažení plné rychlosti mu stačily dva metry a rychle zkracoval vzdálenost. Když Raoul spatřil obličej zkřivený vztekem, který se k němu řítil jako dělová koule, vylekaně sebou škubl, a místo aby zvedl pistoli a stiskl spoušť, uskočil dozadu a zavrávoral. Kolena mu samovolně poklesla a připravila hoovelký díl rovnováhy. V sebeobranném gestu škubl rukama k hrudi a hlaveň pistole rázem mířila k obloze a ne na cíl, který se k němu hnal a ječel:“Zabijutězabijutězabijutě!“

Taková situace představuje nejhorší noční můru pro každého, kdo si vydělává na živobytí pistolí. Policisté, příslušníci zvláštních jednotek, členové bezpečnostních agentur, prostě všichni profesionálové vědí, že muž s nožem v ruce, zejména když řve z plných plic, dokáže překonat patnáctimetrovou vzdálenost a zabít protivníka dříve, než soupeř potlačí překvapení a zmůže se na obranu. Existuje jediná možnost, jak si za takové situace zachránit život. Vůbec ji nepřipustit a zastřelit toho hajzla v momentě, kdy vytasí nůž. Pokud jste policista, bude vás vyšetřovat inspekce a možná skončíte před soudem. Příbuzní zastřeleného parchanta si nejspíš budou v slzách stěžovat, že to nebylo fér, nůž proti pistoli, a vy si budete v duchu opakovat, že jste museli střílet a že kdyby se situace opakovala, udělali byste to znovu a odpráskli toho smrada stejně jako prve. Obvyklá představa veřejnosti o střetech tohoto typu vypadá tak, že se muž s nožem zastaví, připraví se a pak bodne, takže ztratí jednu nebo dvě cenné vteřiny, jichž muž s pistolí využije k překonání úleku a začne mačkat spoušť. Ve skutečnosti se muž s nožem nezastaví. Plnou rychlostí se řítí na soupeře a narazí do něj, nejčastěji ramenem, přičemž jeho kinetická energie srazí muže s pistolí k zemi. Teprve pak útočník skočí na oběť a začne ji zpracovávat nožem.

Přesně tento scénář se nyní odehrával před očima šokovaných diváků. Raoul zalapal po dechu, poklesl v kolenou a zvedl paže, které mu rázem nebyly vůbec k ničemu. Bowie bleskurychle zkracoval náhle už ne tak velkou vzdálenost, letěl, jako by se vůbec nedotýkal země. Ramenem nabral Raoula tak prudce, že mu vyrazil dech a zvedl ho ze země. Mladík se prohnul v zádech a s ohavně praskavým zvukem dopadl mezi kamení.

Bowie se mohl rozmáchnout nožem a proříznout Raoulovi hrdlo už při pádu, ale neudělal to. Místo toho mu vytrhl pistoli z ruky a otočil se k jeho kumpánům, ozbrojený a smrtelně nebezpečný.

„Vsadí se někdo?“ zeptal se pohrdavě.

„Ježišmarjá, člověče, nestřílej na mě,“ blekotal nejmladší pobuda.

„To by mě v životě nenapadlo.“ Bowie zastrčil pistoli za opasek. „Díváš se, Raoule? Chci, aby ses pořádně díval.“

„Ahh,“ zachraptěl Raoul. „Cože?“

„Sakra, dívej se!“

„Hm, jo…“

Bowie zavřel nůž a pověsil ho na karabinku v kapse kalhot.

„Ty,“ oslovil kluka s nožem. „Ptal jsem se, jestli se někdo vsadí.“

„O co…?“ blekotal nedávný hrdina.

„Že si s vámi třemi lehce poradím.“

Mladíci si vyměnili vyděšené pohledy.

Bowie znovu zaujal absolutně mírumilovný postoj s levou paží přes prsa a pravou dlaní u obličeje. „No tak se proboha rozhoupejte! Udělejte něco!“

Kluk s nožem to riskl a vrhl se na staršího muže. Bowie švihl pravačkou a odblokoval bodnutí. Současně otočil levou ruku dlaní vzhůru a vší silou udeřil útočníka tak, že zasáhl velkou část obličeje. Hochovy oči se obrátily v sloup.

Bowie pokračoval v prudké otočce a kopl druhého protivníka do stehna. Hrana silné podrážky zasáhla nerv a ochromila soupeři nohu. Mladík se s řevem skácel do prachu. Kluk s nožem se zatím vrávoravě zvedl na kolena. Bowie ho nabral pravačkou zespodu do brady a v posledním zlomku vteřiny zmírnil sílu úderu, aby mu nezlomil vaz. Třetího nakopl do varlat. Tělo se bolestí zlomilo v pase, hlava se sklonila v předklonu. I jeho Bowie praštil do odkryté brady. Vše se seběhlo tak rychle, že oba mladíci spadli na zem takřka současně.

Zbýval soupeř s ochromenou nohou, který sténal bolestí a neohrabaně sahal do kapsy. Sotva stačil vytáhnout odrbaný revolver ráže 22, Bowie ho kopl do brady. Dával pozor, aby mu pouze zlomil čelist a nezabil ho.

Raoul ležel na zemi, lapal po dechu a nevěřícně pomrkával.

„Co si myslíš o tomhle?“ zeptal se Bowie.

„Eh.“

„Chtěl bys práci?“

„Eh.“

„Chtěl bys ses to naučit? Stát se operátorem? Získat přátele a rozdávat bolest?“

„Práci? Jakou…?“

„Pracoval bys pro mě.“ Bowie vytáhl z kapsy kompaktní kovovou peněženku. Vyrobil si ji sám a do jejího hřbetu dovedně zamaskoval nůž, s nímž bez potíží prošel každou letištní kontrolou. „Dám ti dva tisíce dolarů jako zápisné.“

„Dva tisíce?“

„Dostaneš byt a stravu, ošacení a výbavu, všechno zdarma.“

„Dva tisíce?“

„To je jenom zápisné. Náborový příspěvek. Tvůj plat bude tři tisíce dolarů měsíčně. Vykrádáním obchodů s lihovinami bys sis tolik nikdy nevydělal.“

„Co pro to musím udělat?“

„Dokázat, že se umíš učit. A potom…“

„Ano?“

„Na slovo poslouchat a dělat, co se ti řekne.“

17

„Facku?“ zeptal se William, jako kdyby si myslel, že Cavanaugh žertuje.

Cavanaugh cítil lehký tlak v žaludku. Gulfstream G-200 prudce nabíral výšku nad letištěm v Casperu ve státě Wyoming. Dráha v Jackson Hole byla pro tryskový letoun dostatečně dlouhá, ale existovalo nezanedbatelné riziko, že vražedné komando bude letiště hlídat. Proto raději odletěli vrtulníkem do Casperu, kam pro ně přiletěl firemní tryskáč s nápisem Global Protective Services na bocích. Klubovky, konferenční stolek a pohovky jako v obývacím pokoji pro deset pasažérů, prostorná kuchyňka, sofistikovaný audiovizuální systém, transkontinentální dolet, tiché motory, stoprocentně filtrovaný vzduch, spousta přirozeného světla.

„Copak, facka se ti zdá moc zženštilá?“ zeptal se právníka.

„No samozřejmě.“

Jamie vyšla z koupelny, kde se převlékla do bílé halenky, modrého blejzru a šedých kalhot, které jí na Williamův příkaz pilot přivezl. Tyrkysové náušnice zdůraznily zeleň jejích očí. Rozpustila si ohon a tmavé vlasy jí padaly v kaskádách na ramena.

„Mluví smrtelně vážně,“ řekla právníkovi.

„Fairbairn chtěl, aby jeho technika boje zblízka byla co nejjednodušší,“ poučoval ho Cavanaugh, „Aby se dala snadno naučit. Snadno zapamatovat. Když se zkoncentruje do elementárních prvků, zahrnuje jen malý počet základních pohybů. Důležité ovšem je, že Fairbairnův systém zajišťuje každému, kdo tyto pohyby použije, že vyvázne ze souboje nezraněný.“

Paní Pattersonová přestala obdivovat vybavení letadla a pozorně poslouchala.

„Například obyčejný přímý úder pěstí.“ Jamie zaťala ruku a předstírala ránu proti stěně kabiny. „Ten protivníka určitě zabolí, o tom není pochyb. Ale s největší pravděpodobností způsobí bolest i mně. A když ránu několikrát zopakuju, v nejlepším případě mi otečou klouby, sedře se mi na nich kůže a pěst bude k nepotřebě. A v nejhorším případě si zlomím kost, nebo dokonce několik, a bolest a následný šok mě úplně vyřídí. A je úplně jedno, jak tvrdý chlap jsi. Šok nepotlačíš ani sebevětší silou vůle.“

„Fairbairn si tedy položil otázku,“ pokračoval ve výkladu Cavanaugh, „které části těla snesou silný úder s malým rizikem zranění.“

„Když už jsi mluvil o fackách, předpokládám, že jednou z nich je dlaň,“ usuzoval právník.

„Předpokládáš správně, ale když říkám facka, nemyslím tím žádné kočkování mezi rozhádanými manželi,“ poučil ho Cavanaugh. „Myslím tím pořádný úder vedený tak rychle a prudce, jak ti síly dovolí. Musíš do něj vložit celé tělo. Dlaň pokryje velkou plochu, prakticky celou polovinu obličeje. Pokud už protivníka úplně nevyřadíš, omráčíš ho natolik, že až ho praštíš do druhé tváře, půjde k zemi.“

„A které jsou další části těla, které Fairbairn pokládal za vhodné k boji?“ vyptával se William.

„Chodidla, pokud nosíš pořádné boty se silnou, pevnou podrážkou. Můžeš soupeři dupnout na nohu a zlámat mu prsty. Fairbairn doporučoval variantu, kdy sjedeš protivníkovi bokem podrážky po holeni a pak mu vší silou dupneš na nárt.“

„Au!“ vyhrkl právník.

„Nebo ho kopneš do kolena,“ dodala Jamie.

„A co do rozkroku?“ zeptal se William.

„Pochopitelně.“

Paní Pattersonová se zájmem poslouchala.

„Další je loket,“ řekl Cavanaugh. „Tím zlomíš soupeři žebra a sám si neublížíš.“

„Hrana dlaně,“ pokračovala Jamie. „Sekneš soupeře do krku a taky si neublížíš.“

Právník zamrkal a představil si zranění, jaká může protivníkovi způsobit.

Paní Pattersonová se dychtivě předklonila.

„Můžeš nabrat soupeře spodní hranou dlaně zdola do brady, současně mu vrazit prsty do očí, zvrátit mu hlavu dozadu a…“

William se už zdaleka netvářil tak spokojeně.

„Proč mě můj muž nic z toho nenaučil?“ postěžovala si paní Pattersonová. „Vůbec nic mi neřekl ani o střelných zbraních, které měl doma. Byl to dobrý manžel, ale celý život se mnou jednal jako se slabou ženou.“

„Teď máte alespoň možnost dohnat ztracený čas,“ uklidňovala ji Jamie a pokynula Cavanaughovi, aby vstal. „Fairbairnovy doporučené kombinace.“

Položila si levou paži přes prsa a zvedla pravou dlaň k obličeji.

„Jsem bezbranná, neschopná se bránit, že?“ zeptala se Williama a paní Pattersonové.

„V podstatě ano,“ souhlasil právník a hospodyně přikývla.

„Přesně to si bude myslet i protivník. Tento postoj v něm vyvolá přílišné sebevědomí. A potom uděláte něco neočekávaného, čím ho překvapíte a vyvoláte v něm úlekový reflex.“

Cavanaugh nafilmoval úder do břicha.

Jamiina pravá ruka švihla dolů a úder odrazila, levačka se rozmáchla, jako by chtěla uštědřit facku. Pak naznačila kop do rozkroku, a když se Cavanaugh předklonil v hrané bolesti, zpomaleně mu zaútočila na odkrytou bradu, položila mu prsty na oči a zatlačila hlavu dozadu.

„Facka by ho vyvedla z konceptu natolik, že by se nemohl bránit,“ uzavřela krátkou ukázku. „Fairbairn napsal zajímavou knihu Buď tvrdý. Seženu ti ji.“

„To mi připomíná, že já mám zase něco pro vás dva,“ řekl právník.

Zvědavě se dívali, jak William otevírá zásuvku pod stolkem.

Vytáhl z ní diplomatický kufřík. „Požádals mě, abych nechal z centrály GPS poslat do letadla padákový pytel, ale toto snad není padák. Přiznávám, že nemám nejmenší tušení, co to je.“

„Je to věc, kterou potřebuješ, když chceš vypadnout,“ poučil ho Cavanaugh.

„Cože?“

„Taková skautská krabička poslední záchrany v extra velkém provedení pro dospělé. Nouzová výbava pro případ, že se musíš náhle ztratit, prostě utíkat. Podobné pohotovostní zavazadlo má tu či onde nachystané většina operátorů.“

Cavanaugh odklopil víko a odhalil sadu nožů, krabičku s devítimilimetrovými náboji, náhradní zásobník, kompaktní pistoli SIG-Sauer 229, miniaturní kapesní svítilnu, tlustý svazek dvacetidolarových bankovek, falešné doklady, několik roliček instalatérské pásky a sbírku nejrůznější předmětů, které na první pohled nesouvisely s bezpečností, například zavírací špendlíky a stahovací pásky – ozubené plastové proužky s patentním uzávěrem používané třeba pro zavázání pytle s odpadky nebo stažení svazku elektrických kabelů v automobilech (ovšem při větší šířce jimi lze třeba pevně svázat ruce).

„K čemu jsou proboha tyhle věcičky?“ divil se William.

„K přišpendlování a svazování,“ vysvětlil Cavanaugh.

Zřejmě Williama nepobavil. „Jo, a tou instalatérskou páskou zalepíš děravé potrubí.“

„Nebo cévy.“

„Jednoho dne mě to musíš všechno naučit.“ Právník se otočil k Jamii. „Toto je pro tebe.“ Podal jí černé plastové pouzdro velké jako brašna na notebook. Na boční stěně se skvěl nápis SIGARMS.

„Jak pozorné,“ usmála se. „Všichni mi dávají střelné zbraně.“

„Kromě toho budeš potřebovat tohle,“ dodal William a předal jí podpažní pouzdro.

„Tak to ne,“ namítl Cavanaugh.

Jamie ho probodla očima.

„Když nebudeš se mnou, nic ti nehrozí.“

„Chceš naznačit…“

„Zůstaň s paní Pattersonovou a drž se ode mě co nejdál.“

„Zabijáci se určitě pokusí zjistit, kde se zdržuju, a využít mě, aby se dostali k tobě.“

„Nechám tě pečlivě střežit.“

„Vidíš ten prsten?“ zeptala se Jamie vážně. „Jedeme v tom spolu, můj milý. V žádném případě mě nedonutíš, abych někam zalezla, zatímco ty ze sebe budeš dělat návnadu.“

„Takto budeš alespoň ty v bezpečí.“

„Na své bezpečí kašlu. Kdyby se naše role obrátily, kdybych tím vnadidlem byla já, taky bys někam zalezl?“

„Samozřejmě že ne. Ale toto je…“

„Něco jiného? Proč? Protože jsem slabá žena a ty velký chlap?“

„Dobře víš, že takto neuvažuju. Jde prostě o to… Jestli do toho půjdeme spolu a něco se ti stane… Nepřežil bych, kdybych tě měl ztratit.“

„A ty si myslíš, že já bych přežila, kdybych ztratila tebe? Lepšího a oddanějšího ochránce, než jsem já, nenajdeš.“

„Já vím.“

„A jsem v tom dobrá. Sám jsi mi to řekl. A ne jednou. Takže do toho jdeme společně?“

Emoce stáhly Cavanaughovi hrdlo a několik vteřin nedokázal promluvit. „Ano. Společně.“

ČÁST TŘETÍ

„Máš rád počítačové hry, Raoule?“

1

Oaxaca, Mexiko

Filmová hvězda Dominika překvapila – na rozdíl od většiny celebrit, které kdy chránil, byla zdvořilá a laskavá, a hlavně ho poslouchala. Jmenovala se Shana Laneová. Jedenadvacet let, fantastická postava. Zazářila v pěti filmech a v jednom zahrála tak dobře, že za svůj výkon získala nominaci na Oscara. Ale potom jednoho horkého léta zmizela. Policie i soukromí detektivové ji hledali všude možně, až ji nakonec objevili v malém městečku v kanadské provincii Nové Skotsko, když vrávorala po hlavní ulici. Byla zdrogovaná, jak zákon káže, a tvrdila, že jsi jde koupit jezdeckého koně. Jak na tohle přišla, to se nepodařilo nikomu vysvětlit. Úřady zapátraly v její nedávné minulosti a dostaly se až chatrči, kde pobývala se svým přítelem.

Přítel ovšem trpěl chorobným komplexem vlastnictví a byl závislý na heroinu. Oba zaplatili pokutu, vyslechli si poučení soudce o škodlivosti marnění talentu a odletěli zpátky do Los Angeles. Shana se chtěla vrátit k normálnímu životu a ukončit vztah, ovšem její přítel měl na věc jiný názor a neustále dolézal. Svou lásku projevil tím, že jí zapálil nové BMW a uškrtil kočku, načež se stáhl do ústraní a čekal, až policii unaví herečku chránit.

V té chvíli vstoupil na scénu Dominik. Filmové studio, které pochopitelně chránilo svou akvizici, mu nabídlo vysoce nadprůměrný honorář, a tak spolu s dalšími pěti ochránci doprovodil Shanu na natáčení do Mexika. Střídali se po dvojicích na tři směny a starali se o to, aby se přítel k herečce nepřiblížil na méně než půl kilometru. Kromě toho bylo jejich úkolem – v souladu se zápletkou filmu o pašerácích drog – zajistit, aby Shana nepodlehla pokušení a nevrátila se k heroinu.

K Dominikově úžasu se herečka chovala přímo příkladně. Poslechla každý příkaz, na natáčení přicházela na minutu přesně, text role znala zpaměti a slůvkem si nepostěžovala na dvanáctihodinovou pracovní dobu a tvrdé omezení osobní svobody. Jediný volný den mívala v neděli, kdy v doprovodu dvojice ochránců jezdívala po okolních vesnicích a na tržištích nakupovala koberce, keramiku a vyřezávané sošky zvířat nebo navštěvovala barokní katedrálu v Oaxace, proslulou bohatě zlaceným interiérem.

Čas plynul a natáčení se chýlilo ke konci. Předposlední den své mise stál Dominik ve stínu restaurace v patiu hotelu Victoria a jeho kolega hlídal druhou stranu. Oba sledovali příchozí hosty, zatímco Shana večeřela s režisérem. Většina ostatních herců a filmařů skotačila ve velkém bazénu.

Pomalu se setmělo a Dominik s kolegou doprovodili Shanu do jejího pokoje, jednoho z řady v protáhlé budově vedle restaurace. Stezku lemovaly vonící květiny. Partner dával pozor na okolí a Dominik odemkl hereččin pokoj, vešel a ujistil se, že slečně Laneové nic nehrozí.

Oba ochránci si oddechli teprve ve chvíli, kdy za herečkou zaklaplo několik zámků.

„Čeká tě další práce, až ji doprovodíme do Států?“ zeptal se Dominik partnera.

„Ne, beru si dovolenou. Uvažuju, že bych se sem na pár dní vrátil s manželkou. A co máš v plánu ty?“

„Jedu do New Orleansu. Pomoct při zajištění bezpečnosti během konference Světové obchodní organizace. WTO chce svým zasedáním podpořit snahy o obnovu města po katastrofálních následcích uragánu Katrina.“

„O WTO mi ani nemluv. Hlídal jsem jejich minulou konferenci a demonstranti tam řádili jako utržení z řetězu. Připadal jsem si jako v Bejrútu za občanské války. Celý týden v oranžovém stavu. Následující týden jsem prospal“

Vytáhli z kapsy klíčky a rozešli se každý ke svému pokoji, které sousedily z obou stran s hereččiným. Kdyby Shana stiskla poplachové tlačítko, byli by u ní během vteřiny. Dveře otevřeli prakticky současně a oba narazili na ztělesnění oblíbeného místního pořekadla Po uštknutí tohoto hada tě žádný lékař nezachrání. Z šera místnosti v obou případech zasvištěla mačeta a oddělila hlavu od těla.

2

Teterboro je čtvrté hlavní letiště v oblasti New Yorku (vedle Kennedyho, La Guardiova a Newarku). Říká se mu odlehčovací. Slouží zejména pro charterové, firemní a soukromé lety, a ulevuje tak přetíženým družkám. Cavanaugh mohl sednout do auta a po necelých dvaceti kilometrech se přes most George Washingtona dostat rovnou k centrále společnosti Global Protective Services v centru Manhattanu. Vražedné komando však mohlo být na tuto možnost připraveno a hlídat letiště, takže místo rizika cesty automobilem zvolil bezpečnější přesun vrtulníkem.

Manhattan má tři heliporty. Cavanaugh si vybral ten nejvzdálenější od hlavního stanu GPS, protože spoléhal na nejmenší pravděpodobnost, že bude pod dohledem nepřítele. Odtamtud je pancéřovaná dodávka odvezla řídkým půlnočním provozem do zabezpečené podzemní garáže pod výškovou budovou na Madison Avenue, v jejímž čtyřicátém patře měla firma Global Protective Services své kanceláře. Na jejich příjezd čekal tým agentů, kteří eskortovali Cavanaugha s doprovodem k výtahu a přes kontrolní stanoviště v příslušném podlaží.

Okna z konferenčního sálu nabízela nádherný výhled na osvětlené velkoměsto. Navzdory neprůstřelným sklům však Cavanaugh okamžitě po vstupu stiskl tlačítko, jímž se zatahovaly závěsy z tak husté látky, že přes ně nebyly vidět ani siluety postav. Rozhlédl se po plyšovém koberci a stěnách obložených světlým dubem. Před každým křeslem kolem dlouhého stolu stál počítačový terminál a telefon. Přistoupil k jednomu z nich a přivolal tři nejvýše postavené zaměstnance GPS, které William předem požádal, aby se zdrželi ipo pracovní době.

„Zdá se, že jsi do ředitelské funkce zapadl docela rychle,“ poznamenal William.

„Jak to uděláme oficiálně? Mám podepsat nějaké papíry?“

„Přikázal jsem svému asistentovi, aby mi je přinesl do kanceláře,“ odpověděl právník. „Za chvíli by tu měl být.“

„Včera bylo pozdě.“

„Paní Pattersonová, jestli si chcete lehnout a vyspat se, najdeme vám prázdnou kancelář s pohovkou,“ nabídla Jamie.

„Děkuji, ale to nebude třeba. Zdřímla jsem si v letadle.“ Hospodyně zjevně nechtěla o nic přijít.

To však Cavanaugh nemohl připustit. „Na tomto místě musíte vystoupit z vlaku, paní Pattersonová. Čím méně toho víte, tím lépe pro vás.“

Hospodyně nasadila zkormoucený výraz.

„Berte to takhle,“ řekla jí Jamie. „Udělala jste si zajímavý výlet, ale ten už skončil.“

„Zajímavý? Nechápu, jak je to možné, ale přestože jsem většinou byla pořádně vyděšená, zdá se mi, že tak vzrušující den jsem ještě nezažila.“

„Winston Churchill kdysi řekl: Nic není tak vzrušující, jako když na vás někdo střílí a vy to přežijete. Jde o to,“ dodal Cavanaugh, „že takové vzrušení nechceme prožívat příliš často. Williame, kdy mě Duncan zahrnul do své poslední vůle?“

„Měsíc před smrtí. Proč se ptáš?“

Do místnosti vešla pozvaná trojice.

První muž se narodil v Akronu ve státě Ohio rodičům, kteří se přistěhovali z Indonésie. Táhlo mu na čtyřicítku, měl nevysokou statnou postavu, husté černé vlasy a hranatý obličej, neuhýbající tmavé oči a široká ramena. Jmenoval se Ali Karim a během služby u zvláštních jednotek se specializoval na cizí jazyky, první pomoc a výbušniny. Kromě toho dokázal dokonale splynout s asijským prostředím, Ve firmě měl na starosti nábor, výcvik a kontrolu ochranných agentů GPS.

Druhá byla žena, třicetiletá Číňanka Kim Leeová, která vyrůstala v Seattlu. Měřila metr dvaašedesát, lesklé černé vlasy jí sahaly až k pasu a měla drobnou, štíhlou postavu a jemné, atraktivní rysy obličeje. Na pracovnici bezpečnostní agentury vypadala příliš zranitelně, ale hlupák, který by se nechal zmást její zdánlivou bezbranností, by ke svému velmi nepříjemnému překvapení brzy zjistil, že je nositelkou černého pásu a instruktorkou aikida a několika dalších asijských bojových umění. Jako jedna z mála zaměstnanců GPS nikdy nesloužila v armádě, natož u speciálních operací, její specializace však nevyžadovala vojenský výcvik. Duncan jí nabídl práci, protože v raném mládí patřila k nejproslulejším hackerům a programátorům počítačových virů, což jsou v agentuře, která chrání před elektronickými útoky stejně jako před fyzickými, velmi vítané schopnosti. Cavanaugh přemýšlel, jak spolu Kim a Jamie vyjdou, protože Jamie byla také odborník na počítače.

Jako poslední vešel další muž, pohledný, svalnatý, asi čtyřicetiletý běloch. Jmenoval se Gerald Brockman a byl původem Afrikánec. Svého času sloužil u Zvláštní průzkumné roty armády Jihoafrické republiky a specializoval se na práci hluboko v týlu nepřítele v těch nejnáročnějších podmínkách divočiny černého kontinentu. Při jednom z mnoha cvičení museli nováčci přežít pět dní v buši mezi slony, lvy a stepními požáry, přičemž nafasovali jen jednu plechovku kondenzovaného mléka, poloviční denní příděl potravin a dvanáct sucharů, které ovšem instruktoři nejdřív namočili v petroleji. Kromě bohatých vojenských zkušeností vynikal Brockman i řídicími schopnostmi, díky kterým teď zastával funkci zastupujícího generálního ředitele firmy.

Všichni tři se zarazili. Operátoři v jejich postavení uměli dokonale ovládat své pocity, ale bylo jasné, že jsou překvapení.

Afrikánec vykulil oči. „Cavanaugh?“

Když William volal do centrály GPS, držel se Cavanaughových instrukcí a řekl Brockmanovi jen tolik, že přivede nového majitele.

Jihoafričan přeletěl pohledem Jamii a paní Pattersonovou, okamžitě je vyřadil jako možné kandidáty a vyhrkl: „Ty jsi náš nový šéf?“

„Ale to…“ Kim se otočila k právníkovi. „Williame, v posledních pěti měsících jsi mě mockrát žádal, abych pátrala v počítačových záznamech po jakémsi Aaronu Stoddardovi. Usoudila jsem, že právě jemu Duncan firmu odkázal.“

„To je pravda,“ odvětil William. „Teď, když jsem získal svolení svého klienta, vám mohu oficiálně oznámit, že GPS skutečně zdědil Aaron Stoddard.“

„A Aaron Stoddard jsem já,“ dodal Cavanaugh.

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Řídil jsem se úvahou,“ vysvětloval Cavanaugh, „že by se ochránce stal zranitelným, kdyby se protivník dozvěděl podrobnosti o jeho soukromém životě. Prostřednictvím nátlaku na rodinu a přátele by zločinci mohli vyvíjet nátlak na něj. Proto jsem se rozhodl vystupovat pod pseudonymem.“

„Ale kde a jak by nepřátelé ty informace získali?“ nechápal Ali. „Přístup k záznamům máme jenom Kim a já a u nás jsou v absolutním bezpečí.“

„Omyl,“ opravil ho Cavanaugh. „Na můj domov včera zaútočil tým zabijáků.“

„Cože?“

„Zatraceně! Srovnali můj dům se zemí! Závěť zní na jméno Aaron Stoddard. Tam, kde žiju, mě všichni sousedé znají jako Aarona Stoddarda.“Cavanaugh se vztekem až zajíkal a musel se zhluboka nadechnout. „Přesto mě vrahové vypátrali. A dokázali to jediným způsobem – přes naše firemní záznamy.“

„A co třeba Williamova kancelář?“ podotkl Ali. „Právě on to pátrání zahájil.“

„Mohu vás ujistit, že kromě vás tří jsem nikomu neřekl, jak je důležité vypátrat muže, který se jmenuje Aaron Stoddard.“ Právník se obrátil na Cavanaugha. „Z důvodu ochrany důvěrných údajů jsem se samozřejmě nezmínil o Duncanově poslední vůli ani o jejích podmínkách, ale oni si rychle domysleli, o co se jedná.“

„Co tím sakra chceš naznačit?“ vyjel Brockman. „Že jsme ty zabijáky poslali my, abychom ti zabránili převzít firmu a mohli ji sami ovládnout?“

„Až do této chvíle mě to ani nenapadlo,“ zalhal Cavanaugh.

„To je mi teda pěkné nadělení.“ Aliho dokonalý idiom kontrastoval s jeho indonéskými rysy. „Jako kdybychom neměli dost problémů. Nejdřív se rozhodneš odejít z branže, potom si to rozmyslíš a vrátíš se k řemeslu, a nakonec sem přijdeš a obviníš nás, že pracujeme pro druhou stranu.“

„Oddechový čas,“ vyhlásil Cavanaugh.

„Já se z toho fakt poseru,“ ušklíbl se Ali.

„Hele, dejme si pauzu, ano? Nezůstala tu po Duncanovi nějaká whisky?“

„Ty ses dal na piti?“ podivila se Kim.

„Ne, ale jestli se budeme navzájem mlátit flaškou po hlavě dostatečně dlouho, třeba začneme mluvit rozumně. Duncan vám třem bezvýhradně důvěřoval. Já vám taky absolutně věřím. To však nemění nic na faktu, že tu máme díru v zabezpečení a musíme ji najít. A neřeší to můj problém. Někdo po mně jde a má spoustu peněz a zdrojů, lidských i materiálních. To, že první pokus selhal, neznamená, že hrozba pominula. Musím vycházet z předpokladu, že přijde další útok, ve větším rozsahu a lépe organizovaný.“

Brockman si přejel rukou po vyholené hlavě. Ali pomalu vydechl.

„Promiň,“ omluvila se Kim. „Jsme tady pod dost velkým tlakem a zareagovali jsme neadekvátně.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a vešel strážný s balíčkem. „Tohle přinesl asistent pana Faradaye.“

Cavanaugh předal naditou obálku velkého formátu Williamovi a právník rozložil její obsah na stůl.

„Kde to mám podepsat?“ chtěl vědět Cavanaugh

„Nechceš si ty dokumenty napřed přečíst? Jako tvůj právní zástupce ti důtklivě radím, aby sis prostudoval, co podepisuješ.“

„Je tam něco, s čím bys nesouhlasil?“

„Ne. Ty dokumenty jsou elegantně jednoduché. Přijímáš odkaz. Přebíráš firmu se všemi aktivy i – a to zdůrazňuji-pasivy.“

„Včera jsi mi řekl, že Duncan provedl několik pochybných manažerských rozhodnuti.“

„Rozšiřoval firmu příliš rychle. Londýn, Paříž, Řím, Hongkong. Nově plánovaná pobočka v Tokiu. Jistě, po jedenáctém září poptávka po službách bezpečnostních agentur raketově vzrostla. Jenže v poslední době z firmy více peněz odtéká, než do ní přitéká. Hrozí nám bankrot.“

„Bankrot?“ Ali se na Brockmana zamračil. „O tom mně nikdo nic neřekl.“

„Potřebujeme svědka.“ William se ohlédl po Jamii. „Ale nesmí to být tvá manželka.“

„Manželka?“ vyhrkla Kim užasle.

„Já se hlásím dobrovolně,“ nabídla se paní Pattersonová, ráda, že prozatím zůstává součástí týmu. Přistoupila ke stolu a podle právníkových pokynů podepsala několik dokumentů.

„Teď je tedy firma opravdu moje?“ ujišťoval se Cavanaugh s pohledem upřeným na Williama.

„Včetně kancelářských sponek a papírových pohárků.“

„Takže začneme. Geralde, zruš pobočku v Tokiu. Pařížská kancelář se sloučí s římskou. Ali, paní Pattersonová potřebuje ochranu čtyřiadvacet hodin denně. Ubytuj ji na bezpečném místě.“

„A zajisti, aby ji hlídali pohlední mladí muži,“ dodala Jamie.

„William rovněž potřebuje ochranu,“ pokračoval Cavanaugh. „Zabijáci by se mohli pokusit dostat se jejich prostřednictvím ke mně. Kim, ty probereš záznamy všech operací, na kterých jsem se podílel. Útok mohl mít za cíl mě umlčet, abych neprozradil něco, co jsem se dozvěděl při některé akci. Chci, aby mě a Jamii na každém kroku doprovázeli ti nejlepší ochránci. Sežeňte Roba Millera, Dominika Benuta, Hanse Dietricha a…“

Zarazil se, když viděl, jak pochmurně se jeho společníci tváří, a náhle si v mysli spojil dva na první pohled nesouvisející výroky. Jako kdybychom neměli dost problémů, řeklpřed chvílí Ali. A o minutu později Kim: Jsme tady pod dost velkým tlakem.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

Kim se ztěžka nadechla. „Až na Eddieho jsou všichni mrtví. Zemřeli během posledních čtyřiadvaceti hodin.“

V první chvíli se Cavanaugh domníval, že se přeslechl. „Miller byl v Benátkách, kde chránil jakéhosi internetového zbohatlíka s manželkou,“ vysvětloval Ali. „Dominik doprovázel jednu herečku do Oaxaky, to je v Mexiku. Ostatní se podíleli na jiných akcích, které spolu vůbec nesouvisely. Všichni zahynuli ostrou chladnou zbraní.“ Cavanaugh se předklonil a opřel se dlaněmi o stůl.

„A ve všech případech byla ostří napuštěná vrstvou rychle působícího jedu,“ dodala Kim.

Cavanaugh ze sebe nedokázal vypravit jediné slovo. „Klienti přežili,“ doplnil Brockman znepokojeně. „Vyvázli bez nejmenšího zranění. Na ně nikdo nezaútočil.“

„Cože? Ale to přece nedává smysl,“ namítl William. „Právě naopak,“ namítl Cavanaugh. „Pokud na klienty nikdo nezaútočil, znamená to, že cílem byli ochránci.“

„Proč ale zabijáci nepoužili pistole nebo pušky?“

„Protože na vraždě chladnou zbraní je něco zvráceně intimního,“ odvětil Cavanaugh. „Oběť často ránu necítí nebo netuší, jak je zranění vážné. Instruktoři boje s nožem používají pěkné video. Záběry pocházejí z bezpečnostní kamery upevněné pod stropem jednoho baru v Kalifornii. Je na něm vidět banda bílých výrostků, kteří mlátí drobného Latinoameričana. Doslova po něm dupou. Nakonec ho ten nejbrutálnější útočník hodí na kulečníkový stůl a zalehne ho, jako kdyby ho chtěl rozmačkat. Na videu je krásně vidět, jak se ten Latino snaží uvolnit levou paži zpod útočníkova těla a sáhnout si do kapsy džínsů. Následuje série krátkých bleskových pohybů. Levá raka se pohybuje tak rychle, že je na záběrech rozmazaná. Pak se násilník napřímí, jako kdyby usoudil, že ten kluk už toho má dost, otočí se – a má křížem krážem pořezané břicho, doslova rozpárané. Aleje v takovém šoku, že vůbec neví, že je zraněný. Jeho kumpáni se dají na útěk. Nechápavě zakroutí hlavou nad jejich počínáním, dojde k baru a posadí se na stoličku. Latinoameričan, zalitý od hlavy k patě krví, sleze ze stolu, zastrčí si tričko za opasek, schová nůž do kapsy a vypadne z baru. Násilník si u baru objedná drink. Pořád je v šoku a netuší, kolikrát ho soupeř pořezal. Ještě chvíli sedí a pokyvuje zmateně hlavou a pak se svalí mrtvý na podlahu.“

William vypadal hodně zaraženě.

„Většina lidí, kteří působí v oblasti bezpečnosti a ochrany, bere hrozbu chladné zbraně smrtelně vážně. Dbají na to, aby u sebe měli alespoň jeden nůž, kterým mohou v případě potřeby protivníka zastrašit. Lepší je samozřejmě nosit nožů několik, protože člověk má větší šanci vytasit alespoň jeden. Například upevněný na řetízku kolem krku.“ Cavanaugh si rozepnul košili a ukázal krátký nožík s černou rukojetí zasunutý v nylonové pochvě. Mezi profesionály je známý pod názvem La Grijfe, což ve francouzštině znamená dráp, slovo, jež dokonale vystihuje jeho tvar. Spolu s řetízkem, který při určitém tahu snadno povolí, ho Cavanaugh našel v kufříku s vybavením pro případ nouze.

„Nebo tady.“ Jamie si vyhrnula blejzr a ukázala Williamovi multifunkční nůž uložený v pouzdru nad levým bokem-další užitečná věcička z kufříku.

„A tady.“ Cavanaugh odepnul třináct centimetrů dlouhý zavírací taktický nůž, zavěšený v kapse kalhot. Karabina byla dostatečně velká a dobře ovladatelná a velmi usnadňovala tasení zbraně. Čepel byla na horní, tedy v zaklapnutém stavu vnější, straně opatřena malým háčkem, který po zachycení o lem kapsy otevřel ostří. „Mám s noži dlouholeté zkušenosti. Jeden mistr nožíř mě naučil je vyrábět. Ale při představě, že na mě útočí někdo s nožem, mi naskakuje husí kůže. Věřte mi, spoustu ochránců zamrazí a cítí se jako nazí, když zjistí, že jim je na stopě někdo vyzbrojený nožem.“

„Jenže na tebe nikdo nožem nezaútočil,“ namítla Jamie. „Kde je jaká souvislost?“

3

Raoul netušil, kde se ocitl. Z telefonní budky zavolal rodičům, že odjíždí na sever do Denveru hledat si práci, a pak ho neznámý zavezl na nevelké letiště Double Eagle západně od Albuquerque. Aniž by je kdo obtěžoval bezpečnostní kontrolou, prošli terminálem k soukromému tryskovému letounu a za několik minut už stoupali k obloze.

„Používám malá letiště,“ vysvětloval cizinec, jako kdyby Raoul věděl, o čem to sakra mluví. „Držím se pod pěti tisíci metry, takže nemusím vyplňovat přístrojový letový plán, a nezapínám transpondér, aby mě nemohli sledovat radarem.“

Raoul se nedokázal soustředit. V letadle seděl poprvé v životě. Trpěl závratěmi a chtělo se mu zvracet. V žádném případě však nehodlal dát najevo strach. Dlaně kluzké potem tiskl ke stehnům a silou vůle potlačil třesavku.

Zakrátko pochopil, že se nesmí dívat dolů, a poněkud se mu ulevilo. Napadlo ho, jestli ho ten chlap nechce zneužít ke zvráceným sexuálním hrátkám. S podobnými násilníky měl dost zkušeností z vězení. Cizinec však neučinil jediný pohyb, kterým by takový záměr naznačil. Prostě mu zaplatil slíbené dva tisíce a pak se s ním bavil o bojových technikách.

„Uvažoval jsi někdy o vstupu do armády?“

„Sakra, to ne,“ vyhrkl Raoul. Řev tryskových motorů tlumila sluchátka, která mu cizinec dal.

„Nemyslíš, že by bylo docela fajn nosit pušku a pistoli jako součást zaměstnání?“

„To jo, ale koho by bavilo pořád poslouchat nějaký pitomý rozkazy?“

„Jedno patří k druhému.“ Cizinec měl svalnatá předloktí, hubený opálený obličej se strohým výrazem a hlubokými vráskami na tvářích a neobyčejně pronikavé oříškové oči. „Nikdo ti nedá bouchačku, aniž by ti řekl, jak a kdy ji použít.“

„Já už bouchačku mám.“

„Tu starou dvaatřicítku? Ta je dobrá tak do šrotu. I kdybys mě z ní postřelil, skočil bych na tebe, vyrval ti ji z ruky a nacpal do chřtánu. Opatřím ti pořádnou zbraň. Už jsi někdy střílel z em-pé pětky?“

„Z čeho?“

„Ze samopalu Heckler & Koch MP-5. Víš, jaký je rozdíl mezi samopalem a kulometem?“

Raoul nevěděl, že mezi nimi nějaký rozdíl existuje.

„Samopal se nabíjí pistolovou municí, třeba devět milimetrů. Kulomet střílí puškové náboje, například nula celá dva-dva-tři. Je to stejná munice jako do M-16. Děsivá. Když kulka něco zasáhne, obrátí se a roztrhá cíl na kusy. Tak střílel jsi někdy ze samopalu?“

Raoul váhal, bál se, že ztratí tvář, když poví pravdu. „Ne,“ přiznal nakonec.

„Tento nedostatek brzy napravíme. Neznám krásnější pocit než střílet z MP-5 nastavené na plnou automatiku. Má zásobník na třicet nábojů a vychrlí je za dvě vteřiny. Víš, Raoule, možná se nikdy nepomiluješ s nejkrásnější ženskou, neochutnáš nejlepší whisky, neposadíš se za volant nejrychlejšího auta. Ale jedno ti povím. Jestli jediným stiskem spouště vypálíš třicet ran z MP-5, můžeš říct, že jsi střílel z nejlepšího samopalu na světě. Jenže abys k tomu dostal šanci a aby sis zasloužil slíbený plat, budeš muset poslouchat jisté příkazy. Ale tak je to v každém zaměstnání, nemám pravdu?“

„Je mi jasný, že mi nikdo nedá žádný prachy bez toho, že bych vodved nějakou práci,“ potvrdil Raoul. „Ale ptal jste se, jestli jsem někdy chtěl vstoupit do armády. Nečekejte vode mě, že budu ustýlat lůžka nebo dělat rajóny a podobný sračky, jaký ukazujou ve filmech.“

„Říkáš ve filmech, Raoule? Máš rád filmy?“

„Jasně.“

„Viděl jsi nějaký film i ve vězení?“

„Jasně že jo. V televizi.“

„To bylo nějaké fajnové vězení.“

„Si to někdy zkuste. Uvidíte, jak je to tam fajnový.“

„Ach, já vím, jak to ve věznicích vypadá. Poznal jsem to na vlastní kůži, věř mi. Ale tam, kde jsem seděl, jsme žádné televize neměli. Místo toho mi tam vráželi žhavé jehly pod nehty a pouštěli elektrický proud do varlat.“

Raoul si už dříve všiml jizviček na cizincových prstech.

„Když se nebudeš učit střílet ze samopalu a podobné zábavné věci, poznáš jiný druh zábavy. Uvidíš spoustu filmů.“ Cizinec se usmál. „Dobrý džob, nemyslíš? Tři tisíce měsíčně za hledění na filmy.“

„Na jaký filmy?“

„Akční. Myslím, že začneme Zlodějem. V hlavní roli James Caan, režie Michael Mann. Už jsi ho někdy viděl?“

Raoulovi ta jména vůbec nic neříkala. „To musí bejt dost starej film. Já na starý filmy nekoukám.“

„Tento se ti určitě bude líbit. Na konci Caan vpadne do baráku plného gangsterů a všechny je odpráskne. Je to snad první filmová přestřelka natočená tak, že přesně zachycuje realitu. Režisér měl vynikající technické poradce. To, jak Caan drží pistoli. Udržuje rovnováhu. Pracuje nohama. Úžasné. Mám hromadu podobných filmů. Ronin. Životní zkouška. Spy Game. Test. Jde o to, Raoule, že si nebudeš všímat zápletky nebo děje. Musíš se soustředit na jednotlivé scény, na to, co postavy dělají a jak se chovají herci, protože na těchto filmech rovněž spolupracovali vynikající odborní poradci. A až na některé detaily dokonale popisují řemeslo.“

„Jaké řemeslo?“

„To, jak pracují profesionálové. Operátoři. Neboj se, náš žargon postupně pochytíš. Samozřejmě se podíváš na Černý jestřáb sestřelen. Také na televizní seriál Jednotka zvláštního určení, který je o Delta Force. A na Temný stín nad L. A. Kurt Russell v něm hraje zkorumpovaného policistu. Režisér Ron Shelton sehnal opravdu dobrého poradce. Všechno, co se týká zbraní, přesně sedí. A v jednom místě tam Kurt říká: Jsem pistolník. Pocházím z pistolnické rodiny.“

„To bylo vůbec poprvé, co jsem ve filmu slyšel, že policejní detektiv, chlap, který si vydělává na živobytí se zbraní, sám sebe takto nazval. Jistě, ve skutečném životě si takto mezi sebou v soukromí říkají. Pistolníci. Líbí se ti zvuk toho slova, Raoule?“

„Zní jak ze starýho westernu.“

„Western? Vynikající nápad. Určitě ti pustím Divokou bandu.“

Letěli se sluncem v zádech. Krajina pod nimi se změnila, hory ustoupily rovině, zelená hnědé. Slunce rychle zapadlo a brzy je obklopila tma. Raoul bojoval se závratí tak, že se díval na matné světlo přístrojů na palubní desce.

„Příjemnější mě překvapil,“ řekl cizinec.

„Vo čem to mluvíte?“

„Bojíš se létání.“

„Kdo říká, že se bojím?“

„Ale nedáváš to najevo.“

„Kdo říká, že se bojím?“

„Já ne.“

Raoul zíral před sebe a divil se, kolik světla je na zemi. Velkoměsta i městečka zářila do tmy, silnice prošlehávaly kužely reflektorů. Jen málokdy se vyskytly temné skvrny. Netušil, kolik lidí tam dole žije a jak může být noc jasná. Když se pod nimi objevila obzvlášť rozměrná plocha temnoty, cizinec sklonil nos letounu do jejího středu.

Po chvíli se před nimi rozzářily dvě řady světélek a cizinec nasměroval tryskáč mezi ně. Raoulovi stoupl žaludek do krku. Potlačil nucení na zvracení, pevně rozhodnutý, že na sobě nedá nic znát.

Klesali stále níž a najednou se po obou stranách vynořily stromy. Světélka narostla a letadlo sebou náhle škublo, jak podvozek dosedl na přistávací dráhu. Cizinec zaroloval doprava k osvětlené budově z vlnitého plechu a zastavil před otevřenými vraty. Raoul se ohlédl. Světla na ranveji v té chvíli zhasla, ale přesto zahlédl skupinu mužů, kteří nad ní něco natahovali. Síť, uvědomil si. Natahují přes ranvej maskovací síť. Cizinec vypnul motory, ale i v požehnaném tichu Raoulovi dozníval v uších jejich hukot.

Cizinec otevřel dvířka kabiny a mladíka ovanul horký, vlhký vzduch. Na čele mu okamžitě naskočil pot, a než sestoupil po krátkých schůdkách z letadla, lepil se mu oděv k tělu. Zdálo se mu, že ho těžké ovzduší tlačí k zemi.

Kde to sakra jsem?

Měl hodně o čem přemýšlet. Na zemi na ně čekali tři muži. Na sobě měli turistické boty se silnými podrážkami a kalhoty s množstvím kapes, košile jim volně visely přes boky a vlasy pod baseballovými čepicemi měli krátce zastřižené. Jeden byl Anglo – běloch, druhý Negro – černoch, třetí Latino – hispánec. Když se Raoul zadíval na posledního z trojice, cítil se o něco méně osamělý. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že ačkoliv je pokládal za muže středního věku, dva byli s největší pravděpodobností mladší než on. Ale podle držení těla a chování to určitě byli tvrdí chlapi.

„Všechno podle plánu?“ zeptal se cizinec.

„Ano, pane Bowie,“ odpověděl černoch.

Konečně zaznělo cizincovo jméno.

„Toto je pan Ramirez,“ ukázal Bowie na Raoula.

Navzdory silné nervozitě pocítil Raoul hrdost, že byl představen tak oficiálně. Pan Ramirez. Ještě nikdy v životě mu nikdo neřekl pane. Snad mu ten člověk nezačne dokonce vykat?

„Je chytrý a schopný,“ pokračoval Bowie.

Tohle o něm taky nikdy nikdo neřekl.

„Pro naši skupinu bude velkým přínosem.“ Bowie se k němu otočil. „Mám pravdu, pane Ramirezi?“

„Ano.“ A pak se stalo něco velmi podivného. Raoul bez velkého přemýšlení, čistě instinktivně, dodal: „Ano, pane.“

„Vidíte?“ obrátil se Bowie na trojici mužů. „Jak říkám, bude velkým přínosem. Teď ho odveďte, ať se může zařídit. Dejte mu šaty, výstroj, něco k jídlu. Ukažte mu, kde bude spát. Jak vidíte na zástupcích naší skupiny, pane Ramirezi, nepotrpíme si na rasovou čistotu. Pokud snad máte v tomto směru nějaké předsudky, rychle se jich zbavte. A všichni zde vyznáváme jediného boha, jehož jméno je Disciplína.“

Raoul sebou škubl, když do noci zaburácely výstřely. Reflexivně pokrčil kolena, sklonil hlavu a zvedl ruce v obranném gestu.

„Má rychlé reakce,“ poznamenal běloch.

Výstřely se ozývaly vzadu za budovou.

„Projevuje se slibně,“ konstatoval hispánec.

Střelba zněla se strojovou pravidelností. Raoul se srdcem v kalhotách hleděl přes trup letounu k zadnímu traktu budovy. Netušil, jak jsou plechové stěny silné, a pouze skutečnost, že ostatní muži nejevili nejmenší známky znepokojení, mu zabránila vrhnout se břichem dolů na betonovou plochu.

„Noční výcvik,“ poučil ho Bowie. „Brzy se do něho také zapojíš,“ přešel znovu do tykání a mladík si pomyslel, že formální oslovení si vyhrazuje jenom pro oficiální proslovy.

Za budovou cosi vybuchlo, ale opět nikdo nezareagoval.

„A když nebudeš trénovat, naučíš se spát i navzdory hluku. Odpočinek je operátorův nejlepší přítel, kdežto únava patří do řad jeho nepřátel. Kdykoli se ti naskytne možnost, najez se a vyspi. Tady moc příležitostí k odpočinku mít nebudeš. Máš rád počítačové hry, Raoule?“

„Co? Počítačové hry?“ Raoula ta zdánlivě podivná otázka zaskočila a nervózně se ohlédl k rachotu výstřelů.

„Počítačové hry, pane.“

Aha, takže to bude ta disciplína. „Promiňte, pane. Ano, míval jsem je rád. Ale v lochu žádný nebyly.“

„U nás je to jiné. Pokud nebudeš ve třídě, účastnit se výcviku nebo se dívat na filmy, můžeš hrát až do omrzení. Nejnovější verze. Soldiers of Fortune. Mortal Combat. Doom. Na tu poslední koupila licenci armáda a doporučuje ji vojákům. Máme tady spoustu akčních her. Střílečky, bojové strategie a podobně. Všechny, co jsou na trhu. Pomáhají trénovat správné reflexy.“

4

„Nemyslíš, že by ses měl alespoň trochu vyspat?“ zeptala se Jamie Cavanaugha od prahu ložnice ponořené do stínu.

Duncan, který občas musel pracovat čtyřiadvacet hodin denně, si zařídil byt hned vedle své kanceláře. Skutečnost, že Duncan neodděloval svůj profesní a osobní život, přivedla Cavanaugha k úvaze, jak se změní jeho soužití s Jamii, když teď převzal vedení společnosti.

Seděl za Duncanovým psacím stolem, na který si rozložil hromadu počítačových výpisů.

„Pochybuju, že bych dokázal usnout.“ S očima pálícíma únavou přejížděl prstem po seznamu svých předchozích akcí, který mu Kim připravila.

Rozsah operací, jichž se zúčastnil, ho deprimoval, počet klientů přiváděl k zoufalství. Politici, špičkoví manažeři, podnikatelé, generální ředitelé, filmové a televizní celebrity, sportovní hvězdy, realitní a burzovní makléři a další a další. Byly jich stovky, ale jen hrstka se nějak vymykala zaběhanému obrazu světa peněz, moci nebo slávy. Jemu ostatně záleželo pouze na práci. Duncan často zdůrazňoval: „Pokud naši klienti nejsou vyložené morální zrůdy, nepřísluší nám je hodnotit či odsuzovat. Důležité je pouze to, že si je někdo vybral jako kořist, a predátoři jsou vždycky naši nepřátelé.“

„Ráno ti ten seznam bude srozumitelnější,“ naléhala Jamie a přistoupila k němu.

„Ale pokud nebudu dělat svou práci, může do rána někdo zemřít. Věřím, že někde v mých předchozích operacích se skrývá klíč k odhalení tajemství, proč se nás někdo pokusil zabít a proč zabil ty ostatní agenty. Nebo byl ten útok pomstou za atentát nebo únos, který jsem překazil. Nevím, kam jinam bych se měl dívat.“

„Nemůžeš dělat svou práci, když nedokážeš jasně uvažovat.“

„Mockrát jsem vydržel bez spánku déle než dnes.“

„Slyšela jsem, že nedostatek spánku dělá z lidí psychotiky.“

Cavanaugh se musel usmát. „Ty teda dokážeš člověka pohladit na duši.“

„Myslím to vážně.“ Jamie si masírovala ramena. „Ráno začneš s čerstvou myslí.“

Cavanaugh se zamyslel a pak si povzdechl. „Tolik operací. Až tohle skončí…“

„Odvádíš mé myšlenky k budoucnosti, abych si nedělala starosti s přítomností?“

„Přenáším do budoucnosti sebe, abych si já nemusel dělat starosti s přítomností. Až tohle skončí…“ Odložil papíry. „Máš pravdu. Pojďme se vyspat.“

Objal ji a odváděl do ložnice.

Zazvonil telefon.

Zastavil se.

Telefon znovu zazvonil.

Otočil se.

„Nezvedej to,“ varovala ho.

Zíral na psací stůl. To není Duncanův stůl. Už ne. Teď je to můj stůl.

„Ať je to kdokoliv, počká do rána,“ naléhala Jamie.

Ale Cavanaugh už se rozhodl. „Nepočká.“

Když se však natáhl pro sluchátko, telefon zmlkl.

„Nemohlo to být nic důležitého, když volající tak brzy zavěsil,“ řekla Jamie.

Cavanaugh ukázal na světélko, které blikalo na sofistikovaném přístroji. „Vzal to někdo jiný. Telefon je možná nastaven tak, že po určitém počtu zazvonění přesměruje hovor na jinou linku.“

Hleděl na blikající kontrolku, jednu z řady. U každé bylo na štítku uvedeno jméno. Ta aktivní patřila Brockmanovi. „Kdyby to byl omyl, volající by už hovor ukončil. Měl bych raději zjistit, co se děje.“

„Proč si myslíš, že se něco děje?“

„Umíš si představit, že by ti někdo volal ve tři ráno, aniž by k tomu měl pádný důvod?“

Vyšli do chodby.

Cavanaugh ucítil, jak ho jakási mohutná ruka zvedla do vzduchu spolu s Jamii a mrštila jimi přes chodbu, až narazili do zdi a svezli se k podlaze. Díky výcviku a zkušenostem se bleskurychle zorientoval. Za sebou slyšel burácivý hukot. Z kanceláře. Ne, odkudsi vzadu za kanceláří. Z ložnice. Pronikavý záblesk. Tlaková vlna mu vysála vzduch z plic. Zachrčel a překulil se k Jamii. Pršely na ně kusy omítky a dřeva. Přes zvonění v uších se mu zdálo, že Jamie sténá. Pak ji uslyšel zaklít. Vztek jí dodal energii setřást ze sebe vrstvu suti.

Ucítil kouř. S námahou se zvedl na všechny čtyři a nahlédl dveřmi do ruiny, která ještě před několika vteřinami byla jeho kanceláří. Stěna mezi pracovnou a obytnou částí se zřítila. Výbuch rozbil zářivky, ale světlo plamenů mu dovolilo nahlédnout do zničené ložnice. Podlaha byla posetá střepy neprůstřelného skla. Rozeklaným otvorem foukal říjnový vítr a rozdmýchával požár.

Rozječel se alarm, automatické sprinklery chrlily vodu.

Kdosi ho táhl stranou – Ali. Někdo jiný pomáhal Jamii a Cavanaughovi chvíli trvalo, než poznal Kim. Brockman se s hasicím přístrojem v ruce vrhl do zdemolované kanceláře a začal stříkat pěnu na plameny, které odolávaly sprše ze sprinklerů.

Pak se Cavanaugh konečně vynořil z kouře a prachu. Ali ho položil na podlahu konferenčního sálu a rozsvítil. Jamie se složila vedle něho. Z nosu jí tekla krev.

Cavanaugh si uvědomil, že i on krvácí z nosu.

Zastřeným zrakem zíral na závěsy, které zakrývaly okna konferenční místnosti. „Musíme odsud pryč!“ Vlastní hlas slyšel jako z velké dálky.

„Cože?“ zeptal se Ali, jako by si myslel, že jeho nový šéf v šoku blábolí nesmysly.

Možná měl pravdu, ale Cavanaugh přesto ukázal na okno. „Pomozte nám z této místnosti.“ Přes rozbolavělé hrdlo a téměř ochrnuté rty se snažil mluvit zřetelně a důrazně.

„Sklo z toho druhého okna…“ Hlas se mu zadrhl.

„Co je s ním?“

„…leželo uvnitř na podlaze. Exploze přišla zvenčí. Musela to být…“

„Raketa,“ pochopila Kim.

Přenosný raketový granátomet je dlouhý jenom osmdesát centimetrů a pozdě v noci bývá Manhattan téměř liduprázdný. Útočník mohl projektil odpálit z protějšího chodníku.

„Rychle!“ Ali pomohl Cavanaughovi a Jamii přesunout se do haly.

Tam se však nezastavili. Připojil se k nim Brockman, odhodil minimax a rozrazil dveře, které vedly k řadě výtahů.

Cinkl zvonek, kabina se otevřela.

Brockman, Kim a Ali vytasili pistole.

5

Z výtahu vystoupil muž v černých kalhotách a černé kožené bundě. Zadíval se na namířené zbraně, přestal žvýkat žvýkačku a zvedl ruce. „Ouha,“ vydechl.

Pistole pomalu poklesly.

Nově příchozí se jmenoval Eddie Macintosh a byl to jeden z ochránců, pro které nový šéf GPS poslal. Krátce se zadíval na pramínek krve, který Cavanaughovi vytékal z nosu, a zeptal se ho: „Co mám dělat?“

„Máš tu auto?“

„Dole v parkovací garáži.“

Vyraženým oknem k nim doléhalo kvílení blížících se sirén.

Jamie se posadila. „Odvezte nás odsud.“

„Do nemocnice?“

„Ne. Tam by nás snadno dostali.“

„A na policejní stanici bychom byli úplně bezmocní,“ dodal Cavanaugh a s vypětím všech sil se postavil. „Kromětoho musíme počítat s tím, že vrahové se můžou vmísit mezi hasiče a policisty, kteří sem jedou. Uniforma se dá sehnat velmi snadno.“

Sirény už zněly hodně blízko.

Cavanaugh zavrávoral a pomohl Jamii na nohy.

„Nejspíš tu raketu odpálili, když se v ložnici rozsvítilo,“ mínil Brockman.

„Jenže ono se tam nerozsvítilo,“ upozornila ho Jamie. „Čeho se týkal ten telefonát?“

Brockmanův výraz ztvrdl. „Zavraždili dalšího agenta.“

„Cože?“

„Jacka Gantryho. Ve Vancouveru. Chránil televizní hlasatelku před stalkerem. Doprovázel ji domů. Schytal to, když se vracel k autu. Zabil ho šíp z kuše. Tyhle zbraně jsou stejně nebezpečné jako pistole. A naprosto bezhlučné.“

„Kuše?“ Cavanaugh, stále otřesený následkem výbuchu, měl pocit, že se pod ním zhoupla podlaha. „Kim, máš někde zálohu těch údajů, cos mi dala?“

Sáhla do kapsy saka a po krátkém přehrabování mu podala paměťový modul USB.

„Řekněte policii, že se s nimi spojíme, jakmile budeme v bezpečí.“ Cavanaugh za dané situace nedůvěřoval výtahu, a tak pokynul Jamii a Eddiemu, aby ho následovali k požárnímu východu.

6

Na schodišti vládla zima a Cavanaugh se snažil přesvědčit sám sebe, že je to jediný důvod, proč se klepe. Kroky skřípaly na betonových stupních. Skupinka sestoupila o deset pater, kde nový generální ředitel překvapil své společníky a otevřel dveře.

„Neříkal jsi, že opustíme budovu?“ podivil se Eddie. „Ostatní o tom nemusí vědět.“

Nahlédl dovnitř a ujistil se, že je matně osvětlená chodba prázdná. Když vešli, podržel Jamii před očima tři prsty. „Kolik?“

Odpověděla správně.

„Vidíš rozmazaně?“

„Ne.“

„Bolí tě hlava?“

„Ano.“ Utřela si krev, která jí tekla z nosu.

„Musíme počkat, jestli se neprojeví otřes mozku.“

„Jak to poznáme?“

„Zvracela bys nebo bys byla ospalá.“

„Ospalá? V tuto hodinu? To snad ne.“ Otočila se k Eddiemu. „Ještě jsme se nepředstavili. Jamie Traversová.“

„Eddie Macintosh. Jste operátorka? Musíte být nová. Ještě jsem vás tu neviděl.“

„Je to moje žena,“ informoval ho Cavanaugh.

„Zázraky se pořád dějí.“

„A ano,“ dodal Cavanaugh, „je operátorka.“

„No, tebe jsem tu už taky dlouho neviděl. Povídalo se, že jsi odešel od řemesla.“

„Chtěl jsem, ale vrátil jsem se.“

7

Cavanaugh je odvedl ke dveřím s tabulkou William FARADAY, ADVOKÁTNÍ KANCELÁŘ. Zvedl límec saka, sáhl do výřezu v látce a vytáhl sadu tenkých nástrojů, jež rovněž pocházela z diplomatického kufříku, který mu právník předal v letadle. Vsunul do zámku dva šperháky. Jedním postupně stlačoval stavítka, druhý použil jako páku a snažil se točit vnitřním válcem vložky.

Trvalo mu to třicet vteřin. Moc dlouho, pomyslel si. Měl bych to zvládnout za patnáct. Asi se pořád projevovaly následky otřesu po výbuchu. Ale taky bylo možné, že během několika měsíců, kdy nepůsobil jako ochránce, jeho schopnosti otevírat cizí zámky zakrněly.

Starostlivě uvažoval, které další dovednosti pozbyl.

Otevřel dveře a uslyšel pípání alarmu chránícího prostor proti vloupání. Jestli během třiceti vteřin nevloží do řídicí jednotky správný kód, rozječí se poplachová siréna. Nechal zhasnuto, přeběhl čekárnu k ovládacímu panelu a vyťukal sekvenci, na níž se s Williamem dohodli, když se zařízení instalovalo.

Pípání utichlo.

Jamie za nimi zavřela a zamkla.

„Faraday,“ zakrákoral nepřirozeně chraplavý hlas. „Kretén.“

Jamie a Eddie tasili pistole.

Jejich oči zatím přivykly šeru, v němž rozeznali klec s papouškem.

„Faraday. Kretén,“ zopakoval pták.

„Co to sakra je?“ zaklel Eddie.

„Toho papouška poslal Williamovi jeden jeho konkurent, když u soudu prohrál při, kterou proti němu vedl,“ vysvětlil Cavanaugh. „William mu poděkoval a slíbil, že si ptáka nechá v recepci.“

„To že William udělal?“ podivila se Jamie.

„Jo. Kromě toho se zavázal, že dno klece vystele fotografiemi kolegy právníka, který mu papouška poslal. Jeho klienti se teď náramně baví pohledem na obličej advokáta pokrytý ptačím trusem.“

„No tak to už mi na něj sedí spíš.“

„Faraday. Kretén,“ zakrákoral pták.

Cavanaugh si sedl k recepčnímu pultu a zapnul počítač.

V elektronickém svitu monitoru vložil flash disk, který dostal od Kim, do USB zdířky, vyvolal jeho obsah na obrazovku a nechal vytisknout.

Zatímco laserová tiskárna tiše šuměla, zeptal se Eddieho: „Jsi ozbrojený?“

„Samozřejmě.“

„Mohl bys pohlídat dveře, než ze sebe smyjeme krev?“ Eddie odhrnul levou stranu kožené bundy a vytasil devítimilimetrovou berettu. Měl velké ruce a široká pažba skrývající dvouřadý zásobník na patnáct nábojů mu nevadila.

„Každý, kdo by se snažil projít těmi dveřmi násilím, to už podruhé nezkusí.“

8

„Pořád tě bolí hlava?“

Cavanaugh Jamii setřel namočeným papírovým ručníkem krev s obličeje. Toalety neměly okna, takže mohl bez rizika rozsvítit. Světlo zářivek je bodalo do očí.

„Už ne tak moc. Co ty?“ Vystřídali se a teď Jamie utírala krev jemu.

„Jsem trochu otřesený.“

„Není to na tobě vidět.“ Její hlas se odrážel od stěn obložených kachličkami.

„Ty se také úspěšně snažíš nedat na sobě nic znát. Nemáš závratě?“ Mhouřil oči proti ostrému světlu.

„Jinými slovy se ptáš, jestli nemám otřes mozku a neomdlím. Ne, neomdlím. Jak to vím? Protože jsem hladová jako vlk a mám hroznou chuť na pizzu se žampiony a feferonkami.“

„No, zdá se, že přežiješ.“

„Prozatím.“

„Ano,“ souhlasil Cavanaugh, jemuž slova vázla v rozbolavělém hrdle. „Prozatím.“

Když vyšli do chodby, Jamie se zastavila, protože již nemohla dál ignorovat znepokojivé myšlenky. „Jak věděli, že mají namířit raketový granát na ložnici? Nerozsvítila jsem. Nemohli vědět, že tam chceme vejít.“

„Třeba jim pomohl ten telefonát,“ uvažoval Cavanaugh.

„Tys ho přece nevzal. Nemohli vědět, že jsme zrovna v Duncanově kanceláři.“

„Ale potom se hovor automaticky přepojil k Brockmanovi,“ připomněl jí.

„Myslíš, že právě on jim řekl, kde jsme?“

„To netuším. Tvrdí, že telefonát se týkal smrti dalšího agenta.“

„Potřebujeme se dostat k telefonním záznamům, abychom zjistili, odkud ten hovor přišel.“

„Ano, a než vymyslíme, jak se k těm záznamům dostat, musíme vyřešit ještě jeden problém, který mě znepokojuje.“

Jamie tázavě zdvihla obočí.

„Duncan si Brockmana vybral jako náčelníka štábu. Logická volba. Brockman je prvotřídní administrátor a uznávaný operátor.“

„No a?“

„Proč Duncan neodkázal firmu jemu?“

„Protože k tobě cítil určitý závazek.“

„Možná, ale věděl, jak nesnáším kancelářskou práci. Byli jsme si hodně blízcí, to ano, ale na druhé straně měl Brockmana pořád vedle sebe a musel s ním opravdu dobře vycházet, když si ho ponechal jako náčelníka štábu.“

„Není mi jasné, kam směřuješ.“

„Podle Williama se Duncan rozhodl ustanovit mě svým dědicem měsíc předtím, než ho zabili. Co když mi GPS odkázal, protože v něm začalo hlodat podezření, že s firmou není něco v pořádku?“

„Tak toto ti hlodá v hlavě? Přestože jsi řekl Brockmanovi, Kim a Alimu, že jim absolutně věříš?“

„Lhal jsem.“

„Jinými slovy si nejsi vůbec ničím jistý.“

„Jedním ano. Tebou.“

9

Cavanaugh seděl v rohu Williamovy kanceláře. Daleko od oken zatažených závěsy. Na podlaze. Vedle něj stála stolní lampa se slabou žárovkou a hustým stínítkem, takže její světlo nemohlo být vidět z budovy na protější straně ulice. Rozbolavělýma očima pročítal vytištěné výstupy počítačové databáze – detaily operací GPS, na nichž se podílel.

Hluk z ulice k němu doléhal i tlustými skly oken. Sirény. Rachot motorů, nejspíš hasičské vozy. Bouchání automobilových dveří. Hlasy. Představoval si, co se asi děje deset pater nad nimi v troskách sídla Global Protective Services. Policisté a hasiči bombardují otázkami Brockmana, Kim a Aliho ve snaze zjistit co nejvíc podrobností o explozi. Ustarané vrásky na jejich čelech se prohloubí, když se dozvědí o úmrtích dalších operátorů, zaměstnanců GPS, kteří byli v posledních dnech zavražděni. Týmy vyšetřovatelů vtrhnou do protější budovy. Budou pátrat po stopách, které po sobě útočníci mohli zanechat, a snažit se přijít na to, kdo je za výbuch odpovědný.

Soustředil se na papíry. Tolik akcí. Jejich počet šel do stovek. Hromadily se, splývaly v jeho paměti, až mu nakonec jména některých klientů vůbec nic neříkala. Jak je možné zasvětit všechny své síly a schopnosti ochraně klienta, dokonce být připraven položit vlastní život, a přitom si nedokázat ani v nejmenším vybavit, jak ten člověk vypadal?

Četl o mocných, bohatých a slavných, ale také o úplně obyčejných lidech, jimž hrozilo smrtelné nebezpečí a byli úplně bezmocní, stali se kořistí skrývající se před spáry dravce. Podle jeho názoru se GPS té druhé skupině věnovala méně, než by si zasloužila. Nemajetné oběti si nemohly služby GPS dovolit, pokud nějak neupoutaly pozornost ochránce, který pak pro ně pracoval pro bono. Cavanaugh se rozhodl, že jestli přežije, tento poměr se změní. Firma bude brát bohatým a dávat chudým.

Náhle si uvědomil, že si maluje budoucnost, aby odvedl myšlenky od přítomnosti. Tak to ne, napomenul se v duchu.

Přežije pouze tehdy, bude-li se soustředit na současnost. To ovšem znamená věnovat pozornost i minulosti, a přes veškerou snahu nenacházel v přehledu předchozích operací nic, co by mu probudilo paměť. Nic z toho, co kdy viděl nebo zaslechl, nemohlo podle jeho názoru znepokojit či ohrozit nikoho z bývalých klientů. Ti si svá tajemství vždycky žárlivě střežili. A pokud se týká teorie pomsty, Cavanaugh zabránil tolika únosům a vraždám, že teď nemohl vypíchnout žádný jednotlivý incident, po němž mohl oponent zatoužit vyrovnat si účty.

Přesto v sobě jedna z operací skrývala falešný podtón, jenž mu neustále zněl v podvědomí. Souvisel se způsobem, jímž byli operátoři GPS zavražděni. Něco s noži.

Eddie vešel bez zaklepání do kanceláře. „Někdo se snaží dostat dovnitř.“

10

Když Cavanaugh doběhl do ztemnělé recepce, spatřil siluetu Jamie. Krčila se za psacím stolem a mířila pistolí na dveře. Eddie zaujal pozici vedle ní, rovněž se zbraní v ruce. Proužek světla, které pronikalo do místnosti mezerou pod dveřmi, přerušovaly dva nezřetelné stíny. Ozývalo se tiché skřípání kovu o kov, jak se někdo snažil otevřít šperhákem zámek.

Cavanaugh slyšel, jak povolují jednotlivá stavítka, a náhle ztuhl, protože si vzpomněl, že neresetoval alarm. Až vetřelec vstoupí a neuslyší varovné pípání, domyslí si, že sem někdo vnikl před ním a možná je ještě uvnitř.

Západka povolila a Cavanaugh v duchu viděl, jak tajemná ruka vytahuje nástroje ze zámku a schovává je, než stiskne kliku. Rozběhl se po koberci ke zdi a aktivoval na panelu příslušné tlačítko. Skočil zpátky ke stolu v okamžiku, kdy jiný zvuk signalizoval zmáčknutí kliky. Jamie a Eddie, nehybní jako sochy, mířili na dveře.

Křídlo se o několik centimetrů otevřelo a z chodby pronikl do čekárny sloup světla. Rozpípalo se poplachové zařízení. Cavanaugh vytasil pistoli. Světelný pruh zatarasil stín.

Kolik jich tam je? uvažoval. Dveře jsou tak masivní, že je nepřátelé neprostřelí a my taky ne. Budou se muset ukázat.

„Faraday. Kretén,“ zakrákoral papoušek.

Alarm pípal. Za patnáct vteřin se rozezní siréna a přivolá ostrahu. Vetřelci (bylo by naivní předpokládat, že je jenom jeden) se museli rychle rozhodnout. Buď budou věřit, že varovné pípání znamená prázdný prostor, nebo vtrhnou dovnitř a začnou střílet bez ohledu na poplach v naději, že splní úkol a ztratí se dříve, než přispěchají policisté, kteří jsou již v budově.

Ale existuje i třetí možnost, uvědomil si Cavanaugh. Narušitelé mohou do místnosti hodit třaskavé granáty, které dočasně oslepí a ohluší ty, kdo se případně v recepci skrývají. Potom zaútočí a snadno vyřídí ochromené protivníky, aniž by riskovali delší přestřelku, a současně jim zůstane dost času na útěk ještě před příchodem policie.

Cavanaugh samozřejmě neměl čas shánět něco, čím by si chránil oči a uši, a tak pevně sevřel pažbu pistole a čekal.

Napjatě vydechl, když otvorem proletěl jakýsi předmět a kutálel se po koberci.

Jenom jeden. Kdyby útočníci chtěli použít třaskavé granáty, rozhodně by jich hodili do místnosti víc.

Dveře se s bouchnutím zavřely. Z chodby zazněl dusot spěšných kroků na mramoru.

„Zpátky!“ zařval Cavanaugh do vřeštění sirény.

Strhl Jamii zpoza stolu a Eddie běžel hned za nimi.

Předmět bouchl, ovšem ne s oslnivým zábleskem a nervy drásajícím třeskem. Zvuk bylo v hluku poplachové sirény sotva slyšet. I v šeru Cavanaugh viděl, jak se nad detonujícím objektem vznáší oblak dýmu.

„Zpátky! Zpátky! Zpátky!“ opakoval a táhl Jamii za sebou, přičemž málem zakopl o Eddieho. „Do Williamovy kanceláře!“

V chodbičce za recepcí se ohlédl přes rameno. Šedavý mrak už zahaloval nábytek neprůhledným závojem. Sykot prozrazoval rychle unikající plyn.

„Faraday,“ zakrákoral papoušek, ale kretén už nedodal – s tlukoucími křídly se zřítil z bidýlka.

Jamie a Eddie vběhli do Williamovy kanceláře. Cavanaugh skočil za nimi a přirazil dveře.

„Jedovatý plyn!“ vykřikl, avšak v jekotu alarmu ho bylo sotva slyšet. Mozek mu pracoval na plné obrátky, když se snažil odhadnout, pod jakým tlakem se plyn šíří. „Tady nemůžeme zůstat! Prosákne pod dveřmi!“

Otočil se k policové stěně s úctyhodnou sbírkou právnické literatury. Shodil knihu vpravo od prostřední opěrné stojky, stlačil páku a zatáhl za ni. Pravá sekce knihovničky spočívala na válečcích a hladce se vytočila ven. Za ní se objevilo kovové spirálové schodiště.

Jamie a Eddie vydechli překvapením.

„William je paranoik. Má takový strach o svou bezpečnost, že si ve své kanceláři nechal zřídit tajný východ.“ Cavanaugh cvakl vypínačem a pokynul svým společníkům, ať utíkají po osvětlených schodech dolů.

Už už se chtěl rozběhnout za nimi, ale v posledním okamžiku se ohlédl k zavřeným dveřím. Našedlá mlha prosakovala nad prahem.

Nedokázal potlačit vrozený instinkt ochránce – skočil k psacímu stolu a natáhl se k telefonu.

„Co tam sakra děláš!“ křikl Eddie ze schodiště.

Ostraha budovy, honilo se Cavanaughovi hlavou. Policie a hasiči. Už teď mají kvůli výbuchu zvýšenou pohotovost a nyní je alarm přivolá do tohoto patra. Vběhnou dovnitř.

Nadechnou se plynu a zemřou.

Williamův telefon měl zabudované pohotovostní tlačítko, jehož aktivací se dovolal k pultu ostrahy ve vstupní hale.

„Co je?“ ohlásil se okamžitě udýchaný hlas.

Cavanaugh si tiskl sluchátko k uchu a druhé si zakryl dlaní. Zdálo se mu, že v pozadí slyší sirény a naléhavé povely. „V třicátém patře je poplach.“

„My víme! Tým už je na cestě!“

Cavanaugh zíral na mezeru nad prahem. Šedivý mrak nabýval na objemu. „Ať nevstupují do kanceláře! Je plná jedovatého plynu!“

Praštil sluchátkem a doslova proskočil otvorem ve zdi. Otočil se a zatáhl za sebou otáčecí sekci knihovny. Zezdola zněly kroky na kovových stupních. Přirazil bariéru a uslyšel zaklapnutí západky. V příštím okamžiku se řítil po spirálovitém schodišti dolů, obklopen dunivou ozvěnou.

Jamie a Eddie na něj čekali pod schody.

Slepá ulička.

„Jak se…“

„Ta páka vpravo.“

Eddie ji sklopil a zatáhl.

Část zdi se začala otáčet proti němu. Světlo na schodišti odhalilo pohled do komory určené pro údržbáře a uklízečky.

Vrátili stěnu na místo a vyšli z komory do jasně osvětlené chodby. Nikde nikdo.

„Policie teď určitě prohledá celou budovu,“ upozornila Jamie.

„Nejspíš přivolají i zásahovku,“ dodal Cavanaugh. „A my musíme počítat s tím, že mezi ně pronikl nepřítel v převleku.“

Cavanaugh otevřel dveře na hlavní schodiště. Zespod k nim dolehly hlasy a dusot kroků.

„Tudy nemůžeme.“

11

Pokaždé na mě vyjde ta nejhorší práce, pohoršoval se hasič. Jmenoval se Ben Gutowski. Stoupal po schodech navlečený do kompletní výstroje, byl zpocený jako myš a bolely ho nohy.

Chtěl bys radši jet výtahem? pokračoval v němém rozhovoru se sebou samým. Co když je to další útok na Světové obchodní centrum? Co když tu vybuchnou další bomby nebo rakety nebo co to vlastně bylo? Co když se ten barák zřítí? Jak by se ti v té chvíli líbilo ve výtahu, ty šašku? A pak je zde to upozornění na jedovatý plyn. Z kabiny výtahu by se stala popravčí plynová komora. Možná ti kapitán udělal laskavost, když tě poslal pěšky.

Ben funící jako lokomotiva vystoupal k dalším dveřím. Devětadvacáté patro. Pod ním stoupali po schodech další hasiči v kompletní výstroji a kontrolovali jiná podlaží. Položil ruku na dveře, jestli nejsou horké. Nebyly. Nasadil si na obličej masku s průzorem, nadechl se, stiskl kliku a otevřel. Pokud nenarazí na oheň a přenosný detektor ukáže čistý vzduch, zase si kyslíkovou masku sundá, vydá se do chodby a zkontroluje, zda se někdo nenachází v ohrožené oblasti.

Cvak. Žuch! Šplouchnutí vody.

Elvis Presley zpíval Modrou Havaj.

Ben překvapením málem upustil sekeru. Zhruba v polovině chodby vytáhl uklízeč mop z kbelíku a začal čistit podlahu. Z pootevřených dveří komory se linula hudba.

„Co tady děláte?“ vyštěkl Ben.

12

Za doprovodu Elvisova zpěvu zvedl Cavanaugh hlavu od mopu. Šedá uklízečská kombinéza zakryla zakrvácené šaty a dodávala mu zmuchlaný vzhled muže, který dlouhá léta pracuje na noční směny. Malý tranzistoráček podtrhl celkový dojem.

„Co bych asi tak dělal?“ odsekl podrážděně. Hasič vypadal jako skutečný hasič, ale po událostech dnešní noci musel Cavanaugh počítat se vším. „A co tady děláte vy?“ Mop mu málem vypadl z ruky, když sebou trhl, jako by mu náhle něco došlo. „Moment, tady hoří?“

„Copak jste neslyšel ten výbuch?“

„Jaký výbuch?“

„Ve čtyřicátém patře.“

„Cože?“

„Navíc je tu jedovatý plyn,“ dodal vyčerpaný hasič.

„Jedovatý… Panebože, snad ne teroristé!“

„Zatím nevíme, kdo to udělal. Měl byste odsud vypadnout.“

„Tak o tom mě nemusíte moc přesvědčovat. Díky, kámo.“

„Je tu v patře ještě někdo?“

„Ne.“

„Víte to jistě?“

„Poslední hodinu šůruju kanceláře v této chodbě a nikoho jsem neviděl. Pusto, prázdno.“

Cinkl zvonek. Na konci chodby se otevřel výtah a z kabiny vyběhl policista.

„Toto patro je čisté!“ křikl hasič, aby přehlušil hudbu. „Toho uklízeče beru s sebou.“

„Na nic nečekejte! Kdo ví, co se tady ještě může stát!“ Policista se vrátil do kabinky a výtah se zavřel.

„Slyšel jste ho,“ houkl hasič. „Jdeme!“

„Jasná věc,“ souhlasil Cavanaugh a spolu s hasičem se rozběhl ke schodišti, ale ve dveřích se zastavil. „Moment. Zapomněl jsem si kabát.“

„Hoďte sebou!“ Hasič se otočil ke schodům a křikl na kolegy pod sebou: „Evakuuju jednoho muže!“

„Už běžím!“ volal Cavanaugh. „Zkontrolujte další patra. Jedovatý plyn? Bůh pomáhej těm, kdo v tom baráku zůstanou.“

Těžce oddechující hasič vyrazil o poschodí výš a Cavanaugh otevřel dokořán dveře komory, kde se za krabicemi s čisticími prostředky schovávali jeho společníci. Na háčku visela pouze jedna rezervní kombinéza a ta byla Jamii malá, takže si ji oblékl Eddie.

Jamie popadla krabici a nesla ji před sebou, jako kdyby obsahovala něco velmi cenného.

Cavanaugh pořád držel mop, aby vzbudil dojem, že ho v šoku zapomněl odložit, a v čele skupinky zamířil k jasně nasvětlenému schodišti. Nad ním práskly dveře za hasičem, který šel prověřit třicáté patro. Dole jeho kolegové dělali totéž a postupovali vzhůru.

Trojice spěchala dolů.

„Jeden z vašich lidí nás poslal pryč,“ oznámil Cavanaugh o čtyři poschodí níž prvnímu hasiči, na kterého narazil. „Vůbec nechápu, co se tady děje.“

„Nestarejte se a udělejte, co vám řekl.“ Hasič sípavě oddechoval po namáhavém výstupu s těžkou výstrojí. „Opusťte budovu. Evakuovaní jdou dolů!“ oznámil svým kolegům v nižších patrech.

Spěšné kroky Cavanaugha, Jamie a Eddieho se připojily k dusotu záchranářů.

„Mám tu další evakuované!“ křikl jiný hasič o několik pater níž a zeptal se Cavanaugha: „Jste zranění?“

„Ne, akorát vyděšení.“

„Jasně, to chápu.“ Hasič si nasadil kyslíkovou masku a otevřel dveře.

Tři uprchlíci rychle sestupovali. Funěli námahou a míjeli další záchranáře. Páté patro. Čtvrté…

Dveře do vstupní haly se rozletěly jen několik vteřin poté, co je minuli. Vyřítil se z nich hasič, rozběhl se po schodech a řval do vysílačky: „Potvrzen výskyt jedovatého plynu! Třicáté patro! Zajistěte okamžitou evakuaci celé budovy!“

Hasič se tak soustředil na horní podlaží, že si vůbec nevšiml trojice pod sebou.

13

GARÁŽE DRUHÁ ETÁŽ, stálo na tabulce. Cavanaugh pootevřel dveře a naslouchal. Když slyšel jen ticho, strčil do dveří a zadíval se na několik zaparkovaných automobilů. Při mimořádných událostech, kdy je nutno evakuovat celou budovu, postupují záchranné týmy od nejnižšího podlaží nahoru a předpokládají, že zkontrolovaná patra již není nutno prověřovat podruhé.

Trojice vešla do bledě nažloutlého přísvitu parkovací garáže.

Eddie máchl rukou. „Tam,“ ukázal za tři tmavé Fordy Taurus používané pracovníky GPS. Jeho auto bylo stejně nenápadné.

„Zkusme, jestli nevybuchne.“

Krčili se za nejvzdálenějším vozidlem a zakrývali si dlaněmi uši. Eddie si mohl chránit jen jedno, protože druhou rukou stiskl startovací tlačítko dálkového ovladače. Když se motor probudil k životu, všichni si oddechli. „Tak to máme jednu věc, s kterou si nemusíme dělat starosti,“ poznamenal.

„Pořád tam může být bomba,“ upozornila Jamie.

Eddie nic nenamítal. „Útočný tým mě možná viděl přijíždět. Měli spoustu času nastražit nálož jinam než k motoru.“

Opatrně se přiblížili k autu. Kouř z výfuku je štípal v nose, a tak Eddie jiným tlačítkem vypnul zapalování.

V nastalém tichu sáhl Cavanaugh pod sportovní sako, nahmatal sumku s náhradním zásobníkem a z pouzdra vedle ní vysunul miniaturní baterku, další součást nouzového vybavení z diplomatického kufříku. Přes malé rozměry (byla dlouhá a široká jako jeho ukazovák) vydávala překvapivě intenzivní světlo.

Jamie vytáhla vlastní svítilnu.

Oba si klekli, naklonili se a posvítili si za kola, na spodek vozu a pod blatníky. Pak se vydali každý podél jedné strany a nahlíželi do kabiny. Začali zadními sedadly a postupovali po malých úsecích, aby zkontrolovali každou skulinu a výčnělek, než se přesunuli dopředu. Cavanaugh jen stěží udržel baterku, aby se nechvěla – očekával, že se každým okamžikem rozletí dveře garáže a muži, kteří z nich vyběhnou, nebudou patřit k záchranářům.

Nahlíželi do kabiny a pátrali po čemkoli neobvyklém, ale dobře věděli, že odborně nastražená nálož se hledá velmi obtížně. Někdy ji prozradí třeba jen stín.

Palubní deska. Volant a tyč řízení. Brzda. Plynový pedál.

Dívali se hlavně po drátu. Dveře se otevřou, drát zatáhne za skrytou roznětku a automobil exploduje. Atentátníci používají extrémně tenké dráty natřené matným lakem, které jsou v podstatě neviditelné.

Cavanaughovi vyschlo v ústech. „Vidíš něco?“

„Ne,“ odpověděla Jamie.

„Takže je čas na hru.“ Cavanaugh měl na mysli „kámen, nůžky, papír“. Postavil se naproti Eddiemu, oba muži zaťali pravou ruku v pěst a třikrát zamávali. Pak měli tři možnosti: nechat pěst zaťatou (kámen), otevřít celou dlaň (papír) nebo natáhnout ukazovák a prostředník (nůžky).

Cavanaughovy nůžky přestřihly Eddieho papír. „Tak jo,“ oslovil své společníky. „Schovejte se za poslední auto a já otevřu.“

„Moment, ještě jsi nehrál se mnou,“ ohradila se Jamie.

Cavanaugh na ni několik vteřin hleděl. „No dobře.“

Třikrát zamávali pěstí.

Jamiin papír zabalil Cavanaughův kámen.

„Nechci, abys to dělala,“ řekl Cavanaugh.

„Já taky ne. Ale patřím do týmu a jsem připravena riskovat život jako všichni ostatní.“

„Tvrdá holka,“ poznamenal Eddie.

Cavanaugh do této chvíle nechápal, co znamená rčení mít srdce v kalhotách. Teď pochopil.

„Hlavně pomalu,“ nabádal ji. „Dívej se po drátu.“

Příval adrenalinu a divoký pulz mu působily nevolnost, když se s Eddiem krčili za nejvzdálenějším vozidlem. Otevřel ústa a zakryl si uši, aby minimalizoval účinek výbuchu. Přesto se mu zdálo, že slyší, jak Jamie otevírá dveře.

Každý zlomek vteřiny mu připadal jako celá věčnost.

Pak najednou stála Jamie před ním, v obličeji výraz překonaného strachu a pýchy.

Vydechl ulehčením. „Výborně. Teď je řada na mně. Prohlédnu vnitřek.“

Teď se za autem krčili Jamie a Eddie a Cavanaugh se s rozsvícenou baterkou opatrně naklonil do kabiny. Posvítil si pod palubní desku, zkontroloval prostor pod sedadly.

Neviděl nic podezřelého.

Počkal, až k němu Jamie a Eddie dojdou a sáhl do kapsy pro další součást nouzového vybavení – patentní stahovací pásek.

Eddiemu nemusel nikdo říkat, co je na řadě dál. Odemkl zavazadlový prostor taurusu, ale podržel víko, aby se otevřelo jen na škvírku. A zatímco Jamie svítila, Cavanaugh vsunul do mezery pod víkem jazyk stahovacího pásku a pomalu, velmi pomalu jím přejížděl po celé délce škvíry.

Pátral, zda není mezi víkem kufru a karoserií natažena nástražná spoušť. Nepříteli stačilo položit bombu do kufru, přivázat drát k rozbušce, sklopit víko tak, aby se mezerou protáhla jen jeho ruka, upevnit druhý konec drátu na spodní část víka a pak je přibouchnout.

Stahovací pásek byl dostatečně ohebný a měkký, aby nezpůsobil napnutí drátu. Cavanaughovi stékal z čela pot a silou vůle donutil ruku, aby se nechvěla. O pět minut později pokynul Eddiemu, který pozvedl víko asi o deset centimetrů. Cavanaugh a Jamie posvítili do kufru.

Konečně mohli zavazadlový prostor úplně otevřít. Hledali mezi zbraněmi a neprůstřelnými vestami a ke své úlevě neobjevili nic, co by připomínalo výbušné zařízení.

Bezpečnostní specialisté se obávají situace, kdy by mohli být uvězněni v kufru vlastního auta. Proto každý operátor jako první věc po pořízení nového vozidla upraví západku zámku tak, aby šel snadno otevřít zevnitř. Jako další preventivní opatření pak pod obložení zavazadlového prostoru ukryjí zbraň a nástroje potřebné k úniku a vyvrtají do prostoru kabiny dýchací otvory, do nichž strčí trubičky. A ti nejlepší agenti vybudují tajnou skrýš pro něco jiného. Eddie s úsměvem odklopil část obložení u pravého blatníku.

Cavanaugh se zasmál, když spatřil plastovou láhev s vodou a sáček s energetickými tyčinkami.

„Strašně rád spolupracuju s profesionály.“

Předávali si láhev a postupně se každý napil. Cavanaughovi ještě nikdy nechutnala obyčejná voda tak sladce. Utřel si ústa a hladově se zakousl do karamelové tyčinky. Celou dobu se však díval ke dveřím parkovací garáže.

Pohlédl na hodinky, aby zkontroloval čas. Za pět minut pět.

„Ještě musíme zkontrolovat motor a pořádně prohlédnout šasi.“

Detailní prověrka trvala dvacet minut.

„Čisté,“ konstatoval Eddie.

„Ale pořád ještě nemůžeme opustit budovu,“ připomněla Jamie. „Policisté by nás určitě zastavili. Nedivila bych se, kdyby nás pak vzali někam k výslechu.“

Cavanaugh přikývl. „Musíme předpokládat, že zabijáci mají budovu pod dohledem. Sledovali by nás.“

„No, sledovat mě není žádná hračka,“ poznamenal Eddie. „Ale i tak bych doporučoval, abychom se natáhli a trochu si odpočinuli.“

Po dalším kole hry kámen, nůžky, papír získal Eddie prostorné a pohodlné zadní sedadlo, na Jamii vyšla přední část kabiny a pro Cavanaugha, jenž nesnášel uzavřené prostory, zbyl kufr auta.

Vůz stál zadkem ke zdi. Cavanaugh odsunul zbraně stranou, aby si udělal místo, vlezl dovnitř, položil si vedle sebe vlastní pistoli, vzal kus provazu a podvlékl ho pod žebrem víka, které pak stáhl dolů, až zůstala jen asi deseticentimetrová mezera. Na druhý konec provazu si lehl, aby víko drželo v požadované poloze, ale v případě potřeby ho mohl rychle uvolnit.

Jamie ustoupila ke dveřím a zadívala se na automobil očima nezasvěceného pozorovatele. „Vypadá to přirozeně. Kufr je otočený ke zdi a vůbec není vidět, že je otevřený.“

Eddie už ležel natažený na zadním sedadle a při zavřených dveřích ho Jamie uviděla, až když přistoupila k autu a nahlédla okénkem do kabiny. Přistoupila ke kufru a sklonila se k mezeře. „Sladké sny, děťátko.“

ČÁST ČTVRTÁ

Pravidlo pěti misí

1

Cavanaughovi se zdálo, že ho pohřbili zaživa, a s trhnutím se probudil. V uších mu zněl zvuk hlíny dopadající na víko rakve a věděl, že už neusne.

Útěchu hledal v představě svítání v Jackson Hole – čerstvý podzimní vzduch, pasoucí se losi.

Jeho snění přerušil nečekaný zvuk. Otevřel oči, sevřel pažbu pistole a zaposlouchal se do doznívajícího bouchnutí dveří. Pak uslyšel hukot motorů, kroky, hlasy. Neměl však důvod k panice. Policisté a hasiči ukončili vyšetřování, usoudili, že nebezpečí pominulo, a umožnili přístup do budovy. Přijížděla další auta. Cavanaugh přitáhl provaz a přivřel víko na úzkou skulinku. V hustém šeru se podíval na svítící ciferník náramkových hodinek. Osm minut po jedné.

„Čas obědvat, zlato,“ ozvala se Jamie s hlavou skloněnou k zavazadlovému prostoru.

„Myslíš někdy na něco jiného než na jídlo?“

„A na toaletu,“ dodala. „Ale restaurace mívají záchody, takže je všechno zajištěno. Mimochodem, právě předstírám, že otevírám kufr.“

Cavanaugh uvolnil provaz a Jamie zvedla víko.

Její zelené oči si prohlížely omezený prostor. „Připomíná mi to můj první pokoj na koleji, když jsem studovala na Wellesley. Samozřejmě bez těch zbraní. Nikdo se nedívá a částečně tě cloním. Můžeš vylézt.“

Cavanaugh se vyškrábal z kufru auta a postavil se na betonovou podlahu. Ztuhlé nohy ho málem neudržely.

Eddie vypadal odpočatě a právě si vkládal do úst polštářek žvýkačky.

Do parkovací garáže přijížděly další automobily, podzemí se naplnilo zvuky a pohyby. Muži v oblecích a ženy v kostýmech kráčeli k výtahům. Cavanaugh tu a tam pochytil útržky ustaraných rozhovorů o nočních událostech.

„Můžeme vyrazit?“ Eddie si svlékl kombinézu a v čisté kožené bundě a roláku vypadal navzdory tmavému strništi vousů nejreprezentativněji z celé trojice.

Jamie si přetáhla blejzr přes prsa, aby nebylo vidět zakrvácenou bílou halenku.

Cavanaugh usoudil, že údržbářská kombinéza přitáhne menší pozornost než poničený oděv pod ní. „Pojedeme.“

Nastoupili do auta. Eddie vklouzl za volant, Cavanaugh se posadil vedle něho a Jamie dozadu. Přestože věnovali maximální pozornost kontrole, zda v autě není nastražená bomba, ztuhli napětím, když Eddie otočil klíčkem v zapalování. Ozvalo se však pouze spokojené předení motoru.

Eddie vyjel po rampě k východu z budovy, kde ukázal strážnému služební průkaz zaměstnance GPS. Závora se zvedla a taurus se ponořil do hluku a zmatku Třiapadesáté ulice.

„V takovém provozu nás těžko dokážou sledovat.“ Eddie projel křižovatku s rušnou Madison Avenue a pokračoval po Třiapadesáté.

„Pokud nám ovšem někam neumístili navigační maják tak malý, že jsme ho při prohlídce neobjevili.“

„Nepříjemná myšlenka.“ Eddie se podíval do zpětného zrcátka. „Tak kam?“

„Pryč z ostrova,“ odpověděl Cavanaugh a pustil rádio. Billy Joel opěvoval Newyorský stav mysli. Cavanaugh přepnul sofistikovaný přijímač na extrémně široké pásmo středních vln. Tuto modifikaci používala firma Global Protective Services ve všech svých vozidlech. „Jamie, co kdybys nás seznámila s fascinujícím příběhem svého života, ať se s tebou Eddie lépe seznámí?“

Chvíli si uspořádávala myšlenky a pak zahájila monolog. „On je opravdu fascinující. Nejdřív jsem se narodila, potom jsem se naučila lézt po čtyřech a chodit na nočník a…“

Cavanaugh projížděl ladicím knoflíkem střední vlny. Právě toto vlnové pásmo používá většina rádiových naváděcích majáků i odposlouchávacích zařízení. Pochopitelně bývají naladěny mimo frekvence místních rozhlasových stanic a vysílaček policie a hasičského záchranného sboru. Aby zjistil, jestli nemají v taurusu skrytý lokátor nebo štěnici, stačilo Cavanaughovi projet celý rozsah středních vln a poslouchat, zda se z reproduktoru autorádia neozve pípání nebo Jamiin hlas.

„V posledním ročníku základky jsem začala randit s klukama a potom jsem šla na střední školu, kdy to randění občas přesáhlo…“

„Tuto část raději přeskoč,“ poradil jí Cavanaugh.

„Po maturitě mě přijali na Wellesley a poznala jsem několik mužů, kteří…“

„Toto taky přeskoč.“

„No a potom jsem poznala tebe a můj život se obrátil vzhůru nohama a…“

Cavanaugh se dostal na konec vlnového rozsahu, aniž z reproduktoru zaslechl její hlas. „Vypadá to, že můžeme mluvit bez obav.“ Nedodal však, že nepřátelé mohli použít štěnici naladěnou na nějakou neobvyklou frekvenci a vysílat záznam zhuštěný do ultrakrátkých pulzů a v tom případě neměli šanci zjistit, že je někdo odposlouchává.

Eddie držel volant s rukama v poloze za deset minut dvě a prsty měl mírně otevřené, jak to dělají profesionální řidiči. „Že bych to vzal přes Lincolnův tunel?“

„Dobře,“ souhlasil Cavanaugh. „A potom odboč na devětapadesátku.“

„Kam?“

„Na jih. Do Washingtonu.“

Eddie přejel křižovatky s Pátou a Šestou avenue, a když odbočoval na Sedmou, přehmátl volant. Na nejbližším semaforu svítila zelená a řidiči ve všech pruzích zrychlili.

„Proč chceš jet do… Sakra.“

„Co je?“ zeptala se Jamie.

„Něco mě…“ Eddie sundal pravou ruku z volantu a prohlížel si ji. „Píchlo.“

„Cože?“

„Něco mě bodlo.“

Ujížděli s proudy ostatních vozidel.

„Včela?“ Cavanaugh se rozhlédl. „Nebo moskyt? Máme podzim. Na hmyz už je…“

„Ne.“ Eddiemu ztěžkl hlas. „Volant. Něco na…“ Ukázal na horní část volantu. „Zatraceně!“ Namáhavě oddechoval.

„Hej.“ Jamie mu položila ruku na rameno. „Jsi v pořádku?“

„Necítím… Cavanaughu, nemáš…“ Eddie se rozklepal, „kapesník?“

Cavanaugh se znepokojeně zamračil. „V saku. Moment.“ Sáhl pod kombinézu.

„Omotej si ho…“ Eddie sípal a lapal po dechu. „Kolem ruky.“

„Cože?“

„Chyť… volant…“ Eddie se třásl jako v zimnici. „Zespod.“

Eddiemu náhle spadla hlava a zhroutil se.

2

Když Cavanaugh absolvoval výcvik v ofenzivní a defenzivní technice řízení, musel se kromě jiného naučit, co má dělat, když sedí na místě spolujezdce a řidiče trefí do hlavy vysokorychlostní kulka, která proletěla čelním sklem. Nesmí samozřejmě nechat auto sjet ze silnice a narazit do zdi nebo do stromu. Nesmí zastavit. Prvořadým úkolem je dostat se co možná nejrychleji z palebné zóny. A právě to teď dělal.

Viděl, že ostatní řidiči zpomalují. Odepnul si bezpečnostní pás a přesunul se co nejblíž k Eddiemu. S kapesníkem omotaným kolem prstů uchopil spodní část volantu daleko od míst, kde měl Eddie původně položené ruce, daleko od toho, co nešťastníka bodlo. Současně přesunul levou nohu k pedálům a šlápl na brzdu. Postupně snižoval rychlost, aby taurus včas zastavil na červenou.

V levém pruhu přijížděl policejní automobil. „Jamie, nakloň se dopředu! Zvedni Eddieho za ramena a narovnej muhlavu, aby to vypadalo, že se dívá dopředu! Že je normální řidič!“

Cavanaugh, celý zpocený, položil Eddieho pravou ruku na volant. Hlídkový vůz se přiblížil. „Teď se zase opři!“ houkl na Jamii.

Odtáhl se od Eddieho, aby mezera mezi nimi působila přirozeněji, ale stále držel levou nohu na brzdě. Taurus zastavil před semaforem, policejní automobil vedle něho. Cavanaugh přesunul páku automatické převodovky na neutrál. Konečně mohl povolit tlak na brzdový pedál a vrátil se na sedadlo spolujezdce. Hleděl tupě před sebe, jako by prožíval nejnudnější den svého života. Periferním viděním rozeznal rozmazanou siluetu policisty. Zdálo se mu, že si prohlíží taurus a muže na předním sedadle. Vteřiny se natahovaly.

Naskočila zelená a řady automobilů se pomalu pohnuly. Hlídkový vůz jako by vrostl do země, policista zíral na Eddieho. Dodávka před policejním automobilem projela křižovatkou a policejní automobil vyrazil za ní.

Trhaně oddechující Cavanaugh se přitiskl k Eddiemu, sevřel spodek volantu, posunul páku do polohy pro jízdu a natáhl levou nohu k plynovému pedálu. Taurus se rozjel.

„Jamie, nakloň se zase dopředu a dej hlavu těsně k Eddiemu, jako bys mu něco říkala. Polož mu ruku na rameno a drž ho, aby se nezhroutil.“

V pravém pruhu vznikla mezera a Cavanaugh do ní pohotově vklouzl, aby se vzdálil od hlídkového vozu. Taxikář za ním vztekle zatroubil.

3

Jamii se zdálo, že se řítí po spirálovité skluzavce. Od té doby, co se seznámila s Cavanaughem (který se navíc jmenoval jinak) a provdala se za něj, se nenormální stalo pravidlem. Honičky. Přestřelky. Před pěti měsíci ji postřelili.

Nechápala, jak se dokázala přizpůsobit nebezpečnému a totálně převrácenému světu svého manžela, kde jen máloco bylo skutečně tím, za co se vydávalo. Jednou žertem poznamenal, že musela být v minulém životě ochráncem. Naklánět se k Eddiemu, držet ho za rameno, hlavu těsně u jeho, aby mu nespadla, a pohybovat rty, jako by mu něco důležitého sdělovala – to vše jí připadalo zvráceně přirozené. Podle zcela ochablého těla a chladnoucí pokožky poznala, že je mrtvý. Všechno je jednou poprvé, běželo jí hlavou. Dotýkám se mrtvoly. Mluvím s ní.

Asi jsem se zbláznila.

„Co ho zabilo?“ Snažila se, aby jí bouře emocí nepoznamenala hlas.

V Cavanaughově obličeji se zračilo napjaté soustředění, jak se snažil udržet taurus v souladu s chaosem hustého provozu. Postřehl rozsvěcující se brzdová světla dodávky před sebou. Na příští křižovatce naskočila červená. Přesunul levou nohu na brzdu a podařilo se mu zastavit na šířku dlaně od zadního nárazníku dodávky. „Eddie říkal, že ho něco bodlo.“

„Jehla na volantu? Další ostrá zbraň napuštěná jedem?“

„Musíme někde zaparkovat.“

„Uprostřed Manhattanu? Mnoho štěstí.“

„To nás, jak se zdá, opustilo.“

Na semaforu se objevila zelená. Dodávka se rozjela. Cavanaughova noha se vrátila na pedál plynu. „Nevěřím, že dokážu odbočit, aniž bych narazil do jiného auta. Musíme zůstat na Sedmé avenue.“

Obklopeni z jedné strany tmavou limuzínou a z druhé nákladním automobilem pokračovali na jih. Zleva náhle vjel do jejich pruhu taxík a Cavanaugh sotva stihl včas přibrzdit, aby ho nenaboural.

Eddieho hlava se začala kácet na stranu. Jamie včas chytila vlasy v týle a narovnala ji. Kůže už byla na omak studená. „Řídit ze sedadla spolujezdce je další věc, kterou mě musíš naučit,“ poznamenala věcně.

„Až z toho vyvázneme.“

„Jo, až z toho vyvázneme.“ Nádherná představa budoucnosti.

Ujížděli po Sedmé avenue k jihu a drželi se v prostředním z mnoha jízdních pruhů. Jamie si připadala jako v utrženém vagonu. Cavanaugh se ze všech sil snažil udržet vůz pod kontrolou. Semafor je zastavil na křižovatce s Třicátou čtvrtou ulicí. Čekali a pak se za hučení klaksonů rozjeli. O pět červených později projeli pod nadjezdem Západní čtrnácté a pravoúhlou mřížku centra nahradila nepravidelnější skladba ulic Greenwich Village.

Provoz zřídl. Cavanaugh zabočil doleva k Sheridan Square a zastavil v zákazu stání vedle špičatých železných tyčí ochranného plotu kolem malého Christopherova parku. Rozhlédl se, a když neviděl žádnou policejní hlídku, vyskočil z auta, oběhl kapotu, vecpal se za volant a odsunul tuhnoucího Eddieho na sedadlo spolujezdce. Jamie zatím přispěchala zezadu, připoutala mrtvého bezpečnostním pásem, zabouchla dveře, posadila se za něho a opřela mu hlavu o okénko, jako kdyby spal. Cavanaugh vyjel ze zákazu stání.

Řídilo se mu obtížně, protože musel držet volant dole a pouze pravou rukou omotanou kapesníkem. Navíc se bál dalšího ostrého hrotu, kterého se mohl dotknout. Objel domovní blok, vrátil se na Sedmou avenue a pokračoval jižním směrem.

„Hollandův tunel?“ zeptala se Jamie.

„Ano. Hoboken. Nákupní středisko.“

4

Kromě nových šatů potřebovali i silnou lupu a pevnou pinzetu. Jamie se dvěma nákupními taškami se vrátila do odlehlého kouta parkoviště u nákupního střediska, kam Cavanaugh odstavil vůz. Na cestu do obchodu si oblékla Eddieho koženou bundu, aby zakryla zakrvácený oděv. Pro jistotu koupila dvě lupy, a když se na zadním sedadle převlékli do džínsů a svetrů, sklonili se k volantu, a aniž se ho dotkli, začali prohlížet každý čtvereční centimetr.

„Tady se něco zalesklo,“ oznámila Jamie při třetím kole prohlídky a ukázala prstem.

„Opatrně.“ Cavanaugh si naznačené místo prohlédl lupou. „Ano, už to vidím.“ Vzal pinzetu, přiložil ji k vyčnívajícímu hrotu, stiskl a zatáhl.

V paprscích odpoledního slunce, které pronikaly čelním sklem, se zablýskla špička jehly.

Jamie se otřásla.

„Vypadá to, že ji někdo uštípl,“ řekl Cavanaugh. „Musel ji zkrátit, když ji zabodl do obložení volantu, aby nevyčníval zadní konec.“

„Ovšem v tom případě se o ni řidič mohl píchnout, jen když sevřel volant větší silou,“ poznamenala Jamie. „A Eddie to udělal, když odbočoval na Sedmou avenue.“

„Podívejme se ještě jednou a pořádně, jestli někde netrčí další.“

Prohlédli volant ještě několikrát, ale ani po dvacetiminutové námaze nic nenašli. Špičku jehly uložili do plastového sáčku.

5

„Global Protective Services,“ ohlásila se recepční.

Cavanaugh stál vedle taurusu v odlehlém rohu parkoviště u nákupního střediska s mobilním telefonem u ucha. V pozadí slyšel rachot a usoudil, že dělníci odklízejí trosky ze zdemolovaných kanceláří GPS. „Prosil bych pana Brockmana.“

„Bohužel není přítomen.“

„Tak mi dejte pana Karima.“

„Mohu mu ohlásit, kdo volá?“

„Jmenuju se Stoddard. Volám podle domluvy.“

„Okamžik.“

Cavanaugh slyšel cvaknutí a pak ticho. Přitiskl si telefon k uchu, protože po přilehlé silnici projížděl kamion s přívěsem.

„Cavanaugh?“ ozval se Karim. „Kde jsi? Už jsme si dělali starosti, co…“

„Dej mi číslo svého mobilu.“ Cavanaugh se bál, že vražedný tým odposlouchává firemní telefony.

Karim odříkal číslo.

„Přepni si na kódování. Hned ti zavolám.“

Oprávněná posedlost bezpečností přiměla Duncana, aby nechal mobilní telefony všech pracovníků GPS vybavit utajovačem hovorů. Ochránci spolu mohli nerušeně mluvit, a i kdyby nepřítel použil k odposlechu frekvenční skener, slyšel by jen nesrozumitelný blábol. Cavanaugh se nebál používat mobil, jedině když měl zapnuté kódování.

Stiskl aktivační tlačítko na svém přístroji a pak vyťukal číslo.

Karim přijal hovor, ještě než doznělo první zazvonění.“Jsi v pořádku?“

„Máme další oběť. Eddie je mrtvý.“

„Cože?“

„Jehla ukrytá ve volantu. Špička napuštěná neznámým jedem.“

Na druhém konci linky se rozhostilo krátké ticho, než Karim zareagoval: „Ostrý předmět. Stejně jako u ostatních. Když Eddie zaparkoval v suterénu a vyjel nahoru, někdo se dostal do garáže a nastražil jehlu do volantu.“

„Možná,“ odvětil Cavanaugh.

„Jak jinak by…“

„Když jsme my tři odjeli výtahem dolů, zůstali jste s Kim a Brockmanem pohromadě?“

„Jak to myslíš?“

„No, když jste čekali na policii a hasiče, zůstali jste pohromadě?“

„Ne, celou dobu ne. Vrátili jsme se do tvé kanceláře a pokusili se zachránit záznamy a omezit škody. Každý z nás měl na práci něco jiného. Když dorazila policie a hasiči, zmatek se ještě zhoršil. Proč se ptáš? Chceš snad něco naznačit?“

„Měl někdo z vás dost času sejít dolů do Williamovy kanceláře?“

„Já ti nerozumím,“ odvětil Karim zmateně. „Proč by měl někdo z nás chodit zrovna tam?“

„Protože jeden z vás zjistil, že jsme tam odešli my.“

Ale jak? ptal se Cavanaugh sám sebe. Že by někdo napíchl Williamovu kancelář, aby se dozvěděl, kdo je Aaron Stoddard?

„Moment,“ vyhrkl Karim. „Naznačuješ, že se tě jeden z nás pokusil zabít?“

„Kde je Brockman?“

„Nemám tušení. Nejspíš doma. I když už není šéf, má na to nárok. Pokud jsi už zapomněl, strávili jsme celou noc v práci.“ Karimův hlas zněl nabroušeně. „Ale možná je Gerald stejný blbec jako já a pracuje. Co já vím? Třeba má schůzku s klientem. Ty si vážně myslíš, že Brockman…“

„Snažím se jen podchytit všechny možnosti.“

„Aha, takže teď se mě zeptáš na Kim. Ušetřím ti námahu. Není tady. Podle tebe s tím má něco společného, že? A co já?“

„Opakuju, že se snažím podchytit všechny možnosti. Na hádky nemám čas. Musíme něco udělat s Eddiem. Jsem na parkovišti u nákupního střediska v Hobokenu.“

„No, zdá se, že nejsem jediný, kdo se královsky baví.“

„Oznam policii, že nechávám Eddieho v jeho autě.“

Nadiktoval Karimovi registrační značku a vysvětlil mu cestu k nákupnímu středisku.

„Všechno zůstalo jako v okamžiku jeho smrti, pouze jsme vytáhli tu špičku jehly a uložili ji do plastového sáčku, který leží na sedadle vedle něho.“

„Detektivové nebudou rádi, že jste manipulovali s vražednou zbraní.“

„Byli by raději, kdyby se o ni píchl někdo další a zemřel? Řekni jim, že po celé kabině najdou naše otisky prstů. Ale možná se jim podaří objevit i nějaké stopy, které zanechal vrah. Později se jim ozveme a odpovíme na všechny otázky.

V žádném případě však nehodláme riskovat a dostavit se osobně k výslechu.“

6

Cavanaugh a Jamie postávali několik kroků od hlavního vchodu do nákupního střediska. Davy zákazníků proudící dovnitř a ven je spolehlivě skrývaly před pohledy zvenčí.

„Už to nepotrvá dlouho,“ podotkla Jamie. „Na té tabulce píšou, že odjezd je ve čtyři hodiny.“

Netrvalo dlouho a před automatickými prosklenými dveřmi se sykotem vzduchových brzd zastavil autobus s návěštím DOMOV DŮCHODCŮ WEATHERVIEW. Cavanaugh a Jamie se zařadili do fronty starých lidí jako jediní mladší ve skupině. Všimli si, že řidič nevybírá peníze – zřejmě šlo o komunitní účelový spoj.

„Tak jak šly nákupy?“ zeptal se Cavanaugh bělovlasého staříka. „Sehnal jste, co jste potřeboval?“

„Jaké nákupy? Já jsem nepřijel nakupovat, ale projít se. Tělocvik, jestli víte, co to je.“

„Jistě že víme,“ usmála se Jamie. „Ale proč se neprocházíte třeba v parku.“

„Jo, a to se mám nechat zabít?“

„No jo, ulice už nejsou tak bezpečné, jak bývaly.“

„Ale kdepak. Díra v ozonové vrstvě. Rakovina kůže, jestli víte, co to je.“

„Jistě že víme. Nemluvě o znečištění ovzduší. Smog. Výfukové plyny.“

„Přesně tak.“

Nastupovali do autobusu spokojení, že Jamiina rozmluva se staříkem vyvolala dojem, jako by oba patřili ke skupině. Vtom bělovlasý důchodce minul schodek. Cavanaugh ho zachytil za paži a pomohl mu nahoru. Významně mrkl na řidiče – „Musím se o toho starého pána postarat,“ říkal jeho pohled – a pokračoval spolu s aktivním starcem dbajícím o své zdraví a s Jamií uličkou k volným sedadlům vzadu.

Když autobus odbočil do hustého provozu na hlavní silnici, Jamie poklepala manželovi na rameno a pokynula hlavou k odlehlému koutu parkoviště, kde nechali Eddieho v autě.

K vozidlu se přiřítily tři hlídkové vozy se zapnutými majáčky.

7

„Kam to bude?“ zeptal se taxikář.

„Přes řeku,“ odpověděla Jamie.

„Manhattan? To bude drahé.“ Řidič okázale ignoroval Cavanaugha a dopřával si pohled na Jamiinu ztepilou postavu a uhrančivé zelené oči. „Nemám pro Manhattan licenci a nesmím odtamtud vzít zákazníka zpátky do Hobokenu.“

„Nemám na vybranou, musím bezpodmínečně stihnout obchodní schůzku. Zaplatím dvojnásobné jízdné a přidám dvacet procent spropitného.“

8

Vystoupili na Times Square a vešli do krámku, který měl sice na vývěsním štítu napsáno FOTO, ale prodával všechno možné. Vrátili se na ulici se dvěma cestovními taškami přes rameno, zašli do vedlejší drogerie, nakoupili toaletní potřeby a uložili je do zavazadel. Následoval obchod s oděvy, kde si za malou část hotovosti pocházející ze záchranného diplomatického kufříku pořídili několik kusů oblečení, spodní prádlo a ponožky.

Pak se vydali východním směrem po Dvaačtyřicáté ulici.

„Pořád se bavíš?“ chtěl vědět Cavanaugh.

„Vychutnávám si každou minutu. Jsem s tebou už tak dlouho, že nerozeznám rozdíl mezi vyděšením a přívalem adrenalinu.“

„Vysvětloval jsem ti někdy pravidlo pěti?“

„Ne.“ Jamie se proplétala zástupem chodců. Blížila se šestá hodina večerní. Provoz se prakticky zastavil a nervózní řidiči mačkali klaksony. „Ale nemám teď o čem přemýšlet, takže mi klidně řekni, o co s jedná.“

„Opravdu to chceš slyšet?“

„Nemůžu se dočkat.“

„Za druhé světové války si letečtí instruktoři nemohli nevšimnout, kolik pilotů, zejména stíhacích, nepřežije první bojové lety. Bez ohledu na náročnost výcviku, bez ohledu na nesčetná varování, na co si mají dávat pozor a čemu se vyhýbat, šlo velké procento nováčků k zemi. Jednoho velitele letecké školy napadlo prověřit záznamy z první světové války. A ejhle, zjistil se obdobný jev. Většina nových pilotů byla sestřelena během prvních pěti misí.“

Jamie se po něm ohlédla.

„Stejná situace se opakovala za korejské války i ve Vietnamu. Pětka je magické číslo. Po pátém bojovém letu šance vojenských letců dramaticky vzrostly. Při prvních misích je nováčkům nervové vypětí spojené se skutečným bojem tak cizí, že prostě a jednoduše neumí aplikovat, co se naučili. Nedokážou se tak rychle přizpůsobit. Teprve po páté misi začínají chápat rozdíl mezi strachem a přívalem adrenalinu,okterém jsi před chvílí mluvila. Jakmile pochopí, že jim adrenalin zbystří smysly a vyostří reflexy natolik, že najednou mohou sledovat cíl a v pravou chvíli stisknout spoušť, stávají se z nich profesionálové. Piloti, kteří přežili pět misí, jich většinou přežili i třicet nebo čtyřicet. A když uvážíš, co všechno nás postihlo… Nemluvím teď o výcviku, který jsi se mnou po svatbě absolvovala. Výcvik je pouze polovina úspěchu. Druhá část je skutečný boj, ovládnutí strachu. Uspěla jsi. Prošla jsi svých pět misí.“

„Chceš mi tím posílit sebevědomí, přesvědčit mě, že mám… Že máme větší šanci přežít?“

„Dostali jsme se až sem, ne?“

Soumrak zhoustl, citelně se ochladilo. Cavanaugh a Jamie se zadívali na impozantní průčelí nádraží Grand Central.

9

Za zatáčkou se vynořil podsaditý černoch a rozběhl se po stezce mezi stromy v parku na předměstí Washingtonu. Nebyl zdaleka sám. V půl sedmé ráno se po parku proháněla celá armáda běžců pro zdraví, kteří sbírali psychické síly na nové kolo každodenní byrokratické války v kancelářích metropole Spojených států. Tělnatý černoch si vzhledem k chladnému říjnovému jitru oblékl dlouhou teplákovou soupravu s emblémem vojenského námořnictva. Od úst se mu vznášely obláčky páry.

Zaslechl za sebou rytmický dusot kroků a mírně zvolnil, aby jej mohli rychlejší běžci snáze předběhnout. Za okamžik ho doběhli bílý muž a žena, oba v šedých cvičebních soupravách. Udržoval mírné tempo a čekal, že se dvojice rychle vzdálí. Muž a žena však přizpůsobili krok a vzali ho mezi sebe.

Když se podíval z jednoho na druhého, zavrávoral a málem upadl.

„Já věřím,“ zašeptal černoch.

„Povím ti, čemu věřím já,“ odvětil Cavanaugh.

„Nejsem si jistý, jestli to chci vědět.“ Afroameričan se jmenoval John Rutherford a vyrůstal na Jihu v baptistické rodině.

„Věřím v puškový olej a spoustu munice.“

„Ulevilo se mi. V první chvíli jsem čekal, že mi řekneš něco šokujícího.“

„Bull Durham,“ ozvala se Jamie.

Rutherford přikývl a zamířil na stezku kolem rybníčku, na jehož hladině plavaly kachny. „Baseball je příjemný způsob trávení volného času.“

„Stejně jako sladké polibky Kevina Costnera na filmovém plátně,“ podotkla Jamie.

„Jestli si vy dva myslíte, že mě tohle bude šokovat,“ Rutherford se zadýchával, „musím vám připomenout, že jsem byl ženatý. Moje nebožka, bůh buď milostiv její duši, také věřila na sladké polibky. Jak se vede, Jamie?“ Z jeho úsměvu sálala upřímnost. „Když jsem tě viděl naposled, leželas zraněná na nemocničním lůžku. Jsem rád, že ses už zotavila.“

„A jak se vede tomu chlapovi, co mě postřelil?“

„Obávám se, že moc dobře ne. Vězení mu nesvědčí. Zdá se, že před tím zástupem spoluvězňů, kteří se s ním chtějí spřátelit, dává přednost samotce.“

„Chudák,“ ušklíbl se Cavanaugh. „A co ty, Johne? Jak se daří tobě? Podle toho, co jsem slyšel, bych ti měl pogratulovat.“

„Myslíš k povýšení?“

„Šéf protiteroristické divize FBI. Jsem na tebe hrdý.“

„To jistě.“

Proběhli kolem bezdomovce, který spal na lavičce.

„Hrozně nerad se na to ptám, protože až dosud nám spolu bylo náramně dobře.“ Rutherford se na okamžik odmlčel. „Jak se daří tobě.“

„Potřebuju trochu pomoct, Johne.“

„Bože, a já si myslel, že jste se přistěhovali do sousedství. Že jste si vyběhli ráno do parku, abyste mě pozdravili a zavzpomínali se mnou na staré časy, zatímco si budeme protahovat znavená těla.“

„Přesně to jsme měli na mysli,“ potvrdil Cavanaugh. „Ale když už jsme tady…“

„Nech mě hádat. Chceš mluvit o zavražděných agentech Global Protective Services.“

„Ty o nich víš?“ podivil se Cavanaugh.

„Nejsou jediní. Někdo systematicky zabíjí ochránce z vládních agentur.“

„Co to říkáš?“ Cavanaugh zpomalil, uhnul ze stezky a zastavil se.

Rutherford a Jamie se k němu připojili.

„Tajná služba. Sbor federálních šerifů. Diplomatická bezpečnostní služba. Před třemi dny si z nich někdo najednou udělal terče.“ Rutherford si sundal ručník přehozený kolem krku a utřel si pot z obličeje. „Zprvu to vypadalo, že to schytali místo lidí, které chránili. Ale počet obětí narůstal a k většině útoků došlo v době, kdy byli agenti mimo službu. Brzy jsme dospěli k závěru, že…“

„Cílem byli ochránci.“

„Napadlo nás prověřit soukromé bezpečnostní agentury.

V těch malých nevěděli, o čem mluvíme. Ale ty velké, jako třeba Global Protective Services…“

„Ztratili jsme řadu lidí,“ potvrdil Cavanaugh.

„Říkáš my?“ zeptal se Rutherford překvapeně. „Myslel jsem, že jsi tuhle profesi opustil.“

„Jak zní ta věta z jednoho dílu Kmotra?’Právě když jsem si myslel, že jsem z toho venku, vtáhli mě zpátky.‘ Nejen že jsem zpátky, já teď tu firmu vlastním.“

Cavanaugh popsal, co se stalo v sídle Global Protective Services na Manhattanu a později v Eddieho autě.

„Eddie Macintosh?“ vyhrkl šokovaný Rutherford. „Nejlepší řidič, s kterým jsem spolupracoval.“

„Zemřel jako řidič. Za volantem.“

Kolem se přehnala skupinka běžců.

Rutherford ustoupil hlouběji do křoví, aby je nikdo na stezce neslyšel. „Ostré zbraně? S čepelemi?“ zeptal se.

„Vypadá to tak. Zblízka. Intimně. S výjimkou útoků na Jamii a mě.“

„Ale v době, kdy vás napadli poprvé, jsi byl mimo. Na odpočinku. Proč by tě chtěl někdo zabít?“

„Třeba ten někdo zjistil, kdo zdědí Global Protective Services,“ řekla Jamie, „a rozhodl se, že tomu zabrání.“

Cavanaugh se rozhlédl po parku. „Nejsi nervózní, když tady každé ráno běháš všem na očích?“

„Jsou zabíjeni ochránci, ne agenti FBI. No ale když jsi mě teď poctil svou přítomností…“

„Nikdo nás nesledoval.“

„Od letošního května není tajemstvím, že jsme přátelé.“

„Hele, zatím je všechno v naprostém pořádku. Za celou tu dobu, co tady spolu mluvíme, na nás nikdo nezaútočil,“ připomněla Jamie.

„A to mě má jako uklidnit?“

„Nejdřív jsem se domníval, že za tím stojí někdo z mých bývalých klientů, který se mě snaží odstranit, abych neodhalil nějaké nepříjemné skutečnosti, které jsem o něm zjistil,“ vysvětloval Cavanaugh. „Když jsem se potom dozvěděl, kolik prvotřídních agentů GPS v posledních dnech zemřelo násilnou smrtí, napadlo mě, že někdo útočí na firmu, že se buď snaží odstranit konkurenci, nebo se mstí za atentát nebo únos, který jsme mu zmařili. Ale teď… Ten útok má široký záběr… Myslíš si, že za tím stojí…“

„Ten, kdo má peníze, organizaci a potřebné odhodlání?“ dokončil otázku Rutherford. „FBI věří, že v pozadí stojí teroristická organizace, která likviduje špičkové bezpečnostní agenty a zastrašuje ostatní, aby snížili naši připravenost na další velký útok podobný jedenáctému září. Ochránci jsou vycvičeni k tomu, aby sloužili jako štít, ne jako terč. Nepřátelé možná chtějí naše ochranné síly donutit, aby pro samé ohlížení se přes rameno zanedbávaly své skutečné poslání.“

„Pekelně účinné odvrácení pozornosti,“ podotkl Cavanaugh.

„Peklo v tomto případě sedí,“ souhlasil baptista z Jihu.

„Netušíš, kdo za tím může stát?“

„Kterákoliv extremistická frakce v kterékoliv zemi, která nás nemá ráda. Můžeš si vybrat. V poslední době je výběr opravdu široký. Totéž platí pro možný finální cíl. Jako první třeba prezident.“

„Měli bychom se přesunout,“ navrhl Cavanaugh v obavě ze směrových mikrofonů a ukázal na ulici s hustým provozem v sousedství parku. „Třeba tam, ať se nadýcháme osvěžujících výfukových plynů.“

„A oblažíme uši hlukem motorů,“ dodala Jamie.

„Opatrnosti není nikdy dost.“

„Úplně mi to tady znechutíš,“ postěžoval si Rutherford.

Rozběhli se k silnici.

„Jak zemřeli vládní ochránci?“ zeptal se Cavanaugh.

„Odstřelovači, bomby odpálené na dálku, přepady vozidel.“

„Chladné zbraně ne?“

„Několik, ale ne podle šablony jako operátoři GPS.“

„Proč si někdo pro tento druh zbraní vybral GPS?“ uvažovala Jamie.

„Když jsem včera v noci pročítal záznamy ze svých minulých misí…“ Cavanaugh se musel vydýchat. „Nenarazil jsem na žádného klienta, který by si mohl přát mou smrt kvůli tomu, co jsem se o něm dozvěděl. Ale ty nože mi někoho připomněly.“

„Koho?“ chtěl vědět Rutherford.

„Bývalého agenta GPS. Mohl bys mi pomocí databáze FBI sestavit profil jistého Carla Durana? A když už budeš v tom, prověř mi detailně minulost Geralda Brockmana, Kim Leeové a Aliho Karima.“

„Ale to jsou přece…“

„Vrcholoví manažeři GPS. Něco mi tam nesedí. Třeba to nemá se současnými událostmi nic společného, ale na druhé straně to s nimi může přímo souviset. Ať tak či onak, potřebuju to zjistit.“

10

Jamie seděla vedle Cavanaugha na hotelové posteli. „Kdo je Carl Duran?“ zeptala se.

„Špatná zpráva.“ Cavanaugh vysunul z pažby pistole zásobník, natáhl závěr a ukázal zbraň Jamii, aby viděla, že není nabitá. „Čistá?“

„Čistá.“

Stiskem páčky vrátil závěr s cvaknutím na místo a pak, jak má ve zvyku většina operátorů, natáhl ruku a namířil na stěnu. Jiní lidé zase převalují v dlani slonovinové koule. „Absolvoval jsem s ním výcvik u Delta Force.“

Jamie se stejně jako on opírala o polštář. Vysunula zásobník ze své pistole a natáhla závěr. „Čistá?“

„Čistá.“

I ona cvičně namířila na protější zeď. Muška a hledí její zbraně byly pro zvýraznění a usnadnění míření opatřeny bílými tečkami.

„Mnozí lidé mají o příslušnících speciálních jednotek zkreslené mínění,“ vysvětloval Cavanaugh. „Domnívají se, že jsme tupí svalovci, kteří se po večerech nalévají v hospodách pivem a vyvolávají rvačky. Nevědí, že naši instruktoři vyhledávají především smysl pro disciplínu a sebekázeň a že člověk, který se ve volném čase chová jako pobuda, tyto požadavky nesplňuje. Ve skutečnosti se ti nejlepší operátoři chovají jako praví gentlemani. Výcvik jim vštípil schopnost použít velkou míru násilí. Ale současně je naučil tuto schopnost mentálně vypnout a aktivovat ji pouze v případě potřeby. Když zrovna nepracují, je pro ně nezbytně důležité zachovávat klid.“

„A Carl Duran to neuměl?“

„Málem ho od Delta Force vyrazili.“

„Co provedl?“

„Operátory či příslušníky zvláštních jednotek přitahuje k jejich profesi potřeba cítit vzrušení z podstupování rizika.

Dalo by se to dokonce přirovnat k návyku na drogy. Hledají uspokojení ve vědomí, že jsou vystaveni nebezpečí, ale že mají dost sil a odhodlání, aby přežili.“

Na několik vteřin se zamyslel a vzpomínal na Carla Durana. „Kromě toho je k profesi táhne touha stát se součástí elitní skupiny. Pro primadony, které se chtějí předvádět, tam není místo. V týmu neexistuje já. Pro většinu z nich je vazba, která je váže k jednotce, silnější než rodinné pouto. Nacházejí obrovské uspokojení ve vědomí, že spolu se svými kolegy přežili nepředstavitelně nebezpečné situace, že patří mezi absolutní světovou špičku ve svém oboru a že se mohou jeden na druhého spolehnout. A jsou připraveni jeden pro druhého zemřít.“

„Carl Duran se předváděl?“

„Chtěl dokázat, že je lepší než všichni ostatní. Bral každou činnost jako soupeření. Ne sám se sebou, jak se vyžaduje u Delta Force, nýbrž s ostatními příslušníky jednotky. Musel být prostě nejlepší. Nejlepší operátor. Nejlepší střelec. A také si dával zatraceně záležet, aby o tom ostatní věděli. Choval se tak už jako kluk.“

Jamie sklonila ruku s pistolí a podívala se na manžela. „Mluvíš, jako bys ho…“

„Chodil jsem s ním v Iowě do školy.“

„Tvrdil jsi, že jsi vyrůstal v Oklahomě.“

„Ano, dokud otec jednou nezmlátil matku a mě tak, že od něj odešla i se mnou. Nakonec jsme zakotvili v Iowa City. Máma absolvovala kurz pro sekretářky, našla si práci u jednoho právníka a provdala se za něj.“

„Proč se o tvé minulosti dozvídám, až když prcháme před tajemným nepřítelem, abychom zachránili holé životy?“

„Proč bych měl mluvit o tom, na co chci zapomenout?“

„Nevlastní otec se k tobě taky nechoval dobře?“

„Neuměl zacházet s dětmi. Byl lepší manžel než otec. Řeknu to takto. Nesnášel chyby a já jsem se v jeho očích dopouštěl mnoha chyb. Ale nezvyšoval na mě hlas. Nebil mě. Nemlátil mámu a samozřejmě ani dceru, kterou s nípak měl. Ve srovnání s mým vlastním otcem byl svátý. Byl jsem mu vděčný, že nám poskytl domov. Pořád jsem mu vděčný. Ale přesto jsem se pořád snažil klidit se mu z očí. Ovšem co se týká přísnosti, nikdo neměl na Carlova otce. Ten chlap nikdy nešel pro ránu daleko. V mládí hrával americký fotbal za University of Iowa. V tom státě není snad nic důležitější než vysokoškolský sport. Carlův otec se chtěl stát profesionálním rozehrávačem a možná by se mu to i podařilo. Když ho člověk slyšel vyprávět, musel to být vynikající sportovec. Ale ve druhém ročníku si při jednom zápase zlomil nohu. S fotbalem byl samozřejmě konec a on nedokázal překonat zahořklost. A rozhodl se, že prvním profesionálním rozehrávačem v rodině se stane Carl. Hustil to do něj tak dlouho a tak brutálně, že Carl nakonec žil jenom pro to, aby svého otce potěšil. Neustále dokazoval, že je nejlepší hráč, že ví víc než trenér. Neustále dokazoval, že je chytřejší a tvrdší než všichni ostatní. A dokazoval to tak dlouho, až ho vyhodili ze školního mužstva Západní střední. Otec ho seřezal do bezvědomí, podal na školu žalobu a…“

„Neměl lehký život,“ poznamenala Jamie.

„Počkej, to není všechno. Jeho otec pracoval jako burzovní makléř a hodně pil. Zprvu tajně, ale propadal alkoholu stále víc, až ztratil zaměstnání. Prochlastal všechny peníze a rodina musela prodat dům. Přestěhovali se do bytu. A potom se přestěhovali do jiného státu a pokusili se začít znovu.“

„Úspěšně?“

„Asi ne. Později jsem se dozvěděl, že Carlův otec zemřel na selhání jater. Carl nešel na vysokou, a na kariéru profesionálního fotbalisty tak neměl nejmenší naději. Ale když jsme spolu chodili do školy, kamarádili jsme spolu.“

„Nechápu, proč sis v souvislosti s událostmi posledních dnů vzpomněl zrovna na něj.“

„Carl miloval nože.“

11

Jamie se po něm překvapeně podívala. „Miloval nože?“

„Mluvím o době krátce před tragédií na té střední škole v Coloradu, kde dva kluci postříleli spoustu lidí. Potom už všechny školy v zemi zavedly nulovou toleranci a nikdo nesměl do areálu přinést nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo zbraň. Jenomže Carl byl noži doslova posedlý. Bez ohledu na zákaz u sebe neustále nosil alespoň jeden. V kapse. Nebo pod svetrem. Nebo v batohu. Ukazoval mi je, když se nikdo nedíval. Dokonce si schovával nůž pod dresem, když hrál fotbal.“

„A takový kluk byl tvůj přítel?“

„Ono se to těžko vysvětluje. Bydleli jsme ve stejné ulici.“ Vzpomínky Cavanaugha bolely. „Jmenovala se Hafor Drive. Byl to první kluk, s kterým jsem se seznámil, když jsme se s mámou přestěhovali do domu mého nevlastního otce. Na konci ulice bylo fotbalové hřiště. Park, či spíše les. Říčka.

V tom lese jsme si s Carlem často hrávali. Nerad se vracíval domů. Já také. S přátelstvím to bývá tak, že když už ho uzavřeš, zvykneš si, jak se tvůj přítel chová. I když jedná divně, připadá ti to normální.“

„Myslíš ty nože, viď?“

„Zavírací. S pevnou čepelí. Pracovní nože. Taktické nože. Rybářské nože. Lovecké nože. Našli jsme si s Carlem stejnou brigádu, ráno jsme roznášeli místní noviny. Gazette. Bylo to ještě předtím, než redakce usoudila, že je bezpečnější a levnější svěřit tu práci dospělým, kteří je vyhazovali z okna auta. Můj nevlastní otec trval na tom, abych si vydělané peníze ukládal na bankovní účet. Zato Carlovi otec dovolil ty peníze libovolně utratit. Tohle jsem mu strašně záviděl, ale ty jeho nože se mi moc nelíbily. Byl jsem z nich dost nervózní. Ovšem Carlův otec z nich byl nadšený, jako kdyby dokazovaly, že Carl je natolik chlap, aby to dotáhl na profesionálního fotbalistu. A tak si Carl hrál s noži a já, protože jsem byl jeho přítel, jsem se k němu připojil. Soutěžili jsme, kdo je rychleji vytáhne z kapsy a otevře. Přehrávali jsme si situace, kdy jsme pomocí nože zachránili někomu život. Potom se Carl z časopisu věnovaného nožům dozvěděl, že nedaleko za městem, na farmě v osadě West Liberty, žije uznávaný výrobce nožů.“

„To je vyráběl jen tak pomocí výhně, kovadliny a kladiva?“ zeptala se Jamie.

„Ano, zkušený řemeslník pracující postaru. Jednoho dne přiběhl Carl ke mně do domu a udýchaně mi sdělil, že starému nožíři zatelefonoval a přemluvil ho, aby nás naučil kovat čepele. Tak vzrušeného jsem ho nikdy předtím neviděl. Já jsem jeho nadšení nesdílel, ale řekl jsem si, že nic nepokazím, když půjdu s ním. Aspoň se podívám, jak to vypadá. Nakonec nás tam máma vozila každou neděli odpoledne. Dozvěděli jsme se, že starý nožířje členem Amerického kovářského sdružení a dosáhl hodnosti mistra, což byla velká věc, když uvážíš, že takových mistrů je na světě nanejvýš devadesát. Výroba nožů byla celý starcův život. Jmenoval se Laňce Sawyer. Když jsem to jméno slyšel poprvé, připadalo mi legrační. Odborník na nože, který se jmenuje Laňce. Bylo mu pětasedmdesát. Nosil pracovní kalhoty s laclem. Byl shrbený a vychrtlý, měl pleš a bílé vousy věčně zahnědlé od tabákové močky, ale tak silné a svalnaté paže jsem předtím ani potom u nikoho neviděl. Celých osmnáct měsíců, než se Carlova rodina odstěhovala do jiného státu, jsme se učili přikládat do pece, používat kladivo a kovadlinu, vykovat čepel, ochladit kov a potom ho zase tepelně vytvrdit nebo zakalit. Jako výchozí surovinu nám dával listové pružiny ze starých automobilů. Byla to těžká práce, po nedělní dřině mě bolely paže celý týden. Ale musím říct, že se nám podařilo vyrobit pár hodně pěkných nožů.“

„Pokračoval jsi v lekcích i poté, co se Carl odstěhoval?“

„Nějakou dobu ano. Ale postrádal jsem Carlovo nadšení a potom starý pán zemřel. Nebyl jsem u toho, ale slyšel jsem, že se vyvrátil u kovadliny uprostřed práce na nové čepeli. Myslím, že odešel z tohoto světa spokojený, při práci, kterou miloval.“ Cavanaugh se usmál, spíš sám pro sebe. „Potom jsem odešel na univerzitu. Jsem pevně přesvědčen, že nevlastní otec si přál, abych se stal tím, čím byl on, tedy právníkem. No, připravil jsem mu pořádné překvapení a mámě taky. Nedokončil jsem ani první ročník a přihlásil jsem se do armády. O důvodech jsem ti už ostatně vyprávěl. Nenáviděl jsem násilníky. Postupně jsem se vypracoval a dostal se k Delta Force.“ Odmlčel se. „No a netrvalo dlouho a objevil se Carl.“

Jamie, která zase mířila na různé cíle v pokoji, se zarazila a ohlédla se po něm. „Velmi podivná náhoda, nemyslíš?“

„Ona to žádná náhoda nebyla. Z kusých útržků, s nimiž se mi Carl občas svěřil, jsem si nakonec složil obrázek toho, co se stalo. Jak se otcův alkoholismus neustále zhoršoval a s ním i finanční situace rodiny, Carl se stále častěji ve vzpomínkách vracel do Iowa City, k přátelství se mnou a hlavně k lekcím u starého nožíře, jako k nejlepším rokům svého života. Nešel na vysokou, jak si jeho otec přál. Nehrál fotbal a neměl nejmenší šanci na profesionální kariéru, kterou si pro něj otec vysnil. Často mi telefonoval a mně se pokaždé zdálo, že mluvím s duchem ze záhrobí. Vždycky jsem se snažil hovor rychle ukončit. No a potom jednou zavolal a matka mu řekla, že sloužím v armádě. Podle toho, co se mi podařilo zjistit, se jen pár týdnů po tom telefonátu sám přihlásil do armády. Dnes už vím, že toužil vrátit se ke mně a pokračovat v ideálním přátelství, které nás podle jeho přesvědčení poutalo. Krok za krokem sledoval mou kariéru. Absolvoval výcvik speciálních operací a jeho konečným cílem byl vstup do jednotek Delta Force, kde, jak věděl, jsem sloužil i já. A tak se jednoho dne objevil na základně Fort Bragg. Vrátil jsem se z výcviku a koho nevidím? Carl stojí ve dveřích a zubí se na mě. Jeden z mála okamžiků v mém životě, kdy mě někdo opravdu pořádně překvapil.“

„Člověku naskakuje husí kůže,“ zachvěla se Jamie. „Jako kdyby tě pronásledoval.“

„Přesně tak. Dost mi uškodilo, že si mě s ním začali ostatní příslušníci jednotky spojovat. Když jeho soutěživost přesáhla únosnou mez, vycítil jsem, že si přejí, abych mu domluvil. Jenže Carl soutěžil se mnou víc než s kýmkoliv jiným. Nehodlal připustit, abych mu zrovna já v něčem radil. Měl ovšem dost rozumu, aby chápal, že při plnění bojových úkolů musí hrát za tým. Za první války v Iráku mi zachránil život. Já jsem mu ten dluh splatil v Bosně, kdy jsem zase zachránil život jemu. Ale ty nože! Byl jimi stejně fascinovaný jako zamlada. Ve snaze získat u jednotky přátele dokonce každému z nás vyrobil skládací taktický nůž, ale krátce nato své úsilí totálně zmařil. Naše jednotka byla vyslána na Filipíny, aby zachránila diplomata, kterého unesli teroristé. Carl měl zlikvidovat nepřátelskou hlídku výstřelem z pistole opatřené tlumičem. Místo toho se k strážnému připlazil a vyřídil ho nožem. Operace kvůli tomu málem zkrachovala. Podařilo se nám diplomata zachránit, ale když se velitel dozvěděl podrobnosti, zuřil jako vzteklý pes. Carl se vymlouval, že mu pistole selhala. Tvrdil, že mu nezbylo nic jiného než zlikvidovat hlídku tváří v tvář. Zdálo se, že velitel jeho vysvětlení přijal, ale od té doby se Carl už žádné bojové akce nezúčastnil, protože ho velitel nikam nevyslal, a o tři měsíce později byl z jednotky propuštěn.“

„Jak je tedy možné, že získal práci u Global Protective Services?“

Cavanaugh zaváhal. „Když Duncan odešel od Delta Force a založil firmu, Carl mě navštívil a požádal, abych se za něho přimluvil. Naše přátelství prodělalo těžké zkoušky, ale přetrvalo. Nikdy se vůči mně ničeho nedopustil. Právě naopak, nebýt jeho, vrátil bych se do Států ve vaku na mrtvoly. A třeba se mu při té záchranné akci opravdu porouchala pistole. A jeho odvahu nemohl nikdo zpochybnit. Promluvil jsem si o něm s Duncanem, který ho angažoval na několik méně náročných operací. Žádný problém. Následovaly obtížnější akce. Opět žádný problém. Pak jsme s Carlem dostali za úkol hlídat mladičkou rockovou hvězdu, které šílený fanoušek vyhrožoval smrtí. Ta dívka chodila s jedním slavným sportovcem a fanoušek žárlil.“

„Vidím, že nechceš prozradit její jméno,“ poznamenala Jamie.

Když jí řekl, o koho se jedná, přikývla. „Jo, tu znám. Vystupuje prakticky nahá a tvrdí o sobě, že je panna.“

„Aspoň si dokážeš lépe představit, co toho fanouška tak rozpálilo. Zpěvačka měla dost peněz, aby si mohla dovolit trvalou ochranu devítičlenného týmu operátorů včetně dvou agentek, které jí byly dost podobné a mohly vystupovat jako její dvojnice.“

„To znamená dvacet sedm operátorů rozdělených na tři směny.“ Jamie provedla rychlý výpočet. „Takový roční rozpočet nemají ani některé rozvojové země.“

„Potom policie toho bláznivého fanouška, údajného pachatele, dopadla. Dokonce se i přiznal.“

Jamie uhodla, kam Cavanaugh míří. „Aby upoutal pozornost. A skutečný stalker…“

„Zaútočil, když se ochrana na její žádost zredukovala na pět operátorů. Napadl ji před hotelem. Já jsem tomu týmu velel. Naléhal jsem na ni, aby se ubytovala v hotelu, který měl podzemní garáže. Mohla tak nastupovat do limuzíny v místě, kde se neshlukovaly davy lidí.“

„Ona nejezdila anonymním automobilem?“ podivila se Jamie.

„Odmítla to. Řekla mi, že potřebuje kontakt s fanoušky, že se jim musí ukázat. Prý je to vynikající reklama. Magazín Entertainment Today chtěl čtenářům ukázat, jak se odvážně setkává se svými obdivovateli. Vyšli jsme tedy z hotelu a snažili se rozdělit zástup, aby mohla projít. Kdybych nevěřil, že policie dopadla toho pravého, nikdy bych nic podobného nepřipustil. Postupovali jsme v klasické čtvercové formaci. Dva agenti vpředu, dva vzadu, já se zpěvačkou uprostřed. Plán byl jasný. Kdyby na ni někdo zaútočil, měl jsem ji krýt vlastním tělem a dopravit ji zpátky do hotelu nebo do limuzíny, podle toho, kam bychom to měli blíž. Ostatní agenti by nás obklopili, a vytvořili tak bariéru mezi ní a útočníkem. Současně měli ověřit, jestli je pachatel sám, nebo má komplice. Prvotním úkolem bylo chránit klientku, vyřazení útočníka stálo až na druhém místě. Takže když se stalker vynořil z davu a hnal se na ni s nožem, kryl jsem zpěvačku. Zbytek týmu se shlukl kolem nás a ustupovali jsme k hotelu. No a potom ten parchant Carl opustil formaci a pustil se s tím chlapem do souboje na nože.“

„Cože?“

„Jo. Přímo před hotelem Plaza, před očima tisícovek fanoušků a desítek televizních kamer, obklopeni ohlušujícím řevem táhneme zpěvačku do hotelu a Carl předvádí tomu nešťastníkovi, jak vypadá opravdová práce s nožem. Záblesk, švih, bodnutí. Než stalker zemřel, muselo ho určitě šokovat množství krve, která z něj vytekla. Carl stál nad tělem, které se křečovitě otřásalo v posledním tažení, diváci v panice ječeli a kamery to všechno zabíraly a posílaly do éteru, včetně detailu Carlova obličeje. Trochu moc veřejné pozornosti pro někoho, kdo pracuje v bezpečnostní branži. Velká porota to označila za oprávněnou sebeobranu. Carl tvrdil, že stalker šel po něm, že se ho snažil odstranit z cesty, aby se snáze dostal ke klientce. Prý neměl na vybranou. Členové týmu samozřejmě věděli, že je to blbost, a v soukromí se s tím názorem netajili. Všem bylo jasné, že Carl při svém výcviku a zkušenostech mohl toho chlápka snadno uzemnit dříve, než by mu hrozilo jakékoliv nebezpečí. Zabil ho, protože…“

„Protože toužil po souboji na nože,“ dokončila větu Jamie.

Cavanaugh přikývl. „Ne že by se tomu dalo říkat souboj, ale ano, tohle byla část jeho motivace. A ta druhá polovina? Při výcviku jsme se učili, že se nemáme dívat na klienta, kterého chráníme. Ale všiml jsem si, že Carl po té zpěvačce nejdřív pokukoval, pak si ji prohlížel a nakonec se na ní pásl očima. Domnívám se, že tím soubojem na ni chtěl zapůsobit. Třeba si dělal naději, že ho angažuje jako stálého ochránce a on by získal zdarma každodenní představení.“

„A splnily se jeho naděje?“

„Naopak, Duncan ho vyrazil. A když potom za mnou zase přišel, abych za něj orodoval, aby ho vzal zpátky, poslal jsem ho k čertu. Tuto zkoušku už naše přátelství nezvládlo. Už jsem s ním nechtěl mít nic společného. Ani profesně, protože pokud se mě týkalo, nedalo se na něj spolehnout. A nebyl jsem jediný operátor, který to tak cítil. Takového člověka nezaměstná žádná renomovaná bezpečnostní agentura. Když jsem o něm slyšel naposled, pracoval pro jednoho kolumbijského narkobarona.“

„Ale teď si myslíš, že se vrátil?“

„Útočník odpovědný za to, že všichni ochranní agenti byli zabiti ostrou zbraní, musel mít podrobné a důvěrné znalosti o tom, jak ochrana osob funguje. Připočti k tomu posedlost noži…“

„A vyjde ti Carl Duran,“ dopověděla Jamie. „Třeba tím soubojem na nože nechtěl zapůsobit na tu rockovou zpěvačku.“

„Myslíš? A na koho jiného by…“

„Na tebe. Musí počítat s tím, že sis ho s těmi vraždami chladnou zbraní spojil. Půjde po tobě a bude se tě snažit zabít. Za každou cenu.“

ČÁST PÁTÁ

Železná milenka

1

Rutherford si toho místa všiml až v poslední chvíli a málem ho přejel. Nacházelo se ve zpustlé části Alexandrie ve státě Virginia na místě tak neočekávaném, až se domníval, že si spletl adresu. Ale pak se pozorněji podíval na vývěsní štít mezi masážním salonem a prodejnou pornografických filmů – a opravdu, tabule hlásala, že je to skutečně motel Hideaway. Potřásl hlavou a zadoufal, že to není nějaký kanadský žertík, a na příští křižovatce odbočil doleva. Projel sem a tam několika náhodně vybranými ulicemi a sledoval ve zpětném zrcátku, zda ho někdo nesleduje. Nakonec se vrátil k motelu a zajel na parkoviště. Zastavil vedle kontejneru na odpadky a zaklepal na dveře.

Opilci, drogoví dealeři a členové pouličního gangu se lhostejně dívali, jak mu Jamie otevřela a usmála se na něj.

Rutherford vešel a přejel skeptickým pohledem špinavou podlahu, popraskané zrcadlo a proleželou matraci. Stěny nasáklé cigaretovým kouřem vydávaly typický pach léta nevětrané místnosti. Pokynul Cavanaughovi, který stál za dveřmi s pistolí v ruce pro případ, že by host přivedl nežádoucí doprovod.

„Útulný pokojíček,“ poznamenal agent FBI.

„Zato tu nikomu nepřejde divné, že platíme hotově, a ne kreditní kartou,“ vysvětlila Jamie a zamkla dveře.

„Nejspíš si myslí, že jsi šlapka.“

„Pokud za sebou nezanecháváme papírovou stopu, je mi to úplně jedno. Ať si klidně myslí, že jsem lobbistka.“ Ukázala na tlustou obálku v Rutherfordově ruce. „Co ses dozvěděl?“

„Gerald Brockman několikrát katastrofálně investoval. Půjčil si peníze a spekuloval na vzestup cen akcií. Pak se trhy zhroutily a on musel splatit půjčku. V podstatě stojí před osobním bankrotem.“

„Takže když Duncan zemřel, mohl doufat, že zdědí Global Protective Services,“ řekl Cavanaugh. „Ale pak zjistil, že Duncan ve své závěti firmu odkázal jakémusi Aaronu Stoddardovi. Třeba ho napadlo, že když Stoddarda odstraní, dostane se na první místo ve frontě.“

„Kdo je Aaron Stoddard?“

„Já,“ odpověděl Cavanaugh. „Tak se skutečně jmenuju. To tajemství se stejně šíří tak rychle, že tě do něj můžu klidně zasvětit.“

„To je tvoje skutečné jméno?“

„Člověk čas od času potřebuje stát se někým jiným.“

„Já ne. Já se pořád snažím přijít na to, jak být Johnem Rutherfordem.“

„Co ses dozvěděl o Kim Leeové?“ chtěla vědět Jamie.

„Má problém s drogami.“

„Cože?“

„Před dvěma roky si při soutěži v karate těžce poškodila meziobratlovou ploténku a vypěstovala si návyk na silné léky proti bolesti. Oxycontin a podobně. Má tak velkou spotřebu, že je shání na černém trhu.“

„Ale vždyť to na ní není vůbec poznat!“

„Někteří to dokážou utajit. Ale kdybys ji viděl, když jí dojdou zásoby, poznal bys to okamžitě. Mívá tak silné abstinenční příznaky, že leze po zdi. Odvykací kúra je stejně náročná jako při závislosti na heroinu.“

„To jsem zvědavý, co se dozvím o Alim Karimovi.“

„Zatím se zdá, že je čistý jak padlý sníh.“

„Pro změnu jedna dobrá zpráva. A Carl Duran?“ zeptal se Cavanaugh.

„Jak už ses zmínil, po propuštění z GPS působil jako šéf bezpečnosti pro jednoho kolumbijského narkobarona.“ Rutherford se významně odmlčel. „Ale před dvěma roky od něho odešel.“

„A potom?“

„Zmizel.“

Cavanaugh svraštil obočí. „Chceš říct, že mu šéf přestal důvěřovat a nechal ho odstranit?“

„Ne, nic tomu nenasvědčuje. Získali jsme informátora, podle kterého považoval šéf Carla za nenahraditelného. Carlbyl tak naštvaný na regulérní ochránce, kteří se obrátili proti němu, že tomu narkobaronovi zajistil nejlepší ostrahu, jakou si dokážeš představit. Dokonce si pořídil pilotní průkaz, aby v případě nouze mohl řídit tryskáč svého šéfa. Ale pak se ze dne na den znenadání vypařil.“

„Neřekl ten informátor, jestli se krátce před Carlovým zmizením nestalo něco neobvyklého?“

„A víš, že ano? Střeženou základnu kdosi navštívil. Host byl prý tak důležitý, že mu šéf drogového kartelu dokonce přišel naproti k helikoptéře.“

„Netušíš, kdo to mohl být?“

„Jméno neznám. Ale informátor si i po takové době pamatoval, jak ten člověk vypadal.“

„Tomu lze jen těžko uvěřit,“ zapochybovala Jamie.

„Počkej, až uslyšíš ten popis. Chlap kolem čtyřicítky. Knír. Statná postava. Pronikavé oči. Snědá pleť. Vážný výraz.“

„To nám moc nepomůže.“

„Přiletěl z Iráku,“ dodal Rutherford.

„Z Iráku?“ zopakoval Cavanaugh překvapeně.

„Jo. Tolik lidí z té části světa základnu drogového kartelu v Jižní Americe zase nenavštěvuje,“ konstatoval Rutherford.

„Po jedenáctém září se situace změnila,“ upozornil Cavanaugh.

Jamie nechápavě hleděla z jednoho na druhého.

Vysvětlení se ujal Rutherford. „Po útocích na Světové obchodní centrum a Pentagon jsme zahájili hloubkové vyšetřování, které jsme měli provést už mnohem dřív. Radikální náboženské teroristické skupiny dospěly k závěru, že když už jsme zkorumpovaní bezbožní pohani, zaútočí na nás prostřednictvím korupce. Značný díl financí pro teroristy dnes pochází z peněz získaných z prostituce a drog.“

„Drogy. Důvod, proč si proklepnout Kim,“ podotkla Jamie.

„Ten návštěvník prý dlouho rozmlouval s Carlem,“ pokračoval Rutherford. „Druhý den ráno byli oba pryč.“

„To by mohlo znamenat, že cizinec Carla zverboval kvůli jeho dokonalé znalosti pracovních postupů legitimních bezpečnostních a ochranných agentur,“ usuzoval Cavanaugh. „Tato akce je však natolik rozsáhlá, že ji v žádném případě nemohl zvládnout sám. Na to zemřelo příliš mnoho agentů a on nemůže být všude. Potřebuje pomocníky. Vycvičené pomocníky. Jako například komando, které na nás zaútočilo v Jackson Hole.“

„V Jackson Hole? Neměl bys mi o tom říct něco bližšího?“

Cavanaugh mu vylíčil, co se stalo.

„Zjistilo se, že muži, které jsem zastřelil, byli v rozmezí posledních šesti týdnů propuštěni z vězení. Všichni. Seděli každý v jiné věznici a nezdá se, že by se před odsouzením někdy setkali, natož aby se znali.“

„Co je tedy po propuštění svedlo dohromady?“ chtěl vědět Rutherford.

„Možná by otázka měla znít, kdo je svedl dohromady,“ opravil ho Cavanaugh. „A jak se Carlovi podařilo vycvičit je natolik, že za šest týdnů se z obyčejných gaunerů stali schopní operátoři.“

2

Nad močálem rachotily výstřely a burácely výbuchy. I s nasazenými chrániči sluchu slyšel Raoul ohlušující kravál a sprosté nadávky Bowieho, který na něj hulákal, držel ho za ramena a třikrát ho prudce otočil na jednu stranu, pak na druhou. Nejradši by na něj taky zaječel, praštil ho a srazil k zemi. Nepodlehl však prvotnímu impulzu, neboť věděl, ho velitel chce dezorientovat a rozpumpovat mu adrenalin v žilách.

Bowie přistrčil obličej těsně k jeho a zařval: „V budově se ukryli čtyři nepřátelé! Mají automatické zbraně! Drží rukojmí! Není čas vyjednávat! Někde tu leží bomba načasovaná na třicet sekund! Srovná barák se zemí! Vběhni dovnitř, postřílej nepřátele, zachraň rukojmí a zajisti bombu! Pohyb!“

Bowie ho postrčil ke dveřím takovou silou, že Raoulovi cvakly zuby. Barák byl ve skutečnosti jen labyrint sádrokartonových stěn bez střechy, ale Raoul měl tak vybičované emoce, že v něm opravdu viděl budovu. Nejasně vnímal, že Bowie běží za ním, ale soustředil se pouze na pistoli, kterou vytasil z pouzdra. Před ním se prudce vztyčil terč. Muž s pistolí. Zlikvidoval ho, předklonil se, vyhlédl za roh a otočil se po dalším terči. Chlap s pistolí, vedle něj starší žena. Raoul se rozhlédl. Žena s nemluvnětem v náručí. „V peřince skrývá zbraň!“ zaječel Bowie. „Zastřel ji!“ Ignoroval rozkaz a běžel dál. Proti němu se vztyčil muž s útočnou puškou. Raoul stiskl spoušť. Kde je čtvrtý? Kde je bomba? Nahlédl za další roh. Nové terče. Děcko. Kněz s kolárkem. Rozhlížel se a hledal čtvrtého protivníka. Všiml si, že kněz je ozbrojený. Bleskurychle poklekl a „zastřelil“ ho. Na zemi ležela kovová krabice. Přiskočil k ní a cvakl přepínačem. Teprve v té chvíli si všiml, jak prudce mu buší srdce a jak má spodní prádlo nasáklé potem.

Rozklepaný vzhlédl od krabice k Bowiemu a několika žákům, kteří se na něj zubili.

„O tři sekundy později by bomba vybuchla,“ konstatoval Bowie. „Všichni zlí hoši zlikvidovaní. Rukojmí nezranění. Prohlédl jste trik s knězem. Velmi dobře, pane Ramirezi.“

„Díky,“ vydechl Raoul nejistým hlasem a vzpomněl si, že musí dodat oslovení. „Pane.“ Emocionální vypětí při pohybu po této podivné střelnici ho přivádělo k úžasu.

Vyšli před kašírovaný dům a Bowie oslovil skupinu žáků: „Teď jste na řadě vy, pane Fergusone.“ Z močálu soustavně duněla střelba a exploze.

Přibližně dvacetiletý vysoký rusovlasý muž nevypadal příliš nadšeně.

„Jdeme na věc, pane Fergusone.“ Bowie do něj strčil a zahájil dezorientační proces. Třásl jím, řval na něj nadávky, otáčel ho kolem dokola a pak ho postrčil ke „střílejícímu domu“ tak bezohledně, že mladík málem upadl.

Raoul a ostatní žáci, kteří již zkoušku absolvovali, běželi za Bowiem.

Ferguson zlikvidoval prvního i druhého teroristu, přičemž dbal, aby nezasáhl stařenu, postaral se o třetího střelce, spatřil ženu s dítětem a rozhlížel se po dalším cíli. „V peřince skrývá zbraň!“ křičel Bowie. Ferguson poslal na terč tři kulky. „Vedle!“ řval Bowie. „Zastřel ji! Zastřel ji!“ Ferguson vyprázdnil do terče zbytek zásobníku. Rychle vsunul do pažby nový a spěchal dál. Ignoroval kněze, doběhl ke kovové krabici a cvakl vypínačem.

Triumfálně se rozhlédl, ale hned zvadl, protože neviděl pochvalné pohledy, které očekával.

„Zdá se mi, pane Fergusone, že představujete pro společnost vážnou hrozbu.“

„O čem to mluvíte? Tu bombu jsem přece zneškodnil, ne?“

„Než byste se k ní dostal, byl byste dávno mrtvý. Zabil by vás ten muž s bílým kolárkem.“

„Kněz? S tím na mě nechoďte.“

„Není to kněz.“

„A jak to mám sakra vědět?“

„Drží v ruce zbraň.“

„Jakou zbraň?“ Ferguson se podíval pozorněji a zasténal.

„A i kdybyste ho zastřelil, pořád by to nevrátilo život té ženě a dítěti, které jste zabil.“

„To nebylo dítě, ale panenka. Žena skrývala v peřince pistoli!“

„Neskrývala.“

„Ale vy sám jste mi přece řekl…“

„Mýlil jsem se.“

„Lhal jste mi.“

„Zkoušel jsem vás.“

„To jsou kecy.“

„Ne, pane Fergusone. Tohle je nácvik kázně a sebekontroly, vlastností, které zjevně postrádáte.“

Chvíli to vypadalo, že se Ferguson chystá zvednout zbraň. Bowie vytasil z kapsy nůž.

Ferguson zíral na čepel a pomalu odložil pistoli. „Nepřišel jsem tady, abych se nechal buzerovat jako v pasťáku.“

„Ne, přišel jste sem kvůli dvěma tisícovkám náborového příspěvku a třem tisícům dolarů měsíčně plus ubytování, strava a výcvik.“

„K čemu jsou mi peníze, když je nemám kde utratit?“

„Chtěl byste raději odejít, pane Fergusone?“

„Je to na mně tak vidět? Jen se podívejte na ty mraky komárů! Jestli tu zůstanu ještě o den dýl, chytnu malárii nebo jinou zkurvenou nemoc.“

Bowie se odvrátil od Fergusona a otočil se k Raoulovi. „Pane Ramirezi,“ oslovil ho ostře.

„Ano, pane?“ vyhrkl překvapený Raoul.

„Po příští hodině se hlaste v mé kanceláři.“

3

Raoul přecházel přes udupanou hlínu přehlídkové plochy a snažil se nerozhlížet se po sluncem zalitém výcvikovém táboře v přetrvávajícím úžasu. Přirozenou obvodovou hranici tvořil hustý porost stromů a keřů. Vlevo stály dva dřevěné baráky postavené na kůlech. Za nimi frekventanti kurzu stříleli na pohybující se vozidla nebo se učili vzít útokem budovu. Jiní se zdokonalovali v boji beze zbraně, další procvičovali manipulaci s noži. Mladík netušil, co je cílem těchto příprav, ale nemohl se cítit spokojenější a šťastnější. Střelné zbraně, filmy, videohry. Chyběl pouze alkohol a ženy. Skoro jako v nebi. A navíc za to dostával zaplaceno. Tíha pistole v pouzdru na opasku, vědomí, že dělá něco důležitého a dělá to dobře – napřímil se, přidal do kroku a hruď se mu nadmula pýchou nad změnou, která se s ním udála. Nadřízeným projevoval úctu, ta tam byla jeho mluva klacka z ulice a pak z kriminálu.

Slyšel, jak jeden instruktor volá na žáky: „Když popadnete soupeře zezadu a stáhnete mu hlavu dozadu, nesnažte se mu podříznout krk. Mohli byste si pořezat ruku. Chyťte ho za bradu a za pusu, aby nemohl křičet, škubněte mu hlavou ještě víc dozadu a bodněte ho do ledviny. To je smrtelná rána. Do ledviny. Způsobí téměř okamžitou smrt.“

Před boudou z vlnitého plechu se Raoul zastavil a zaposlouchal se do úderů kladiva o kov. Netušil, proč s ním chce Bowie mluvit. Nadšení z vynikajícího výkonu na střelnici vystřídaly rozpaky z hádky mezi Bowiem a Fergusonem a nejistota, co to má společného s ním.

Zlostné jednotlivé údery kladiva přešly do rychlejšího a stálejšího rytmu a ve chvíli, kdy Raoul sebral odvahu a zaklepal, náhle ustaly.

„Vstupte.“

4

Podle bible měl Kain mnoho potomků a jeden z nich poprvé koval železo. Carlovi se ten příběh líbil stejně jako legendaoHéfaistovi, synovi vládce bohů Dia, který měl být podle jiných pověstí prvním kovářem v historii a vyrábět zbroj ostatním bohům. Zajímavá paralela. Héfaistova zručnost s kladivem a kovadlinou zanechala stejně hrozivou a trvalou stopu jako Kainova vražda Ábela. Nejgeniálnějším výtvorem řeckých bohů byla bohatě zdobená kovová skříňka, která skrývala všechno zlo a utrpení světa. Skříňku dostala svůdnice Pandora, a když ji otevřela, vypustila z ní války, morové rány a ostatní pohromy. Pouze jedno zlo nestihlo uniknout dříve, než Pandora skříňku zavřela: krutá a svůdná naděje.

Carl měl na sobě plátěnou zástěru, na rukou kožené rukavice a oči si chránil brýlemi. Šlapal měchy a přes silné čočky pozoroval koks žhnoucí v peci a těžký ocelový prut,který začínal oranžově zářit. Zahříval kus kovu přesně stanovenou dobu na požadovanou teplotu, pak ho kleštěmi vytáhl z pece a položil na kovadlinu. Mohutnou pravicí zvedl těžké kladivo a zpracovával ocelový prut, zplošťoval ho a tvaroval. Ocel žárem změkla a dovolila mu podrobit kov vlastní vůli.

Klang!

Aaron.

Klang!

Aaron.

Ovládly jej hořkosladké vzpomínky. Rytmické bušení kladiva do kovadliny mu znělo jako odražené kulky, jako výkřiky bolesti. Udeřil ještě silněji, ale pak vycítil jiný zvuk a otočil se ke dveřím, na které kdosi zaklepal.

„Vstupte.“

Dveře se pomalu otevřely a Raoul s obavami vstoupil do stínů osvětlených plameny z pece.

„Pojď blíž,“ vyzval ho Carl. „Chci ti něco ukázat.“

Raoul poslechl.

„Nůž, který právě vyrábím, se jmenuje po svém tvůrci Jimu Bowiem, který jej nosil jako první. Došlo ti to? Bowie. Bowieův nůž.“

Raoul dokázal, že si dobře zapamatoval jedno z mnoha poučení, jichž se mu tady dostalo – přiznat, že něco neví. „Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„Je to nejslavnější nůž všech dob. James Bowie spekuloval s pozemky kolem Mississippi. Byl to dobrodruh, rád se bil na nože. Zemřel s Crockettem a Travisem v Alamu. Roku osmnáct set dvacet sedm zabil nožem jednoho muže a druhého zranil při souboji, který vešel do historie jako Duel na písčině. Dnes nikdo přesně neví, jak Bowieův nůž vypadal. Tento vyrábím podle vzoru z filmu Železná milenka. Bowieho v něm hrál Alan Ladd, ale opravdovou hvězdou v něm byl nůž. Později byl použit jako rekvizita ve spoustě dalších filmů. Třeba Davy Crockett Walta Disneye nebo Alamo s Johnem Waynem. Až spatříš krásu hotového výrobku, nedokážeš od ní odtrhnout oči. Tento nůž inspiroval celou generaci mužů, aby se věnovali nožířskému řemeslu.“

Carl vzpomínal na chvíli, kdy viděl film Železná milenka poprvé. Starý mistr nožíř si jej natočil z televize na video a půjčil kazetu jemu a Aaronovi. Děj byl alespoň zpočátku vysloveně nudný – Alan Ladd v nařaseném kostýmu se snažil přesvědčit Virginii Mayovou, aby se do něj zamilovala. Spolu s Aaronem tehdy bučeli na obrazovku. Ale pak zašel Ladd za kovářem a požádal ho, ať mu vyrobí nůž podle dřevěného modelu, který mu přinesl. Kovář byl modelem nadšený a řekl, že má doma kus meteoritu, který roztaví a přidá jej ke kovu. Do nože tak prý vstoupí část nebe a část pekla.

V další scéně už byl nůž hotový. Proletěl vzduchem a zabodl se do kůlu. Měl dlouhou a širokou čepel, nad jejímiž nádhernými křivkami s Aaronem společně zajásali. Rukojeť byla z černého dřeva a zakončená mosaznou čepičkou. Výrobce vyřezal ze slonoviny Bowieho jméno a vsadil ho do rukojeti. Nůž měl stříbrnou záštitu a na zadní straně ostří mosazný proužek, na jehož účel nemohli s Aaronem tak dlouho přijít, až se zeptali starého nožíře. Vysvětlil jim, že proužek chrání majitele nože před zraněním během souboje. Protože je mosaz měkčí než ocel, soupeřovo ostří se do ní zasekne. Nemůže pak sklouznout a pořezat ruku, která nůž drží.

Ty nejlepší pasáže filmu si s Aaronem pouštěli pořád dokola. Ze všech zobrazených soubojů s noži se jim nejvíc líbil ten v potemnělé místnosti, který probíhal za bouřky a od čepelí se blýskalo stejně intenzivně jako venku. Část nebe, část pekla. Závěr filmu však byl stejně ubohý. Alan Ladd, pronásledovaný výčitkami kvůli všem lidem, které zabil, hodil Železnou milenku do Mississippi.

Carl se vytrhl ze vzpomínek a vrátil se do současnosti. „Dávej pozor,“ řekl mladíkovi. „Čepel se musí opatrně ochlazovat.“

Raoul soustředěně pozoroval, jak Carl pomocí kleští ponořil dlouhý a široký pás kovu do vědra s olivovým olejem.

Jeden z oblíbených žertů starého mistra nožíře – použít olivový olej k ochlazení kovu a pak jím zalít salát.

Na rozdíl od filmové scény však Carl neponořil rozžhavený nůž do lázně špičkou napřed, nýbrž po délce a dbal, aby se olej nedotkl zadní strany čepele. Obsah vědra divoce zasyčel.

Po chvíli Carl kov povytáhl, aby olej zchlazoval pouze hranu ostří. Z lázně stoupala pára a pach připomínal olej na rozpálené pánvi těsně předtím, než se na ni položí kus masa. Pak Carl nůž vytáhl a položil ho na kovadlinu.

„Lidé, kteří o kovařině nic nevědí, si myslí, že se do kapaliny ponořuje celá čepel,“ vysvětloval. „Jenže tím by ji úplně zničili. Náhlé ochlazení má totiž jediný účel – vytvrdit kov. A stoprocentně vytvrzená čepel by po nárazu do něčeho tvrdého praskla. Chlazení musí probíhat postupně. Hranu jsem chladil nejdéle, protože ostří musí být dostatečně tvrdé, aby udrželo břit. Střed čepele jsem chladil kratší dobu, protože musí být nejen tvrdá, ale i pružná. A zadní stranu jsem kapalinou nechladil vůbec, protože ji chci mít ještě pružnější.“

„Proč má být pružná?“

„Aby se pod tlakem ohnula.“

Carl se odmlčel a doufal, že Raoul prokáže svou inteligenci tím, že položí správnou otázku.

Chvíli mu to trvalo. „Chápu, že hrana musí tvrdá, aby udržela ostří. Ale proč se má zadní část čepele ohýbat?“

„Aby nožíř získal mistrovské osvědčení, musí vyrobit čepel, která projde úspěšně čtyřmi zkouškami. Za prvé musí být natolik ostrá, že jediným švihem přeřízne visící lano tlusté jeden palec. Za druhé musí být tak ostrá a tvrdá, že prosekne dva trámky pět krát deset centimetrů. Za třetí si ipo předchozích dvou zkouškách musí udržet dostatečnou ostrost, aby seřízla chlupy z výrobcova předloktí. A za čtvrté musí být dostatečně pružná, aby se po upnutí do svěráku a ohnutí o devadesát stupňů nezlomila. Jediný postup, jak toho lze dosáhnout, spočívá v různě dlouhém ochlazování různých částí čepele. Tvrdá hrana poskytne ostrost. Pružná zadní část zaručí poddajnost, jinak se nůž zlomí.“

Raoul se zamyslel a pak přikývl.

„Dokážeš ty být jako tenhle nůž?“ zeptal se Carl.

„Budu takový, jakého mě chcete mít.“

5

Dveře boudy se s bouchnutím rozletěly. Raoul proletěl otvorem a dopadl zády na udusanou hlínu. Carl vyběhl za ním a nakopl ho do boku.

Žáci na nejbližší střelnici postřehli, že se něco děje, a zvědavě se ohlíželi. Carl kopal do Raoula, který se válel po zemi.

„Takto se mnou nesmí nikdo mluvit! Sbal si své věci a vypadni!“

Raoul se schoulil do klubíčka, o milimetr uhnul dalšímu kopanci, vyskočil a rozběhl se k dřevěnému baráku.

Carl výhrůžně pomalu vykročil k žákům na střelnici.

„Ty taky, Fergusone! Už mám té tvé nedbalosti až po krk. Sbal si věci, ať tě můžu i s tím druhým sráčem odvézt pryč!“

„Ale…“

„Dělej!“ Vyškubl z mladíkovy ruky pistoli a odstrčil ho. „Říkal jsi, že odtud chceš odejít, tak pomažeš!“

„Můžu si nechat oblečení, co jsem dostal?“

„Jasně! A peníze taky! Tak zněla dohoda, ne? Já na rozdíl od tebe své slovo vždycky dodržím! Tak dělej! Pohyb! Oba dva máte pět minut! Zatracení sráči!“

Ferguson se rozběhl k baráku a Carl se vztekle otočil k malému náklaďáku, který stál před administrativní budovou. Vytáhl z kapsy klíčky, nastartoval, smykem se otočil, až mu od kol odletovala hlína, a řítil se k barákům. Po další ostré zatáčce zastavil – opět smykem – a čekal na dva zavržence.

Raoul vyšel ze dveří jako první a držel v ruce ruksak.

„Vlez si dozadu, zatraceně!“ křikl na něho Carl.

Zatímco se Raoul šplhal na nekrytou ložnou plochu, objevil se těžce oddechující Ferguson s poloprázdným plátěným pytlem.

„Nasedni!“ zavelel Carl.

Ferguson ani nestačil zabouchnout dveře a náklaďák se na plný plyn rozjel, zanechávaje hluboké rýhy po prokluzujících kolech.

„Máte určitě všecky svoje věci?“ hulákal Carl. „Svou část dohody chci bezpodmínečně dodržet!“

„Přestaňte se ke mně chovat jako k nějakému debilovi,“ ohradil se Ferguson.

„Nic jiného nejsi!“

„Komu by se chtělo nechat se žrát komárama a chcípat horkem v bažině?“

„Tobě očividně ne.“

„A to nemluvím o hadech a pavoukách a pitomým dešti skoro každé odpoledne, o tom že se tu nedá spát, protože ti pitomci dělají kravál u počítačových her. Bang, bang, bang! Od chvíle, co jsem sem přišel, mně nepřestalo zvonit v uších.“

„Od počátku jsi věděl, že dostaneš zaplaceno za to, že se naučíš zacházet se střelnými zbraněmi.“

„Já s nima umím zacházet.“

„Jo, jasně. Viděl jsem tě střílet.“

„A neřekl jste mi, že budu muset ty zatracený bouchačky furt čistit. Po každém střílení. A taky jste nic neříkal o tahání těžkých báglů na zádech a plazení se močálama a… To jsem se mohl zrovna přihlásit do tý zasraný armády. Pořád mi někdo říká, co mám dělat a co dělat nemůžu. Horší buzerace než v pasťáku.“

„To sotva.“ Carl se zadíval na jizvy na svých rukou.

„A kde to sakra vlastně jsme? Jak je daleko do nejbližšího města? Chci se vrátit do Chicaga. Zpátky ke klukům z party, užít si nějakou akci. A hlavně si pořádně zapíchat. To bude jiný kafe než tady.“

„Sexuální nenasytnost tě dostala za mříže,“ podotkl Carl. „Možná by ses měl držet bouchaček.“.

„Hele, nechte těch keců a odpovězte mi na otázku. Jak je daleko do nejbližšího města?“ naléhal Ferguson.

„Asi hodinu. A není to město, ale vesnice.“

„Cože? Tak proč odsud neletíme? Když jsme mohli přiletět do těch sraček, tak proč ne ven?“

„Nestojíš mi za cenu leteckého benzinu, ty šašku. Chceš slyšet tajemství? Byl jsi součástí velkého experimentu.“

„Plácat se v bažině? To je mi teda experiment!“

„Týká se vizualizace.“

„Co to sakra je?“

„Nejdřív ti něco ukážu – jak se střílí, zachází s nožem a podobně. Pak ti přikážu, abys zavřel oči a v duchu si opakovaně přehrával, co jsem ti předvedl. Tyto dovednosti se pak posílí tím, že tě nechám sledovat filmy, v nichž se celkem přesně předvádí to, co jsem demonstroval. Hollywoodské hvězdy dokážou hrát velmi přesvědčivě a ty se jim najednou chceš podobat. A nakonec ti řeknu, aby sis v mysli přehrával příslušné scény z těch filmů.“

Náklaďák nadskočil na hrbolu a Carl slyšel, jak Raoul spadl na korbu.

„Armáda zjistila, že s využitím vizualizace lze čtyřtýdenní výcvik zkrátit na tři dny,“ pokračoval Carl. „Jde o jistou formu sebehypnózy posílenou počítačovými hrami.“

„Fakt? No, já jsem tu byl tři týdny. Jak je možný, že to na mě nezapůsobilo?“

„Nikdo není dokonalý. Chceš znát jiné tajemství? Kdysi dávno tady bývala plantáž.“

„Co ta má s čím společnýho? Šlápněte na to!“

„Plantáž později zkrachovala a následně zpustla. Majitelé se snažili udržet ji v rodině, ale nakonec ji koupila soukromá nadace a zřídila na jejím území přírodní rezervaci.“

„To se mám jako rozbrečet? Přestaňte mě nudit těma kydama a…“

„O několik let později převzala nadaci i s pozemkem CIA.“

„CIA?“

„Tak co, už mi věnuješ pozornost? Přesněji řečeno to nebyla CIA, ale společnost nastrčená prostřednictvím jiné nastrčené společnosti, která pracovala pro Ústřední zpravodajskou službu. Říká se tomu rozložení rizika. CIA může popřít jakoukoliv spojitost.“

„Z těch keců na mě jde spaní.“

„Důvodem těchto vlastnických přesunů byla výstavba soukromého letiště, o kterém by nikdo nevěděl. Odsud mohli létat agenti vysazovaní tajně do různých horkých míst… V té době se hodně konfliktů odehrávalo ve Střední Americe.“

„Klíží se mi oči.“

Náklaďák poskočil na dalším hrbolu.

„CIA nemohla své lidi posadit do normálního civilního letadla a nechat je odletět do Salvadoru nebo Nikaraguy, protože by po sobě zanechali takzvanou papírovou stopu.“

„Hele, víte, jak bych to nazval já?“ Ferguson udělal obscénní gesto.

„A tak firma, která pracovala pro CIA, založila vlastní leteckou společnost a dopravovala agenty odsud přes záliv do míst, kde hořely lokální konflikty.“

„Jaký záliv?“

„Mexický.“

Ferguson zpozorněl. „Jsme blízko Mexika?“

„Ale pak se doba změnila a konflikty se přesunuly do jiných zemí a CIA už tohle místo nepotřebovala. Kromě toho začalo letiště přitahovat zbytečnou pozornost, takže ho Agentura prodala pašerákům drog, s kterými také spolupracovala.“

„Říkáte pašeráci drog?“ To už Ferguson projevoval intenzivní zájem.

„Jistě. Špionážní řemeslo je založeno na vzájemných úsluhách. Ty pomůžeš mně, já pomůžu tobě. Stejně jako v každém jiném podnikání. Agenti CIA spolupracovali s pašeráky drog, získávali od nich taktické informace a využívali je jako krytí, díky němuž mohli přilétat do různých zemí a zase z nich odlétat, protože mohli používat jejich tajné přistávací dráhy. Když se živíš jako pašerák drog, nikdo se tě neptá, proč jsi takový tajnůstkář. Ale pokud si o tobě lidé myslí, že jsi špion, máš problém. Takže když přišla chvíle zbavit se tohoto letiště, bylo docela rozumné prodat je pašerákům, kteří je už stejně používali. Ale nakonec se i pašeráci přesunuli jinam a místo chátralo, dokud jsme ho nekoupili my.“

„Pěkně hnusný,“ zhodnotil Ferguson. „Hele, moh byste na to šlápnout?“

„Nemůžu.“

Carl zpomalil.

„Co to sakra děláte?“

„Zastavuju. Potřebuju se vyčurat.“

„Člověče, to nevydržíte, než dojedem do tý vesnice?“

„To jako mám zadržovat moč celou hodinu? Vzpamatuj se.“ Carl ho probodl očima a zahnul k okraji polní cesty. Vystoupil z kabiny a seběhl po svahu k okraji močálu. Pod zrádně krásnými závoji španělského mechu – jsou hotovým semeništěm nepříjemného hmyzu – si rozepnul poklopec a močil do vody zelené řasami.

Ferguson otevřel dveře, mrzutě seskočil do houbovité trávy, vydal se k vodě a nahmatával jezdec zipu.

Carl si ulevil, setřepal kapičky moči, vytáhl zip a zeptal se Fergusona: „Chceš se vsadit?“

Zaburácely tři výstřely. Na mladíkově košili rozkvetly karmínové květy, z obličeje mu vytryskla krev. Ve smrtelné křeči se svalil na záda.

Nad hladinou doznívala ozvěna.

Carl se otočil k Raoulovi, který před několika vteřinami na narážku o sázce vystřelil z korby náklaďáku. Carl měl pod volnou košilí připravený Colt Commander, a kdyby se Raoul opozdil, pokračoval by plynulým pohybem od zipu pro zbraň a zastřelil by oba mladíky.

Raoul byl bledý jako stěna a měl rozšířené zornice. Očividně přes veškeré chvástání dosud nikoho nezabil.

Raději ho nějak rozptýlím, pomyslel si Carl. „Velmi dobře, pane Ramirezi. Dvě kulky do těla, jedna do hlavy. Proč jste zvolil tento postup?“

Raoul musel přepnout mozek na jiné myšlenky. „Ehm…“ Vypadal zmateně. Jeho touha po uznání však překonala emocionální šok z předchozího zážitku. „Ehm, cíl mohl mít na sobě kevlarovou vestu, tak jsem ho pro jistotu střelil i do hlavy.“

„To vás naučil instruktor?“

„Ne…“ Mladíkův zmatek ještě docela nepominul. „Domyslel jsem si, že by to mohl být důvod.“

„To je důvod. Máte vynikající intuici. Udělal jste, co jsem vám řekl? Seděl jste s hlavou opřenou o zadní okénko?“

„Ano.“

„Slyšel jste, co jsem říkal o CIA?“

„Ano.“

„Pak jistě chápete nezbytnost rozkazu, který jsem vám vydal. V sázce jsou vážné záležitosti, jejichž podstatu vám nemohu odhalit. Zatím. Ale cíl by vzhledem k nedostatku kázně, který projevil, určitě o naší výcvikové základně mluvil na veřejnosti. A tím by nás zničil.“

Carl špičkou boty shodil mrtvolu do kalné bažiny. Z vody se okamžitě vynořil aligátor, sevřel strašlivé čelisti a stáhl tělo pod hladinu. Vzápětí dorazil druhý ještěr a utrhl mrtvole pravou nohu. Močál zelený řasami zrudl krví.

„Když jsem ten tábor zakládal,“ vysvětloval Carl, „denně jsem jezdil k tomuto místu, vymočil se do vody a pak jsem do ní naházel kusy syrového masa. Po čase se aligátoři naučili spojovat potravu se zvukem náklaďáku, mými kroky a močí proudící do vody. Teď je tyto signály přivolaly k obědu.“

Zvířená hladina se pomalu uklidnila a pleskání ocasů a cvakání čelistí opět vystřídal ptačí zpěv.

Raoul posbíral prázdné nábojnice a potěšil Carla ještě víc.

„Zbav se jeho pytle.“

Mladík zvedl z korby kus těžkého řetězu a strčil ho do pytle, který pak s rozmachem hodil do bažiny.

„Rychlý. Ostrý. Poslušný,“ ocenil Carl.

Raoulovi se rozzářily oči.

„Vyřadím tě ze skupiny,“ rozhodl se Carl.

„Hele. Co jsem udělal špatně?“

„Právě že nic. Ty a hrstka vybraných půjdete se mnou.“

„A co budeme dělat?“

„Lovit starého přítele.“

6

Cavanaugh se pomalu probudil a cítil se stejně unavený, jako když ulehl. Natáhl paži, aby objal Jamii, zjistil, že vedle něj neleží, otevřel oči a rozhlédl se po ní. Seděla u stolku propáleného od cigaret v rohu ošuntělého motelového pokoje. Na sobě měla tričko a boxerské trenýrky, tmavé vlasy jí splývaly na ramena. Nevšimla si, že se probudil, plně se soustředila na dokumenty, které jim opatřil Rutherford.

„Mluvil jsi ze spaní,“ poznamenala.

Takže jsem se mýlil, přiznal Cavanaugh v duchu. Všimla si, že už jsem vzhůru.

„Ale? Co jsem říkal?“

„Jak velký kus stepi prosviští svišť stepní.“

„Tak to se mi ulevilo. Už jsem se bál, jestli jsem nevzdychal jméno jiné ženy.“

„Mumlal jsi o nějaké Ramoně.“

„To byla moje učitelka matematiky ve třetím ročníku.“ Ukázal na dokumenty. „Zjistila jsi něco?“

„Nepovídal jsi, že Carlův otec zemřel na selhání jater v důsledku alkoholismu?“

„Řekl mi to Carl, když mi telefonoval. To jsem ještě žil doma.“

„Podle policejního protokolu jeho otec jednou v noci opilý zakopl v kuchyni, nešťastnou náhodou upadl na nůž a vykrvácel.“

Cavanaughovi, ještě otupělému spánkem, to hned nedošlo. Vstal z postele, a přestože ho studená podlaha zábla do chodidel, přistoupil bosky k manželce. Ukázala na spodní polovinu stránky.

Cavanaugh si příslušnou pasáž přečetl a ztuhl. „Policejní hlášení říká, že mrtvolu objevil ráno Carl. Proč mi tvrdil, že otec zemřel na selhání jater, když to nebyla pravda?“

Jamie vzhlédla. „Myslíš, že Carla nakonec přestalo otcovo neustálé popichování bavit? Třeba ti to řekl, protože se takové vysvětlení samo nabízelo. Ale vykrvácet po pádu na nůž… Věděl jsi o jeho posedlosti noži a mohl sis začít klást otázky. Kolik ti bylo, když ti tehdy volal?“

„Ještě jsem chodil na střední školu. Poslední ročník.“

„Trochu brzo na to, aby se z člověka stal vrah.“

„Pokud byl jeho otec první,“ poznamenal Cavanaugh.

„Jak to myslíš?“

V pokoji se rozhostilo ticho.

„Jak to myslíš?“

„Když na tu dobu vzpomínám, vybavují se mi nejrůznější věci. Ale vidím je z úplně jiné perspektivy.“

„Jaké věci?“

„Náš soused měl irského setra. Říkal mu Toby. Můj otec byl příliš konzervativní, aby v domě strpěl nějaké zvíře, ale sousedovi nevadilo, když jsem si s Tobym hrál, takže jsem svým způsobem měl psa. O letních prázdninách před posledním ročníkem pes jednoho dne utekl. Soused volal do útulku. Po psovi ani památky. Nikdy se nenašel. Toho léta se v sousedství ztratilo i pár koček.“

„Nikoho nenapadlo, že to není náhoda?“

„Jestli ano, ke mně se to nedoneslo. Bylo to hodně rušné léto. Carlova otce vyhodili z práce. V srpnu se rodina musela odstěhovat. Já jsem se zatím těšil, že už půjdu do posledního ročníku na Západní střední, a abych řekl pravdu, byl jsem docela rád, že se Carl odstěhoval, protože za mnou doslova dolézal. Pořád chtěl být se mnou a já už ho měl po krk.“

„Takže si nacvičil zabíjení na zvířatech a učňovská léta završil vraždou vlastního otce?“

„Nebo třeba…“

„Na co myslíš?“ chtěla vědět Jamie.

„Napadlo mě, jestli Carl nezabil dříve, než se v něm nahromadilo dost vzteku, aby se zbavil otce, ještě jiné lidi.“

7

„Nashville v Tennessee?“ zeptal se Rutherford.

„Tam Carlův otec odvedl rodinu, když přišel o práci burzovního makléře v Iowa City,“ vysvětlil Cavanaugh. „Mohl bys zajistit, aby někdo vyšetřil, jestli se tam v době Carlova pobytu začala ve větší míře ztrácet domácí zvířata nebo tam někdo pobodali?“

Seděli u rohového stolku v motorestu na předměstí Alexandrie. Cavanaugh a Rutherford pili kávu, Jamie se pustila do omelety se šunkou a sýrem, doplněné opékanými brambory.

„Říkáš pobodali?“ Rutherford se zamračil. „Koho?“

„Bezdomovce. Tuláky. Opilce v zastrčených uličkách. Oběti, které by nikomu nechyběly a které nevypadaly, že by se mohly účinně bránit.“

„Z toho chlapa jde čím dál větší hrůza,“ poznamenal agent FBI.

„A možná bys měl prověřit taky Iowa City,“ vzhlédla Jamie od omelety. „A všechna místa, kde Carl žil.“

„A ještě kde sloužil v armádě,“ přemýšlel nahlas Rutherford.

„A co Ali Karim?“ zeptal se Cavanaugh. „Zjistils o něm něco?“

„Pořád vypadá čistý jak padlý sníh. Ale firma Global Protective Services včera v noci ztratila dalšího operátora.“

Jamie odložila vidličku.

„Frank Tamblyn,“ oznámil Rutherford.

„Toho jsem znal.“ Cavanaughův hlas zněl chladně. „Sloužil u rangers. Pro GPS pracoval osm let. Manželka, dvě děti. Spolehlivý, vždycky připravený vyjít jako první ze dveří a prověřit, jestli může klient bezpečně opustit budovu.“

„Podle všeho chodil rád na bowling.“

„Proč je to důležité?“

„Včera večer nasedl do automobilu a odjel na bowlingový turnaj. Kolem půlnoci se vrátil ke svému autu a pravděpodobně ho zkontroloval kvůli výbušninám. Ne že by na tom záleželo. Když se posadil za volant, vyletěla zpod palubní desky vystřelovací čepel a zasáhla ho do slabin. Ke zbrani nevedly žádné dráty, takže neměl šanci ji objevit. Byla napojena na vibrační spínač. Smrt nastala tak rychle, že ostří muselo být napuštěno jedem.“

8

Greenwich Village ve státě New York

Kim Leeová vyšla ze střediska, kde se nacvičovala bojová umění, a zahnula vlevo na Bleecker Street. Po dvouhodinovém tréninku jí tváře zářily červení a oči pronikavým pohledem. Na sobě měla džínsy a modrý svetr, přes rameno si přehodila vak s cvičebním úborem a obuví. Za rohem míjela kavárnu, před níž stálo díky teplému říjnovému večeru na chodníku několik stolků, i když většina hostů seděla uvnitř. Posadila se, objednala si čaj, pohodlně se opřela, vytáhla z vaku časopis a otevřela ho před sebou.

Zdálo se však, že věnuje více pozornosti okolí než textu a barevným obrázkům. Číšník jí přinesl čaj. Vypila několik doušků, znovu se rozhlédla, sáhla pod stůl, něco tam uvolnila a zakryla to časopisem, který vrátila do sportovního vaku. Zaplatila za čaj a pokračovala ulicí za častého ohlížení k nejbližšímu nároží. Uklidněná, že ji nikdo nesleduje, zvolnila tempo. Tváře už jí tak nehořely.

Vešla do domu, vyjela výtahem do třetího patra, odemkla byt, vstoupila, zavřela za sebou a zamkla dveře, rozsvítila a otočila se k obývacímu pokoji. A ztuhla, když spatřila Cavanaugha a Jamii.

„Jak jste se sem dostali?“

„Otevřeli jsme si šperhákem,“ odpověděl Cavanaugh. „Mám dojem, že jsi jako lékař, který zapomíná nechat se pravidelně vyšetřit, nebo účetní, který má moc práce a má v nepořádku vlastní účetnictví.“

„O čem to mluvíš?“

„Na někoho, kdo pracuje pro bezpečnostní agenturu, trestuhodně zanedbáváš své zabezpečení,“ vysvětlil Cavanaugh. „Měla bys zavolat do GPS a přikázat technikovi, aby ti tu nainstaloval alarm proti vloupání.“

„Jo. Udělám to, jen co zavolám na policii.“ Kim zvedla sluchátko.

„Dobrý nápad,“ souhlasila Jamie. „Jistě je bude zajímat, co máte v tom sportovním vaku.“

„Co bych v něm měla?“

„Léky na předpis z černého trhu. Nejspíš oxycontin.“

Kim vytřeštila oči.

„V té kavárně. Byly přilepené zespod k desce stolu, u kterého jste seděla.“

„Neumíte si představit, jaké to je…“ Kim se poškrábala na pažích.

„Nemáte strach chodit jen tak po venku, když už zemřelo tolik operátorů?“

„Možná kdybych byla sama operátor. Zatím se nezdá, že by se někdo bouřil proti počítačovým specialistům.“ Kim položila sluchátko zpátky do vidlice, zvedla sportovní pytel a zamířila do koupelny.

„Copak, čas na další pilulku?“ zeptala se Jamie.

Kim neodpověděla.

„Slyšel jsem, že zbavit se návyku na oxycontin je hodně náročné,“ poznamenal Cavanaugh. „Anebo si ho udržovat, když už ti ho nechce žádný doktor předepsat a musíš se obrátit na dealery.“

Pokynul k obývacímu pokoji. Byl zařízený velmi skromně, jen lampa, plátěné křeslo a televizor. Kim neměla ani koberec.

„Prodáváš věci, abys sehnala léky?“

„Když už jsme tak upřímní a otevření, co kdybych tu šarádu vyřešila tím, že nepůjdu do koupelny?“ Kim měla zornice jako špendlíkové hlavičky.

Otevřela vak a vytáhla z něj plastový sáček, který obsahoval hrst tablet. Se vzdorovitým výrazem si vložila dvě do úst a pokousala je.

Jamie nakrčila čelo. „Proč je…“

„Tablety mají obal, který uvolňuje účinnou látku postupně, aby ji tělo absorbovalo během dvanácti hodin,“ vysvětlil jí Cavanaugh. „Jestli je jenom polkneš, nedostaví se okamžitá úleva. Musíš je rozdrtit na prášek a šňupat.“

„Nebo je požvýkat,“ dodala Kim. „Co ode mě sakra chcete?“

„Záznam o akcích GPS,“ odpověděl Cavanaugh.

Kim zmateně zamrkala.

„Počítač, který máš v ložnici, jsi ještě neprodala,“ řekl jí Cavanaugh. „Takže co kdybys ho zapnula a vytáhla mi z něj informace, které potřebuju?“

„Tak o tohle tady jde? Proboha svátého, proč sis pro ně nepřišel do kanceláře?“

„Když jsem do ní zašel naposled, málem jsem se z ní nedostal živý.“

„Mohla jsem ti je předat telefonicky.“

„Jistě. Ale takto vím, že ty informace nebyly upravené.“

„A pořád si myslíš, že se někomu v GPS dá ještě věřit? Třeba mně?“

„Jak bychom mohli nevěřit narkomance? To snad nemyslíte vážně,“ ušklíbla se Jamie.

„Víte co, milá paní?“ vyjela na ni Kim. „Já nemám zapotřebí poslouchat rádoby vtipné kecy od šéfovy ženy.“ Otočila se k Cavanaughovi. „Chceš mě vyhodit? Posluž si.“

„Hele, dej mi ty záznamy o akcích GPS, ano?“ vybídl ji Cavanaugh.

Kim se vrátila barva do tváří. Zašla do ložnice a rozsvítila. V místnosti ležela jen matrace na holé podlaze, ale na psacím stole v rohu stála špičková počítačová sestava. Cavanaugh přistoupil k oknu a zatáhl závěsy před houstnoucím soumrakem.

Kim se dotkla mezerníku a obrazovka se probudila z klidového režimu. Asiatka se posadila na židli a Jamie se postavila vedle ní.

„Když tak trpíte bolestmi, nebylo by pro vás lepší vzdát se alespoň na čas tělocvičny a bojových umění?“ navrhla jí.

„Nemůžu se jich vzdát.“

„Stejně jako oxycontinu,“ konstatovala Jamie.

„Jak říkám, nemáte tušení, jaké to je. Zkoušela jsem odvykačku. Na jaře.“ Kim se otočila k Cavanaughovi. „Oficiálně jsem odjela na dovolenou do Karibiku. Ale ve skutečnosti jsem byla tady, v tomto bytě. Celý týden jsem zvracela. Kosti mě nesnesitelně bolely. Srdce tlouklo jako splašené. Střídavě mě zaléval horký a ledový pot. Podlamovaly se mně nohy. Měla jsem třesavku. A to byla ještě ta lehčí část.“

„Zkoušelas to sama?“

„Musela jsem. Myslíš, že by se mnou někdo v GPS ještě počítal, kdyby se proslechlo, že jsem se přihlásila na detoxikační kliniku?“

„Tak se na ni přihlas teď,“ poradil jí Cavanaugh. „Využij firemního nemocenského pojištění. Jak víš, je docela slušné.“

Kim už téma dál nerozváděla a ohlédla se na Jamii. „Víte něco o počítačích?“

„Málo,“ zalhala Jamie. „Poznám rozdíl mezi hamburgerem Big Mac a pécéčkem Mac Apple.“

„Pořád myslí na jídlo,“ podotkl Cavanaugh.

„Musíte ustoupit a nedívat se, než vyťukám přístupová hesla a dostanu se přes zabezpečení,“ vyzvala ji Kim.

„Nemusím. Jsem spolumajitelka firmy a mohu vidět cokoliv.“

Kim se tázavě zadívala na Cavanaugha.

„Před chvílí jsem ji jmenoval statutární zástupkyní generálního ředitele,“ vysvětlil Cavanaugh.

„Tak se podívejme na ta hesla,“ vyzvala Jamie.

Asiatčiny prsty se rozběhly po klávesnici v elegantním víru, nad kterým Jamie uznale pokývala hlavou. Na obrazovce naskočila okénka pro údaje.

„Úžasné,“ vydechla Jamie a předklonila se, aby lépe viděla na mnohostupňovou přístupovou sekvenci. „Do tohoto systému bych se nenabourala ani za sto let.“

„To proboha doufám, že ne.“ Kiminy prsty pokračovaly v tanci nad klávesnicí.

„Já zase doufám,“ řekl Cavanaugh, „že ti někdo nenabídl neomezený přístup k oxycontinu za to, že mu ta hesla ukážeš.“

„Ne.“

„Čestné slovo?“

„Ručím za to.“

„Něco takového nelze zaručit.“

„Ale lze.“

„Jak to myslíš?“

„Pokud bych získala neomezený přístup k oxycontinu výměnou za to, že předám nepříteli informace…“ Její prsty se míhaly nad klávesnicí.

„No?“

„Myslíš, že bych se natolik ponížila, abych platila nějakému šupáckému dealerovi, aby přilepil ten sáček pod stůl v kavárně? Mizerných sto tablet, které spotřebuju za týden?“

„Na tom něco je,“ připustila Jamie.

„Neboje to součást krycí legendy.“

„Jsem v databázi,“ oznámila Kim. „Řekni mi, co potřebuješ.“

„Všechny operace, na kterých se podílel Carl Duran.“ Napjatě Kim pozoroval a čekal na zaváhání, na přimhouření očí, na cokoliv, co by mohlo naznačovat, že pro ni to jméno něco znamená. „Před třemi lety jsme ho vyhodili.“

„Křestní jméno se píše na začátku s C, nebo K?“

„C“

Cavanaugh nezaznamenal žádný náznak, že by to jméno bylo pro Kim důležité. Nenašpulila rty, nenapjala lícní svaly. Zkušenosti ho naučily, že žádný narkoman nedokáže ve stresu potlačit mimovolnou reakci.

„Je mi líto,“ řekla Kim. „Carl Duran tu žádný záznam nemá.“

„To není možné. Určitě ses spletla.“

„Co se týká počítačů, nikdy se nepletu.“

„Ale GPS nikdy nemaže záznamy o svých bývalých zaměstnancích.“

Kim stiskla několik kláves. „Nic. Žádný osobní záznam. Ani fotografie. Vůbec nic.“

„Musel je tedy vymazat Duran,“ poznamenala Jamie.

„Nemohl. Alespoň ne sám. Kódy, které umožňují proniknout tak hluboko do systému, znají jen tři lidé. Gerald, Ali a…“

„A ty,“ doplnil Cavanaugh.

„Další důkaz proti mně, co? Ale než mě začneš soudit, podívej se na tohle.“ Další zaťukání do kláves. „Někdo ty materiály vyčistil tak důkladně, že nedokážu dohledat ani Duncanovy osobní záznamy. Ale můžu prohledat všechny operace GPS a přikázat počítači, aby vybral ty, na kterých Duran pracoval.“ Stiskla enter. „Tady je máš.“

Tiskárna začala chrlit stránky.

„GPS má spoustu problémů,“ podotkla Kim.

„Má,“ souhlasil Cavanaugh. „Poslední oběť je Frank Tamblyn.“

„Myslím tím nové problémy.“

Zazvonil telefon.

„A obávám se,“ dodala Kim, „že tohle je další.“

9

Před odchodem z domu se agent ujistil, že má připraveny všechny zbraně: poloautomatickou pětačtyřicítku na boku pod sakem, kompaktní devítimilimetrovou pistoli v pouzdru nad kotníkem, v kapse taktický zavírací nůž zavěšený na karabině (rovněž maskovaný sakem) a menší nůž na řetízku kolem krku schovaný pod košilí.

Stísněně se ohlédl po neklidně se tvářící manželce, která držela v náručí malého chlapečka.

„Věř mi, Meg. Budu opatrný.“

„Ale co myl Je mi jasné, jaké podstupuješ riziko. Ale…“ Děťátko se zavrtělo a rozplakalo se. Mělo lehce zvýšenou teplotu. „Co když ti zabijáci začnou útočit…“

„Nejen na operátory, ale i na jejich rodiny?“

„Nepřežila bych, kdyby se našemu dítěti mělo něco stát.“

„Nevycházej ven a dbej, abys měla pořád zamčeno.“

„Musím s Bobbym k doktorovi.“

„Na horní polici v šatníku mám náhradní pistoli.“

„Jasně. V jedné ruce budu držet děcko a druhou budu střílet kolem sebe jako v tom filmu Johna Woo, na který ses díval včera v televizi, jak tam hrdina na dětském oddělení nemocnice chrání děti, které chová v náručí, a v každé ruce mu rachotí zbraň. Dost pochybuju, že bych to dokázala.“

„Tak odjeď k matce. Moje akce potrvá jen týden. Až se vrátím z New Orleansu, zajedeme si na dovolenou někam, kde se budeme cítit absolutně v bezpečí.“

„Kamkoliv, jenom pryč odsud.“

„Možná se smířím s nižším platem a seženu si méně nebezpečnou práci.“

„Kdyby šlo jen o nás dva…“

„To je teda situace. Jsem bezpečnostní specialista a nedokážu zařídit, aby se moje žena cítila bezpečně.“

Na ulici zatroubilo auto.

„Taxík. Poslyš, klient čeká v letadle a hodně si potrpí na dodržování termínů. Zavolám ti cestou na letiště. Nějak vymyslíme, jak to vyřešit.“

Meg nepřesvědčeně přikývla.

„Miluju tě,“ rozloučil se.

„Já tebe taky.“

Když taxi odjíždělo, agent se ohlédl ke svému domu. Zbraně ho docela tížily, ale znal kolegy, kteří na současnou situaci reagovali tak, že místo dvou pistolí jako on nosili tři.

Vytáhl mobilní telefon a zavolal na centrálu pro nejnovější informace. Zatímco aparát na druhém konci linky zvonil, ohlížel se přes zadní sklo automobilu k třetímu domu od nároží, v jehož oknech zářily barevné květiny v truhlících.

Strašlivá rána. Z epicentra výbuchu se k nebi vznesla ohnivá koule a s ní kusy zdivá, podlahové krytiny, nábytku a lidských těl. Tlaková vlna smetla sousední dům, přes ulici letěly hořící trosky.

Taxikář strhl volant a zabrzdil. Zadním sklem proletěla do kabiny cihla, avšak to už agent rozrazil dveře a vyskočil z auta.

„Meg!“ vykřikl a rozběhl se. „Bobby!“ Sprintoval k troskám, nedbaje sálavého žáru. „Ne!“ zaječel, až si téměř strhal hlasivky.“Neee!“

10

Kim zbělely klouby prstů, jimiž držela sluchátko. Šok, který se jí rozléval po tváři, když poslouchala, Cavanaugha a Jamii doslova zmrazil.

„Ano, Ali,“ řekla konečně. „Ano, rozumím.“ Nadechla se. „Jemu samozřejmě nic nepomůže, ale máš pravdu, musíme dělat, co je v našich silách.“

Zavěsila.

„Další zabitý agent?“ zeptal se Cavanaugh.

„Jeho rodina,“ odvětila Kim.

„Rodina?“ vyhrkla Jamie zděšeně.

„Jim Driscoll. Zpráva o tom, co postihlo jeho ženu a dítě, se rychle rozkřikla. Naši agenti už začali volat svým řídícím důstojníkům a hlásí, že jsou nemocní. Totéž postihlo Sbor federálních šerifů, Tajnou službu a Diplomatickou bezpečnostní službu. Zatím je jich málo, ale není těžké si domyslet, jaký trend bude následovat. Proč by agenti měli chránit cizí lidi, když jsou sami terčem atentátů? A teď už nejen oni, ale i jejich milovaní. Ti, kteří se hlásí do služby, jsou bud svobodní, nebo trvají na tom, aby agentura zajistila ochranu jejich rodiny v době, kdy pobývají mimo domov. Kromě toho naléhají, aby do každé akce byl nasazen dvojnásobný počet operátorů oproti normálnímu stavu. Systém se pomalu rozpadá.“

Kim se nervózně škrábala na pažích, čelo se jí lesklo potem. Otevřenými dveřmi ložnice viděla na podlaze obývacího pokoje svůj sportovní vak. Vak se sáčkem tablet.

Cavanaugh se chvíli domníval, že Kim vstane a zamíří k zásobě léků proti bolesti. On sám přistoupil k tiskárně, z níž vycházely informace o akcích Global Protective Services.

„Myslíš, že Carl Duran má s těmi událostmi z poslední doby něco společného?“ zeptala se Kim s pohledem stále upřeným na vak s tabletami.

Cavanaugh vzal z přihrádky tiskárny hromádku papírů a snažil se, aby mu hrdlo sevřené emocemi nezkreslilo hlas. „Momentálně nemáme jiné vodítko.“

„No, kdybys byl ochoten dovolit, aby ti pomohla narkomanka,“ Kim odvrátila zrak od tablet ve sportovním vaku, „mohli bychom se všichni podívat, jestli nás něco netrkne.“

Sedli si na podlahu téměř prázdné místnosti, opřeli se zády o zeď a začetli se do údajů o akcích Carla Durana.

„Na klientech, které chránil, nenacházím nic, co by mě zaujalo,“ poznamenal Cavanaugh.

„Co kdybychom se zaměřili na místa těch operací?“ navrhla Jamie.

Šustění obracených stránek.

„Washington. New York. Paříž. Většina míst, kde jsem současně pracoval i já,“ řekl nešťastně Cavanaugh. „Nevidím tam nic podezřelého.“

„A co nehody při jeho akcích?“ přispěla s nápadem Kim. „Tady vidím, že ubodal bláznivého fanouška jakési rockové zpěvačky.“

„Kvůli tomu byl vyhozený.“

„A tady,“ ukázala Jamie. „Při jedné z jeho operací zemřel klient. Ruský ropný magnát.“

„O tom jsem slyšel, ale netušil jsem, že na tom Carl pracoval.“ Cavanaugh pátral v paměti. „Stalo se to před čtyřmi roky. Klient přijel do Říma dojednat pronájem tankerů. Domníval se, že ho chce zlikvidovat skupina jeho ruských konkurentů. Ukázalo se, že měl pravdu. Zabil ho odstřelovač.“ Otočil stránku. „Kdo byl velitelem Carlova týmu?“

„A s kterými operátory spolupracoval?“ Kim jela prstem po seznamu. „A sakra,“ vyhrkla.

„Co je?“

„Ali,“ odpověděla Kim. „Skupinu, která toho klienta nezachránila před smrtí, vedl Ali. To bylo ještě předtím, než povýšil na vedoucího personálního oddělení GPS.“

„A nebylo to poprvé, co s Duranem spolupracoval,“ všimla si Jamie. „Podívejte se.“ Ukázala na záznam uprostřed stránky. „A tady.“ Prst spočinul u horního okraje jiného listu.

„Tady taky,“ doplnila Kim. „Duran a Ali působili společně při několika dlouhodobých operacích.“

„Ruského ropného magnáta zabila kulka, která proletěla oknem jeho hotelového pokoje,“ četla Jamie z dokumentu. „Ali tam byl s ním. Duran hlídal před apartmánem, a když slyšel ránu, vběhl dovnitř.“

„Když nějaká akce skončí špatně,“ přemýšlela nahlas Kim, „posíláme tam vyšetřovatele, abychom se poučili z vlastních chyb. Podle hlášení nenesl za tento neúspěch nikdo vinu.“

„Kdo to vyšetřování vedl?“Všichni tři sjeli očima k souhrnné zprávě.

„Gerald Brockman,“ řekli prakticky současně.

„No dobře, hlavně klid. Nedělejme unáhlené závěry.“ Cavanaugh hleděl na potištěné stránky. „Může to být pouhá shoda okolností. Neznamená to, že tady něco smrdí.“

„Kdo další byl v tom týmu?“ chtěla vědět Kim. „Mohli bychom se ho zeptat. Třeba by Brockmanovo hlášení potvrdil, ale možná by nám řekl, že se snažil zamést stopy.“

„Čtyři z nich jsem dobře znal.“ Cavanaugh pročítal jmenný seznam a cítil, jak se mu stahuje žaludek. „Většina je mrtvá.“

„Jak to?“ podivila se Jamie.

„Za ty roky se…“

„Není to většina,“ opravila ho Kim. „Já ta jména znám. Když vynecháme Geralda, Aliho a Carla Durana, jsou mrtví všichni operátoři, kteří se na té akci podíleli.“

Kim se spěšně vrátila k počítači, položila na stůl záznamy, vyťukala příslušná jména a zahleděla se na obrazovku monitoru. „Jeden byl zastřelen při akci. Ostatní… Autonehoda, vadný ventil při hloubkovém potápění, výšková nemoc při výstupu…“

„Na Mount Everest,“ dokončil Cavanaugh. „Mě na tu expedici taky pozvali. Z pracovních důvodů jsem nemohl. Zato Carl se jí zúčastnil.“

„Aktivní chlapík,“ poznamenala Jamie.

„Jenže kdyby Carl věděl, že Gerald a Ali zfalšovali výsledky vyšetřování, nikdy by ho z GPS nevyhodili,“ namítl Cavanaugh. „Pomocí vydírání by na ně vyvinul tak silný tlak, že by nakonec Duncana přesvědčili, aby Carla ve firmě nechal.“

„Správná úvaha.“ Kim se poškrábala na pažích.

„Není vám špatně?“ starala se Jamie.

„Lepší už by to být nemohlo.“ Kim stékaly z čela krůpěje potu.

„No dobře. Jestli to potřebujete, požvýkejte další tablety. Teď není vhodná doba na odvykací kúru.“

„Ještě chvilku,“ odmítla Kim okamžitou úlevu. „Když jsme Durana vyhazovali, Gerald Brockman byl Duncanovým zástupcem. Měl dostatečnou pravomoc Duranovu propuštění zabránit.“

„Ale nezasáhl, což naznačuje, že na něj Duran neměl žádné páky a nemohl ho vydírat,“ vyslovila Jamie logický závěr. „Zůstává Ali. Kdy byl povýšen na vedoucího personálního oddělení?“

Kim vyťukala do počítače krátký příkaz. „Rok po Duranově vyhazovu.“

„V tom případě nemohl hned požadovat, aby firma přijala Carla zpátky,“ soudil Cavanaugh. „Vypadalo by to podezřele.“

„Ale když Ali nemohl zařídit jeho opětovné přijetí, jak jinak mohl být Duranovi užitečný?“

„Tím, že mu předával informace o operacích GPS. Měli jsme…“

Cavanaugha přerušil podivný zvuk.

„Co se děje?“ zeptala se Jamie.

Cavanaugh vyhlédl z ložnice ke dveřím do bytu.

Zvuk se zopakoval.

„K zemi!“

11

Zámek i panty povolily současně, s největší pravděpodobností působením termitové zápalné šňůry. Přední dveře se zřítily do obývacího pokoje a za nimi vpadli tři maskovaní muži. Jejich automatické pušky opatřené tlumičem chrlily proudy střel.

V ložnici zatím Cavanaugh popadl Jamii a strhl ji k podlaze. Ze stěny prošité dávkou vyletěly kousky cihel a omítky. Oba tasili pistole, ale než stihli stisknout spoušť, střelci jim zmizeli z očí. Kim je překvapila, když se odplazila ke dveřím ložnice, přibouchla je a zamkla.

„Drž se u země, Kim! Budou střílet skrz dveře!“

„Jsou ocelové!“

A to už kulky s kovovým cinkotem dopadaly na dveře a odrážely se, žádná jimi nepronikla.

Útočníci přesunuli palbu na stěnu. Dávky z automatických zbraní nezněly hlasitěji než vrčení šicího stroje. Kdyby měli zabijáci dost času, mohli by část zdi rozbořit, překročit trosky a dokončit práci. Ten čas ovšem neměli. Spoléhali na výhodu momentu překvapení a masivní palebné převahy. Nyní museli překonat nečekanou překážku, a i když používali tlumiče, sousedé si nemohou nevšimnout rachotu zdivá borceného střelbou. Cavanaugh se modlil, aby někdo z nich zavolal policii a k budově se začaly sjíždět hlídkové vozy s vyjícími sirénami. Útočníci si toto nebezpečí jistě uvědomují. Brzy se budou muset stáhnout a utéct.

Náhlé ticho v obývacím pokoji dalo jeho logice za pravdu. Zabalili to.

Ale ne, mýlil se. Uslyšel tiché zvuky kolem závěsů a zámku kovových dveří.

„Pozor! Použijí termitovou šňůru i na tyto dveře!“

Cavanaugh třikrát vystřelil do zdi. Nepočítal s tím, že někoho zasáhne. Doufal, že hlasité výstřely zburcují sousedy natolik, že zavolají 911.

„Zdrháme!“ Přiskočil k oknu, vytáhl ho nahoru a zahleděl se na požární schody, kterých si všiml, když zatahoval závěsy.

Mávl na obě ženy, ať si pospíší, a prolezl oknem jako poslední.

Tři patra pod sebou viděl úzkou ztemnělou uličku. Naproti bytu, kde bydlela Kim, se tyčila souvislá cihlová zeď, která nedovolila nepřátelům nasadit odstřelovače.

„Rychleji!“ pobídl ženy, jejichž kroky zaduněly na podestě o patro níž ve chvíli, kdy z bytu zaduněla exploze, která vyrazila dveře ložnice.

Uvědomí si, že jsme utekli, letělo Cavanaughovi hlavou. Víc času už nemají. Musí utéct dříve, než dorazí policie.

Aby se ujistil, ohlédl se nad sebe – a zhrozil se, když se z otevřeného okna vynořila hlaveň pušky a za ní obličej. Střely z úhlu nemohly proletět mezerami mezi kovovými mřížemi požárního schodiště a v omezeném prostoru uličky hlasitě hvízdala ozvěna odražených kulek.

„Pohyb! Pohyb! Pohyb!“ křičel na obě ženy.

Slyšel, jak Jamie, která běžela před ním, sípavě oddechuje. Kim díky mrštnosti získané při tréninku bojových umění přeskočila zábradlí, pověsila se rukama za okraj mříže a seskočila na nižší plošinu. Když k ní Cavanaugh doběhl, neuniklo mu, jak se jí obličej stáhl bolestí, když se napřímila.

Znovu se podíval nahoru. Hlava z okna zmizela.

Jsme dvě patra pod nimi, uvažoval horečně. Ale na ulici mohou čekat v záloze další střelci. Nevíme, do čeho se řítíme.

Všiml si temných oken vedle požárních schodů.

„Odvraťte se! Zakryjte si oči!“ upozornil obě ženy.

Kopl do okna. Vysypalo se sklo.

Jamie sáhla do otvoru, otočila kličkou a zvedla rám.

„Dovnitř!“ zavelel a vlezl oknem za Jamií. Pod nohama jim křupaly skleněné střepy. Kim se chytila za spodní okraj rámu a zhoupla se do místnosti.

Cavanaugh zamžoural do hustého šera, vyběhl z kuchyně do obývacího pokoje a přiložil ucho na dveře do chodby. Uslyšel dusot kroků po schodech. Odemkl, odhadl přesný okamžik a vší silou rozrazil dveře, které vyrazily střelci dech a odhodily ho ke schodišti. Nepřítel narazil na zábradlí tak silně, že se zlomilo. Pustil pušku a začal se kácet ze schodů, ale to už ho Cavanaugh chytil za nohu, bleskurychle ho vtáhl do bytu a nacvičeným chvatem ho znehybnil. Při potyčce mu však vypadla z ruky pistole.

Při dunění dalších kroků se Cavanaugh otočil ke schodišti a spatřil druhého střelce. Muž zvedl pušku, ale než stačil zamířit, zavrávoral a obrátil oči v sloup. Jamie ho srazila třemi kulkami – dvěma do hrudi a jednou do hlavy.

Na konci chodby se otevřely dveře a vyhlédla z nich postarší žena.

„Nevycházejte!“ zařval na ni Cavanaugh a snažil se udržet zmítajícího se zabijáka. „Zavolejte policii! Kde je ten třetí?“ křikl na Jamii a Kim.

„Tam!“ Kim ukázala dolů.

Poslední střelec na ně mířil od paty schodiště. Cavanaugh uskočil v posledním zlomku vteřiny, než kulky zazvonily o rozbité zábradlí. Vzápětí kovové cvaknutí prozradilo, že střelec mění zásobník. Jamie se vyklonila ze dveří a opakovaně mačkala spoušť. Muž zasténal a skácel se.

„Můžou tu být další! Zpátky do bytu!“ zavelel Cavanaugh stále svírající prvního střelce. Obě ženy se rozběhly do šera kuchyně.

Cavanaugh táhl muže přes temný obývací pokoj a vyjekl bolestí, protože mu zajatec dupl silnou podrážkou na pravou nohu. Nasadil škrticí chvat.

Střelec sípavě lapal po dechu a házel sebou. Natáhl ruku dozadu a pokusil se zmáčknout svému vězniteli varlata.

Cavanaugh brutálně zesílil tlak na soupeřovo hrdlo a dupl mu na levou nohu.

Zajatec zachrčel, vrhl se dozadu, natlačil protivníka ke stěně a zaryl mu loket do žeber. Cavanaugh musel povolit sevření – střelec mu vyklouzl a v příštím okamžiku držel v ruce nůž. Cavanaugh blokoval východ z bytu. Zabiják se otočil ke kuchyni, odkud na něj Jamie mířila pistolí.

„Ne!“ okřikl ji manžel. „Potřebujeme ho živého!“

„Na to kašlu!“ odsekla Jamie s pohledem upřeným na střelce a ukazovák na spoušti jí zbělel. „Stačí jediný krok a odprásknu tě jako…“

Muž se bleskurychle otočil ke Cavanaughovi a ohnal se po něm nožem. Cavanaugh uskočil a hodil po něm lampu. Zatímco jí soupeř uhýbal, uvolnil přezku nože a vytáhl ho z kapsy. Háček na horní straně ostří se zachytil o okraj kapsy a otevřel čepel.

Kim rozsvítila. Cavanaugh viděl, jak se natahuje po vypínači, zabiják ne. Překvapený světlem a tím, jak rychle jeho protivník vytasil nůž, vyrazil k dalšímu výpadu. Cavanaugh ho odrazil a řízl do hřbetu ruky. Nyní vše záleželo na tom, který ze obou mužů bude rychlejší. Nedívat se na sebe. Nevyhodnocovat situaci. Nepřemýšlet nad fintou, kterou by toho druhého překvapili. Většina soubojů na nože trvá méně než pět vteřin. Švih, švih, švih. Krvácíš. Umíráš. Vítězí živočišná síla a rychlost. Cavanaugh pokládal termín „bojová umění“ za protimluv. Na boji není nic uměleckého, nic elegantního, nic krásného.

Cévy se mu rozšířily přívalem adrenalinu. Pulz se zrychlil. Někteří vyznavači bojových umění tvrdí, že dokážou pomocí zenových technik ovládat během souboje tepovou frekvenci. Cavanaugh však ze zkušenosti věděl, že tělo plně ovládá adrenalin, a stejně jistě, jako následuje smrt po životě, se mu srdce rozbušilo neskutečným tempem. Lidské tělo pozbývá jemné motorické schopnosti, které využívají přirozenou obratnost a nervosvalovou koordinaci (například mezi okem a rukou při střelbě na cíl), přibližně při 115 tepech za minutu. Schopnost vykonávat složitější motorické úkony vyžadující série rychlých pohybů různých svalových skupin (například kopy a údery) se vytrácí při 145 úderech srdce za minutu. Ale při většině soubojů zblízka srdce tluče dvěstěkrát za minutu. Při takové adrenalinové smršti se z lidí stávají velká vzteklá zvířata, která se na sebe vrhají s krvelačnou touhou zabít.

Kromě spáleného střelného prachu byl v obývacím pokoji cítit testosteron. Pižmo. Mužský pach zuřivé síly. Každý pohyb připadal oběma soupeřům bleskový a současně zpomalený. Přestali vnímat zvuky. Zorné pole se jim zúžilo. A to vše se odehrálo během okamžiku. Cavanaugh zaječel, švihl nožem zprava doleva a shora dolů tak rychle, že to oko nedokázalo postřehnout, a pak se vrhl na zabijáka technikou, při níž jeho nůž ze všeho nejvíce připomínal cirkulárku. Pokud by se chtěl soupeř ubránit, musel by použít stejnou taktiku. Jenže všechno se seběhlo s takovou rychlostí a ohromující silou, že zabiják uskočil a vykřikl. Ovšem na rozdíl od Cavanaughova zařvání útočícího lva zazněla v jeho hlase vyděšené králičí vykviknutí, vědomí porážky a nevyhnutelného osudu. V příští vteřině zabiják, který již masivně krvácel z paží a trupu, zavrávoral a zřítil se k zemi. Cavanaugh k němu přiskočil a začal do něj kopat.

„Ne!“ okřikla ho Jamie.

Cavanaugh ji nevnímal a znovu se rozehnal nohou.

„Zabiješ ho!“ volala Jamie. „Sám jsi říkal, že ho potřebujeme živého.“

Její naléhavý hlas konečně prorazil oponou zuřivého vzteku a v Cavanaughovi jako by se něco zlomilo. Zarazil se. Stál nad bezvědomým útočníkem a horečnatě oddechoval. Šaty měl prosáklé potem.

Náhle si uvědomil, že slyší sirény.

„Říkám odhoďte ten nůž a zvedněte ruce nad hlavu!“ zařval přísný hlas. „A vy, paní, odhoďte pistoli! Nenuťte mě střílet! Všichni ruce vzhůru!“

12

Cavanaughovi se těžce zvedal hrudník, když se otočil a uviděl v obývacím pokoji dva uniformované policisty, kteří mířili služebními zbraněmi na něj, na Jamii a na Kim. V otevřených dveřích stál vysoký muž v obleku a rovněž na ně mířil pistolí. Do kakofonie před domem se zapojily další sirény. „Říkám to naposled! Odhoďte zbraně!“ zakřičel muž v civilu.

Cavanaugh pustil nůž, který zarachotil na podlaze.

„Moje zbraň by mohla vystřelit, kdybych ji pustila na zem,“ upozornila Jamie.

Muž na ni namířil. „Opatrněji položte.“

Jamie poslechla a pak se pomalu napřímila s rukama ve vzduchu. I Kim zvedla ruce.

„Zavolejte sem zdravotníky,“ oslovil civilista někoho v chodbě, nespouštěje zrak z Cavanaugha, Jamie a Kim. „Vy tři, ke zdi!“ rozkázal. „Předklonit a opřít rukama! Roztáhnout nohy! Přivolejte policistku!“ houkl do chodby.

„Jenom jsme se bránili,“ hájil se Cavanaugh opřený rukama o stěnu.

„Jo, jasně.“

„Napadli nás v mém bytě,“ přidala se Kim. „Ve třetím patře.“

„Prověřte to,“ přikázal muž v obleku uniformovanému strážníkovi a zadíval se na Kim. „Jak jste se dostala sem dolů, když bydlíte tam nahoře?“

„Poručíku,“ ozval se druhý strážník, když nahlédl do kuchyně. „Tady je rozbité okno.“

„Myslím, že nám potrvá hodně dlouho, než to tady vyšetříme,“ poznamenal policejní poručík. „A abych předešel možnému nedorozumění před soudem a porotou, máte právo nevypovídat. Znáte zbytek?“

„Ano.“

„Chcete právníka?“

„Zdá se, že nemáme na vybranou.“

„Tak to jste teda uhodl.“ Poručík proklepal Cavanaugha zezadu, nadzvedl mu sako a našel prázdné pouzdro. „Kde je bouchačka, která tam patří?“

Cavanaugh kývl hlavou ke zbrani. „Tam u dveří.“

„Doufám, že na ni máte povolení.“

„Mám.“

„K čemu ji potřebujete?“

„Pracuju jako ochránce ve firmě Global Protective Services.“

„Jo, viděl jsem, jak jste chránil toho chlápka na zemi. Nechal jste mu otisky podrážek na ledvinách. Global Protective Services, říkáte? To mám jako padnout na prděl?“

Cavanaugh usoudil, že další rozhovor postrádá smysl. „Jak se mohu spojit se svým právníkem?“

„No, pokud tu někde nemáte klec s poštovními holuby, navrhuju tohle.“ Poručík vytáhl Cavanaughovi z kapsy saka mobilní telefon.

„Hned teď?“

„Až skončím.“ Detektiv mu proklepal hrudník a našel nůž ve tvaru drápu zavěšený na řetízku kolem krku.

Mezitím se dostavila přivolaná policistka, prohledala Jamii a odebrala jí nůž z pouzdra u boku.

Detektiv se zahleděl na pistoli a nože na podlaze. „S tímhle a s těmi automatickými puškami na schodech by se dala vyzbrojit armáda některé karibské země.“

„Poručíku,“ hlásil od dveří strážník, „ten byt nahoře je rozstřílený na mraky.“

„Prostě normální sobotní noc v Greenwich Village,“ ušklíbl se poručík. „Sedněte si na zem,“ přikázal Cavanaughovi.

Cavanaugh poslechl.

„Položte nohu přes nohu.“

Cavanaugh to udělal.

„Tady máte mobil. Vyřiďte svému právníkovi, ať sebou hodí. Řekněte mu, že se poručík Russell nemůže dočkat, až si s ním promluví.“

K muži, kterého Cavanaugh přemohl, se skláněli dva zdravotníci.

„Přežije?“ zeptal se Russell.

„No, bude moct odpovídat na otázky. A hele, má pod sakem pistoli.“

„A někde bude i nůž,“ ozval se Cavanaugh.

„Jo,“ potvrdil zdravotník. „Na řetízku kolem krku.“ Vytáhl zbraň zpod košile. „Vypadá jako dráp.“

„Stejný jako ten, co jste měl na krku vy,“ řekl Russell Cavanaughovi. „Co to má být? Nějaká nová móda?“

„A co je tohle? Další módní výstřelek?“ Zdravotník vsunul zraněnému do ucha lékařské kleště a vytáhl malý oválný předmět narůžovělé barvy.

„Sluchátko bezdrátové vysílačky,“ poučil ho Cavanaugh. „Má-li tohle, jistě u něj najdete i miniaturní mikrofon.“ Zadíval se na okraj zabijákova roláku. „Nejspíš upevněný vpředu na límci. Velký asi jako desetník.“

„Ať se propadnu, fakt tady je,“ podivil se zdravotník.

„Má ten zraněný tam dole na límci mikrofon?“ houkl poručík Russell ke schodišti. „A něco v uchu?“

„Moment, poručíku, podívám se… Jo, má!“

„A tento taky!“ zavolal někdo shora, kde ležel mrtvý třetí střelec.

Russell si prohlédl mikrofon a odklopil zadní víčko. Než vytáhl baterii, zeptal se Cavanaugha: „S kým jste si to tu rozdával? S agenty CIA?“

13

„S agenty Cl AT“

Carl ležel na ploché střeše protějšího domu a napjatě poslouchal. Pak se ozvalo zapraskání a ticho. Stejně jako muži v činžovním domě přes ulici měl i on v uchu sluchátko a na límci miniaturní mikrofon. Na rozdíl od nich měl malou černou krabičku velkou jako balíček cigaret – vysílačku, která mu pomocí přepínače umožňovala komunikovat s každým mužem odděleně. Posledních patnáct minut mohl poslouchat rozhovor v obývacím pokoji přízemního bytu, ale potom vysílání skončilo.

Aaronův hlas neslyšel už několik let a teď ho naplnil změtí emocí. Zlost, lítost, zahořklost, touha vrátit se do onoho dávného léta, kdy si hráli v parku na vojáky, kteří uvázli za nepřátelskými liniemi, schovávali se v křoví a pozorovali muže a ženy vodící se za ruce mezi stromy.

Ukrytý za komínem pozvedl pušku AR-15, zadíval se do holografického dalekohledu a čekal.

14

Cavanaugh na mobilním telefonu navolil číslo pevné linky ve Williamově bezpečném úkrytu. Do vyzváněcího tónu zněly zvenčí sirény. Za oknem blikaly červenomodré majáčky. „Haló?“

„Tady Cavanaugh. Dejte mi Williama.“

„Třeba s tebou bude mluvit slušněji než s námi.“

Ve sluchátku zaznělo bouchnutí a pak Williamův hlas. „Doufám, že mi oznámíš, že se všechno vrátilo do normálních kolejí a že odtud můžu vypadnout.“

„Bohužel ne,“ zklamal právníka Cavanaugh. „Došlo tady k drobné přestřelce a…“

„K drobné přestřelce?“ vyprskl poručík. „Za první války v Iráku jsem sloužil u námořní pěchoty. Počítám, že tam jsme spotřebovali míň munice.“

„Víš co? Předám ti poručíka Russella a on ti to vysvětlí. Nerad bych řekl něco, co bych neměl.“

„Jméno, hodnost, osobní číslo a dál nic,“ varoval William. „Dej mi ho k telefonu.“

Cavanaugh podal mobilní telefon poručíkovi a ohlédl se po Jamii a Kim. Obě ženy pořád stály opřené rukama o stěnu. Jamie na něj zapůsobila tím, jak se držela. Jako kdyby celý život pracovala jako operátor.

S Kim to už bylo jiné. Její zornice připomínaly špičky tužek a z čela jí stékal pot – abstinenční příznaky nabývaly na síle.

Cavanaugh se jí povzbuzujícím kývnutím pokusil dodat síly.

„Za půl hodiny na okrsku,“ řekl poručík do telefonu a vrátil ho majiteli.

„Ano, Williame?“ řekl Cavanaugh do mobilu.

„Jméno, hodnost, osobní číslo. Žádné výjimky.“

„Chci, abys někomu zavolal.“ Sdělil právníkovi telefonní číslo a jméno. „Řekni mu, že potřebuju pomoc.“

„Ten určitě upoutá jejich pozornost,“ odvětil William, když to jméno slyšel.

„Tak, jsme připraveni toho chlápka odvézt,“ ohlásil zdravotník. Společně s partnerem zvedli zraněného na pojízdná nosítka a vyjeli s ním z bytu. Kovový klapot ze schodiště naznačoval, že nakládají na nosítka i druhého střelce, kterého zranila Jamie.

„Ruce za záda,“ přikázal Russell Cavanaughovi a zacvakl mu na zápěstích pouta.

Policistka naložila stejně s Jamií a Kim.

„Je anton nachystaný?“ zeptal se poručík strážníka.

Cavanaughovi se podařilo vstát.

S policisty před sebou i za sebou vyšli Cavanaugh, Jamie a Kim z bytu. Na schodišti blýskl fotoaparát – koroner a jeho lidé prohlíželi zabijáka, kterého zastřelila Jamie.

Cavanaugh pomalu scházel po schodech. Zápach spáleného střelného prachu ho dráždil v nose. Překročil vystřílené nábojnice a vyšel z budovy do chaosu majáčků, policejních automobilů, sanitek a několika stovek zvědavých diváků.

15

Když Aaron vyšel z činžáku do kaleidoskopu světel, Carl málem stiskl spoušť. Jeho přítel z dětství měl ruce spoutané za zády. Před ním a za ním kráčeli policisté, vedle něj dvě ženy. První byla Číňanka, počítačová specialistka, která pracovala pro GPS a jejíž byt nechal hlídat. Tu druhou viděl v Jackson Hole. Aaronova manželka.

Zálibně si ji prohlížel. Vysoká, na sobě kalhoty, nohy, které sledoval od kotníků ke smyslným bokům. Štíhlé, pružné tělo vypracované sportem. Výbojně trčící ňadra. Představil si, že ji objímá zezadu a hněte jí dlaněmi prsa. Lesklé tmavé vlasy, které by nejraději pohladil. Pohled tak pronikavý, že Carl cítil jeho sílu i na střeše přes ulici. My dva jsme vždycky měli úžasný vkus, Aarone.

Udělej to, nabádal sám sebe. Vystřel. Ale bez ohledu na to, jak rád by stiskl spoušť, převládla u něj kázeň, která mu chyběla, když sloužil s Aaronem u Delta Force, i později, když oba pracovali pro Global Protective Services. V týmu neexistuje já. Teď už to chápu, pomyslel si.

Chyběla mi sebekázeň. Tehdy jsem nevěděl, co to je. Chyběla mi, když jsem zabil toho strážného nožem, místo abych poslech! rozkaz a zlikvidoval ho pistolí s tlumičem. Chyběla mi, když jsem ubodal toho bláznivého fanouška, který vytáhl nůž a zaútočil na mladičkou rockovou zpěvačku. Už jsem se poučil, Aarone. Dali jste mi s Duncanem tvrdou lekci. Trvalo dlouho, než jsem se poučil, několik let pitomé práce. Zachovej klid. Mysli na úkol. Nenech se ničím rozptýlit. Nepodělej akci kvůli chvilkovému sebeuspokojení. Naučil jsem se to tak dobře, že bych teď mohl učit já tebe. Ale jestli vystřelím, nikdy se nedostanu z této střechy a nedostanu se k autu, kde na mě čeká Raoul. Teď pro mne existuje něco důležitějšího než tvoje smrt. A já jsem tak klidný, tak disciplinovaný a umím se tak ovládat, že tě zabiju, teprve až splním svůj úkol.

Vytáhl z kapsy vysílač. Stiskl první tlačítko a objevilo se zelené světlo. Stiskl druhé a zazářilo červené.

16

Znepokojený Cavanaugh stál u vchodu do činžovního domu. Částečně oslepený blikajícími světly pozoroval zdravotníky, kteří tlačili pojízdná nosítka s pacienty ke dvěma sanitkám. Máme, co potřebujeme, pomyslel si. Až se proberou z bezvědomí, můžeme je vyslechnout. Můžeme zjistit, kde je Carl trénuje.

„Chci, aby v každé sanitce jel policista,“ přikázal poručík Russell.

Dva strážníci vykročili k vozidlům, zdravotníci zabouchli za pacienty dveře – když vtom se sanitky zakymácely a síla výbuchu jim roztříštila skla a vyrazila zadní dveře. Tlakové vlny srazily zdravotníky a policisty na chodník. Ostatní uskočili. Diváci se dali na útěk. Někteří ječeli.

„Bomby?“ Russell se prudce otočil ke Cavanaughovi. „Co se to tu sakra děje? Jak…“

„Wyoming,“ odvětil Cavanaugh a potřásl hlavou, aby se probral z šoku. Pro jistotu postrčil Jamii dál do vestibulu budovy. Kim si toho všimla a ustoupila s nimi, zatímco si Cavanaugh prohlížel střechy domů na protější straně ulice. Pak sjel očima k oknům a domovním vchodům, ale ve světle automobilových reflektorů a blikajících majáčků toho v úrovni ulice moc neviděl.

„Co s tím má sakra společného Wyoming?“ dožadoval se Russell vysvětlení.

K sanitkám se sbíhali záchranáři. Z otevřených dveří se vyvalil kouř.

„Tam to začalo.“ Cavanaugh ustoupil ještě hlouběji do budovy, Jamie a Kim za ním. „I tam se mě pokusilo zabít vražedné komando.“

Poručík na něj upřel pronikavý pohled.

„Když dvěma jeho členům hrozilo dopadení, jejich auto vyletělo do vzduchu,“ řekl mu Cavanaugh.

Russell ho doslova probodával očima.

„Domníváme se, že šéf týmu nastražil na podvozek auta bombu a pomocí dálkového ovladače ji odpálil, aby zabránil výslechu svých lidí. Předtím někdo z týmu zastřelil odstřelovače, který pro ně pracoval. Důvodem byla s největší pravděpodobností obava, že nedokáže udržet jazyk za zuby.“

„Chcete tím říct, že chlap, který organizuje tyto útoky, pozoroval odněkud ze střechy, co se děje, a když viděl, že jeho muže odvážejí živé, vyhodil je do vzduchu?“ zeptal se Russell zděšeně.

„Možná tam někde ještě je,“ odvětil Cavanaugh, a donutil tak poručíka obrátit se a prohlížet si ulici stejně pozorně jako on sám.

„A jak k čertu ty bomby na své chlapy umístil, aby o tom nevěděli? A jak je možné, že jsme je nenašli?“

„Jsou roztrhaní na dvě půlky. Od pasu,“ vykřikl naléhavý hlas ze sanitky.

„Plastové pochvy,“ konstatoval Cavanaugh.

„Jaké pochvy?“ zeptal se Russell ostře.

„Ti dva v nich měli nože. Vaši lidé jim je odebrali, ale pochvy nechali. Uvnitř každé byla malá nálož trhaviny, nejspíš plastické, a miniaturní rozbuška.“

Poručík poprvé ve své kariéře oněměl.

„Carl nás určitě sledoval, když jsme vešli do budovy.“ Cavanaugha zamrazilo. Z hloubi vestibulu se díval na davy lidí shromážděných na ulici. „Možná tu někde pořád je. Třeba čeká na střeše s odstřelovačskou puškou. Poručíku, máte ještě to sluchátko a mikrofon?“

Russell vytáhl oba předměty z kapsy.

„Dejte mi to sluchátko do ucha.“ S rukama spoutanýma za zády se Cavanaugh cítil trapně bezmocný.

Poručík zaváhal, ale pak udělal, oč ho Cavanaugh požádal.

„A teď prosím vraťte baterii do mikrofonu a zvedněte mi ho k ústům.“

Russell už neváhal a poslechl.

„Carle?“ zavolal Cavanaugh do mikrofonu.

Slyšel jen praskot statické elektřiny.

„Carle, vím, že nejsi daleko. Pravděpodobně pozoruješ vchod do tohoto činžáku.“

Další praskání.

„Domnívám se, že vím, jak cvičíš své rekruty, Carle. Moc dobře si pamatuju ty vizualizační kurzy, které pro nás zorganizovali instruktoři speciálních operací. Nechápali jsme, jak je možné, že vizualizace tak strmě urychluje učení. A tys tu techniku obohatil o filmy a počítačové hry, nemám pravdu? Velmi účinný způsob, jak někoho naprogramovat.“

Znovu jen praskot statické elektřiny.

„Nevím, co je tvým cílem,“ pokračoval Cavanaugh do mikrofonu, který mu Russell držel před obličejem. „Vím však, že jsi to ty, kdo za tímhle vším stojí. Nemá tedy smysl snažit se mě zabít. Nic se tím nezmění. Podezření už od tebe nic neodvrátí. Přestaň tedy zbytečně riskovat. Jsem pro tebe úplně bezcenný cíl.“

Cavanaugh napínal sluch a snažil se odfiltrovat rušivý hluk, výkřiky, práskání dveří a hukot motorů před sebou a dusot kroků na schodech za sebou.

Zvuk ve sluchátku se změnil a Carlův hlas, který Cavanaugh tolik let neslyšel, řekl: „Měl jsi mi být lepším přítelem.“

Sluchátko zmlklo, vysílání skončilo.

„Můžete ten mikrofon schovat,“ řekl Cavanaugh poručíkovi. „Je pryč.“

„Carl?“

„Carl Duran,“ odpověděl Cavanaugh. „Musím si s vámi promluvit o spoustě věcí.“

Poručík odepnul od opasku vysílačku. „Randalle, pošlete sem zásahovou jednotku a řekněte svým lidem, ať zkontrolují střechy.“

„Co hledáme?“ zeptal se hlas z vysílačky.

„Pokud mám věřit tomu, co slyším, tak prince z temnoty.“

„Koho?“

„Chlapa, co za sebou nenechává nedořešené záležitosti. Popis vám dodám, jen co…“

„Sto osmdesát šest centimetrů,“ spustil Cavanaugh. „Štíhlý. Zeny ho považují za atraktivního, dokud nezjistí, že se téměř nikdy neusmívá. Silné paže, zejména předloktí, od práce s kladivem a kovadlinou.“

„Kovář?“ zeptal se Russell.

„Mistr nožíř,“ řekl Cavanaugh. „Většinu času přemýšlí o nožích a pochvách. Počítám, že konečně přišel na to, že pochva může být taky zbraň.“

Poručík hleděl na sanitky a na jejich rozbitá okna zalitá krví. „Jo, my dva si rozhodně musíme promluvit o spoustě věcí.“

ČÁST ŠESTÁ

Nože ve starém San Francisku

1

Kim znovu zvracela.

Policista se rozběhl potemnělou chodbou, ale cestu mu zablokoval poručík Russell, který otevřel dveře. Doprovázeli ho dva pochmurně se tvářící muži, běloch a černoch. William Faraday a John Rutherford.

„Je jí zle,“ vysvětlil policista poručíkovi a ukázal k cele předběžného zadržení. „Ta Číňanka furt blije.“

„Má klientka požaduje lékařskou péči,“ prohlásil William.

„Mohu vás ujistit, pane právníku, že ji dostane. Jestli vám to udělá radost, pošlu pro osobního doktora policejního náčelníka.“

„Tady mně neudělá radost nic.“

„Taky jsem získal ten dojem.“ Russell se otočil k policistovi. „Pošlete pro doktora.“

Skupinka vykročila chodbou a zastavila se před mřížemi. Poručík pokynul strážníkovi, ať odemkne.

„Nazdar, Williame. Ahoj, Johne,“ pozdravil je Cavanaugh, když vešli do cely.

Kim dávila žaludeční šťávy.

„Co je jí?“ chtěl vědět Russell.

„Zranění zad,“ vysvětlila Jamie. „Potřebuje léky proti bolesti.“

„Jako třeba tablety oxycontinu, co jsme našli v jejím bytě?“ zeptal se Russell jízlivě.

„Patřily jednomu z útočníků,“ řekl William.

„Jo, jasně,“ ušklíbl se poručík.

„Ty tablety vypadly ve víru boje zabijákovi z kapsy,“ stál na svém právník. „Je to přesně ten typ lidí, kteří jsou schopni tak brutálního násilí. Polykači pilulek. Narkomani.“

„Když to říkáte,“ prohodil Russell.

Ale William si ho už nevšímal. „Jsi ukecaný až hanba,“ obořil se na Cavanaugha. „Jasně jsem tě poučil, že nesmíš říct nic než jméno a základní osobní údaje.“

„Taky jsem rád, že tě vidím, Williame.“

„Tady poručík mi ovšem sdělil, žes mu povyprávěl skoro celý životopis. Jestli se chceš u soudu hájit sám, tak jsi mě sem nemusel tahat.“

„A já si myslel, jakou ti neprokážu laskavost, když tě vysvobodím z úkrytu,“ popíchl ho Cavanaugh.

„No, mně jste teda žádnou laskavost neprokázal,“ poručík Russell ukázal na černocha, jenž stál vedle něho, „když jste přitáhl FBI. Nejdřív jsem si myslel, že blufujete a pokoušíte se nějak vykecat z té přestřelky. A teď se šéf protiteroristické divize FBI odvolává na zajištění národní bezpečnosti.“

„Rozhodující je,“ oznámil Rutherford Cavanaughovi, „že jdete všichni se mnou.“

„Ale to mi nezabrání ve snaze ten případ rozmotat,“ řekl Russell. „Podařilo se nám sejmout otisky těm obětem výbuchů v sanitkách. Nepotrvá dlouho a zjistíme jejich totožnost. Třeba nás tato informace dovede k vašemu bývalému kámošovi Carlu Duranovi.“

„Ta informace vám nepomůže,“ odvětil Cavanaugh. „Zjistíte, že je nedávno propustili z vězení. Pravděpodobně v posledních šesti týdnech. Seděli za násilné trestné činy, ale v různých věznicích, předtím se vzájemně neznali.“

„Další kecy?“ zeptal se poručík Rutherforda.

„Obávám se, že ne.“

„Tak mě poučte,“ požádal Russell Cavanaugha. „Ukažte mi, jak jste chytrý. Jak se ti chlapi dali dohromady?“

„Carl je kontaktoval hned při odchodu z vězení a během velmi krátké doby je změnil z drsných kriminálníků na operátory.“

„Jak?“

„Domnívám se, že si Carl vybírá rekruty podle jejich sklonu k násilí, jejich schopnosti se učit a potřeby cítit se důležitými. Jsou to svým způsobem snílci, kteří by rádi sloužili u průzkumníků námořní pěchoty, u rangers, u speciálních jednotek nebo SEAL, aby předvedli, jak jsou tvrdí, a přiměli ostatní, aby k nim vzhlíželi jako k bohům. Postrádají však charakterové kvality a kázeň, které jsou potřebné, aby toho dosáhli. Carl je osloví ve chvíli, kdy zrovna vyšli z věznice a nemají žádnou perspektivu ani peníze, jen mocnou touhu vybít nashromážděný vztek. Zaplatí jim. Zalichotí jim. Použije vizualizaci a další techniky urychlující učení. Poskytne jim možnost hrát si se zbraněmi. Za šest týdnů mají tak napumpovaná ega, že udělají cokoliv, jen aby Carlovi dokázali, že si zaslouží jeho uznání. Důležité je také to, že o tento druh lidí se nikdo moc nezajímá a nikomu nechybí. A pokud se Carl domnívá, že by mohli být dopadeni a vyslýcháni, zlikviduje je. Jako by nikdy neexistovali.“

„Působivá teorie,“ prohodil poručík.

„Pomozte mi ji dokázat,“ řekl Cavanaugh.

„Navrhls mi, ať prověřím místa, kde Carl Duran žil a bydlel,“ vložil se do rozhovoru Rutherford, „včetně jeho služby v ozbrojených silách. Pátrali jsme po hlášeních o ztracených psech a kočkách. Mnohdy se ti domácí mazlíčci úplně neztratili. Objevili se v zastrčených uličkách a příkopech – s vykuchanými vnitřnostmi nebo uřezanými hlavami. Podle záznamů policie a organizací na ochranu zvířat jsme identifikovali řadu sériových případů tohoto typu. V Iowa City krátce předtím, než se Duran odstěhoval. Stejně tak v Nashvillu v Tennessee. V Columbusu ve státě Georgia, tedy v těsném sousedství základny Fort Benning, kde Duran absolvoval úvodní výcvik u rangers.

V Tacomě ve státě Washington – základna Fort Lewis, kde absolvoval rozšiřující výcvik. Ve Fayetteville v Severní Karolíně, to znamená Fort Bragg, kde cvičí Delta Force. Zejména v době, kdy byl Duran převelen na jinou základnu nebo když odcházel od Delta Force, byla zaznamenána velká množství případů mučení zvířat.“ Rutherford se odmlčel. „Pak se začaly objevovat mrtvoly.“

„Mrtvoly?“ vyjel ostře Russell.

„Opilci a bezdomovci. Všichni ubodaní. Mezi jinými opilci a bezdomovci se šířily pověsti, že se v jejich kruzích pohybuje tajemný muž, plíží se za nimi a v noci je vraždí. Pod mosty.

V povodňových kanálech. V parcích a uličkách, v opuštěných budovách a na zpustlých parcelách. Podle šuškandy ten člověk prý kopáním probral opilce nebo převrátil papírovou krabici a donutil bezdomovce vyplazit se z ní. Potom jim dal do ruky nůž a řekl jim, že se mají bránit. No a pak se dal do práce. Podle pitevních protokolů popisujících mnohočetná řezná a bodná zranění trvalo dost dlouho, než je zabil.“

„Ano,“ povzdechl si Russell. „Princ z temnoty.“

Kim znovu zvracela.

2

Lékař odešel a Cavanaugh s Jamií se podívali na Kim, která ležela bledá jako stěna na palandě.

„Sanitka už je na cestě,“ ujistila ji Jamie.

Kim se zmohla na přikývnutí.

„Podle doktora trpíš abstinenčním stresem.“

„Kolik je hodin?“

„Dvě v noci.“

„Od jara jsem ještě tak dlouho bez oxycontinu nevydržela. A zatím jsem si nenadělala do kalhot.“

„Doktor slíbil, že tě převeze na detoxikační kliniku,“ řekl Cavanaugh.

Kim znovu chabě přikývla.

„Prý jsi o to požádala,“ dodal.

„Hele…“ Olízla si suché, popraskané rty. „Když už jsem vydržela absťák až sem, můžu ho zrovna tak dovést až do konce.“

Cavanaughovi neuniklo, že Kim nezrelativizovala své odhodlání a neřekla, že se múze pokusit abstinenční příznaky vydržet. „O práci si nedělej starosti. Až se vrátíš, bude na tebe čekat.“

Kim založila ruce na prsou a zachvěla se. „Nedělám si starosti o sebe, ale o vás dva…“ Po novém záchvatu třesavky se zeptala Jamie: „Pamatujete si ty přístupové kódy?“

„To si pište. Máte tak dokonalé zabezpečení, že bych se k údajům jinak nedostala.“

„A čapněte toho parchanta, který za tím stojí.“

3

Poručík Russell zařídil, že od policejní stanice odjíždělo více hlídkových vozů současně, tolik, aby je Carlovi operátoři neměli šanci všechny sledovat. Ale kdyby se o to pokusili, v řídkém provozu ve dvě ráno by byli nápadní a snadno odhalitelní.

Cavanaugh a Jamie se krčili na zadním sedadle jednoho z policejních automobilů. Vystoupili na Central Park West Drive, vklouzli mezi stromy a zamířili na sever. Čas od času se zastavili v hustém křoví nebo mezi temnými balvany a kontrolovali, jestli je někdo nesleduje. Pronásledovali je však jenom obvyklí parkoví predátoři a Cavanaugh a Jamie vysílali tak zřetelné signály nezahrávejte si s námi, že je napadla pouze čtveřice výrostků. Bleskurychlé a tvrdé následky, které je postihly, vyslaly ostatním jasný vzkaz: držte se stranou.

S důvěrou, že unikli Carlovi a jeho mužům, překročili Osmou avenue a pokračovali po Západní třiasedmdesáté ulici. Došli ke skromnému činžovnímu domu, před nímž parkoval osobní automobil. Řidič držel v ruce plechovku piva a zdálo se, že spí. O kus dál věnčil jiný muž psa. A ještě dál stála dodávka s malým větracím průduchem na střeše, který ve skutečnosti skrýval sledovací kameru.

Cavanaugh se zastavil před vchodem a prohlížel si seznam nájemníků. Stiskl tlačítko vedle jména Zimbalist.

Po chvíli se z interkomu ozval mužský hlas: „Ve vašem zájmu doufám, že jde o něco důležitého, takhle uprostřed noci.“

„Posílá nás Jimmy Lile.“ Jamie zmínila jméno slavného výrobce nožů, které si zvolili jako heslo.

Zazvonil bzučák. Cavanaugh zatlačil do vchodových dveří a vešel do vyhřátého a příjemně osvětleného vestibulu. Všiml si dveří dokořán v polovině délky chodby. Z rohu shlížela bezpečnostní kamera. Po schodech krytých kobercem vyšli do patra a chystali se zaklepat na byt 2C, ale vtom se jeho dveře otevřely a v nich stál usmívající se Rutherford.

„Nevypadáte moc dobře, vy dva.“

„A ty se z toho nemusíš tak radovat,“ odvětila Jamie.

„Jsem rád, že jste v pořádku.“ Pustil je dál a zamkl za nimi.

„Co William?“ zajímal se Cavanaugh. „Vrátil se do úkrytu bez nehody?“

„Automobil nikdo nesledoval.“

V obývacím pokoji seděli dva muži v bílých košilích. Saka si přehodili přes opěradla židlí, a odhalili tak pouzdra s pistolemi u opasků. Sledovali řadu monitorů uzavřeného televizního okruhu, které nabízely pohled na ulici, vchod do budovy, vestibul a schodiště.

„Měl by ses cítit polichoceně,“ prohlásil Rutherford. „Tento byt si FBI drží jen pro vysoce ceněné informátory.“

Cavanaugh si objal pažemi tělo a otřásl se. „Brr, v tom parku byla strašná zima.“

„Můžeš si vybrat ze dvou koupelen a dát si horkou sprchu.“

„Já mám spíš hlad,“ ozvala se Jamie.

„Pizza už čeká,“ usmál Rutherford. „S feferonkami, že?“

„A s ančovičkami a černými olivami.“

„A salátem a česnekovým chlebem. Přesně podle objednávky.“

4

„V pohodě?“ zeptal se Cavanaugh ve tmě ložnice.

„Jen pár modřin a odřenin. Nic vážného.“ Jamie ležela vedle něho.

„Ale jinak se cítíš dobře?“

„Proč bych neměla? Jako obvykle, ne? Strach a třesavka.“

„V kuchyni jsi mluvila strašně rychle. Jako kdybys jela na speedu.“

„To dělá adrenalin.“

„Jeho účinek by už měl pominout.“ Temnota jako by je zaléhala.

„Možná se mi vstřebává pomaleji.“

„Chci se ujistit, že jsi v naprostém pořádku.“ Temnota ještě zhoustla.

Jamie ležela naprosto nehnuté a ozvala se teprve po chvíli. „Kvůli tomu, že jsem zabila člověka?“

Cavanaugh vydechl. „Sama jsi to řekla.“

„Pokoušel se zabít nás.“

„Nejlepší důvod k zmáčknutí spouště,“ souhlasil Cavanaugh. „Nezpanikařila jsi. Ani ve vypjaté situaci se ti nerozklepaly ruce. Zachovala ses naprosto dokonale. Zachránila jsi nám život.“

„Tomuhle se v armádě říká hlášení po akci.“

„Vždycky je užitečné si promluvit. Člověk si utřídí emoce.“

„Jinými slovy levná forma psychoterapie.“ Pořád se ani nehnula.

„Představ si, co by se stalo, kdybys tu pistoli nezvedla dostatečně rychle. Představ si, že ten chlap na nás střílí z pušky nastavené na plnou automatiku, kulky nám trhají těla, kolem nás létají cáry masa a úlomky kostí, stříká krev, ty, Kim a já padáme k zemi.“

„Zkoušíš na mě nějaké neurolingvistické programování?“

„Nic, co bych mnohokrát nevyzkoušel sám na sobě.“

„Kdy poprvé?“

„Poprvé?“ Pod zataženým oknem z neprůstřelného skla projel osobní automobil, jehož osamělý hukot zněl do noci. „Myslíš kdy jsem poprvé zabil člověka?“

Jamie neodpověděla.

„Před dvaceti lety,“ řekl Cavanaugh. „V Peru.“

Jamie se otočila k němu. „Tehdy, když tam revolucionáři drželi Durana v zajetí, jak jsi mi o tom vyprávěl?“

„Ano. Říkali si PCP, Partido Communista del Peru. V zemi působili američtí vojáci, kteří podporovali vládu. Poslali mě tam spolu s Carlem a dalšími příslušníky Delta Force, abychom Peruáncům radili, jak vycvičit vlastní speciální jednotku. Komunističtí povstalci unesli tolik úředníků a představitelů státní správy, že místní vláda potřebovala experty na záchranu rukojmích. Doprovázeli jsme peruánské vojáky při akci, jejímž cílem bylo osvobození vysoce postaveného politika. Revolucionáři hrozili, že ho popraví, pokud vláda nepropustí několik členů PCP, které armáda zajala. Někdo však povstalcům prozradil detaily operace a my jsme padli do léčky. Těsně vedle Carla vybuchla mina a on ztratil vědomí. Vládní vojáci, kteří ho doprovázeli, utekli. Později jsme obdrželi fotografie dokazující, že Carl žije, a ultimátum. Vláda dostala třídenní lhůtu, během níž měli být agitátoři PCP propuštěni.“

Cavanaugh se musel do vyprávění nutit. „Delta Force se vždy stará o své lidi. Během čtyřiadvaceti hodin dorazil ze základny Fort Bragg záchranný tým v plné síle. Dvanáct hodin před vypršením ultimáta se na nás usmálo štěstí v podobě dokonalých informací a leteckých fotografií horského tábora, kde povstalci drželi Carla v zajetí. V noci jsme seskočili padákem na mýtinu vzdálenou necelých pět kilometrů od tábora a postupovali jsme k cíli. Měli jsme k dispozici infračervené satelitní snímky oblasti, podle nichž jsme mohli určit přesnou polohu osmi zajatců včetně Carla. Hlídalo je asi dvacet revolucionářů. Dalekohledy pro noční vidění jsme si ověřili správnost satelitních záběrů. Byl jsem zařazen do oddílu, který měl nepozorovaně proniknout k zajatcům a po zahájení útoku je chránit. Zvolili jsme v podstatě jednoduchou, ale účinnou taktiku. Odstřelovači zneškodní co nejvíc strážných a zbytek přemůžeme zničující palbou automatických zbraní a tříštivými granáty. Učebnicový příklad útočné operace. Vyšla dokonale. Útočníci a zajatci vyvázli bez zranění, povstalci neměli nejmenší šanci.“

„A tys někoho z nich zabil? Tehdy to bylo poprvé?“ vyptávala se Jamie.

„Mým úkolem byla krycí palba, tři zásobníky po třiceti nábojích, ale netuším, jestli jsem co trefil. Musím samozřejmě předpokládat, že jsem několik revolucionářů přinejmenším zranil, ale připadalo mi to, jako kdybych ničil nějaký objekt. Vůbec jsem neměl pocit, že střílím do lidí, že je možná zabíjím. Cítil jsem především úlevu, že je Carl v bezpečí a že jsem akci přežil.“

„Tak teď ti nerozumím. Kde je ten první mrtvý?“

„Teprve přijde. Stáhli jsme se na předem domluvené místo, přivolali evakuační helikoptéry a rozestavili hlídky pro případ, že jiní povstalci zaslechli střelbu a přišli se podívat, co se stalo. Našel jsem si vhodný úkryt a čekal jsem, ale celou dobu jsem měl neodbytný pocit, že jsme něco fatálně přehlédli, že se stane něco hrozného. Mezitím se rozednilo. Ohlédl jsem se doleva a spatřil v křoví obličej. Mladý kluk. Bylo mu nanejvýš šestnáct a zvedal pistoli. Než jsem si uvědomil, co dělám, namířil jsem pušku a vyprázdnil do něj zásobník. Čistě reflexivně. Třicet ran. Kulky ho rozervaly na cáry. I když jsem předtím pravděpodobně někoho zabil, tento byl můj první. Zblízka, osobně. Ten prožitek byl neuvěřitelně intenzivní. Zdálo se mi, že mu vidím skrz zornice rozšířené hrůzou až do mozku. Do duše. Vzpomínám si, jaké myšlenky mi tehdy táhly hlavou. Kluku jeden pitomý, proč ses neschoval? Proč sis musel hrát na hrdinu? Bylo to tak marné, tak zbytečné.“

„Co se stalo potom?“

„Zvracel jsem,“ odpověděl Cavanaugh.

„Taky se mi chtělo zvracet.“

„Mockrát se mi o tom klukovi zdálo,“ pokračoval Cavanaugh. „Měl důlek v bradě. Rozcuchané černé vlasy, jizvu na čele. Špinavé a potrhané šaty. Byl tak vyhublý, že pravděpodobně celé týdny neviděl pořádné jídlo. Inu, typická revoluce pod heslem sociální spravedlnosti: miliony chudých proti hrstce bohatých statkářů a bankéřů, kteří je ovládali. Věřím, že toho kluka celý život vykořisťovali. S největší pravděpodobností ho sžírala nenávist. Vsadil bych se, že každý den usínal a snil o lepší budoucnosti. Měl jsem hodně důvodů s ním sympatizovat. Ale kdybych se podruhé ocitl ve stejné situaci, zastřelil bych ho stejně jako prve. Jinak bychom teď spolu nemluvili.“

Jamie ho vzala za ruku. „A kdybych se já znovu ocitla ve stejné situaci, zastřelila bych toho chlapa stejně jako předtím, abychom tady mohli takto ležet.“

„Dobrý způsob, jak rozhodnout, jestli byl náš čin oprávněný,“ souhlasil Cavanaugh. „Udělali bychom to znovu, nebo ne?“

„Přesto mám z toho, co se stalo, velmi zlý pocit.“

„Ano. Já od onoho okamžiku dělím svůj život na dvě části – před zabitím a po něm.“

„Při záchraně Carla Durana.“

5

Cavanaugha pálily oči, když ho do nich udeřil ostrý sluneční svit pronikající mezi závěsy, a musel vynaložit značné úsilí, aby vstal z postele. Pootevřel dveře do obývacího pokoje a uviděl jinou dvojici ozbrojených agentů, kteří se stejnou pozorností jako jejich předchůdci pozorovali řadu monitorů.

Přesunul pohled do jiné části místnosti, kde seděla za stolem Jamie a ťukala do počítače jako kulomet. Za ní stál Rutherford a obdivoval míhající se prsty. Čisté džínsy a rolák, které si Jamie oblékla, pocházely ze zdrojů konspiračního bytu.

Dal si nejdelší horkou sprchu svého života, ale vnitřní napětí nepolevilo. Nedokázal odpoutat myšlenky od posledních událostí. Zatraceně, co je Carlovým konečným cílem?

Na prádelníku ležely složené khaki kalhoty a hnědá košile, vedle nich čisté spodní prádlo a ponožky. Cavanaugha náhle něco napadlo a oblékl se tak rychle, že si při vstupu do obývacího pokoje ještě zapínal košili.

„Dobré ráno, ospalče,“ vzhlédla Jamie od obrazovky.

„Zmeškal jsem něco?“

„Snídani.“

„Nechali jsme ti koblihu,“ uklidnil ho Rutherford.

„Slyšeli jste někdy o doktoru Atkinsovi?“ Cavanaugh zvedl sluchátko a zavolal na informace. „Cincinnati, Ohio,“ řekl robotickému hlasu. „Nakladatelství F a W Publications.“

Jamie a Rutherford na něj zvědavě hleděli.

„F a W Publications,“ zatrylkoval veselý hlas.

„Magazín Blade, Steva Shackledorfa,“ požádal Cavanaugh.

„Okamžik prosím.“

Cavanaugh se v duchu modlil, aby Steva zastihl v kanceláři. Blade* patří k nejoblíbenějším časopisům všech příznivců a obdivovatelů nožů, ale bylo by chybou představovat si jeho čtenáře jako nadupaného chlápka v kožené motorkářské bundě a vysokých botách, s tlustým řetězem u pasu, pivním břichem a potetovanými pažemi. Většinu ze čtyřiceti tisíc předplatitelů tvoří právníci, lékaři, počítačoví specialisté a další bílé límečky, jejichž průměrný příjem se vyjadřuje šestimístnými čísly. Za takovou předplatitelskou základnu by byly mnohé časopisy neskonale vděčné a mohly jenom tiše závidět. Mnozí oddaní čtenáři vlastnili sbírku chladných zbraní, o kterou pečovali s pečlivostí a láskou nejlepších muzejních kurátorů.

Mezi velmi ceněné exponáty patří starožitné výrobky firmy Buck, které vyvolávají vzpomínky na zavírací rybičky šťastného dětství. Jiné kapesní nože vynikají elegantně nádhernou výzdobou, například ty, které vyšly z dílny Michaela Vagnina. Sběratelé, kteří zaplatili dva tisíce dolarů za jeden z jeho skládacích nožů, si teď pochvalovali, jak levně nakoupili, když se teď Vagnino dostal na samý vrchol ve svém oboru.

Další nože jsou ceněné pro důležité zážitky, které symbolizují. Veteráni z Vietnamu střeží jako oko v hlavě robustní bojové nože Ka-Bar, které pro ně v mnoha případech znamenaly rozdíl mezi životem a smrtí. Jiné nože mají vysokou cenu díky své současné reputaci spolehlivé taktické zbraně, například produkty Ernesta Emersona, jenž v roce 1991 ručně vyráběl taktické nože pro své kamarády v uniformě, kteří odcházeli do války v Zálivu. Tito vojáci se chlubili svým spolubojovníkům, jak vynikající a dokonalé vyvážené zbraně mají. Emerson nakonec dostával tolik objednávek, že přešel od ruční výroby k tovární s cílem dokázat, že za předpokladu přísného dodržování předepsaných postupů se i průmyslový produkt může vyrovnat ručně kovanému. Řídil se příkladem Ala Mara, bývalého příslušníka zelených baretů, jenž koncem sedmdesátých let zkonstruoval moderní taktický zavírací nůž a stal se otcem specializovaných chladných zbraní. Původní Marovy nebo Emersonovy výrobky se na aukcích prodávají za několik tisíc dolarů.

Jiných nožů si jejich majitelé cení pro jejich místo v populární kultuře. Nože použité jako rekvizity ve filmu Železná milenka vyrobil s nesmírnou pečlivostí hollywoodský umělecký řemeslník Joseph Musso: dřevěnou a gumovou verzi, nedokončenou ocelovou verzi použitou při scénách v kovárně, a konečně mistrovskou podobu hotové zbraně. Mussova unikátní sbírka putovala po nejrůznějších muzeích a samozřejmě zavítala do San Antonia v Texasu, tedy na místo, kde kdysi stálo Alamo a kde zemřel Jim Bowie. Láska k železné milence Mussa přiměla k tomu, že dovolil zručným nožířům prostudovat vlastní nůž i jeho studiové výkresy. Kopie, které vyrobili George Cooper, Joe Keeslar nebo Gil Hibben, předčí kvalitou zpracování originál a jsou velmi drahé.

Takový byl tedy svět, do kterého teď Cavanaugh potřeboval proniknout. Zatím poslouchal vyzváněcí tón na druhém konci linky.

„Steve Shackleford,“ ohlásil se příjemný hlas s jižanským přízvukem.

Díky bohu, pomyslel si Cavanaugh.

„Ahoj, Steve, tady Aaron Stoddard.“

Jamie a Rutherford si vyměnili významný pohled – udivilo je, že Cavanaugh použil své pravé jméno.

„Aarone! Jaké překvapení! Nemluvil jsem s tebou už… No, dobré tři roky.“

„Naposled na Veletrhu chladných zbraní v Atlantě.“ Cavanaugh připomněl každoroční setkání milovníků nožů, které patří k největším v zemi a pravidelně se ho účastní více než deset tisíc návštěvníků.

„Už jsem se bál, že jsi zmizel ze světa,“ pokračoval Steve.

„Kdepak. Měl jsem spoustu práce na ranči.“ Steve považoval Cavanaugha za chovatele dobytka. „Ale když jsem ti řekl, že jsem rančer, mluvil jsem o svém koníčku. Pracuju v oblasti bezpečnosti.“

„Ale?“ Shackleford se na chvíli odmlčel. „Počítám, že ve své profesi hodně využíváš nože.“

„Víc, než si umíš představit. Potřeboval bych od tebe laskavost.“

„Jakou?“ zeptal se Steve opatrně.

„Seznam předplatitelů tvého časopisu.“

„To nemyslíš vážně.“

„Jména, adresy, telefonní čísla, pokud je máš. Zaměstnání.“

„To jsou důvěrné informace, kamaráde. Nemůžu je jen tak… Počkej, říkáš, že pracuješ v oblasti bezpečnosti. Pro koho konkrétně?“

„Víš co? Předám ti teď šéfa protiteroristické divize FBI a on ti to vysvětlí, ano? Myslím, že uslyšíš termíny federální vláda a národní bezpečnosti.“

Cavanaugh podal sluchátko Rutherfordovi.

6

O pár minut později mu ho John vrátil.

„Tak co, už mi můžeš předat ten seznam předplatitelů?“ zeptal se Cavanaugh.

„Když je to tak důležité? Dej mi svou e-mailovou adresu,“ požádal Steve. „Za pět minut ti ho pošlu. Hledáš konkrétního člověka? Mohl bych se poptat.“

„Carla Durana.“

„Tvůj přítel?“

„Ztratil se mi z dohledu. Usilovně se snažím ho objevit.“

„Ani se nedivím, že se ti to nedaří,“ poznamenal Steve.

„Jak to myslíš?“

„Před třemi lety zemřel.“

„Zemřel?“

„Udivuje mě, že to nevíš.“

„Pohádali jsme se a přestali se stýkat.“

„Škoda každé hádky, zejména když už je později napravit. Přestal jezdit na výstavu do Atlanty zhruba ve stejné době jako ty.“

Poté, co byl vyhozen z Global Protective Services, pomyslel si Cavanaugh. On sám přestal Atlantu navštěvovat, aby se tam s Carlem náhodou nepotkal.

„Vyptával jsem se známých, abych zjistil, co se s ním stalo,“ pokračoval Steve Shackleford. „A dozvěděl jsem se, že tragicky zahynul.“

„Jak?“ Cavanaugh přitiskl sluchátko k uchu.

„Při autonehodě v Thajsku. Nebo možná na Filipínách. Slyšel jsem dvě různé verze. Carl pracoval jako stavební dělník, že?“

To byla Carlova krycí profese – nehrozilo, že by někdo kladl dotěrné otázky, co přesně v práci dělá.

„Prý dlouho šetřil na pořádnou dovolenou. No a vidíš, už se z ní nevrátil. Podíval jsem se do seznamu abonentů,“ pokračoval Steve, „a bylo to jasné – neobnovil předplatné. Je mi líto, že jsem to zrovna já, od koho ses tu smutnou novinudozvěděl. Vím, že i když jste se pohádali, pořád jsi na něj myslel jako na přítele.“ Cavanaugh neodpověděl.

„Počítám, že ten seznam už nepotřebuješ,“ řekl Steve. „Pošli mi ho i tak. Musím prověřit jiná jména.“

7

Rozložili počítačové výpisy na podlahu a začali je studovat.

„Tady,“ ukázala Jamie. „Duranovo jméno.“

„Zápis je tři roky starý,“ připomněl Rutherford. „Potom už nic.“

„Když se snažíš zmizet,“ vysvětloval Cavanaugh, „základní pravidlo zní zcela se odříznout od dosavadního života. Některým se to nepodaří, mají vazby, které nedokážou zpřetrhat.“

„Například vášeň pro nože,“ konstatovala Jamie.

Cavanaugh přikývl. „Carl musel od Global Protective Services odejít kvůli disciplinárním problémům, které možná přetrvaly a alespoň zpočátku negativně ovlivnily jeho snahu zmizet z povrchu zemského. Jistě postupoval nanejvýš opatrně. Používal prostředníky. Ale jsem ochoten se vsadit, že dál odebíral časopisy věnované nožům, byť pod jiným jménem. Blade četl už od dětství.“

„Když ukončil předplatné, mohl si magazín kupovat u Stánku,“ nadnesl Rutherford.

„Jenomže my víme, že pracoval pro jednoho narkobarona v Kolumbii,“ připomněla Jamie. „Pochybuju, že se v Jižní Americe dá sehnat specializovaný časopis vydávaný v angličtině.“

„No tak mu ho mohl kupovat někdo ve Státech a posílat mu ho,“ přišel s další možností Cavanaugh.

Jamie se tvářila skepticky. „Dost otrava, záviset na někom jiném. Navíc Blade určitě nebylo jediné periodikumo nožích, které četl. Nejsnazší je nechat si posílat publikace od vydavatele na sběrnou adresu ve Státech a pak je přeposlat.“

„Johne, dokázala by FBI zjistit podrobnosti o všech abonentech, kteří se přihlásili k odběru poté, co Carlovo jméno zmizelo ze seznamu?“

„Omyl,“ opravila ho Jamie. „Ne poté, co to jméno zmizelo ze seznamu, nýbrž předtím.“

Cavanaugh a Rutherford se na sebe nechápavě podívali.

„Co když Duran předvídal, že se jej někdo pokusí tímto způsobem najít?“ rozvíjela svou myšlenku Jamie. „Co když se k odběru časopisu pod cizím jménem přihlásil dříve, než nafilmoval vlastní smrt? Domnívám se, že takto by za sebou smazal stopy spolehlivěji.“

„Chytrá holka,“ ocenil Rutherford.

„Proto jsem se s ní oženil,“ řekl Cavanaugh.

„Je to samozřejmě jenom dohad,“ přiznala.

„Ale jediné vodítko, které máme.“ Rutherford zvedl sluchátko.

8

Atlanta v Georgii

Carl měl ruce schované pod větrovkou a zálibně hladil speciální zavírací nůž, který si vyrobil. Seděl na lavičce a pozoroval chodce, kteří přecházeli po obrovské rozloze olympijského parku Centennial. V létě děti proskakovaly takzvanou tančící fontánou tvořenou řadami trysek, které chrlily vodu do šestimetrové výšky. Teď, ve studeném říjnovém větru, si je Carl mohl jen představovat. Přesto se mu zdálo, že slyší jejich smích.

Nebylo by parádní, kdybychom jako kluci měli něco podobného, Aarone? Vzpomínal, jak jezdili na kolech koupat se do bazénu u městského parku v Iowa City. Pod nimi se v meandrech vinula říčka s břehy porostlými stromy a směřovala k sluncem ozářeným budovám v centru města. Vzpomínal na odpoledne, kdy si přivázali kola ke sloupu pouliční lampy, a když se vrátili od bazénu, čtyři kluci se snažili řetěz rozbít a bicykly jim ukrást. Když na ně Aaron zařval, kluci na ně zaútočili, ale Carl jim i Aaronovi ukázal, že si s nimi nikdo zahrávat nebude. Vytáhl zavírací nůž, čepel se zableskla a útočníci jen zírali. A pak se za nimi rozběhl a honil je mezi stromy. Vzpomínal, jak tehdy Aarona překvapil. Vzpomínal…

Přisedl si k němu asi pětačtyřicetiletý muž v nenápadných šatech. Hubený. Snědý obličej. Knírek. Pocházel ze Středního východu. „Tady je to příliš otevřené.“

„Dáváme najevo, že nemáme co skrývat.“

„Směrový mikrofon snadno zachytí náš rozhovor.“

„Nezachytí, protože můj spojenec si hraje s elektrickým autíčkem.“ Ukázal na mladého hispánce, který si o sto metrů dál hrál se zmenšeným modelem džípu na dálkové ovládání a proháněl ho sem a tam po asfaltu.

„Elektromagnetické impulzy ruší příjem mikrofonu?“ zeptal se Arab.

„Natolik, že se ve sluchátkách ozývá jen šum. Pobyt venku nám prospěje. Čerstvý vzduch. Sluníčko. Lidé se starají o své věci. Pomáhá to udržovat kontakt se základními životními hodnotami. Mimochodem, právě tady došlo k výbuchu při olympiádě v šestadevadesátém roce.“

Muž se podíval, kam Carl ukazoval. „Tři vzájemně propojené trubkové bomby,“ ušklíbl se pohrdavě.

„I tak exploze zabila jednu ženu a zranila sto jedenáct diváků,“ připomněl mu Carl.

„Atentátník poslal zprávu, v níž se k výbuchu přihlásila jakási Boží armáda. Bližší pravdě by byl název Armáda amatérů.“ Snědý muž se rozhlížel po otevřeném prostranství. „Jak se hodláte vypořádat s Cavanaughem?“

„S Aaronem,“ opravil ho Carl. „Nijak. Už to není potřeba. Chtěl jsem ho zlikvidovat, protože by mohl objevit souvislost mezi mnou a útoky chladnými zbraněmi. Některé agenty bylo nutno zabít nožem. Plán na tom závisel. Když teď Aaron ví, že v tom mám prsty já, hrozí mi nebezpečí. Ale nezjistil nic, co by ohrožovalo samotnou misi.“

„Půjde po vás.“

„To je osobní záležitost, která ohrožuje pouze mě. Jistě, nastražil jsem mu několik pastí. Ale od této chvíle se soustředím výhradně na splnění úkolu. Nebudu plýtvat zdroji a prostředky na jeho pronásledování.“ Carl vytáhl pravou ruku zpod větrovky a ukázal nůž, který v ní držel. „Mám pro vás dárek, protože se pravděpodobně už nikdy neuvidíme.“

Muž nejdřív váhal, ale pak si nůž vzal a zvědavě si ho prohlížel. „Neobvyklé ostří,“ poznamenal.

„Je vyřezané z fosilizované slonoviny. Z klu mastodonta objeveného na Aljašce. Některé obchody s potřebami pro nožíře ten materiál prodávají.“

„Proč jste si dal tolik práce a použil tak starou slonovinu?“

„Kvůli životnímu prostředí. Tato slonovina nepochází ze zmasakrovaného slona nebo mrože.“

Muž se na Carla ohlédl a přemýšlel, jestli svá slova mínil ironicky. Nezaznamenal žádnou reakci a znovu obrátil pozornost k noži. Bledě žlutá rukojeť byla ozdobena dvěma kruhy vyřezanými jeden nad druhým. Spodní znázorňoval ciferník s římskými číslicemi, ručičku nahrazoval šíp. Druhý kruh tvořily hvězdy a uprostřed se nacházela stylizovaná tvář zobrazená z profilu.

„Člověk na Měsíci,“ vysvětlil Carl.

„Detaily řezby jsou úžasně jemné.“

„Pracoval jsem na tom noži hodně dlouho. Roky. Určil jsem ho pro výjimečnou příležitost.“

„Jsem vskutku poctěn.“ Arab se pokusil nůž otevřít, ale nepovedlo se mu to. Zkusil to znovu. „Čepel o něco zadrhává. Něco je špatně.“

„Ano a ne.“

„Nechápu.“

„Začnu od konce. Ne, nic není špatně. A ano, čepel o něco zadrhává.“

„Pořád ne…“

„Držíte v ruce kopii jednoho z nejvzácnějších nožů na světě. Nazývá se tajný nůž.“

„Tajný?“ zeptal se snědý muž se zájmem.

„Byl zkonstruován koncem šestnáctého století. Ve Francii. Na královském dvoře proslulém svou posedlostí tajemnem. Velkou módou tehdy byly skryté schránky a přihrádky. Původní verzi nože zřejmě používal vyzvědač ukrývající tajnou zprávu.“

Muž se znovu pokusil nůž otevřít. „Ale jak ho…?“

„Musíte přijít na správnou kombinaci,“ odpověděl Carl. „Šíp v hodinách. Profil obličeje mezi hvězdami. Oba musíte natočit do určité polohy. Teprve pak se uvolní západka, která přidržuje čepel.“

„Jako kombinační zámek sejfu,“ přikývl Arab.

„Přesně tak. Ale v tomto případě zde máme dva číselníky. Když dostanete oba do správné polohy, ostří se otevře. Asi vás překvapí astrologické symboly vyryté do čepele. Nikdo neumí určit jejich význam. Osobně se domnívám, že mají něco společného s alchymií. Nebo možná se svobodnými zednáři.“

Muž ze Středního východu otáčel oběma kruhy a snažil se uvolnit čepel. Neúspěšně.

„Potrvá vám dlouho, než objevíte správnou kombinaci a poznáte tajemství toho nože,“ řekl mu Carl.

„Budu si s ním krátit čekání na začátek týdne.“ Arab se zahleděl k působivě vysoké šedivé budově s mnoha okny. Obrovská červená písmena upevněná v nejvyšším podlaží hlásala, že zde sídlí hlavní centrála CNN. „Ode dneška za dva dny budou reportéři padat únavou, protože nedokážou stíhat všechna hlášení o našich činech.“

9

Obklopeni agenty ze všech stran – před nimi a za nimi a po obou stranách – přecházeli Cavanaugh a Jamie chladnou parkovací garáž. Těsně vedle nich kráčel Rutherford jako závěrný kámen klasické ochranné formace. Prokázali strážným svou totožnost, nastoupili do výtahu a mlčky stoupali vzhůru.

Teď už vím, jaké to je být klientem, pomyslel si Cavanaugh.

Když výhružně se tvářící skupina vyjela do čtyřicátého patra, agenti zamávali průkazkami na další strážné a vešli do sídla společnosti Global Protective Services. Ukryté zbraně samozřejmě spustily detektory kovů. Recepčnímu poklesla čelist. Několik ochránců se zastavilo uprostřed kroku. Cavanaugh prošel osvětlenou halou a měl sotva čas zaregistrovat, že škody po explozi již byly odstraněny a všechno vypadá, jako kdyby se nic nestalo. Neobtěžoval se klepáním a vpadl do dveří označených jmenovkou Ali Karim. Slyšel, jak jeho ředitel osobního oddělení říká dvěma agentům FBI, kteří stále vedle něho: „Jestli mě zatýkáte, sdělte mi obvinění, ale nemůžete mě tu bezdůvodně držet.“

Ali, jenž stál za stolem a chvěl se vztekem, se otočil ke dveřím. „Aha,“ zavrčel, když poznal Cavanaugha a Jamii. „Už je mi to jasné.“

„Opravdu?“ zeptal se Cavanaugh. „Všechno je ti jasné?“

„Už jsem vám vysvětlil, pane Karime,“ ozval se jeden z agentů, „že jsme chtěli pouze zajistit, abyste tady počkal, až se všichni dostaví, a mohl s nimi spolupracovat a odpovídat na otázky.“

„Podívejte se, nikdo neumí spolupracovat líp než já,“ zavrčel Karim. „Hele, Cavanaughu, slíbil jsi, že se mi ozveš. Nevolal jsi a já dostal strach, že se ti něco stalo.“

„Párkrát se mi opravdu něco stalo. Skoro,“ dodal Cavanaugh.

„Nemusel jsi z toho dělat takové divadlo. Kdybys mi včas oznámil, že přijdeš, mohl jsem zrušit naplánované schůzky a počkat na tebe. Samozřejmě pokud mi věříš.“ Ali ukázal na podsaditého černocha, který stál vedle Cavanaugha. „Kdo to je?“

Rutherford mu ukázal průkaz vysokého důstojníka FBI.

„Má to něco společného s tím, že Kim leží na odvykací klinice?“ zeptal se Ali.

„Ty o tom víš?“

„Volala mi, když ji tam přivezli. Kdybych tušil, že jede v drogách, byl bych ji už dávno vyrazil. Vlastně jsem ji dnes ráno skutečně vyhodil. Mít ji tady by bylo příliš riskantní. Bůh ví, kolik taktických informací vyblekotala, když byla nadopovaná. Alespoň teď víme, kudy unikaly citlivé údaje.“

„Jenže já jsem Kim slíbil, že se po skončení léčby může vrátit,“ prohlásil Cavanaugh.

„Cože?“

„Nevíme jistě, že ty citlivé údaje vynášela právě ona.“

„A abychom se pojistili, že se podobné bezpečnostní riziko nebude opakovat,“ dodala Jamie, „zavádíme nové preventivní opatření. Program testů na užívání drog.“

„Zavádíme?“ zopakoval Karim.

„Jamie je náš nový zástupce generálního ředitele,“ poučil ho Cavanaugh.

„Bylo by dobré informovat o tom předem personální oddělení. Mohli jsme jí připravit kancelář a oznámit to ostatním zaměstnancům. Je to v podstatě moje práce. Pokud se týká programu testů na užívání drog, považuji to za vynikající nápad. Škoda, že mě to nenapadlo. Budu první, kdo načurá do skleničky, abych prokázal loajalitu firmě. Ale musím říct, že má loajalita teď prochází těžkou zkouškou. Zřejmě nejsem na seznamu vašich oblíbenců. V čem je problém?“

„V něčem, co se stalo před čtyřmi lety,“ napověděl Cavanaugh.

„Musíš mi trochu pomoct. Nemám tušení, na co narážíš.“

„Byl jsi v Římě a vedl tým, který chránil ruského olejáře.“

Ali se zašklebil. „Aha.“ Vzhlédl ke čtyřem agentům vedle Rutherforda. V chodbě za otevřenými dveřmi postávali pracovníci GPS a poslouchali. „Jak dalece chceš tyto informace zveřejnit? Pořád ti záleží na bezpečnosti, nebo mě podezříváš tak silně, že na ni kašleš?“

Rutherford pokynul agentům a ti poslušně odešli.

Cavanaugh vykročil ke dveřím, aby je zavřel, když vtom jimi vešel Gerald Brockman.

„Soukromý večírek?“ zeptal se Afrikánec.

„Zapomněl jsem ti poslat pozvánku, ale klidně se připoj k zábavě.“

Brockman se opřel o zeď a založil paže na prsou.

Cavanaugh zavřel dveře a obrátil se na Aliho. „Ten ruský ropný magnát byl zastřelen.“

„Správně.“

„Ve chvíli, kdy jsi seděl v jeho hotelovém apartmánu.“

„Znovu správně. Odstřelovačská kulka oknem. Atentát si s největší pravděpodobností objednal někdo z jeho domácích konkurentů.“

„Měl jsi v týmu Carla Durana.“

„Duran? Ten zkurvysyn už u nás roky nepracuje. Proč se ptáš zrovna na něho?“

„Zpátky k tomu Rusovi,“ zavrčel Cavanaugh. „Popiš mi, co se stalo. Proč ochrana selhala?“

„Patřil k těm arogantním klientům, co si myslí, že ochránci jsou jejich sluhové a poskoci. Odnes mi kufry. Objednej rezervaci v restauraci. Nech mi vyleštit boty. Mockrát jsem ho upozorňoval, že naším jediným úkolem je chránit ho, ale že to nemůžeme dělat pořádně, když nám neustále svazuje ruce a odvádí naši pozornost nesmyslnými požadavky. Řekl jsem mu, že pokud se mu to nelíbí, pokud není s naší prací spokojený, měl by si najít někoho jiného. Radil jsem se s Geraldem,“ ukázal na Brockmana opírajícího se o stěnu, „který byl v té době mým nadřízeným, a on mi potvrdil, že jsem jednal naprosto správně.“

Brockman přikývl.

„Klient se rád napil vodky,“ pokračoval Ali. „A taky rád postával v noci u okna apartmánu a čuměl na osvětlený Řím. Neustále jsem musel zatahovat závěsy, jenomže on je zase vždycky roztáhl. Tloukl jsem mu do hlavy, že se musí držet stranou těch zatracených oken. Jednou večer se ožral jako prase. Prudce roztáhl závěsy, rozpřáhl ruce k Věčnému městu a řekl mi: ‚Vidíte, není tam nikdo, kdo by mě chtěl zastřelit.‘ Zeptal jsem se ho, proč si nás, ke všem čertům, najímal. Prý aby se ukázal. Potom se zachechtal, vypil na ex další sklenku vodky a dodal: ‚Jsem hrozně důležitý člověk, když mám kolem sebe tolik goril, ne?‘ Řehtal se tomu jak kůň a v té chvíli proletěla oknem kulka.“

„Sklo nebylo neprůstřelné?“

„Nemohli jsme s tím nic dělat. Hotel si vybral on. A stejně, kolik hotelů má v oknech neprůstřelná skla? Nemuseli jsme je potřebovat, kdyby se ten blbec řídil instrukcemi a neroztahoval závěsy. Kulka ho zasáhla sem.“ Ali si ukázal doprostřed čela. „Po nárazu na kost se zploštila. Větší část mozku vyletěla týlem. Ve spolupráci s policií jsme zjistili, že výstřel přišel ze střechy budovy vzdálené dvě stě metrů. V předchozích osmačtyřiceti hodinách soustavně pršelo. Střelec musel mít pončo upravené jako malý stan. Našli jsme suché místo, kde ležel. Všude kolem byl mokrý štěrk.“

„Trpělivý chlap.“

„Nebo žena,“ doplnila Jamie.

Cavanaugh přikývl. „Nikdo není trpělivější než ty.“ Přistoupil k Alimu. „Jak do toho zapadal Carl Duran?“

„Měl na starosti vnější ostrahu Rusova apartmánu. Zvuk tříštícího se skla byl dostatečně hlasitý. Uslyšel ho a vpadl dovnitř.“

„Copak nebyly zamčené dveře?“

„Samozřejmě že byly,“ ohradil se Ali.

„Tys ho pustil do apartmánu?“

„Měl jsem dost starostí s klientem. Snažil jsem se mu pomoct. Když jsem si uvědomil, že nic nezmůžu, zavolal jsem pro sanitku.“

„Takže Carl musel mít klíč, jinak by se dovnitř nedostal.“

„Už je to dávno… Ale ano, očividně musel mít klíč.“

Brockman se napřímil a odpoutal se od zdi. „Vedl jsem tým, který tu událost vyšetřoval. Narazili jsme na několik nedořešených otázek. Například jestli Ali na klienta naléhal dostatečně důrazně, aby neroztahoval závěsy.“

„Dostatečně důrazně? Udělal jsem všechno, co jsem mohl. To jsem mu měl spoutat ruce za zády?“

„Ale dospěli jsme k závěru, že šlo o klasický případ klienta, který ohrozil vlastní bezpečnost,“ pokračoval Brockman. „Pokud se týká Durana, ten byl v okamžiku výstřelu s jiným členem týmu před apartmánem. Celá místnost byla posetá skleněnými střepy z rozbitého okna. Kulka zcela zřejmě přiletěla z jiné budovy. Co má tohle všechno znamenat? Proč se o toho Durana tak zajímáš?“

Cavanaugh je seznámil s tím, co zjistil.

„Ví toho o našich agentech tolik, že mu někdo z GPS musí předávat informace.“

„Někdo výše postavený,“ upřesnila Jamie. „Domníváme se, že Duran ty informace získává pomocí vydírání.“ Otočila se k Brockmanovi. „Vaše, Aliho a Duranova dráha se proťaly pouze jednou, a to při úmrtí toho Rusa. Je docela dobře možné, že právě tehdy začaly naše dnešní problémy.“

„Ty si myslíš, že s tím mám něco společného?“ vyštěkl Brockman zlostně na Cavanaugha.

„Ne. V době, kdy musel Duran z GPS odejít, jsi byl Duncanovým zástupcem. Kdyby tě Carl měl čím vydírat, byl by tě přinutil, abys jeho vyhazovu zabránil.“

„Takže obviňuješ mě?“ vyhrkl Ali.

„Tvé spojení s Duranem sahá až k vraždě toho Rusa,“ zdůraznil Cavanaugh.

„Zatímco Kim, naše firemní narkomanka, je všemi hlasy prohlášena za nevinnou?“

„Pomohla nám,“ řekla Jamie. „Vlastně pro nás riskovala život.“

„Jak tedy můžu dokázat, že ode mě ty informace neunikají? Skočit ze střechy?“

„Nevím o ničem, co bys mohl udělat,“ pravil Cavanaugh pochmurně. „Dokud tuto krizi nevyřešíme, posílám tě na placenou dovolenou. Projdeme záznamy všech tvých telefonických hovorů, abychom zjistili, jestli neudržuješ kontakty s někým podezřelým. Jamie podrobí analýze pevný disk tvého počítače a vytáhne z něj e-maily, které jsi vymazal.“

„Ony totiž z disku ve většině případů nikdy úplně nezmizí,“ vysvětlila Jamie.

„Proč sakra neprověříte i moje bankovní konto?“

„Už se na tom pracuje.“

Ali si rukou prohrábl husté černé vlasy. „Víš co? Strč si tu placenou dovolenou někam. I tu zatracenou práci.“ Zabodl se pohledem do Rutherforda. „Jsem zatčen?“

„Na to nemám dost důkazů.“

„Tak co kdybyste šli všichni do prdele?“

10

Ali vyběhl z kanceláře a několik vteřin nikdo nepromluvil.

„Jestli to hrál,“ poznamenal Rutherford, „zasloužil by Oscara.“

„Ano. Ale jestli je nevinný, už nikdy nezískám jeho důvěru,“ povzdechl si Cavanaugh.

„Vítej ve světě šéfů korporací,“ ušklíbl se Brockman.

„Zamysleme se teď nad tebou a Duranem,“ řekl Rutherford Cavanaughovi. „Tři roky jste nebyli v kontaktu a najednou se objeví ve Wyomingu a chce tě zabít. Proč?“

„Mohl bych si spojit způsob, jakým byli zabiti naši agenti, s jeho posedlostí noži. Snažil se od sebe odvrátit podezření.“

„Ale proč tak dlouho čekal?“ divila se Jamie. „Jestli z tebe měl strach, proč tě nezlikvidoval na samém začátku, ještě dříve, než začal zabíjet agenty chladnou zbraní?“

Cavanaugh se zamyslel. „Možná mě Carl nepovažoval za hrozbu, protože jsem odešel z branže. Ale pak ho jeho informátor upozornil, že jistý Aaron Stoddard pravděpodobně zdědí Global Protective Services. Carl samozřejmě věděl, kdo je Aaron Stoddard, a za každou cenu mi musel zabránit se do věci zapojit.“

„Kvůli nožům,“ doplnil úvahu Brockman. „Ale pořád tu něco nesedí. Ne všichni naši agenti zahynuli chladnou zbraní. A těch vládních jen mizivá menšina. Podle jakého klíče se rozhodoval, jak koho zabije?“

Jamie náhle zamířila ke Karimovu počítači. „Gerald má pravdu. Prohlíželi jsme si všechny možné seznamy. Ale nepátrali jsme po tom, co mají agenti, kteří zemřeli chladnou zbraní, společného.“

Vyťukala hesla, která znala od Kim, a získala přístup k zabezpečeným záznamům GPS. Stiskem dalších kláves vyvolala na obrazovce nějaké údaje, prohlédla si je a odklepla enter. Hned nato začaly z tiskárny vylézat papíry.

Cavanaugh je sebral a rozložil na stole, ostatní se k němu připojili.

„V jejich minulosti žádné spojovací prvky nevidím,“ konstatoval Rutherford. „Narodili se a vyrůstali v různých oblastech. Sloužili u nejrůznějších elitních jednotek. Osmdesátá druhá výsadková divize. Rozvědka námořní pěchoty. Rangers. SEAL. Britský pluk SAS. Jihoafrická Zvláštní průzkumná rota.“

„Ale jen velmi málo jich sloužilo ve stejné době na stejném místě,“ podotkla Jamie.

„A jen velmi málo se jich podílelo na stejných ochranných operacích,“ doplnil Brockman. „Možná se na to díváme z nesprávného úhlu.“

„Jak to myslíš?“

„Jestli zde existuje společný jmenovatel, nemusí spočívat v tom, že se zapojili do stejných operací. Třeba jde o to, kam měli jít.“

„Jak kam měli jít?“ nechápala Jamie.

„Jejich příští akce.“ Brockman jel prstem po několikastránkovém přehledu, na jednom místě se zastavil a jeho rysy ztvrdly. „Proboha.“

Cavanaugh se díval, kam ukazuje, a udělalo se mu zle. Popadl telefon. „Měli bychom se spojit s Tajnou službou. Sborem federálních šerifů a Diplomatickou bezpečnostní službou a prověřit jejich agenty, kteří byli zabiti chladnou zbraní. Musíme získat přehled plánovaných akcí těchto agentů.“

„Měli být vysláni na stejné místo?“ zeptala se Jamie a společně s ostatními hleděla na seznamy.

„New Orleans.“

„Světová obchodní organizace.“

„Ode dneška za dva dny.“

11

Konferenční sál GPS zaplnili agenti usazení u počítačů a telefonů. Dveřmi se oběma směry valil proud poslíčků se zprávami. Tiskárny šuměly jedna přes druhou. Rutherfordův a Cavanaughův tým se snažil využít každou vteřinu. Podobná centra válečného plánování zřídila Tajná služba, Sbor federálních šerifů a Diplomatická bezpečnostní služba. Všechny skupiny navzájem komunikovaly, aktualizovaly časové rozvrhy, koordinovaly své úsilí a snažily se zabránit katastrofě.

Hluk v místnosti donutil Rutherforda zvýšit hlas. „Pouliční bouře v průběhu konference Světové obchodní organizace v Seattlu téměř zničily město.“

Cavanaugh samozřejmě věděl o tisícovkách demonstrantů a milionových škodách. Protesty proti WTO ochromily i Ženevu. Ať se Světová obchodní organizace sešla kdekoliv, setkání vždy doprovázely násilné střety s aktivisty a občany, kteří projevovali hlasitý nesouhlas s tím, co považovali za politiku poškozování životního prostředí a vykořisťování lidské práce podporovanou WTO.

„Neumíš si představit, jak silný politický tlak vláda vyvíjí, aby se ta konference uskutečnila,“ řekl Rutherford.

„A ekonomický tlak nadnárodních korporací,“ dodal Brockman. „Spoléhají, že jim WTO otevře volnou cestu na trhy rozvojových zemí. V sázce jsou miliardy dolarů.“

Cavanaugh stál za Jamií, která si na obrazovce prohlížela ocelové bariéry a ploty z ostnatého drátu v centru New Orleansu. „Konference se zúčastní stovky diplomatů, politiků, vedoucích manažerů velkých koncernů a pochopitelně členů vlád. Všichni představují potenciální cíl. Při bezpečnostní krizi, která na nás dolehla, nemohou počítat s prvotřídní ochranou, na kterou jsou zvyklí. Proč Tajná služba nedbá na naše doporučení?“

„Protože jí to nedovolí lidé, kteří jí vydávají rozkazy,“ vysvětlil Rutherford. „Ty organizace se nejmenují Tajná služba a Diplomatická bezpečnostní služba nadarmo. Ochrana patří do sektoru služeb. Pracovníci musí poslouchat příkazy lidí, kteří platí účty. Co mohou politici a diplomati vědět o zajištění ostrahy a bezpečnosti? Ti mají moc práce. Pohybují se z místa na místo, vedou prázdné řeči a žádají své ochránce, aby jim nosili kufry.“

„Každý dostupný agent GPS směřuje do New Orleansu,“ řekl Brockman. „Uděláme všechno, co je v našich silách, aby během naší hlídky nikdo nezemřel.“

„Jenomže řada těchto agentů zaskakuje za zabité členy dokonale sehraných týmů, s kterými nikdy nespolupracovali. Nějakou dobu potrvá, než plně zapadnou do party, a my nemáme čas,“ vyjádřil pochybnosti Cavanaugh.

„Ochránci teď navíc vědí, jaké to je, když si je někdo vybere jako primární cíl. Budou se víc starat o bezpečnost klientů, nebo o svou vlastní?“ uvažoval Rutherford. „Jistě, jsou to profesionálové zvyklí každodenně nasazovat život a těžko bychom hledali odvážnější. Ale jak se mohou soustředit na ochranu cizích lidí, když si musí dělat starosti, že někdo zabije je samotné nebo vyhodí do vzduchu jejich rodiny? Systém osobní ochrany je nebezpečně přetížený.“

Jamie přepnula na záběry přeplněných doků v New Orleansu. „Doufám, že zatímco si tady lámeme hlavu, někdo kontroluje ty lodě. Neworleanský přístav je druhý nejrušnější ve Spojených státech. Propašovat přes něj špinavou bombu je hračka.“

„Měli bychom se tam přemístit,“ navrhl Cavanaugh.

„Možná ne.“ Rutherford svraštil čelo nad zprávou, kterou právě četl. „Možná bys mohl pomoct někde jinde.“

„Jak jinde?“

Rutherford mu ukázal potištěnou stránku. „Podle tvého doporučení jsme prověřili nové předplatitele časopisů věnovaných nožům, zejména Blade. Začali jsme rok předtím, než ho Duran přestal odebírat. Všechna jména nás dovedla ke skutečným osobám, s výjimkou těchto tří. Pořád na tom pracujeme, vyšetřování probíhalo tak rychle, že jsme mohli něco přehlédnout. Ale podívej se na tato tři jména a adresy. Říkají ti něco?“

Cavanaugh hleděl na jména. „To poslední. Robert Loveless.“

„Co je s ním?“ zeptal se Brockman.

„Bob Loveless byl slavný výrobce nožů. Zdůrazňuju byl. Je mrtvý.“

„Může jít o shodu jmen,“ namítl Rutherford.

„Ale ne na té adrese. Znám ji. Samota nedaleko West Liberty v Iowě. Bydlel tam Laňce Sawyer. Stařec, který Carla a mě naučil vyrábět nože.“

12

Zatímco gulfstream odstartoval z letiště Teterboro a směřoval k Iowě, Cavanaugh a Jamie na jeho palubě rozbalovali další dvě pohotovostní zavazadla.

Rutherford usazený v otáčecím koženém křesle přestal obdivovat interiér kabiny a zadíval se na obsah kufříků. „Pistole, nože, munice, baterky, instalatérské pásky, peníze. Tak dobře není vybavena většina vojáků v armádách třetího světa. Nepředpokládám, že máš na ty zbraně povolení platné ve státu Iowa.“

„Bohužel ne,“ přiznal Cavanaugh.

Rutherford si povzdechl. „Funguje ten telefon?“

„Jo, ale musíš nechat na stole padesát centů.“

Rutherford sjel Cavanaugha suchým pohledem, vytáhl z kapsy saka poznámkový blok, našel telefonní číslo, zvedl sluchátko, zavolal a představil se. „Potřebuju mluvit s pověřeným agentem… Přiletíme kolem jedenácté večer vašeho času. Chci si ověřit, zda je zajištěno ubytování a zda váš tým bude připraven k situační poradě v šest ráno… Dobře. Kromě toho potřebuju vystavit dočasné policejní průkazy pro dva civilisty, aby mohli nosit zbraň. Samozřejmě skrytě. Sériová čísla vám sdělím po přistání… Děkuji.“ Rutherford zavěsil.

„Tebe je užitečné znát,“ usmála se Jamie.

„Ale nezvykejte si, že vám budu dláždit cestu pořád.“

„Hele, taky jsem ti párkrát pomohl,“ protestoval Cavanaugh.

Rutherford si znovu povzdechl.

13

Stíny se prodlužovaly. Gerald Brockman se podíval z okna na ulici ucpanou hustým provozem a oznámil svému řidiči, ať nechá auto v garážích Global Protective Services. „Pěšky se dostanu domů rychleji. Zavolejte mi za hodinu. Řeknu vám, kdy pro mě máte přijet.“

Po namáhavém dni plném stresujících událostí se těšil na tělesnou námahu. Při svých sto pětaosmdesáti centimetrech vážil devadesát pět kilogramů a půldruhé hodiny denně cvičil s činkami a na multifunkčním posilovacím stroji ve svém bytě. Venku bylo necelých pět stupňů nad nulou a Brockman měl na sobě jen oblek, ale uvítal chlad v naději, že ho probere a dodá mu energii. Povolil si kravatu a dlouhými kroky přešel Madison Avenue k Padesáté třetí ulici.

Natahoval nohy, vyhýbal se chodcům a na rohu Páté avenue zahnul na sever. To už téměř běžel. Tělesná námaha jej zahřála. Houkající klaksony, vrčící motory a bublající výfuky mu splývaly do monotónního šumu, který pomalu přestával vnímat. Soustředil se na uspokojení, které mu přinášelo používání svalů a proud krve v žilách.

Padesátá osmá ulice. Vlevo, za výlohami klenotnictví a prodejny módních oděvů, se rozkládal Central Park, kde poslední sluneční paprsky ozařovaly červené, žluté a zlaté listí. Šedesátá třetí ulice. Teď už měl na levé straně pouze park, jehož stromy, keře, balvany a tráva obklopené betonem velkoměsta navozovaly surrealistickou atmosféru. Vytáhl kódovaný mobilní telefon a vyťukal číslo.

„Case,“ představil se jménem výrobce nožů, které používal jako heslo, a čekal, až se kdosi ohlásí. „New Orleans,“ oznámil osobě na druhém konci linky. „Dnes večer tam mám odletět. Firemní tryskáč si vzal Cavanaugh, takže musím na La Guardiu a požít komerční let.“ Odmlčel se a odpověděl na položenou otázku: „Do Iowy.“

Vrátil telefon do kapsy a ještě přidal do kroku. Vytěsnil z mysli dopravní ruch, chodce, poslíčky na kolech a mládež na skateboardech. Představoval si, že se prodírá divočinou, daleko od lidí a jejich zmatku. Ve svém zasnění vnímal jen šustot vlastních kroků na spadaném listí a zdálo se mu, že dýchá svěží horský vzduch.

Zabočil doprava na Sedmdesátou první, o půldruhého bloku dál vešel do činžovního domu a vyjel výtahem do desátého patra. S čelem oroseným potem došel chodbou ke svému bytu a odemkl. Když otevřel dveře, rozpípalo se poplašné zařízení a dalo mu dvacet vteřin, během nichž musel na panelu vpravo od zárubně naťukat správný číselný kód.

Navzdory rokům v bezpečnostní profesi se Brockman dopustil chyby typické pro většinu majitelů nemovitostí zajištěných alarmem proti vloupání. Naléhavost varovného signálu ho donutila přistoupit k panelu a nechat dveře otevřené. Otočil se k nim teprve poté, co alarm deaktivoval. Pípání ovšem přehlušilo zvuky blížících se kroků. Brockman náhle ucítil ostré bodnutí v pravém stehnu. Sáhl pod sako pro pistoli a v šeru chodby spatřil temný obličej Aliho Karima. V Geraldově pravé noze se rozlévalo teplo, a jak se toxin ze šipky zabodnuté do stehna šířil krevním řečištěm do celého těla, zlostné rysy Aliho tváře mu plavaly před očima.

Brockman zavrávoral, a když do něj Karimovy rozmazané ruce strčily a vytrhly mu zbraň, zhroutil se na záda.

14

Zazvonil telefon. Tlumeně, jako kdyby přes něj ležela deka.

„Haló?“ Hlas zněl jako vzdálený šepot a připomínal Brockmanův. „Vyzvednout mě na letišti? Ne, změnil jsem plán. Musím tu vyřídit jednu naléhavou záležitost. Poletím až zítra. Ještě zavolám.“

Nastalo ticho. Geraldu Brockmanovi pomalu docházelo, že sedí vzpřímeně a zády se opírá o cosi kovového. Byl přivázaný k něčemu kovovému. Náhle ho do obličeje udeřilo světlo. Mnoho ostrých světel. Chtěl si zaclonit oči, ale nepohnul pažemi.

Kroky. Vzduch jako by zhoustl, když se k němu naklonila temná postava.

„Hej!“Plesk. „Prober se!“Plesk. „Vím, že to hraješ!“Plesk. „Otevři ty zatracené oči, nebo ti je přilepím páskou a nebudeš moct mrkat!“

Obluzený Brockman otevřel oči a zamžoural do zraňujícího jasu početných lamp s odstraněnými stínítky. Holé žárovky jej téměř oslepily. Nemohl pohnout hlavou, a tak se snažil uhýbat očima, aby je ochránil, ale před žárem zdrojů světla nebylo úniku. Pravá noha mu v místě, kam se zabodla šipka s uspávacím prostředkem, otekla a škubalo mu v ní bolestí.

Před ním stál Ali. Černé vlasy, snědý obličej a tmavý oblek doplňovaly hnědé kožené rukavice.

Brockman napjal svaly a chtěl se pohnout. Těkal očima a před stále zamlženým zrakem se mu objevily činky, běžecký pás… Jeho tělocvična. Na stole ležela jeho pistole, vedle ní jeho mobilní telefon, nůž ve tvaru drápu v plastovém pouzdru na kovovém řetízku, věci, které u něj Ali našel. Sklopil oči a zjistil, že je připoutaný k posilovacímu stroji. Nohy měl v kolenou přivázané k předkopávacím nástavcům, zvednuté ruce k motýlkovému rozpažovači.

„Vím, že já ty informace z firmy nevynáším,“ prohlásil Ali. „A Cavanaugh si byl hodně jistý, že Kim také ne. Ostatně kdo by byl tak hloupý a vydíral ji? Narkomance nelze věřit, že doručí zprávu včas a přesně. Takže zbýváš ty, kamaráde! Chceš vědět, proč jsem si tak jistý, že právě ty jsi ten zkurvysyn, který prozradil Carlu Duranovi, kde a kdy naši agenti budou a jaký úkol tam budou plnit?“

Gerald Brockman spoléhal na svůj tvrdý vojenský výcvik, na týdny, které přežil v jihoafrické divočině prakticky bez jídla a vody, obklopen stepními požáry, lvy a slony. S vypětím vůle soustředil veškeré sebeovládání a vše, co se kdy naučil o tom, jak vydržet výslech třetího stupně. „Děláš velkou chybu.“

Plesk. „Ptal jsem se, jestli chceš vědět, proč jsem si tak jistý, že právě ty jsi ten zkurvysyn, který vynáší z firmy informace.“

„Ty ses musel zblá…“

Plesk. Facka uštědřená rukou v tmavé rukavici pálila Brockmana na tváři. „Protože ochránci padají mrtví vlevo vpravo. Protože se všichni neustále ohlížíme přes rameno a uvažujeme, jestli jsme další na řadě. Všichni kromě tebe, kamaráde. Posledních pár dní jsem se na tebe zaměřil. Když jdeš po ulici, nejsi na rozdíl od nás ostatních ani trochu znepokojený nebo nervózní. Nechováš se jako člověk, který se bojí, že do něj každým okamžikem někdo vrazí nůž. Já se toho bojím při každém kroku. A proč tomu tak je? Protože jsi součástí toho spiknutí, protože víš, že ti nic nehrozí. Je to tak?“

Brockman neodpověděl.

„Nevadí, máme dost času,“ řekl Ali. „Celou noc a zítřejší dopoledne. Za ty roky jsem tvůj přízvuk slyšel tak často, že ho dokážu zatraceně dobře napodobit, kdyby ti někdo volal. Tvému řidiči jsem vzkázal, že ho nebudeš potřebovat. Čekáš návštěvu?“

„Ano.“

„Muže, nebo ženu?“

„Přítelkyni. Připadne jí podezřelé, když se jí neozvu interkomem, až zazvoní.“

„Zahraju si na imitátora,“ ušklíbl se Ali.

„Na to mě zná příliš dobře. Pozná, že to nejsem já. A kdybys mě chtěl donutit, abych s ní mluvil, budu mít hlas zkreslený bolestí. Zmocní se jí podezření a zavolá na policii.“

„Jinými slovy bych s tebou měl zacházet v rukavičkách, že?“ Ali se usmál. „To nejmenší, co pro mě můžeš udělat, je odpovědět na pár otázek, i kdybys měl lhát. Tak za prvé. Jak můžeš čekat přítelkyni, když jsi svému řidiči oznámil, že tě poveze na La Guardiovo letiště?“Plesk. „Nelži, Geralde, bude to kratší. Ale jinak máme dost času, abychom se domluvili. A řekl bych, že malá rozcvička pomůže uvolnit napětí. Tyhle posilovače jsou úžasné věcičky. Doufám, že ti nebude vadit, že jsem přepojil pár drátů a přenastavil několik součástí.“

Očima téměř oslepenýma světlem Brockman pozoroval, jak Ali zatáhl za páku. Jeden konec lanka, které od ní vedlo, byl přes soustavu kladek upevněn k nástavbě na posilování stehenních a lýtkových svalů, na druhý předtím naložil sadu těžkých činkových závaží. Zařízení Alimu dovolovalo pohybovat velkou hmotností při vynaložení minimální energie. Afrikánec nyní s hrůzou sledoval, jak se nástavba pro předkopávání zvedá a spolu s ní i jeho nohy. Ale na kotnících měl uvázané činky a ty je táhly dolů. Napínající se šlachy a svaly mu způsobovaly nesnesitelnou bolest. Brockmanovi vyrazil na čele pot. Otevřel ústa a chtěl vykřiknout.

Ali mu strčil mezi zuby zmuchlanou utěrku a vtlačil ji dovnitř.

Potom zatáhl za jinou páku. Její lanko vedlo přes soustavu kladek k motýlkovým nástavcům, které slouží pro posilování svalových partií horní poloviny těla. Nástavce se pohnuly dopředu a k sobě a s nimi i Afrikáncovy paže.

Jenže Ali přivázal zajatce ke stroji naopak a nástavce teď táhly Brockmanovy paže dozadu. Svaly a šlachy se napínaly nepřirozeným směrem, v páteři praskalo. Před Afrikáncovým duševním zrakem se vynořila děsivá představa grilovaného kuřete, jemuž labužník odtrhává křidélka. Po obličeji mu stékaly potůčky potu a zmučený výkřik se mu dral z hrdla s takovou silou, že málem vytlačil roubík.

Ali náhle pustil obě páky. Předkopávače a rozpažovače se švihem vrátily do původní polohy a s nimi i Brockmanovy končetiny. Náraz mu vyslal do těla šokovou vlnu nesmírné bolesti, která mu zvedla žaludek. Ali mu stihl vytáhnout utěrku z úst o zlomek vteřiny dříve, než je naplnila hořká žluč.

„Tak co, povolila ta strnulost?“ zeptal se Karim posměšně. „Není nad to si po práci protáhnout svaly. Člověk se uvolní a hned je mu veseleji. A krásně to povzbuzuje chuť ke konverzaci, že? Ale než zahájíme rozhovor, zopakujeme si základní poznatky o vedení výslechu. Ty, o nichž oba víme, že nezpochybnitelně platí. Stejně jistě, jako že každé ráno vyjde slunce. Nikdo – bez ohledu na to, jak je silný a odhodlaný – nevydrží soustavný nátlak. Spojené působení slabosti, bolesti, šoku, traumatu, strachu a ztráty orientace nakonec člověka zredukuje na kňučící zvířátko, které udělá cokoliv, aby si ulevilo. A když to víš, musíš se sám se sebou dohodnout. V této chvíli určitě přemýšlíš o tom, že když vydržíš dostatečně dlouho, někdo tě možná přijde zachránit. Člověk, kterého se snažíš nezradit, si možná domyslí, že tě někdo vyslýchá, a podnikne opatření, aby ochránil sám sebe a svou misi. Utěšuješ se, že i když nakonec zazpíváš, ničemu tím neuškodíš. Říkáš si, že nesmíš myslet na to, co bude zítra, co bude za hodinu, dokonce co bude za minutu. Přikazuješ si myslet jen na danou vteřinu, kterou přece vydržíš. To zvládneš. Tak tě to učili, Geralde, viď? Učili tě techniky, jak přežít výslech a nic neprozradit.“

Ali potřásl hlavou a pokračoval: „Já ti teď dám jinou lekci. Jestli mi do zítřejšího dopoledne neřekneš, co chci vědět, udělám z tebe bezmocného mrzáka. Nechám tě tu s dolámaným tělem a ochromenými smysly v takovém stavu, že se staneš po zbytek svých dlouhých dnů a nocí doživotním vězněm vlastního vědomí. A až tě budu mrzačit, zažiješ bolest, jakou sis nedokázal představit ani v těch nejhorších snech. Nesnesitelnou, nepolevující bolest. Nakonec promluvíš. Víš to stejně dobře jako já. A protože je ti jasné, že se od tebe stejně dozvím, co chci, měl by ses zeptat sám sebe, proč zbytečně trpět. Jistě, potřebuješ si dokázat, že jsi odvážný a silný a tvrdý. Chápu to a dám ti možnost tyto vlastnosti projevit. Ale člověku brání promluvit buď loajalita, nebo strach. Neumím si představit, že bys cítil loajalitu k někomu, kdo vraždí tvé kolegy, tvé známé. To mě přivádí k závěru, že se té osoby bojíš víc, než se bojíš mě. Něco ti slíbím, Geralde. Řekni mi, co potřebuju vědět, zraď toho, koho posloucháš, a já ti osobně zajistím ochranu. A dám ti ještě jeden slib, Geralde. Jestli neuděláš, o co tě žádám, donutím tě, aby ses bál mnohem víc mě než osoby, které sloužíš.“

Ali strčil utěrku nasáklou slinami, potem a žlučí Brockmanovi zpátky do úst a rychleji než předtím zatáhl za obě páky na posilovacím stroji. Na Afrikáncovy končetiny teď působila větší síla větším momentem. Šlachy hrozily prasknutím, hlavice kloubů vypadávaly z jamek.

Brockmanovi se zatmělo před očima. Ali mu opět vytáhl roubík a dovolil mu vyplivnout žaludeční šťávy.

„Mluv se mnou, Geralde. Pověz mi, co víš o Carlu Duranovi.“

15

I při pohledu z vrcholku téměř kilometr vzdáleného zalesněného kopce působila farma zanedbaně, stodola a hospodářské budovy se rozpadaly. Slunce zahájilo svou denní pouť a pomalu stoupalo. Cavanaugh, Jamie a Rutherford leželi na studené zemi schovaní za keřem s podzimně načervenalými listy a s dalekohledy u očí se přes kukuřičné strniště dívali na statek. Asi v polovině vzdálenosti přetínala jejich zorné pole nezpevněná cesta. Za ní se táhla louka zarostlá divokou trávou až k místu, které zaujímalo nejpřednější pořadí v Cavanaughových vzpomínkách na mládí a kde strávil tolik nádherných nedělních odpolední. Lépe řečeno tehdy mu ta odpoledne připadala nádherná. Ne proto, že se tam učil vyrábět nože. To pro něj nebylo zdaleka tak důležité jako čas, který strávil s člověkem, jehož tehdy považoval – a věřil, že tomu tak bude navěky – za svého nejbližšího přítele.

Se sluncem v zádech se nemuseli obávat, že je prozradí odraz od skel dalekohledů, ale i tak Cavanaugh dbal, aby měl čočky zacloněné.

„Farma vypadá opuštěně,“ poznamenala Jamie. „Veranda by potřebovala nový nátěr, střecha nové šindele, stodola se naklání víc, než je zdrávo.“

„Když jsme sem s Carlem chodívali, starý nožíř statek pečlivě udržoval. Navzdory vysokému věku.“

„Škoda, že se s ním nemůžu seznámit,“ posteskla si. „Asi to byl dobrý člověk.“

„Jo jo, říká se, že staří farmáři klejí, ale plejí,“ usmál Rutherford.

„On neklel,“ podotkl Cavanaugh.

„Podle místí pobočky FBI to tu po smrti starého nožíře koupil nějaký profesor z univerzity v Iowa City. Anglický gentleman. Moc toho o farmaření nevěděl. Část půdy prodal sousedům a zbytek pronajímal.“

„Ano, to si pamatuju. Zrovna jsem maturoval.“ Cavanaugh se cítil prázdný. Tolik se toho od té doby přihodilo a většina událostí, jež ho potkaly, mu tak či onak přinesla bolest. S výjimkou Jamie.

„Profesor odešel před čtyřmi lety do důchodu a odstěhoval se do Arizony.“ Rutherford nabral hrst hlíny a prohlížel si ji. „A tehdy farmu koupil Bob Loveless.“

„Duranovi se zřejmě zastesklo po starých zlatých časech,“ podotkla Jamie.

Rutherford si stále prohlížel černou hlínu v dlani. „Velmi úrodná půda. Bohatá na humus. Snadno se rozpadá.“

„Odkdy se zajímáš o půdu?“ podivil se Cavanaugh.

„Táta měl farmu. V Arkansasu. Jako kluk jsem mu pomáhal orat a sít. Co by dal za takovou černozem!“

„Zdá se, že skrýváš spoustu tajemství, o kterých nevím.“

„Ale ne takových jako ty, Aarone.“

„To jméno mi pořád zní v uších cize.“

„Promluvili si místní agenti FBI se sousedy?“ zajímala se Jamie. „Existuje nějaký náznak, že tady Duran skutečně žil?“

„Před čtyřmi lety se na farmě střídavě zdržoval muž, jehož popis odpovídá Duranovu. Pár sousedů se tu zastavilo, aby se s ním přivítalo. Vzpomínají, že byl zdvořilý, ale očividně neměl chuť se s někým blíže stýkat. Usmál se jen vzácně a jeho úsměv prý působil jaksi vzdáleně.“

„Jo, celý Carl,“ potvrdil Cavanaugh.

„Pokud to sousedé mohli posoudit, například podle stop ve sněhu nebo otisků pneumatik na cestě, zdržel se tu pokaždé jenom tak týden, nanejvýš dva.“

„To znamená, že sem chodíval mezi jednotlivými akcemi,“ řekla Jamie Cavanaughovi. „Stejně jako ses ty vracíval do Jackson Hole. Měl tady domov.“

„Blízko Iowa City a Hafor Drive, kde bydlel jako kluk.“

Otři domy dál než já, pomyslel si Cavanaugh. V duchu před sebou viděl patrové domky lemující ulici, z velké většiny natřené bílou barvou. Velká přední okna. Předzahrádky s okrasnými keři a květinovými záhony, udržované trávníky. Pocit prázdnoty jako by jej zahlcoval.

„Ale před třemi lety, opět podle sousedů, sem najednou přestal dojíždět,“ pokračoval Rutherford. „Od té doby farma chátrá.“

„Před třemi lety.“ Cavanaugh pokýval hlavou. „Tehdy Carla vyrazili z GPS a začal pracovat pro kolumbijského narkobarona.“

„Pošťák, který má tuto oblast na starosti, říká, že Bobu Lovelessovi pořád doručuje časopisy a účty, reklamní prospekty a podobně.“

„A daňové formuláře,“ dodal Cavanaugh. „Musí platit daň z nemovitostí, jinak by farma propadla okresu. Určitě mu sem někdo chodí vybírat poštu a důležité zásilky mu přeposílá. A možná za něj tentýž člověk platí i daně.“

„Potřebovali bychom si s ním promluvit,“ vyslovil Rutherford společnou myšlenku. „Doručovatel přijíždí pozdě odpoledne. O této adrese však víme teprve od včerejška, kdy jsi nás na ni upozornil. Místní pobočka FBI toho pošťáka stihla jen tak tak. Agenti mu předali pár letáků, ať je strčí do schránky, a od té doby farmu zpovzdálí sledují. Zatím v domě nezaznamenali sebemenší náznak aktivity a poštu nikdo nevybral. Neodvažujeme se přiblížit, dokud se u schránky někdo nezastaví, protože bychom mohli kurýra vyplašit. Prostě tu musíme ležet a čekat.“

„Možná ne tak dlouho, jak si myslíš.“ Jamie ukázala k cestě.

Vpravo se vznášel oblak prachu a směřoval po silnici směrem doleva. Cavanaugh viděl dalekohledem šedé SUV, které se blížilo k poštovní schránce.

Rutherford zvedl vysílačku. „Všichni zůstaňte na místě, dokud neuvidíme, co udělá.“

Sportovně užitkové vozidlo se blížilo. Cavanaugh cítil zrychlený tep, ale stále vnímal prázdnotu mezi jednotlivými údery.

„Připravte se,“ řekl Rutherford do vysílačky.

SUV se přiblížilo ke schránce a zřetelně zpomalilo. Přes závoj prachu pronikl odraz slunce od okénka vedle řidiče. Cavanaugh opřený o lokty se koncentroval tak silně, že se mimoděk nakláněl dopředu, jako by chtěl nahlédnout do kabiny automobilu.

Vůz projel bez zastavení kolem schránky.

Chvíli neřekl nikdo ani slovo.

„Jestli je to kurýr, možná vycítil, že něco není v pořádku, a jel dál,“ uvažovala Jamie.

„Je to možné,“ souhlasil Rutherford. „Anebo si někdo vyjel do města.“

Na silnici se objevil nový oblak prachu, tentokrát zvířený červeným pick-upem, jenž mířil zleva doprava. Projel rychle kolem schránky a na okamžik ji zahalil neprůhledným závojem. Hukot jeho motoru zanikl v dálce.

Ominutu později následoval modrý sedan. Ten jel zprava doleva.

Cavanaugha se zmocnil podivný pocit. Zdálo se mu, že ustrnul v čase, zatímco svět se řítí ke katastrofě. Pomyslel na Brockmana, který měl být touto dobou v New Orleansu a organizovat agenty Global Protective Services. Během předchozí noci se mu několikrát pokoušel dovolat na mobilní telefon. Bezúspěšně. Zkusil to na pevnou linku k němu domů. Ani tam se nikdo neohlásil. Rutherford požádal místní úřadovnu FBI v New Orleansu, aby zjistila, jestli se přihlásil v hotelu. Neukázal se tam.

Cavanaugh opět vytáhl mobilní telefon, ale tentokrát už nezkoušel sehnat Brockmana. Stiskl číslo Global Protective Services a chtěl přikázat službě, ať pošle operátora do Brockmanova bytu, ale okamžitě spojení přerušil, neboť se podíval přes pole na prašnou cestu a spatřil modrý automobil, který zastavil u poštovní schránky.

16

Auto obklopoval oblak prachu, který se vznášel ve vzduchu, a Cavanaugh viděl jen nejasný obrys, který se vyklonil ze vzdálenějšího okénka a otevřel schránku.

„Nehýbejte se!“ varoval Rutherford své agenty prostřednictvím vysílačky. „Může to být doručovatel reklamních letáků nebo kdokoliv jiný, kdo dává něco do schránky.“

Z automobilu vystoupila mladá žena – džínsy, kožené sako, blond vlasy do ohonu. Přistoupila k bráně, odemkla řetěz a posunula obě křídla dovnitř. Pak se vrátila do auta, projela bránou a vzdalovala se po příjezdové cestě k domu.

„Ještě ne,“ řekl Rutherford do vysílačky. „Počkáme, co udělá.“

Vůz zastavil před domem. Cavanaugh pozoroval dalekohledem, jak žena vystoupila z auta, přešla verandu a zkusila dveře. Byly zamčené. Pak nahlédla okny a zmizela za rohem.

Rutherford poslouchal hlasy z miniaturního sluchátka zastrčeného v uchu a opakoval svým společníkům, co mu hlásili pozorovatelé za domem. „Zkouší zadní dveře. Taky zamčené.“

Štíhlá žena se vynořila za protějším rohem. Zkusila se dostat do stodoly, potom do kůlny. Mamě. Vrátila se k autu, otočila se a zamířila zpátky k silnici.

„Teď! Teď! Teď!“ křičel Rutherford do vysílačky.

Ospalá venkovská krajina náhle ožila nebývalým ruchem. Z vysoké trávy kolem domu se vynořili muži v maskovacích kombinézách a s puškami v rukou. Vozidla ukrytá na sousední farmě se vyřítila na plný plyn k silnici a zablokovala ji, stejně jako o malou chvíli později příjezdovou cestu k domu. Vzdálený hukot se během vteřin změnil v tlukot dvou rychle se zvětšujících skvrn na obzoru – k farmě přilétaly dva vrtulníky.

Přes čelní sklo pozorovatelé zřetelně viděli ženin vyděšený obličej. Šokovaná pohledem na maskované a ozbrojené muže šlápla v hrůze na plyn.

Jiní ozbrojenci jí zablokovali cestu. Strhla automobil do pole v zoufalé snaze objet překážku, ale vtom v bráně zastavila tmavá dodávka a přehradila ji. Žena vjela na mokřinu a uvázla. Kola se protáčela v bahně a zvedala špinavé gejzíry. K autu běželi muži s puškami.

Cavanaugh viděl dalekohledem, jak si žena tiskne ruce k hlavě a ječí.

„Pěkně pitomý začátek dne,“ poznamenala Jamie.

Vstali a oprášili si oděv. Cavanaughovi od ležení na studené zemi ztuhla kolena. Už je to dávno, co jsem sloužil u Delta Force, blesklo mu hlavou.

„Vezmi si auto, Johne,“ bodl palcem k odvrácenému úbočí kopce. „Já teď potřebuju pohyb.“

„Já taky,“ přidala se Jamie.

Rutherford si je chvíli pátravě prohlížel a přikývl.

Sestupovali tvrdou zahnědlou trávou. „Spíš asi potřebuješ víc času, abys přivykl myšlence, že se vracíš na farmu, kterou znáš z dětství,“ řekla Jamie manželovi.

„To taky.“

Cavanaugh hleděl přímo před sebe a vlastní kroky v suchém listí k němu doléhaly jakoby z dálky. Přes střechy automobilů se díval k vjezdu na pozemek. Nevšímal si modrého auta ani mužů, kteří prohledávali otřesenou řidičku, viděl jen dům, stodolu a zejména kůlnu vedle ní. Živě si vzpomínal, jak je sem matka každou neděli vozila. Sedával vždycky vpředu, Carl na zadním sedadle… Tok vzpomínek přetrhlo burácení helikoptér, které přistávaly vedle stodoly na místě, kde vždycky parkovala jeho matka. Avšak místo dvou chlapců vystupujících z auta teď vyskákali z vrtulníků muži s puškami a rozptýlili se mezi budovami.

Bez dalších slov došli Cavanaugh a Jamie na příjezdovou cestu ve stejném okamžiku, kdy přijel Rutherford autem. Ustoupili a nechali projet další dodávku, která směřovala na farmu. Cavanaugh mžoural do ostrého ranního slunce a díval se, jak dodávka zastavuje u bezlistého dubu a jak z ní vybíhají muži se psy na vodítkách.

Ukázal na mladou ženu, která teď stála vedle svého auta a opírala se o blatník jako hromádka neštěstí. „Jamie…“

V zásahovém týmu nebyla ani jedna žena.

„Ano, promluvím s ní,“ souhlasila Jamie.

Cavanaugh využil možnosti odložit vstup na farmu a díval se, jak jeho manželka mluví s ozbrojenými muži. Rozestoupili se před ní a Jamie přistoupila k autu, opřela se o kapotu a napodobila shrbený postoj mladé ženy, která si utírala slzy. Jamie si shrnula z čela pramen vlasů a zastrčila jej za ucho, aby imitováním řeči těla navodila osobní kontakt.

Obě ženy spolu několik minut rozmlouvaly obklopeny chaosem. Mladší zprvu zaraženě, ale zdrženlivost rychle ustoupila potřebě vypovídat se z nahromaděného rozčilení a strachu. Jamie soucitně naslouchala přívalu slov, který usměrňovala vhodně volenými otázkami, přikyvovala, ke konci položila blondýnce ruku na rameno a pak se rozloučila.

Vrátila se k manželovi a Rutherfordovi. „Jmenuje se Debbie Collinsová. Pracuje jako zdravotní sestra u jednoho soukromého lékaře v Iowa City a bydlí tady ve West Liberty kvůli levnějšímu nájemnému. Každé ráno se dívá, zda Bobu Lovelessovi – ona o něm mluví jako o Robertovi – nepřišla pošta.“

„Proč teda zkoušela dveře a nahlížela do oken?“ chtěl vědět Rutherford.

„To je součást její obchůzky. Kontroluje, zda se k němu nikdo nevloupal a zdaje dům zabezpečený. Na zimují dává klíče, aby mohla dovnitř a ověřit si, že kotel vytápí dům na třináct stupňů a že nezamrzlo potrubí.“

„Dělá to každý den?“

„Poslední tři roky,“ odpověděla Jamie. „S výjimkou návštěv rodičů v Des Moines nebo když odjede na dovolenou. Ale nikdy nebývá pryč dlouho a pokaždé někoho požádá, aby ji zastoupil.“

„Určitě jsou milenci,“ poznamenal Cavanaugh.

„Nejsou.“

„Takže jí za to platí, nemám pravdu?“

„Dá se to tak říct. Sto dolarů měsíčně.“

„Cože? Tři roky, měsíc za měsícem a v podstatě každý den? To se mi zdá zatraceně málo. Víš určitě, že nejsou milenci?“

„Právě naopak. Ani se jí nedotkl. Vůbec o nic se nepokusil. Domnívá se, že je gay.“

„Pak ji nechápu.“

„Před téměř třemi roky, počátkem prosince, seděla Debbie v jednom baru v Iowa City. V sobotu večer. Zašla si s kamarádkami do kina a potom se zastavily na pivo. Zdržely se až do půlnoci a pak se rozešly. Začalo sněžit. Debbie parkovala v postranní ulici. Rozběhla se k autu, aby dojela domů, než se počasí ještě zhorší. Doběhla k němu a hledala v kabelce klíčky, když vtom ji popadli dva chlapi a pevně ji drželi. Třetí k nim zacouval s dodávkou. Debbie se bránila a ti dva jí dali nakládačku. Vtáhli ji do dodávky, a než jeden z násilníků stihl zabouchnout postranní dveře, jeho kumpán už jí nožem rozřezával šaty. Řidič zařadil rychlost a chystal se odjet, ale v té chvíli rozrazil posuvné dveře další muž a jediným úderem poslal prvního útočníka do bezvědomí. Druhý se po něm ohnal nožem, ale cizinec vytasil vlastní nůž. Debbie se mi svěřila, že od toho dne pořád slyší pobudův zmučený výkřik. Neznámý prý k němu přiskočil, provedl něco s nožem a vyhodil toho chlapa do sněhu. Řidič mezitím zabrzdil, vyskočil z auta a utekl. Debbiin zachránce ho nechal běžet.“

„Duran,“ konstatoval Rutherford.

„Kterého Debbie zná jako Roberta Lovelesse,“ doplnila Jamie. „Z násilníků prý byla cítit whisky. Když uviděla nůž, bála se, že ji po znásilnění zabijí.“

„Co se stalo potom?“ zajímal se Rutherford.

„Zachránci se podařilo natolik ji uklidnit, že mu byla schopná říct, kde má auto. Svrchník měla na cáry a šaty zpola rozřezané, takže ji zabalil do vlastního kabátu a odnesl ji do jejího auta. Kabelka, která jí při přepadení vypadla z rukou, ležela ve sněhu u levých předních dveří. Muž odemkl auto, posadil ji na místo spolujezdce, sám si sedl za volant a pustil topení naplno, aby se zahřála. Pak se nabídl, že ji odveze do nemocnice. Řekla mu, že se jí v podstatě nic nestalo, že není zraněná. Zřejmě se styděla přijet na pohotovost polonahá. Navrhl, že ji zaveze na policii. To také odmítla. Domnívám se, že ze stejných důvodů. Nechtěla, aby ji v tomto stavu viděli cizí lidé. Navíc měla něco vypito a bála se, aby jí strážníci neřekli, že si o to koledovala. Pak nečekaně zaburácel motor. Zatímco se v jejím autě dohadovali, co dál, jeden z násilníků se vrátil a odjel s dodávkou. Druzí dva také utekli. Policie by stejně nemohla přepadení vyšetřit. Mezi vzlyky se jí podařilo vykoktat, že chce domů. Neznámý se opět nabídl, že ji tam zaveze, ale ona náhle dostala strach zůstat s ním sama. Vymluvila se, že bydlí moc daleko a že on by se pak neměl jak vrátit. Tvrdila, že může řídit, že to zvládne. Muž dál nenaléhal a vystoupil z auta. Debbii se iv husté vánici nějak podařilo dojet domů do West Liberty. Druhý den ráno se podívala do zrcadla. Zděsila se, kolik má modřin a odřenin, a uvědomila si, že s největší pravděpodobností jen o vlásek unikla smrti. Kromě toho zjistila, že má pořád kabát svého zachránce.“

„A dál?“ naléhal Cavanaugh.

„Kolem poledne odbočil na příjezdovou cestu k jejímu domu osobní automobil. Vystoupil z něj vysoký hubený muž a zaklepal na dveře. Venku mrzlo, ale on byl jenom ve svetru. Debbie se bála otevřít, ale nakonec se už nemohla dívat, jak tam stojí na mraze. Otevřela tedy okno a zeptala se, co chce. Teprve tehdy zjistila, že je to muž, který ji v noci zachránil. Přiznal se, že si o ni dělal starosti, a tak nasedl do vlastního auta a sledoval ji až domů, aby se ujistil, že nesjela do příkopu nebo neměla jinou nehodu a že dorazila v pořádku. A kdyby jí to nevadilo, vzal by si svůj kabát. To už ho samozřejmě musela pozvat dál a nabídnout mu alespoň kávu. Držel se v uctivé vzdálenosti a dával si pozor, aby ji neznervóznil, že má v domě cizího chlapa. Poděkovala mu, že kvůli ní vážil takovou cestu. Muž se rozesmál, a když se ho zeptala na důvod, k jejímu velkému překvapení odpověděl, že jsou prakticky sousedé, že bydlí jen o tři kilometry dál při stejné silnici.“

„Jen si to představte,“ ušklíbl se Cavanaugh.

„Když natáhl ruku pro šálek s kávou, Debbie si všimla, že má čerstvě ovázané zápěstí. Ten pobuda s nožem ho pořezal.“

„To snad není pravda,“ zahřímal Rutherford.

„No a tak se spřátelili,“ pokračovala Jamie. „Choval se k ní uctivě a nikdy se nepokusil o sblížení, ačkoliv ona by si i dala říct. Nakonec jí řekl, že musí na čas odjet a opustit farmu. Prý je stavební dělník a přes zimu byl bez zaměstnání, ale teď se dozvěděl, že jeho otec, který žije v Miami, onemocněl rozedmou plic, takže se přechodně přestěhuje na Floridu, najde si práci a bude o něj pečovat.“

„Ale byla by tak hodná a mohla mu pohlídat farmu, přeposílat mu poštu a podobné maličkosti? Rád jí za to zaplatí,“ dopověděl Cavanaugh.

„Koneckonců, je to to nejmenší, co pro něj mohla udělat,“ přisadil si Rutherford.

„Jak vidím, jste v obraze,“ konstatovala Jamie.

„Klasická verbovka,“ potvrdil Rutherford.

„Jsem na něho málem pyšný,“ řekl Cavanaugh. „Ten chlap má přirozený talent.“

„Uvědomuje si, že to na ni sehrál?“ zeptal se Rutherford Jamie. „Duran propátral oblast West Liberty, všiml si jí, zjistil, že je svobodná, sledoval ji, poznal její zvyky a pak těm třem zaplatil za fingované přepadení.“

„Nemá o tom ani tušení.“

„Jak je krásné být nevinný,“ zabručel Cavanaugh.

„Zapsala jsem si adresu v Miami, kam mu přeposílala poštu.“ Jamie podala Rutherfordovi popsaný lístek.

„A odtamtud mu nějaký drogový kurýr doručoval poštu do Kolumbie,“ soudil Rutherford. „Otázka zní, kam si Duran nechává posílat poštu teď.“ Vytáhl mobilní telefon, vyťukal číslo a přečetl adresu.

„Debbie mi řekla, že se tady Duran včera zastavil,“ oznámila Jamie. „Chtěl tu něco nechat pro jednoho svého přítele.“

Cavanaugh hleděl k boudě vedle stodoly. Chvíli se zdálo, že nedýchá.

17

Brockmana bolelo celé tělo, jako by ho někdo natahoval na skřipec. Levý lýtkový sval měl natržený, pravý rotátor zřejmě taky. Kombinovaným účinkem bolesti, nucení na zvracení a žáru nezastíněných žárovek se potil tak silně, že měl promočenou nejen košili, ale i sako. Pouto, kterým měl přivázaný krk k zadní části posilovacího stroje, jej rdousilo stále silněji. Ostré světlo ho bodalo do očí, ale ať mrkal sebečastěji, nedokázal ze zrakového vjemu vymazat svítící body vypálené do sítnice.

Světla náhle zešedla.

Vířila a komíhala se.

Ali mu vlepil z každé strany facku koženou rukavicí. „Prober se, Geralde! Není zdvořilé omdlévat, když jsi ve společnosti. Rozhovor, Geralde. Hostitel si s tebou chce popovídat.

Stimulace. Bože, co bych dal za inteligentní rozhovor o… řekněme… událostech v Římě před čtyřmi lety. O tom zastřeleném ruském ropném magnátovi. To by mohlo být zajímavé.“

Brockman se cítil strašně, ale nejvíce ho trápila žízeň. Zoufale potřeboval vodu, aby svlažil vyschlé rty a vypláchl chuť žluči z úst.

„Vsadím se, že uhodnu, na co myslíš. Vsadím se, že máš žízeň. Mám pravdu, Geralde?“

Brockman zavřel oči.

Ali mu zvedl víčka. „Máš žízeň?“

Vydrž, nabádal se v duchu Brockman. Rozděl si čas na krátké úseky. Doufej, že sem někdo vtrhne a zachrání tě. Přesvědč Aliho, že raději zemřeš, než bys něco prozradil.

Ale co když to dojde až tak daleko? Co když opravdu zemřu?

Takto nesmíš uvažovat.

Ali zvedl džbánek plný vody s kostkami ledu. Zavířil jím a kostky zacinkaly o stěnu nádoby. Na jejím vnějším povrchu se vysrážely drobné kapky a stékaly ke dnu jako déšť po okenní tabulce.

„Geralde, už mě unavuje pořád se ptát, jestli máš žízeň. Odpověz.“

Brockman se pokusil přikývnout, ale popruh mu poutal hlavu k posilovacímu stroji. „Ano.“ Vlastní hlas mu připomínal zvuk lodní přídě prorážející zaschlé bahno.

„Víc říkat nemusíš.“ Ali nalil vodu s ledem do skleničky, vložil do ní slámku a zvedl ji Brockmanovi k ústům. „Opatrně. Jenom trošku. Nechci, aby se ti udělalo zle.“

Brockman natáhl brčkem vodu a cítil, jak mu lahodně chladná tekutina plní ústa. Ali odtáhl sklenku. Afrikánec polkl a olízl si mokrým jazykem rty pokryté krustou. Domníval se, že ji vytvořila zaschlá žluč, ale teď ucítil měděnou chuť krve.

Ali namočil čistou utěrku do vědra s vodou a vyždímal ji, pak přitiskl mokré plátno Brockmanovi na čelo a otřel mu tváře. Utěrka nádherně chladila.

„Ten Rus, Geralde. Pověz mi o tom Rusovi. Nemusí to být tak těžké. Stalo se to už dávno. Před čtyřmi roky. Neptám se na současné události. Ale o těch, které jsou čtyři roky staré, snad můžeš mluvit bez rizika. Tak povídej o tom Rusovi.“

Ve své roztřesené mysli, obluzené těžkou nevolností a bolestí, se Brockman rozhodoval, co dál. Mlčet, to znamená ještě více trpět. Nebo Aliho oklamat. Zdánlivě se podvolit, předat mu informace, ale ve skutečnosti nic neprozradit. Přestal by ho…

„Ještě se napij, Geralde.“ Ali zvedl sklenku a otočil brčko.

Brockman otevřel ústa. Ali mu do nich pohotově nacpal utěrku a škubl oběma pákami posilovacího stroje. Brockmanovi vyletěly nohy do výšky, nemilosrdný tah mu strhl ruce dozadu.

Rotátor pravé nohy, sval umožňující otáčivé pohyby končetin, nevydržel a roztrhl se se zvukem připomínajícím zatahování zipu. V ostrém světle holých žárovek pohltila Afrikáncovu mysl tma. Bojoval o každou molekulu vzduchu a zdálo se mu, že vdechuje oheň.

Mohl kašlat. Otevřít ústa. Utěrka zmizela.

Po hlavě mu tekla voda. Kapala. Ochlazovala.

Stíny.

„Napij se, Geralde.“

Brockman otevřel zakalené oči a viděl, že Karim vypnul většinu lamp a ta, která svítila, měla nasazené stínítko kryjící žárovku. Spálená a vysušená pokožka všemi póry vstřebávala osvěžující chlad.

Ali odnesl vědro, z něhož předtím polil zajatci hlavu, a teď znovu natahoval k Brockmanovi sklenici se slámkou. Afrikánec trpící mučivou žízní se na ni zoufale díval a bál se otevřít pusu ze strachu, aby Karim zase vodu neodtáhl a nenacpal mu roubík. Cítil, jak se mu mokré vlasy lepí k temeni.

„Pij, Geralde.“

Brockman pomalu rozevřel rty, sevřel jimi brčko a zatáhl. Naplnil si ústa, vypláchl si je, aby smyl z jazyku žluč, a vyplivl vodu. Moc daleko ji nevyprskl, většina mu přistála na kalhotách. Nasál nový doušek, který tentokrát polkl a pročistil si hrdlo.

„Slibuju, že tě před Carlem Duranem ochráním,“ řekl Ali.

„Zdá se, že má situaci pevně pod palcem, co říkáš?“ zachraptěl Afrikánec. „Tolik agentů už zemřelo. Ty nikdo neochránil. Neměli šanci.“

Brockman byl vděčný za šero v místnosti. Chtěl zavřít oči a…

„Můžu to zařídit tak, aby to vypadalo, žes zmizel, Geralde. Nikdy tě nenajde.“

Dezorientovaný Brockman si uvědomil, že se nechal Karimem vtáhnout do rozhovoru, což je smrtelný prohřešek, jemuž se vyslýchaný musí vždy a za každou cenu vyhnout.

Za každou cenu? uvažoval Afrikánec obluzené. Podívej se, kolik jsi už zaplatil. Proč by ti na tom po těch třech letech mělo ještě záležet? Chceš dál žít jako dosud?

Olízl si rty chutnající po mědi. „Co když…“

Ali vyčkával.

„Co když Duran není ten, koho se bojím?“ zeptal se Brockman.

„Tak koho se bojíš?“

„Vás všech. Dej mi ještě vodu.“

Ali mu přistrčil slámku.

Gerald Brockman se napil.

„Bojíš se nás všech?“ pobídl ho Ali.

„Ochránců. Bojím se, co uděláte, až to zjistíte.“

Ali odložil sklenici a zvedl elektrický rozvaděč, z něhož vedla řada přípojných šňůr. Cvakl spínačem a místnost znovu zalilo oslňující světlo. Šňůry vedly k lampám, jejichž žárovky se najednou rozzářily.

„Ne,“ zasténal Afrikánec, když se přes něj převalila vlna horka.

„Co bychom měli zjistit, že z toho máš takovou hrůzu, Geralde?“ zeptal se Ali z temnoty za žhavými světly.

„Kdybych teď…“

„Co, Geralde?“

„Usnul. Chce se mi spát.“

„Žádný strach, Geralde, světlo a teplo žárovek tě udrží vzhůru. Cos provedl?“

„Jak mě můžeš ochránit před…“

„Nespi, Geralde, nebo ti roztrhnu i druhý rotátor. Ochránit před čím?“

„Před trestem.“

„Chceš se dohodnout, Geralde? O to ti jde? Mám ti zaručit, že tě ochráním před Carlem Duranem a ostatními operátory?“

„Dokázal bys to?“

„Slíbím ti toto. Ty mi řekneš, co chci slyšet, a já se o tebe postarám jako o nejbližšího přítele. Udělám všechno, co bude v mé moci, abych tě vytáhl z průšvihu, ať je jakýkoliv.“

„Bude to pro mě…“

„Co to pro tebe bude, Geralde?“

„Vysvobození. Ten hajzl mě držel v šachu už moc dlouho.“

„Tak povídej,“ vybídl ho Ali.

18

Přízemní bouda s obvodovými stěnami z prken ošlehaných větrem a vybělených sluncem měla půdorys šest krát šest metrů, ze dvou stran zaprášená okna a ze sedlové střechy trčela černá roura komínu. Dva psi na vodítkách bez zájmu očichávali nenatřené dřevěné dveře.

„Zdá se, že nic necítí,“ prohodil jeden z psovodů.

„Stejně jako u jiných budov. Zatím ani stopa po výbušnině,“ řekl druhý psovod.

Cavanaugh se rozhlédl. Vyraženými dveřmi vycházeli ze statku agenti, jiní zase do domu vcházeli. Další agent rozřezal visací zámek stodoly a teď ji prohledával.

„Nenaměřil jsem žádnou radiaci,“ hlásil muž s přenosným Geigerovým počítačem. „Takže by tu neměla být špinavá bomba ani nic podobného.“

„Ani neštovice nebo antrax,“ oznámil jiný technik s detektorem naprogramovaným na identifikaci DNA vybraných bakterií a virů. Ruce si chránil latexovými rukavicemi.

„A testy neodhalily ukryté drogy,“ doplnil Rutherford, jenž se k nim připojil.

Technik se sadou nástrojů ukázal na dveře. „Můžu se do toho pustit?“

Cavanaugh přistoupil k oknu, odkud viděl na dveře zevnitř. Špinavým sklem neviděl žádný náznak nastražené pasti. Vycvičení psi sice neucítili výbušninu, ale potřeboval se ujistit.

Sáhl do kapsy větrovky pro stahovací pásek. „Odemkněte,“ přikázal technikovi, „ale neotevírejte.“

Ozvalo se cvaknutí zámku. Cavanaugh pootevřel dveře na centimetrovou škvírku, poklekl a vsunul pružný plastový proužek do úzké mezery. Pomalu jím projížděl spárou od prahu nahoru a dával pozor, jestli neucítí odpor vlákna napojeného na detonátor. Jamie zatím svítila do mezery baterkou a pátrala po kovovém odlesku drátu. Cavanaugh protáhl pásku po celém obvodu.

„Nechcete raději ustoupit?“ zeptal se skupinky.

Ostatní se zamysleli.

„Možná by nebylo od věci schovat se za auto,“ poznamenal jeden z psovodů.

„Johne, vezmi Jamii a běžte s nimi,“ požádal Cavanaugh.

Jamie místo toho opatrně otevřela dveře.

Sluneční světlo vyhnalo stíny. Otisky podrážek v prachu na podlaze prozrazovaly, že někdo boudu nedávno navštívil. Podle velikosti obuvi nejspíš muž. Stopy vedly kolem kovových kamínek, jimiž si starý nožíř v zimě topil. Míjeli kovadlinu pokrytou nánosem prachu a ponk se stejně zaprášenými kovářskými nástroji. Cavanaugh s nimi v minulosti pracoval tak často, že s absolutní jistotou poznal starcovonářadí, zejména otlučené kladivo. Otisky nohou zahýbaly kolem menšího ocelového kontejneru s bočnicemi seříznutými v metrové výšce a s napojenou propanovou bombou-kovářská výheň starého nožíře – a vedly k druhému zaprášenému pracovnímu stolu, na němž se o malou dřevěnou skříňku opírala obálka.

Dokonale vyleštěné stěny krabičky z dubového dřeva odrážely paprsky Cavanaughovy kapesní svítilny.

Víko skříňky bylo odklopené. Uvnitř ležel na zelené filcové výstelce nejkrásnější nůž, jaký Cavanaugh kdy viděl.

Pozor, varoval sám sebe, buď opatrný. Spolu s Jamií pátrali po drátech natažených nad stářím zčernalou podlahou. Cavanaugh se pomalu blížil k zadnímu ponku a držel se stranou od původních otisků, aby je zachoval jako důkaz. Ale čím víc se ke stolu přibližoval, tím obtížněji odtrhával pohled od obálky a od obsahu skříňky. Konečně stál před nimi.

Na obálce si přečetl dvě slova napsaná pevnými, úhlednými tahy. Černým inkoustem.

Pro Aarona

„Zdá se, že ti kamarád napsal dopis,“ prohodil Rutherford.

„Je to Carlův rukopis.“ Cavanaugh silou vůle odtrhl oči od nádherného nože a sáhl pro obálku, ale pak zaváhal. Otočil se ke dveřím a pokynul jednomu z techniků. „Raději ji prověřte.“

Agent vykročil ve šlépějích, které v prachu zanechali Cavanaugh a Jamie. Přišel ke stolu a přejel čidlem kolem obálky. „Neobsahuje patogeny. Alespoň ne ty, na které je přístroj naprogramovaný.“

„Nemáte náhradní rukavice?“

Technik sáhl do kapsy a podal mu nový pár laboratorních rukavic.

Cavanaugh si je nasadil a zvedl obálku. Všiml si, že je zalepená. Odtrhl chlopeň, vytáhl přeložený list papíru a opatrně ho rozložil. Rukopis se stejně úhlednými a pevnými tahy jako krátká adresa byl datován předchozího dne.

Aarone, vzpomeneš si někdy na Laňce? Já na něho myslím často. Kdysi dávno jsem probděl hodně nocí a litoval jsem, že ten staroch není můj otec a ty můj bratr. Kolik dobrodružství jsme spolu prožili! Musím ti, starý kamaráde, připomenout vojenské ctnosti. Věrnost, odvaha, čest, sebeobětování. Díky nim jsme se vysekali z hromady průšvihů, protože jsme mohli spoléhat jeden na druhého.

Věrnost. Nejvyšší ctnost. A jak už jsem ti řekl do vysílačky, Aarone, nebyl jsi mi dobrým přítelem. Měl ses za mě postavit, když mě vykopli. Měl jsem stejný pocit, jako kdybys mi přeřezal padákové šňůry. Vím, že sis myslel, že jsem toho stalkera zabil, abych zapůsobil na tu pitomou zpěvačku. Pravda je taková, že jsem chtěl zapůsobit na TEBE. Čekal jsem, že mě pochválíš za dobře odvedenou práci, za to, že jsem toho sráče zlikvidoval. A tys mě místo toho nechal vyrazit. Ano, udělal jsem chybu. Avšak opravdový přítel se nepostaví proti druhému příteli kvůli jedné chybě. Přátelství by mělo být silnější. Nemůžeš si vybrat partnera, ale přítele si zvolit MŮŽEŠ.

Důvěra. To je základ přátelství. Moci se na druhého naprosto spolehnout. Za všech okolností. No a já jsem zjistil, Že na TEBE se spolehnout nemůžu. Nebýt toho, k posledním událostem by nikdy nedošlo. Doufám, že jsi spokojený. Jistě, původně jsi měl ležet pochovaný ve Wyomingu a nic o nich nevědět. Vždycky ses dokázal výzvě postavit čelem. Ne že by na tom záleželo, za dva dny zmizím a ani ty mě nenajdeš. A abych dokázal, že jsem natolik velkorysý, abych tě přestal nenávidět, máš tady ode mě dárek. Myslím, že je to ten nejlepší nůž, jaký jsem kdy vyrobil.

CarlCavanaugh ukázal dopis ostatním.

„Takže ospravedlňuje své činy?“ řekl Rutherford pochybovačně. „To mi na něho nesedí.“

„A co znamená ten nůž?“ uvažovala Jamie. „Přiznávám, že je nádherný. Podívejte se na rukojeť. Je pokrytá…“

„Zlatonosným křemenem,“ dopověděl Cavanaugh.

„A ty červené tečky vypadají jako…“

„Rubíny vsazené do zlatého nýtu,“ poznal Cavanaugh.

Tenký nůž byl osmadvacet centimetrů dlouhý, úžasná rukojeť sahala téměř do poloviny.

Cavanaugh od něj nemohl odtrhnout oči.

„Michael Price,“ vydechl po mnoha vteřinách němého obdivu.

„Nerozumím.“

„Staré San Francisco.“ Cavanaugh zíral na nůž. Po chvíli vycítil, že se někdo dívá na něj. Vytrhl se ze soustředění a vzhlédl k Jamii a Rutherfordovi, kteří na něj nechápavě hleděli.

„Kdo je Michael Price?“ zeptala se Jamie.

19

Staré San Francisco, 1848

Když bylo u Sutterova mlýna vzdáleného více než sto padesát kilometrů objeveno zlato, žily ve vesnici necelé dvě stovky obyvatel. Během jediného roku prošlo San Franciskem na dvě stě tisíc horníků, kteří směřovali ke zlatým polím. Rychle rostoucí město postrádalo jakékoliv zázemí a vybavení, vše potřebné se muselo přivážet loďmi po moři.

Mezi nezbytnosti patřily pochopitelně i nože. Na východě země působil snad v každé osadě kovář schopný vyrábět hrubé čepele, ovšem kvalitní nože se dovážely z manufaktur v Anglii. A v San Francisku se náhle vytvořila obrovská poptávka po tisícovkách nožů, spolehlivých a účinných, takových, které vydržely ostré, aby jimi mohli zlatokopové dolovat nuggety z křemenných valounů a vytěžené zlato bránit proti zlodějům.

Plavba lodi s dodávkou nožů z Anglie do San Franciska trvala celý rok. Výrobci nožů se tedy chopili příležitosti – zakládali kovárny a inkasovali velké peníze. Některým se rychle podařilo vytvořit osobitý styl a dosáhnout opravdového mistrovství. Jedním z těchto nožířů byl i Michael Price, který se do San Franciska přistěhoval v polovině padesátých let devatenáctého století a brzy si získal takové jméno, že mezi jeho zákazníky patřili mnozí z nejbohatších a nejmocnějších mužů ve městě a širokém okolí.

Soudci, bankéři, obchodníci a majitelé pozemků zbohatli prakticky přes noc a výše jejich majetku často předčila nejbujnější fantazii. Aby své bohatství předvedli, chodili vyšňoření jako evropští šlechtici a mezi žádané ozdoby patřily inože, které nosili pro osobní obranu. Výrobky Michaela Price prosluly elegantní konstrukcí, pro niž byla charakteristická rukojeť vykládaná zlatém, drahokamy, perletí a jinými vzácnými materiály. Čepel bývala uzavřena ve stříbrné pochvě zdobené jemnými rytinami a zavěšené na řetízku jako kapesní hodinky. Boháči se snažili jeden druhého přetrumfnout, kdo si pořídí krásnější, jemnější, a přesto honosný nůž.

„Představují nezpochybnitelný důkaz, že se nože mohou stát uměleckým dílem,“ řekl Cavanaugh. „Sběratelé chladných zbraní je vyhledávají, doslova po nich pasou. Nedávno se dýka Michaela Price prodala na aukci za sto tisíc dolarů. Jedním ze způsobů, jak může mistr nožíř dokázat svou zručnost, je výroba repliky Priceova nože.“

Ukázal na nůž ve skříňce. „Carlova kopie je naprosto perfektní. Vidíte ten šroubek na konci jílce? Když ho vyšroubujete, můžete rukojeť rozebrat na jednotlivé součásti, držadlo, pásky, kterým je upevněno k dříku, záštitu a její kování. Každý díl je řemeslně dokonale zpracovaný.“

Jamie jako hypnotizovaná natáhla ruku ke skříňce. Cavanaugh ji zadržel. „Nemyslím, že je to dobrý nápad.“

„Proč?“

„Čepel by se měla třpytit saténovým leskem. Tato je matná.“

„Jistě, je zaprášená.“ Jamie toužila se nože alespoň dotknout.

„Za pouhý den?“ zapochyboval Cavanaugh. „Tolik prachu se na ní usadit nemohlo. Ne, Carl ji něčím natřel. A rukojeť nejspíš také. Tipoval bych nějaký atypický toxin, na který není běžný detektor patogenů naprogramovaný. Nemusela by ses ani říznout, stačil by kontakt s pokožkou a byla bys na místě mrtvá.“

Jamiina ruka odskočila od nože. „Hraje si s námi. Předvádí se, jak je chytrý. Je naštvaný, že jste ho vyrazili, a mstí se všem bez rozdílu.“

Cavanaugh si znovu přečetl dopis. „Říká, že za dva dny zmizí. Vzkaz je datovaný včera. To znamená, že se zítra něco stane.“

„New Orleans. Světová obchodní organizace,“ připomněla Jamie.

Cavanaughovi zazvonil mobilní telefon. Otrávený, že ho někdo ruší, se podíval na displej. Když si přečetl jméno, zamračil se. „Ali Karim.“

Stiskl zelené tlačítko. „Nemá smysl mě přemlouvat, abych změnil názor. Než skončí toto vyšetřování, nemám čas ani přemýšlet o tom, že bych tě vzal zpátky.“

„No, myslím, že mě vezmeš zpátky mnohem dřív,“ odvětil Ali. „Právě jsem si od srdce promluvil s Geraldem. Řekl mi, že jsi přišel na to, že Carl Duran chystá útok na New Orleans. Na konferenci Světové obchodní organizace.“

Cavanaugh ho přerušil: „Pokud ty informace vynášíš ty, tak to víš už nějakou dobu.“

„Poslal jsi tam každého dostupného agenta, že? A to samé udělala Tajná služba, Diplomatická bezpečnostní služba a Sbor federálních šerifů.“

„O tom teď nemůžu mluvit.“

„Tak si promluvme o něčem jiném,“ naléhal Ali. „Skutečným cílem jsou agenti.“

Cavanaugha zamrazilo a pocítil tlak na prsou.

„Za žádnou cenu nejezdi do New Orleansu!“ naléhal Ali zvýšeným hlasem. „Právě tam vás Carl Duran chce všechny mít. Je to past.“

ČÁST SEDMÁ

Nejdražší nůž na světě

1

„To, co bys mi ještě udělal…“Brockman měl rysy tváře stažené nezměrnou bolestí. „Toho se nebojím. Snesu cokoliv.“

„Jistě,“ souhlasil Ali.

„Jsem stejně tvrdý jako ty. Jestli mluvím, není to proto, že bys byl lepší než já.“

„Samozřejmě.“

„Bojím se pouze Carla Durana.“

„Takže musíme zajistit, aby se k tobě nedostal.“

„Zajistíš to jedině tak, že ho zabiješ,“ zasípal Brockman.

„Řekni mi všechno, co víš. Potom zkusím něco vymyslet.“

„Myslíš si snad, že jsem sám neplánoval jeho likvidaci? Ale to bych toho hajzla musel nejdřív najít.“ Afrikáncovo zmučené tělo viselo připoutané k posilovacímu stroji. „A kdyby se mu něco stalo… Prostě přikázal někomu, komu bezvýhradně věří, aby v tom případě zveřejnil jisté dokumenty. O mně.“

„Dokud mi neřekneš, o co se jedná, nemůžu ti pomoct.“

Brockman se dlouze nadechl. „Duran neměl s Rusovou smrtí nic společného,“ zachrčel.

Ali se předklonil, aby mu neuniklo jediné slůvko.

„Zato já ano,“ pokračoval Brockman. „Atentát na toho Rusa jsem zařídil já.“

Toto odhalení Ali v nejmenším neočekával. Potlačil překvapení a zeptal se: „Ty? Proč?“

„Pro peníze.“

„Platí nás velmi dobře.“

„Ale ne tolik, abychom riskovali život pro cizí lidi. Zejména ne pro takové. Copak tobě se nikdy nestalo, že bys klienta nenáviděl?“

„Nenáviděl?“

„Vyrůstal jsem v Pretorii.“ Brockmanův vztek přehlušil bolest. „Na ulici. Ve slumu. Když jsem nechtěl spát pod širým nebem, musel jsem si vybojovat kartónovou krabici a kus hadru na přikrytí. Musel jsem si vybojovat každé sousto, které jsem vyhrabal z popelnice.“ Brockmanovi stékal po tváři pot, oči se mu leskly. „Když jsem na to byl dost starý, řekl jsem si, že když už celý život bojuju, můžu se zrovna tak přihlásit do armády.“ Další bolestný nádech. „Ukázalo se, že jsem uvažoval správně – nebylo to o nic horší než to, čím jsem prošel. A v mnohém dokonce lepší. Všechny ty sračky, kterými jsem musel prolézt, abych se kvalifikoval pro speciální operace. Dny a noci v buši obklopen požáry. Vyschlá napajedla. Petrolej, do kterého mi instruktoři namočili jediné potraviny, které jsem nafasoval. I tak to bylo pořád lepší.“ Brockmanovi šlehaly z očí blesky. „Protože jsem dokázal, že jsem něco víc. Protože jsem měl být na co hrdý. Na svou kázeň. Na svou odvahu.“

Brockmanovi se zadrhl hlas. Ali mu vložil do úst brčko a nechal ho se napít.

„A potom jsem byl najednou moc starý. Ve třiceti letech. Starý. Do prdele. A tak jsem začal pracovat pro GPS.“ V hlase mu zřetelně zaznělo pohrdání. „Mým úkolem bylo chránit ty nejbohatší, nejatraktivnější a nejmocnější lidi na světě. Hodně jsem si o nich přečetl, ale nic mě nepřipravilo na osobní setkání. Vlastnili luxusní byty, vily, jachty, ostrovy, cokoliv si smysleli. Ve světě chudoby, strádání a bolesti na nich spočinulo boží požehnání.“ Afrikánec se nadechl. „Považovali to za své nezadatelné a nezcizitelné právo. Marniví, arogantní, panovační, nenasytní a nechutní. Nenáviděl jsem je.“

Ali setřel zajatci obličej vlhkou utěrkou.

„Když jsem odešel od průzkumníků, neměl jsem nic než jizvy a prázdné kapsy. Tito lidé měli všechno, ale postrádali charakter, kterým by si to zasloužili. A nejhorší z nich, největší svině, byl ten Rus.“

Ali napjatě poslouchal.

„Byl jsem k němu přidělen o dva roky dřív, ještě předtím, než mě povýšili. Mluvil sprostě a choval se…“ Brockman se zajíkl. „Chvástal se, na všechny řval a urážel je. Jednou jsem zažil, jak se během večeře s obchodními partnery pozvracel. Prostě se vyblil na podlahu vedle židle, na které seděl. Řekl, že to bylo tím červeným vínem, kterým zapíjel rybu, a poručil číšníkovi, ať mu přinese další vodku. Lidský odpad, který si prostřílel cestu k ropnému bohatství.“

Brockman pevně přivázaný k posilovacímu stroji se snažil sklopit oči k oteklým kolenům. „Myslíš, že se to vyléčí, nebo budu do smrti mrzák?“

Ali neodpověděl.

„No, dny, kdy jsem skákal z letadla, už pro mě tak jako tak skončily.“ Afrikánec se zahleděl do prázdna. „Chtěl jsem to, co měli naši klienti. Luxusní byty, jachty, vily, ostrovy. Každý den jsem slyšel nejrůznější burzovní tipy. Ti lidé vydělávali miliony na důvěrných obchodních informacích, veřejnosti nedostupných. Takže když jsem se dozvěděl, že jednu farmaceutickou firmu koupí její konkurent za dvojnásobek její hodnoty, investoval jsem do ní veškeré peníze, co jsem měl, a ještě jsem se silně zadlužil.“ Brockman se zachechtal, jako by se sám sobě pohrdavě vysmíval. „Ukázalo se, že ten tip byl smyšlený. Farmaceutická firma zkrachovala a já o všechno přišel.“

„Tomu se teda říká průser,“ poznamenal Ali.

„To ale nebylo všechno. Když Rus požádal GPS o ochranu podruhé…“

„Myslíš tu římskou akci? Tu, kterou jsem vedl?“

„Ano.“ Ali znovu utřel zajatci pot z obličeje. „Jeho nepřátelé nebyli žádní hlupáci. Věděli, že musí získat někoho, kdo disponuje podrobnými znalostmi o zajištění magnátovy ochrany.“ Další pohrdavý úšklebek, do něhož se vmísila nenávist k sobě samému. „Nějak se dozvěděli o tom, jak jejich konkurenta nenávidím. O tom, že zoufale potřebuju peníze. Mockrát mě napadlo, jestli to na mě s tím burzovním tipem na farmaceutickou firmu nesehráli.“

„Zverbovali tě?“

Brockman se pokusil pokrčit rameny, ale na to byl k posilovacímu stroji připoutaný příliš pevně. „Slíbili, že uhradí mé dluhy. Slíbili, že mi dají tolik peněz, kolik jsem měl před tou spekulací. Stačilo jediné – pomoct jim zabít muže, kterého jsem bytostně nenáviděl.“

„Když jsem vedl ochranný tým v Římě, ty ses zdržoval v New Yorku,“ vzpomínal Ali. „A každé hlášení, které jsem ti podal, jsi zopakoval atentátníkům.“

„Pořád sis stěžoval, že ten chlap odmítá ustoupit od okna svého apartmánu.“

„Takže jsi tu informaci předal a odstřelovač pak věděl, kde zaujmout pozici, že?“

„Bylo to snadné,“ potvrdil Brockman. „Ten zkurvysyn zmizel z povrchu země a mé dluhy se vynulovaly.“

„A Carl Duran neměl s tím atentátem nic společného?“

„Vůbec nic. Neměl na mě žádné páky. Když potom ubodal toho stalkera před hotelem Plazza, neměl jsem nejmenší důvod se za něj postavit, aby ho Duncan nevyhodil.“

„Jaká je ale souvislost…“

„Ten zatracený snajpr. Duran se s ním setkal, když od nás odešel a začal pracovat pro kolumbijskou narkomafii.“ Brockman už chrčel, jako kdyby polykal písek.

„Vydrž,“ pobídl ho Ali a dal mu napít. „Už jsme skoro doma. Brzy to skončí. Pověz mi o tom snajprovi.“

„Duran si s ním, jak se říká, porovnal poznámky. Mluvili spolu o akcích, kterých se v minulosti zúčastnili.“

„Odstřelovač řekl Duranovi o tvém podílu na Rusově smrti?“

„Úplně všechno.“ Další úšklebek. „Duran mi pohrozil, že mě odhalí. Přinejlepším bych skončil za mřížemi, ale s největší pravděpodobností pod drnem. Ten Rus měl dva bratry, kteří jsou stejní násilníci jako on. Určitě by mě…“ Brockmanovi se vytratil hlas.

„Neviděl jsi jinou možnost. Podvolil ses vydírání a předával jsi Duranovi informace o našich agentech a jejich úkolech.“

„Tak už víš všechno,“ zachraptěl Brockman, očividně znechucený sám sebou.

„Ne, to teda nevím. Nevím, proč to Duran dělá.“

Gerald Brockman mlčel, a tak mu Ali znovu nacpal do úst utěrku a škubl pákami na posilovacím stroji. O pět minut později už měl Afrikánec roztržený i levý rotátor. Ali nechal doznít jeho němý výkřik a vytáhl mu roubík.

„Proč to dělá?“

„Nevím.“

Ali sáhl na páky.

„Ale mám silné podezření.“

Když mu to Brockman řekl, Alimu se sevřely vnitřnosti.

2

Cavanaugh stál v boudě, tiskl si k uchu mobilní telefon a poslouchal, co mu Ali říká. „Jak víš, že je to pravda?“

„Jestli nevěříš mně,“ odvětil Ali, „třeba uvěříš Geraldovi.“

Cavanaugh zaslechl tichý náraz předávaného telefonu.

Aliho hlas teď zněl utlumený vzdáleností. „Tak mu to řekni, zatraceně! Zopakuj mu, cos před chvílí řeklmně.“

Další náraz a pak Brockmanův hlas poznamenaný nesnesitelnou bolestí. „Já… Byl jsem to já… kdo vynášel informace.“

„Pověz mu o New Orleansu!“ rozkázal Ali v pozadí.

Brockman poslechl. Mluvil chraptivě, téměř nesrozumitelně. Mezi trhanými nádechy. Slova zjevně přecházela přes napuchlé rty.

Cavanaughovi se zdálo, že stíny kolem něho nepřirozeně houstnou. Hleděl na repliku nože Michaela Price, kterou Carl tak dovedně vyrobil, v nose cítil prach a vůni starého kovu a sotva vnímal Jamii a Rutherforda, kteří zděšeně pozorovali, jak mu obličej poznamenává hrůza.

Ali se vrátil k telefonu. „Teď už mi věříš?“

„Zůstaň u něj. Neodcházej z bytu. Pošlu ti ochranný tým.“

„A sežeň doktora pro Geralda,“ dodal Ali.

Cavanaugh přerušil spojení a rychle zorganizoval slíbenou pomoc. Cestou ke dveřím sdělil Jamii a Rutherfordovi, co Ali zjistil.

Po zšeřelé boudě ho záře studeného slunce téměř oslepila. Dlouhými kroky minul dva techniky z pátracího týmu a spěchal po příjezdové cestě k Rutherfordovu autu. „Na včerejší poradě jsme se snažili najít souvislost mezi agenty, kteří byli zabiti chladnou zbraní. Brockman odvedl řeč k jinému tématu. Hledali jsme společný jmenovatel na základě jejich předchozích akcí nebo vojenských jednotek, u kterých sloužili. Ale potom přišel Brockman s nápadem, že nejsou důležité minulé akce, nýbrž ty příští. V podstatě nás donutil dívat se tímto směrem. Pořád ho slyším, jak mluví o Světové obchodní organizaci. To byl jeho poslední úkol. Pro případ, že by nám unikl význam vražd spáchaných chladnými zbraněmi, Carl mu přikázal, aby se postaral, že nám ta souvislost neunikne. Chtěl, abychom se soustředili na New Orleans. Dopis, který mi tady nechal, tuto domněnku jen potvrzuje.“

„Ale proč by dělal všechno možné i nemožné, aby nás varoval, kdy a kde k útoku dojde?“ nechápal Rutherford.

„Do New Orleansu odjeli všichni dostupní agenti. Duran chce zničit co nejvíc cílů, ale na představitelích vlád a korporací, kteří se té konference zúčastní, mu nezáleží. Bere je jako bonus. Jeho cílem jsou agenti. Už se mu podařilo napnout systém na samou mez. Teď ho chce srazit na kolena. Jestli se mu podaří ochromit bezpečnostní síť Spojených států, potrvá měsíce, než se vycvičí noví operátoři. A do té doby si každý, kdo si zaplatí jeho služby, bude moci likvidovat domácí cíle podle libosti.“

3

Skladiště se nacházelo na břehu Mississippi, a přestože od podlahy stoupala nepříjemná vlhkost, sloužilo jako ubytovna. Tři řady po dvaceti postelích se spacími pytli. Na palandách seděli muži a čistili zbraně. Jiní se posadili ke stolům a hráli bojové počítačové hry nebo sledovali akční filmy, které věrně zobrazovaly základní řemeslné dovednosti střelců a lovců. K dispozici měli spoustu jídla. Po strádání a špatném zacházení, které většina z nich zažila, po zkušenostech z vězení, po tvrdém výcviku, jenž jim vštípil kromě dovedností i kázeň a následně hrdost, byli nadmíru spokojení.

Otevřely se postranní dveře a mladíci se jako na povel otočili k siluetě ozářené sluncem. Patřila vysokému štíhlému muži s mohutnými pažemi, kterého okamžitě poznali. Na sobě měl pohorky, široké kalhoty s mnoha kapsami a o číslo větší košili, která mu visela přes opasek a zakrývala zbraně. Zavřel dveře a nechal venku dva muže, kteří vypadali jako dokařští dělníci, ale ve skutečnosti to byli strážní.

Než došel k malému pódiu, shromáždili se před ním všichni mladíci. Aniž jim kdo cokoliv řekl, zaujali postoj vojáků – mírně rozkročené nohy, ruce spojené za zády.

„Dobré odpoledne, pánové.“ Carlův hlas se odrážel od plechových stěn.

Se zářícíma očima odpověděli úklonou na oslovení, z něhož cítili respekt.

„Věnujme nejprve pozornost tomu nejdůležitějšímu. Máte dostatek stravy?“

Odpověděly mu úsměvy.

„Tak co, máte?“

„Ano, pane.“

„Chutná vám?“

„Ano, pane!“

„Neworleanské kuchyni se nic nevyrovná. Ústřice. Krabi. Garnáti v kreolské omáčce. Sumci smažení v ořechovém těstíčku. Červené fazole a cajunská rýže. Pudink s pralinkami. Bože, dostávám hlad.“

Zasmáli se.

„Až dokončíme tuto misi, uspořádám hostinu, za kterou by se nemuseli stydět ani U Antoina nebo v jiné proslavené místní restauraci. Ale do té doby si nezapomínejte dopřávat z našich chutných zásob. Pořádně se najezte. Nikdy nevíte, kdy po hojnosti přijde hladomor. Tak zní první přikázání vojáka. Máte všechno vybavení, které potřebujete?“

Přikývli.

„Pokud by někomu z jakýchkoli důvodů nevyhovovala zbraň, kterou vyfasoval, vybere si jinou. A nešetřete municí. Koneckonců ji neplatíte.“

Znovu se zasmáli.

„Když už mluvím o placení, tento příjemný a pohledný gentleman,“ ukázal na Raoula, „má pro vás připravenou mzdu za příští měsíc. V hotovosti. Po instruktáži si ji můžete vyzvednout.“

Zbraně, peníze a respekt. Připadali si jako v nebi.

„Zmínil jsem se o práci. Jste připravení se do ní pustit?“

„Ano, pane!“

„Určitě?“

„Ano, pane!“

„Takže taktické pokyny. Zítra začne konference Světové obchodní organizace, která přiláká do města spoustu důležitých osobností. Politiky. Miliardáře. Zazobance, kteří řídí nadnárodní korporace. A také hromadu lidí, kteří si myslí, že Světová obchodní organizace chce vykácet deštné pralesy a totálně vyždímat přírodní zdroje. Kteří věří, že WTO chce držet chudé v bídě, aby boháči mohli ještě více bohatnout tím, že budou dělníkům v továrnách přesunutých do rozvojových zemí platit dvacet centů za hodinu a pak na výrobky, které tyto továrny vyprodukují – košile, boty, cokoliv, přišpendlí cenovky s astronomickou částkou. Demonstranti vyvolají pouliční bouře. Je to pokaždé to samé. Vyvolají je stejně jistě, jako že dnes zapadne slunce a zítra zase vyjde.

Vzbouří se. A v té chvíli zasáhneme my. Lidé, pro které pracujeme, si přejí, abychom demonstrantům pomohli. Chtějí po nás, aby pouliční bouře tentokrát opravdu stály za to. Aby na ně Světová obchodní organizace nikdy nezapomněla. Aby se pořádně zamyslela nad kácením deštných pralesů, ždímáním přírodních zdrojů a placením žebráckých mezd. A jak dosáhneme toho, aby tyto pouliční bouře překonaly všechny předchozí? Tím, že každý z vás dostane tohle.“

Carl zvedl odrbaný batoh, který vypadal, jako by jej někdo přivázal za nárazník auta a vláčel dvacet kilometrů po kamenité lesní cestě. Skupina se na ruksak zahleděla. Bylo to poprvé a zřejmě naposled, co se tak obyčejnému předmětu dostalo takové pozornosti.

„V každém batohu je kouřová bomba. Vmísíte se do davu. Demonstrantů bude mnoho, tisíce lidí, mezi kterými se snadno ztratíte. Každý batoh má přidělené číslo. Tamhle na té mapě, co visí na stěně, najdete každý své číslo. Convention Center Boulevard. Fulton Street. Commerce Street. Poydras Street. Podél nábřeží. Před kasinem Harrah. Okolí LaFayette Square. Náměstí Duncan Plaza. Radnice. V každé větší ulici najdete nějaké číslo označující stanoviště, které zaujmete. Až bouře vypuknou, až nejdivočejší aktivisté začnou zapalovat auta a rozbíjet výlohy a házet Molotovovy koktejly, až nastoupí policejní pořádkové jednotky, aby jim tu zábavu zarazily, vy najdete nějakou skrýš pro svůj batoh. A až vaše drahé a synchronizované hodinky, jaké používají příslušníci jednotek SEAL vojenského námořnictva, ukážou přesně deset nula nula, zatáhnete za šňůry a ty kouřové bomby odpálíte.

Počkáte, až bude kouř dostatečně hustý. Při rovnoměrném rozmístění batohů ho bude opravdu hodně. Jakmile si budete jistí, že vás zasahující policisté neuvidí, vytáhnete zbraně a spustíte rychlopalbu nad hlavy lidí. Nechceme nikoho zabít. Jenom je vyděsit. Najednou spustí šedesát pistolí. Bude to vypadat jako válka. Ale nikdo neuvidí, co děláte, nikdo vás nedokáže identifikovat a dosvědčit, že jste stříleli právě vy.

Demonstranti si budou myslet, že střílí policie. Policajti si budou myslet, že střílí vzbouřenci. Lidé budou ječet a křičet a zmateně se rozprchnou. Vypukne panika, totální chaos.

Vystřílíte zásobníky do posledního náboje a zahodíte zbraně. Nezapomeňte si na prsty nalepit ty latexové náplasti, abyste po sobě nezanechali otisky. Při nabíjení používejte rukavice, aby vaše otisky nezůstaly na vyhozených nábojnicích. A potom se ztraťte z místa činu. Sejdeme se ode dneška za dva dny na tábořišti u Galvestonu v Texasu, o kterém jsem vás informoval. Tam to oslavíme a naplánujeme další misi.

Vaše akce by neměla trvat déle než minutu, ale vyžaduje pevné nervy. Proto jste absolvovali výcvik. Ten vám vštípil pozitivní přístup. Spolehlivost. Rozhodnost. Sebeovládání. Chladnou hlavu. Všechno vlastnosti umožňující plnohodnotný život, pánové. Dokažte, že už nejste obyčejní pouliční banditi. Ukažte mi, jak se chovají profesionálové. Být profesionálem však také znamená uvědomovat si hranice vlastních možností, být si vědom svých omezení. Pokud se někdo z vás domnívá, že ještě není plně připravený, že potřebuje další trénink, ať mi to řekne. Bude moci odejít, aniž by mu někdo cokoliv vyčítal.“

Deset nebo dvanáct mladíků – ti s nejméně patrnými psychopatickými sklony – zaváhalo, ale žádný se nepřihlásil.

„Výborně,“ pochvaloval si Bowie. „Vyzvedněte si peníze a batohy. Vyhledejte na mapě svá stanoviště. Připravte a zkontrolujte si zbraně. Dosyta se najezte a v noci se pořádně vyspěte. Zítra ráno si zase promluvíme.“

Carl sestoupil z pódia a mladíci se seřadili před Raoulem, který vydával peníze.

„Pane Cullodene,“ oslovil Carl jednoho z mužů, „když jste k nám přišel, byl jste po dlouhém pobytu na samotce zesláblý a bledý. Svaly jste měl ochablé nedostatkem pohybu a byl jste vyhublý po mizerné vězeňské stravě. Teď vypadáte jako chlap. Záříte zdravím. Mám dojem, že byste spíš měl platit vy mně, že jsem vám poskytl ukázkovou lázeňskou péči.“

Culloden se uchechtl. „Pravda, pane Bowie, ale kdyby vám to nevadilo, raději bych si ty peníze nechal.“

Carl pokračoval v žertování a mladíci se smáli, ale jeho špičkování v nich současně prohlubovalo pocit, že patří do uznávané skupiny vyvolených. Některému potřásl velitel rukou, jiného poplácal po rameně. Ale jak tak procházel kolem řady a nenápadně hodnotil každého jednotlivce, všiml si, že se šest mužů drží vzadu.

Čekali, až si ostatní vyzvednou peníze a vrátí se k čistění zbraní, počítačovým hrám, akčním filmům a nejlepšímu bufetu v New Orleansu.

„Pane Bowie,“ oslovil ho jeden z nich.

Carl věděl, co přijde. „Ano?“

„My jsme… ehm… Říkali jsme si, jestli…“

Druhý mladík viděl, že se kolega nedokáže vymáčknout, a převzal iniciativu. „Myslel jste to vážně, když jste říkal, že pokud se domníváme, že ještě nejsme připravení… prostě že se na to necítíme, můžeme odejít?“

„Nežijeme v diktatuře, pane Todde. Podle mého názoru je nejlepší tým ten, který se skládá pouze z dobrovolníků.“

„V tom případě…“ozval se další.

„Ano, pane Weavere?“

„Myslím, že už jsem si nadělal průšvihů na celý život. Žádný další už nepotřebuju.“

„Přece po vás nikdo nechce, abyste zabíjel,“ domlouval mu Carl. „Neuděláte nic jiného, než odpálíte kouřové bomby a vystřelíte pár ran do vzduchu.“

„Řekl bych, že jsem se cítil líp, když jsem vykrádal benzínky. Ne že bych se k tomu chtěl vrátit, to určitě ne.“

„Přišli jste k nám zcela dobrovolně,“ připomněl Carl. „Nebudu předstírat, že nejsem zklamaný. Váš výcvik si vyžádal nemalé prostředky a úsilí. Ale pokud se nedokážete plně ztotožnit s naší misí, prokazujete všem ostatním dobrou službu, když to přiznáváte. Jste si jistí, že nezměníte názor?“

Neodpověděli.

„No dobře,“ povzdechl si Carl. „Plat za příští měsíc pochopitelně nedostanete. A jistě chápete, že nemůžete nadále zůstat u týmu. Ale nemohu také připustit, abyste se zdržovali v New Orleansu. Kdybyste zapadli někam do baru ve Francouzské čtvrti a opili se, mohli byste si pustit pusu na špacír a prozradit naše záměry.“

„To bychom neudělali, pane Bowie. Víte přece, že se na nás můžete spolehnout.“

„Tím bych si nebyl tak jistý. Vy, pane Weavere, jste se v opilosti dopustil činů, které vás přivedly za mříže. Vy také, pane Todde. Zařídím pro vás ubytování v motelu mimo město. Na dva dny. Nakupte si zásoby chlastu, jestli po něm toužíte, a jídlo si nechte nosit na pokoj. Nechci, abyste se ukazovali na veřejnosti.“

„Ano, pane.“

„Za dva dny můžete motel opustit. Potom už bude jedno, co komu řeknete.“

Toddovi se očividně ulevilo. „Díky, pane Bowie.“

Bowie se otočil k Raoulovi. „Přistavte dodávku.“

O deset minut později už Raoul odvážel odpadlíky. Proplétal se hustým provozem a směřoval na západ k mezistátní silnici číslo 10. Zapadající slunce ho bodalo do očí. Když vyjeli z města, řekl pasažérům: „Pan Bowie si nepřeje, abyste bydleli v příliš honosném motelu, kde byste museli předložit kreditní karty. Zanechali byste papírovou stopu. Máte hodně peněz, které jste neměli kde utratit, tak je používejte. Tady by to myslím šlo,“ ukázal na poutač s nápisem Escort Inn.

„Pokud je nablízku obchod s pitím,“ vymínil si Todd. „Poslední sklenku jsem si dal hodinu po odchodu z kriminálu. Potom mě Bowie ukecal, abych s ním odjel do toho jeho podělanýho tábora, a s chlastem byl konec.“

„Hele,“ ukázal Weaver. „Tam přes ulici zrovna vidím ten správnej obchod.“

Nakoupili zásoby piva, bourbonu, skotské, vodky, ginu, nealkoholických nápojů, bramborových lupínků, cibulovéomáčky k namáčení a pruhů sušeného hovězího, přidali balíček karet a odjeli na parkoviště vedle motelu.

„Počkám tady, než se zapíšete,“ řekl Raoul. „Kdyby se mise podělala, mohlo by vám uškodit, kdyby vás se mnou někdo viděl.“

„Jasně. Dobrej nápad. Byli bysme neradi, kdyby si nás spojili s tím zítřejším bordelem ve městě.“

„Požádejte o pokoje vzadu. Menší pravděpodobnost, že si mě někdo všimne, až tam zajedu, abyste si mohli vyložit věci.“

„Jo, řekneme v recepci, že chceme být co nejdál od kraválu ze silnice.“

Šest odpadlíků se vrátilo z motelové haly asi za pět minut a Raoul je odvezl k jejich pokojům v zadním traktu.

„Přízemí,“ oznámil Todd hrdě. „Nemusíme se s těma krámama vláčet po schodech a nikdo nás neuvidí.“

Raoul se díval, jak odnášejí zásoby alkoholu a potravin do jednoho z pokojů. „V pořádku?“ zeptal se od dveří. „Máte všechno, co potřebujete?“

„No, hodilo by se pár šlapek,“ zazubil se Todd.

„Pan Bowie si nepřeje, abyste s někým mluvili,“ upozornil Raoul důrazně.

„Jo, jasně, nemusíš se hned rozčilovat. Jenom jsem žertoval.“

Jeden z mladíků odšrouboval uzávěr z láhve Jima Beama, druhý si otevřel plechovku Budweiseru, třetí pustil televizi.

„Zkus, jestli tu mají History Channel,“ požádal ho Weaver. „Třeba budou dávat něco o samopalech nebo podobně zajímavej program.“

„Potřebuju na záchod,“ oznámil Raoul.

Zašel na toaletu, zavřel za sebou, vymočil se a spláchl. Zpod volné košile vytáhl dvě Beretty FS-92 s patnácti náboji v zásobníku a šestnáctým v komoře. Připevnil k hlavním tlumiče zvuku, které nosil v sumce na opasku. Otevřel dveře a zaslechl televizního hlasatele, který popisoval vynález útočné pušky Kalašnikov AK-47. Vyšel z toalety a vyprázdnil obě zbraně do šesti mužů. Díky tlumičům připomínaly výstřely polštářovou bitku. Používal devítimilimetrovou expanzní munici s měkkou špičkou. Střely se po zásahu rozpadly a způsobily kromě hydrostatického šoku masivní vnitřní zranění – na rozdíl od celoplášťových, které by provrtaly tělo a pak stěnu a mohly zranit obyvatele sousedního pokoje.

Našel a posbíral všechny vyhozené nábojnice. Některé hledal déle, než předpokládal, ale i kdyby v pokoji jedna či dvě zůstaly, neznamenalo by to žádný větší problém, protože při nabíjení používal rukavice a nezanechal na nich otisky prstů. Ovšem bez nábojnic se vyšetřovatelé budou muset obejít bez otisků úderníku na zápalce a bez stop vyhazovače, tedy balistických důkazů, které by spojily Raoulovy zbraně s místem činu. Zato kulky byly tak zdeformované a roztříštěné, že se na nich žádné použitelné důkazy v podobě stop po drážkování hlavně prostě a jednoduše identifikovat nedaly. Kromě toho měl Raoul v úmyslu setřít z pistolí své otisky a pak se jich při první vhodné příležitosti zbavit. Jak ho naučil pan Bowie, přežití závisí na detailech.

Odebral mrtvým všechny peníze a pak utřel táhlo splachovadla a všechny předměty, kterých se dotkl. Vyšel z pokoje a zamkl dveře ve chvíli, kdy hlasatel vysvětloval, že konstruktér slavné AK-47 nedostal za svůj vynález žádné licenční poplatky, protože měl tu smůlu, že žil v komunistickém režimu.

4

Po Mississippi supěl nákladní říční člun. Carl vyťukal číslo na mobilním telefonu a znovu se mu ozval pouze záznamník vyzývající k zanechání vzkazu. Zkusil jiné číslo – se stejným výsledkem. Přerušil spojení a zamyslel se. S Brockmanem mluvil naposled před čtyřiadvaceti hodinami. Včera večer měl Afrikánec odletět do New Orleansu a dnes ráno se měl dostavit na místní základnu Global Protective Services a vyhodnotit firemní opatření pro zajištění konference Světové obchodní organizace. Jeho dalším předpokládaným úkolem byla porada s vedoucími činiteli vládních bezpečnostních organizací. Jakmile zjistí časový rozvrh a trasy, které agenti zvolili pro přesuny svých klientů do kongresového centra, měl se podle rozkazu spojit s Carlem a informovat ho o všech podrobnostech.

Že by se Brockman nakonec rozhodl, že už se na této akci nebude podílet? Že by se sebral a utekl? Nebo jej někdo zadržel a teď ho vyslýchá? Druhá možnost znamenala podstatně závažnější důsledky, a Carl se jí proto musel seriózně zabývat. Kdyby došlo k nejhoršímu, jak dlouho vydrží Brockman odolávat nátlaku a možná mučení? Je takový slaboch, že se přizná ke spoluvině na smrti tolika operátorů? Prozradí úřadům Carlovu manipulaci, jejímž cílem je dostat co nejvíce agentů do New Orleansu?

Zrada je nejhorší hřích.

Carl běsnící vztekem se naposled Geraldu Brockmanovi pokusil dovolat.

5

„Máte štěstí, že pracuju na vedlejší úvazek pro Global Protective Services.“ Padesátiletá lékařka s brýlemi na nose, která kdysi sloužila jako ošetřovatelka v mobilní vojenské nemocnici, pokývla k Brockmanovi, který ležel ve vlastní posteli a spal po silné dávce léků proti bolesti.

„Musí na operaci obou kolen kvůli přetrhaným rotátorům a pak ho čeká dlouhá rehabilitace,“ řekla Alimu. „Při rozsahu poranění, která jste mu způsobil, by každý jiný doktor volal na policii.“

„Promluvte si s Cavanaughem,“ vyzval ji Ali. „Vysvětlí vám, proč to bylo nutné.“

V soukromé tělocvičně na konci chodby zazvonil Brockmanův mobilní telefon. Nebylo to poprvé. Během výslechu se mu kdosi opakovaně snažil dovolat, ovšem Ali ani jednou hovor nepřevzal. Většina volajících nechala vzkaz v hlasové schránce. Všechny se týkaly akcí GPS, vesměs naléhavé dotazy, proč se nehlásil do práce v New Orleansu.

Pouze jeden volající žádný vzkaz nezanechal. Na displeji se zobrazilo jméno William Scagel a telefonní číslo.

Když teď telefon znovu zazvonil, Ali odešel z ložnice do tělocvičny.

Přístroj ztichl po šestém zazvonění. Ali přistoupil ke stolku, kde ležel mobilní telefon vedle Brockmanovy pistole a nože ve tvaru drápu. Displej prozradil, že opět volal William Scagel.

Zneklidněný Ali vytáhl vlastní mobil a vyvolal ze seznamu číslo.

Cavanaugh se ohlásil po druhém zazvonění. „Doufám, že máš dobré zprávy.“

„Jen otázku. Říká ti něco jméno William Scagel?“

„A sakra. Jistě. William Scagel byl slavný výrobce nožů. Kde se to jméno vynořilo?“

„Volal Brockmanovi na mobil i na pevnou linku domů. Nikdy však nenechal vzkaz.“

Cavanaugh se krátce zamyslel. „To bude Carl.“

„Vydrž chvilku. Zjistím, jestli tentokrát přece jenom nějaký vzkaz nezanechal.“ Ali stiskl pár tlačítek na Afrikáncově mobilním telefonu.

„Jaké číslo se ukázalo na displeji?“ chtěl vědět Cavanaugh.

Ali mu je nadiktoval a pak aktivoval přístup do hlasové schránky. Elektronický sykot prozrazoval, že schránka skutečně obsahuje nějaký záznam. Naklonil se ke stolu, odsunul Brockmanovy zbraně a čekal plný naděje. Sykot byl náhle přerušen elektronickým zapištěním.

Tělocvična vybuchla.

6

Carl si pověsil mobilní telefon k opasku a uložil miniaturní vysílač do pouzdra na fotoaparát, které u sebe nosil. Procházel se po nábřeží, kývnutím zdravil turisty a předstíral, že obdivuje čluny na Mississippi. Ve skutečnosti ho zajímal neobvyklý počet policistů a zátarasy postavené v rámci příprav na zítřejší demonstrace. Představil si, jak Brockman, či spíše jeho vyšetřovatel, poslouchá telefon v naději, že uslyší vzkaz. Avšak jediné, co slyšel, byl spouštěcí signál vyslaný z Carlova vysílače. Byl přesvědčen, že malý nůž ve tvaru drápu, který Brockmanovi daroval, neleží daleko.

V duchu viděl, jak signál odpaluje miniaturní rozbušku. Výbuch plastické trhaviny ukryté v pouzdru nože rozmetá vše v okolí.

7

Cavanaugh v jednu chvíli poslouchal telefon a v příštím okamžiku bylo spojení mrtvé. To slovo mu znělo ozvěnou v mysli. Mrtvý. Cítil, jak se v něm kdesi uvnitř něco zlomilo. Právě se na palubě firemního tryskového letounu GPS přesunoval do New Orleansu. Napadlo ho, že telefonické spojení v letadlech je nespolehlivé, že drobná závada v palubní elektronice může narušit přenos signálu. Se zrníčkem naděje v duši potlačil zlou předtuchu a zavolal Alimu na jeho mobilní telefon, ale odpověděl mu pouze automatizovaný hlas, který mu sdělil, že uživatel není dostupný.

„Stalo se něco?“ zeptala se Jamie.

„Obávám se, že ano.“ Cavanaugh se spěšně spojil s centrálou GPS na Manhattanu.

Službu konající důstojník o tom už slyšel od dvou agentů, kteří hlídali před Brockmanovým bytem.

„Výbuch?“ Cavanaughovi se sevřelo hrdlo. Přerušil spojení. „Ať tě bůh zatratí, Carle.“

8

Gulfstream přistál v New Orleansu, kde na něj čekala řada pohotovostních vozidel s majáčky blikajícími do tmy. Přísně a nesmlouvavě se tvářící ozbrojenci vytvořili ochranný čtverec a Cavanaugh, Jamie a Rutherford vystoupili do vlhkého louisianského vzduchu.

„Telefonní číslo, které vám váš člověk před smrtí nadiktoval, mělo místní předčíslí,“ informoval Cavanaugha agent Tajné služby. „William Scagel ten telefon zakoupil včera v Saint Charlesů třicet kilometrů odsud.“

„Carl si ho s největší pravděpodobností nekupoval osobně. Poslal tam někoho ze svých lidí, aby prodavač nemohl úřadům poskytnout jeho popis.“

„Adresa, kterou kupující udal, neexistuje.“

„Jaké překvapení.“

„Vsadil bych se, že tatáž osoba těch mobilů nakoupila v okolí více, pokaždé na falešné jméno a padělané doklady,“ poznamenal Rutherford.

Přistavenou dodávku obklopili policisté a Cavanaugh, Jamie a Rutherford v doprovodu několika agentů FBI do ní spěšně nastoupili. Jakmile za nimi zabouchly dveře, řidič se rozjel k výjezdu z areálu letiště, doprovázen vpředu i vzadu hlídkovými vozy.

„Nemůžeme příliš počítat s tím, že si Carl ten mobil ponechá,“ řekl Cavanaugh, když najížděli na dálnici. „Satelit je na místě?“

„Připravený a v pohotovosti,“ odpověděl jeden z agentů. „Nebeské oči a uši míří na New Orleans.“

„Tak je spusťte.“

Agent zvedl vysílačku. „Pekař řezníkovi. Slyšíte mě?“

„Slyším,“ zněla stručná odpověď.

„Zahajte sledování.“

„Sledování zahájeno.“

Agent kývl na Cavanaugha, jenž vytáhl mobilní telefon a vyťukal číslo, které mu Ali nadiktoval několik vteřin před smrtí.

Ostatní ho se zřetelným napětím pozorovali, avšak Cavanaugh vnímal jen telefon u ucha a vyzváněcí tón.

Poprvé.

Podruhé.

Potřetí.

„Už se toho mobilu zbavil,“ řekl Rutherford. „Jestli ten hovor někdo vezme, bude to vybírač odpadků.“

Cavanaughovi se rozbušilo srdce, když uslyšel Carla. „Ahoj, Aarone.“

Dodávka se zhoupla, jak řidič předjel pomalejší vozidlo.

„Hádáš dobře, Carle.“

„Nemusel jsem hádat. Znám tě, kamaráde. Dokážu předvídat, co uděláš.“

„Já taky.“ Cavanaugh si všiml, že spojení zní nějak divně.

V pozadí slyšel hudbu a smích, Carl mluvil tlumeně, jakoby z dálky. „Byl sis jistý, že zavolám?“

„Pokud jsi nevyslýchal Brockmana. To už by z tebe byla skvrna přes celou zeď.“

Cavanaugh cítil v hrdle žluč. Prudce zatoužil, aby se mohl natáhnout přes elektronické spojení a…

S velkým vypětím vůle zachoval klidný tón. „Kromě Brockmana jsi zabil Aliho Karima, dva ochránce a lékařku.“

„Karim. S ním se dobře spolupracovalo. Znal svou práci. Je mi líto, že odešel na věčnost.“

„Snaž se mluvit upřímněji.“

„Kdo byli ti…“ Carlův hlas se vytratil, ačkoliv hudba a smích v pozadí přetrvaly.

„Skoro tě neslyším,“ řekl Cavanaugh.

Carl zvýšil hlas. „Kdo byli ti dva ochránci?“

Cavanaugh mu sdělil jména.

„Ty jsem neznal. Museli přijít až po tom, co jste mě vyrazili,“ odvětil Carl kousavě.

„Už jsem ti řekl, že jsem s tvým vyhazovem neměl nic společného.“

Dodávka s planoucími reflektory sjela na rampu takovou rychlostí, že se Cavanaugh musel zachytit madla, aby udržel rovnováhu.

„Ale neudělal jsi nic, abys mu zabránil, kámo,“ odvětil Carl. „A hluboko v srdci víš, že jsi mohl.“

„Neposlouchal jsi rozkazy. Nedalo se s tebou pracovat. Duncan udělal dobře, když tě vyrazil.“

„Aha, konečně slyším kousek pravdy. Přiznáváš, že ses za mě mohl přimluvit. Ale tys místo toho s mým vyhazovem souhlasil.“

„Incident před hotelem Plazza nebyl jediný případ, kdy ses neovládl. A za to dáváš vinu mněl Co kdyby sis přiznal, že sis to zavinil sám!“

„Naznačuješ snad, že bych měl převzít část osobní zodpovědnosti?“

„Naznačuju, že bys měl přestat s tím, co děláš.“

„Jak dlouho myslíš, že mě udržíš na lince?“ zeptal se Carl.

„Tak dlouho, až tě přesvědčím, abys toho nechal.“

„Snažíš se zaměřit signál z mého mobilu, kámo? Zjistit, který zesilovač přenáší můj hlas?“

„Samozřejmě. Sám dobře víš, jak se v těchto situacích postupuje. Neber to osobně.“

„Jistě. Ty sám jsi dokázal, že pro tebe není nikdy nic osobní. Jsi studený jak psí čumák, Aarone. Až doteď mi nedošlo, že jsi úplně bezcitný.“

„A ty snad ne? Poslechni mě, Carle. Přestaň s tím.“

Dodávka objela nároží a zabrzdila tak prudce, že se Cavanaugh musel znovu chytit madla. Ještě než řidič zastavil, agent FBI otevřel boční dveře. Na chodníku stáli muži s puškami, osvětlení majáčky hlídkových vozů.

„Proč bych měl přestat, když mi trvalo tak dlouho všechno připravit?“ chtěl vědět Carl.

Cavanaugh s mobilem u ucha vyskočil na chodník a následoval agenty k přízemní cihlové budově. Do nosu ho udeřil pronikavý pach nedaleké Mississippi. „Poslyš, Carle, jestli si chceš vyrovnat účty se mnou, zvol si místo a čas. Dám ti jakoukoliv záruku, která tě napadne. Žádné triky. Jeden na jednoho. Můžeš mi ukázat, jak moc mě nenávidíš.“

Agent kráčející v čele otevřel kovové dveře. Do ulice se vylilo světlo z velkého sálu plného komunikačních prostředků, počítačů, videorekordérů, magnetofonů a monitorů uzavřeného televizního okruhu. Obrazovky zprostředkovávaly stovky pohledů na ulice v okolí neworleanského kongresového centra, na policisty vystupující z autobusů, na stavění zátarasů.

Zařízení obsluhovaly dobré dvě desítky techniků, ale všichni do jednoho zmlkli a otočili se k Cavanaughovi a jeho doprovodu.

„Já že tě nenávidím, Aarone?“ To už Carlův hlas zněl z reproduktorů vedle monitoru.

Jeden z techniků ztlumil hlasitost.

„Důvodem, proč jsem na tebe tak naštvaný, Aarone, je láska. Já tě miluju, člověče. Ne že bych tě chtěl opíchat, o takové lásce nemluvím. Ale jsi jediná osoba na světě, ke které jsem cítil náklonnost a měl k ní blízko. Jenže ty ses ode mě odvrátil jako od malomocného. Vyrovnat si s tebou účty? Kdepak. Tím, co dělám, chci něco dokázat. Chci dokázat, že už dovedu zachovat kázeň a ovládat se. A teď, když tví technici u satelitního příjmu dostali šanci mě lokalizovat, se s tebou loučím. Adios.“

„Počkej, Carle.“

Slyšel však jen hudbu a cizí hlasy.

„Carle, jak to můžeme zastavit? Řekni mi, co chceš.“

Žádná odpověď.

„Carle!“ Hudba a hlasy. Cavanaugh odtáhl telefon od ucha, ale nepřerušil spojení pro případ, že by se Carl ještě ozval. Ovšem když nechá linku otevřenou, umožní tak Carlovi odposlouchávat všechno, co se v místnosti řekne.

„Chytrý tah…“ Potlačil touhu zaklít, předal mobil agentovi a požádal, ať s ním odejde ven.

„Našli jste ho?“ zeptal se Rutherford technika. „Francouzská čtvrť. Nejspíš položil telefon a odešel.“

„Ale proč zněl jeho hlas tak vzdáleně?“

„Možná nemluvil přímo do mikrofonu.“

„Signál přichází z rohu Bourbon a St. Peter,“ ohlásil jiný technik.

„Máme někde nablízku zásahovku?“ chtěl vědět Rutherford. „Je to tam samý bar. Policie by měla mít tu čtvrť pod kontrolou.“

Třetí technik poslouchal situační hlášení a teď si sundal sluchátka. „Už během rozhovoru zamířilo do oblasti pět týmů a další jsou na cestě. Postupně se uzavírají ulice.“

„Znepokojuje mě jedna věc.“ První technik ukázal na monitor zobrazující plán Francouzské čtvrti. Blikala na něm jediná červená tečka.

„Jenom jednal“ podivil se Rutherford.

„Během hovoru se ani nehnul,“ odpověděl technik.

Jamie pochopila nejrychleji. „Ani se nehnul? Věděl, že se pomocí satelitů snažíme určit jeho polohu, a vůbec nezměnil pozici?“

9

Dodávka zastavila na Charles Street mezi Jacksonovým náměstím a katedrálou svátého Ludvíka. Než Rutherford otevřel dveře, shlukli se kolem ní ochránci.

Cavanaugh hleděl na osvětlenou ulici, na zástupy turistů, kteří se procházeli s papírovými kelímky piva v rukou.

„Víš určitě, že se do toho chceš pustit?“ zeptal se Rutherford. „Může to být jen návnada, aby tě vlákal do pasti.“

„Jsem si naprosto jistý, že je to návnada.“

„Tak proč přistupuješ na jeho hru?“

„Protože jinou hru hrát nemůžeme. Kolik agentů se vmísilo do davu?“

„Tolik, že sami tvoří dav.“

Cavanaugh se otočil k Jamii. „Chceš zůstat tady?“

„A nechat si uniknout takové vzrušení?“ odpověděla otázkou.

„Doufejme, že žádné vzrušení nebude.“

Obklopeni agenty vystoupili a vydali se úzkou St. Peter Street. Prošli kolem majestátní katedrály a zahrad, které ji obklopují, a blížili se k ruchu a lesku Bourbon Street. Cavanaugh zvolnil tempo. Do noci zněla hudba a hlavně hluk z restaurací a barů, z nichž většina byla otevřená do ulice a přeplněná hosty.

„Jestli se budeme držet takto těsně u sebe, nemůžeme je překvapit,“ upozornil Cavanaugh agenty.

„Ale jestli se u sebe držet nebudeme, nemůžeme vás chránit,“ namítl velitel týmu.

V noci je Bourbon Street uzavřena pro veškerý provoz a stává se z ní pěší zóna. Agenti nahlíželi do hlučných barů, pozorně sledovali podroušené hloučky uprostřed ulice. Zvedali oči k početným balkonům s ozdobným zábradlím z tepaného železa, většinou obsazeným rozjařenými diváky.

Cavanaugh si utřel pot z čela a zamířil k muži, jenž stál vedle popelnice a držel na vodítku německého ovčáka. Majitel psa se očividně bavil pohledem na bujaré veselí panující v ulici, stejně jako muž a žena na druhé straně popelnice. Jiná dvojice obdivovala pouličního tanečníka. Všichni včetně tanečníka patřili k týmu.

„Tady Arnold je nejlepší pes, jakého v jednotce máme,“ řekl muž s vodítkem Cavanaughovi. „Ještě se nestalo, že by nevyčenichal ukrytou výbušninu. V dané chvíli se oblast zdá čistá.“ Ukázal na dvojici a tanečníka. „Kolegové mají analyzátory patogenů a detektory radioaktivity. Rovněž negativní.“

„Ukažte, co jste našli,“ požádal Rutherford.

Muž a žena na druhé straně popelnice odsunuli pár pytlů s odpadky. Na zemi ležely dva mobilní telefony přilepené lepicí páskou k sobě a vedle nich neobvyklý předmět bizarního tvaru.

Cavanaugh se nejdřív soustředil na dva spojené mobily. „Ten zatracený…“

„Myslím, že za této situace zbytečně omezuješ svůj slovník,“ podotkl Rutherford.

Cavanaugh si nasadil latexové rukavice. Zachvěl se odporem – prášek uvnitř vyloženě nesnášel. Sklonil se, odepnul od opasku malou baterku a prohlížel si přístroje spojené páskou tak, že se sluchátko jednoho nacházelo proti mikrofonu druhého.

Agent FBI odtáhl telefon od ucha a oznámil: „Jeden z těch mobilů je pořád na lince. V centrále z něj slyší naše hlasy.“

Cavanaugh se obrátil na muže se psem. „Ať to tady Arnold znovu očichá, jestli tu není nastražená nálož.“

„S radostí.“

„A vy ještě jednou zkuste ty detektory,“ požádal obě dvojice.

Ručičky přenosných přístrojů opět ukázaly negativní výsledek na radiaci i patogeny. Kontrola proběhla tak diskrétně, že si nikdo ze stovek lidí na ulici ničeho nevšiml.

Cavanaugh zvedl telefony. Držel je dvěma prsty za okraj, aby nesetřel případné otisky. Odepnul nůž z karabiny u kapsy, a když si prohlédl, jak jsou mobily k sobě připevněné, přeřízl pásku a oddělil je od sebe.

„Druhý je také v chodu. Přijímá signál.“ Ukázal na osvětlený displej.

„Vyžadovalo to tři telefony,“ poznamenala Jamie.

Cavanaugh přikývl.

„Ten, na který jsi volal,“ vypočítávala. „Potom ten, který je k němu připevněný. A třetí, z kterého Carl volal na ten druhý.“

Cavanaugh znovu přikývl.

„Asi jsem hloupý,“ ozval se jeden z agentů. „Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„Carl předpokládal, že mu dříve či později zavolám na číslo, z kterého kontaktoval Brockmana. Věděl, že Brockmanův přístroj je vybavený identifikací volajícího a že číslo zaznamená. Ale i kdyby byly oba telefony zničené při výbuchu, mohli bychom číslo získat od telefonní společnosti.“

„Dobře, zatím chápu,“ řekl agent.

„Carl a jeho společník tedy čekali na telefonát.“ Jamie ukázala na jeden z přístrojů. „Než Carl hovor přijal, aktivoval druhý mobil. A potom z třetího zavolal na ten druhý. Jedničku a dvojku přiložil k sobě, takže druhý telefon předával jeho hlas z třetího do prvního. Zatímco mluvil, jeho společník první dva přístroje pevně přelepil páskou. No a potom je zastrčili za popelnici a oba spokojeně odešli.“

Agent pokýval hlavou. „My jsme o té fintě nevěděli, takže mohl rozhovor libovolně natahovat a nedělat si starosti se satelitní lokalizací. Určitě mluvil z místa mimo Francouzskou čtvrť.“

„A právě teď nás poslouchá,“ dodal Cavanaugh.

Rutherford se napřímil. Cavanaughovi neuniklo, že agenti neustále obrací svou pozornost tam, kam mají – na plnou ulici a hlučné bary a restaurace.

„Mám pravdu, Carle?“ řekl Cavanaugh do druhého telefonu. „Posloucháš nás, že?“

Odpověď nedostal, ale slabý elektronický bzukot mu prozradil, že spojení je stále aktivní. Ukázal displej agentovi, který udržoval kontakt se spojovací centrálou.

Agent si přečetl číslo zobrazené na displeji a ustoupil o několik kroků, aby jej nebylo slyšet, až ho nahlásí komunikační centrále. Ta se ho pak pokusí vysledovat.

„Jsi tam, Carle?“ naléhal Cavanaugh.

Opět žádná odpověď.

„Doufám, že se dobře bavíš, když nás posloucháš.“

„Co s tou další věcičkou, kterou nám tu zanechal?“ chtěl vědět Rutherford.

„Myslíš tamten nůž?“ Cavanaugh ukázal bradou na velmi nezvyklý předmět.

„Jo. Je to snad nejhrozivější chladná zbraň, jakou jsem kdy viděl.“

Cavanaugh nůž zvedl. Latexové rukavice ho chránily před dotykovým jedem, pokud jím Carl zbraň napustil. „Říká se mu kukri.“

Nůž měl impozantní slonovinovou rukojeť a pětatřicet centimetrů dlouhou čepel. Hrozivou ji činil její tvar – byla zahnutá jako srp. Tato zbraň je primárně určena k sekání a lze použít libovolnou část zakřiveného ostří.

„Tyto nože používají Gurkové,“ vysvětlil Cavanaugh.

Rutherford přikývl. Gurkové jsou proslulý bojovný kmen žijící v Nepálu a jeho příslušníci se často nechávají najímat jako žoldnéři nejrůznějšími armádami světa. Nikdy nevytasí nůž, nejsou-li rozhodnuti prolít krev. A pokud nepřítele nezabijí nebo alespoň nezraní, jsou údajně povinni prolít krev vlastní.

„Když protivník slyší, že se blíží Gurkové, začne se potit.“ Cavanaugh přiložil druhý mobilní telefon k ústům. „Carle, tento kousek se ti skutečně povedl. Ta rytina ve slonovině rukojeti je jedním slovem nádherná. Už tu repliku dýky Michaela Price na farmě jsem pokládal za úžasnou, ale řemeslné a hlavně umělecké zpracování tohoto nože je na ještě vyšší úrovni. Fantastická práce.“

„Ve fosilizované slonovině,“ zdůraznil Carlův hlas z druhého mobilního telefonu.

Cavanaugh se vítězoslavně usmál.

„Laňce nás učil, že by žádný tvor neměl zemřít jen proto, aby některá část jeho těla posloužila k výrobě nože,“ pokračoval Carl.

Agent udržující kontakt s komunikační centrálou gestem naznačil, že se technici snaží lokalizovat signál třetího mobilního telefonu.

„Slonovina z mastodonta,“ přitakal Cavanaugh. „Z Aljašky, že? Líbí se mi, jak nanášíš černou epoxidovou pryskyřici na tělo čepele a jen na ostří ponecháš přirozeně lesklý kovový vzhled. Vytváří nádherný kontrast se slonovinou.“

„Od tebe je to velká pocta, Aarone.“

„Žádný tvor by neměl zemřít jen proto, aby posloužil k výrobě nože?“

„Sám jsi slyšel, kolikrát to Laňce opakoval.“

„Takže zabíjení je oprávněné, teprve až je nůž vyrobený?“

„Hele, nehraj si na moralistu, Aarone. U Delta Force jsi nejednou použil chladnou zbraň. Došlo ti, proč jsem ti ten kukri nechal?“

„Jako hrozbu?“

„No, řekněme varování.“ Carlův hlas zněl slaběji. „Co ty víš? Třeba tě teď pozoruju. Možná na tebe mířím puškou.

V příští vteřině tě klidně můžu poslat do pekla.“

„O tom silně pochybuju, Carle. Podle mě jsi aspoň deset bloků daleko. Chceš, abychom vystopovali tvůj signál, ale najdeme tam jenom další dvojici telefonů spojených k sobě páskou. Bavíš se dobře?“

„Stejně jako když jsme si v dětství hráli na vojáky v lese na konci naší ulice.“

„Jenomže už nejsme děti.“

„Přesně tak. Vzpomínáš, když jsme spolu byli naposled v New Orleansu? Parádně jsme si to užili. Celou noc jsme pili a poslouchali jazz. A dnes? S výjimkou toho klubu za tvými zády už ve městě jazz pomalu neuslyšíš. V baru o kus dál pořádají karaoke. Panebože! Když jsem tam byl před několika minutami, jakási holka s kroužky v nose pištěla text Chaloupky lásky. Z jazzových klubů se staly striptýzové bary a sexshopy. Člověk by brečel. Jestli z toho města co nejrychleji nevypadneš, zničí ti všechny vzpomínky. Nech toho a vrať se do Wyomingu.“

„Moc mně tam toho nezbylo. Už jsi zapomněl, žes mi vypálil dům?“

„Postav si ho znovu. Vyplň svůj čas něčím konstruktivním. A hlavně se nepleť do mých věcí. Poslyš, Aarone, nechceš se vsadit?“

„Co dostanu, když vyhraju?“

„Přestanu s tím, co právě dělám, jestli mi řekneš, který nůž je nejdražší na světě.“

„V tom případě jsem vyhrál, Carle. Nejdražší nůž je zlatá replika dýky faraóna Tutanchamona, kterou vyrobil Buster Warenski.“

„Omyl,“ řekl Carl.

„Ale no tak,“ okřikl ho Cavanaugh. „Když Buster ten nůž v osmdesátých letech dvacátého století vyrobil, byl oceněn na padesát tisíc dolarů. Před dvěma lety stoupla odhadní cena na půl milionu, ale pak sběratel prohlásil, že ho neprodá za žádnou cenu.“

„Jo, Buster s tou dýkou odvedl úžasnou práci. Ale pořád to není ten nejdražší nůž na světě. Chceš slyšet správnou odpověď?“

„Jistě, Carle. Nenech se pobízet a prozraď mi ji.“

„Je to ten nůž, za který zaplatíš svým životem.“ Carlovo prohlášení zaznělo jako závěrečný akord.

Cavanaugh se polekal, že rozhovor skončil. „Ať máš v úmyslu cokoliv, nedělej to,“ naléhal. „Hledá tě tolik lidí, že nemáš šanci uniknout. Vyjednávej se mnou. Co ti můžeme dát, abychom tě odvrátili od tvých plánů?“

Tiché elektronické bzučení v telefonu se protahovalo.

„Carle?“

Cavanaugh náhle uslyšel zlostné mužské hlasy, sprosté nadávky.

„Vysledovali signál do Zahradní čtvrti,“ oznámil agent udržující kontakt s komunikační centrálou. „Zásahový tým našel dva mobily spojené lepicí páskou. Ležely ve velkém květináči před jedním z těch starých panských sídel.“

„Jsou aktivní oba telefony?“

„Ano.“

„Jasně. Carl zopakoval stejný trik. Přenášel hovor ze vzdáleného místa. Když tam přijdu, začne se mnou mluvit přes další propojovací uzel. Provede mě po celém městě. Příště to bude třeba hřbitov nebo nábřeží.“

„Snaží se tě rozptýlit, abys mu nemohl zabránit v tom, co chystá na zítřek.“

„My mu v tom zabráníme.“

10

Policejní hlídkový vůz uháněl rušnou nocí a Cavanaugh s Jamií si nemohli nevšimnout přibývajících náznaků očekávaných nepokojů. Více pořádkových sil v ulicích. Více zátarasů. V parcích se shromažďovaly velké skupiny demonstrantů. Někteří zalezli do spacích pytlů, jiní spolu vášnivě diskutovali. V dálce houkaly sirény.

Jamie se podívala na hodinky. „Skoro jedna. Moc času nemáme.“

Dojeli k Delta Queen, jednomu z několika hotelů na Canal Street. Tato čtvrť se nacházela nedaleko kongresového centra, proto se zde ubytovali mnozí delegáti konference. Cavanaughovi se však skutečnost, že se na tak omezeném prostoru seskupilo tolik vlivných osobností, vůbec nelíbila.

Ukázali strážným doklady, projeli zátarasem k honosné kopuli vchodu, vystoupili z auta a vešli do hotelové haly. Recepční je nasměroval do plesového sálu v prvním patře. Vyběhli po schodech, pokračovali chodbou po vysokém koberci ke stanovišti ostrahy, kde se znovu legitimovali, a pak vešli do jasně osvětleného velitelského stanoviště Global Protective Services.

Rozlehlý sál zaplnily stoly, každý kousek volného místa jako by si uzurpovaly počítače a monitory. Do hlasitého ruchu zvonily telefony a vrněly tiskárny, jak se desítky agentů snažily udržet krok s obrovským přívalem informací. Před hotelem zakvílela siréna.

Několik týdnů před oznámeným datem zahájení konference odcestovaly do New Orleansu předsunuté týmy GPS, aby prostudovaly zabezpečení různých hotelů, kde měli dočasně bydlet jejich klienti. Vyhodnocovali přístupové trasy nejen ke kongresovému centru, ale také k nejznámějším turistickým atrakcím, které by si delegáti pravděpodobně přáli navštívit. Agenti pořídili spoustu fotografií. Narýsovali diagramy rozmístění ulic, rozložení pokojů v jednotlivých patrech, plánky apartmánů. Připravili časové tabulky s předpokládanými dobami přesunu od jedné budovy k druhé. Prověřili agentury poskytující limuzíny a domluvili přistavení pancéřovaných automobilů. Angažovali strážné, kteří měli za úkol dohlížet, aby do limuzín někdo nenastražil výbušné či odposlouchávací zařízení nebo je jinak nepoškodil, a pravidelně svěřená vozidla kontrolovali. Zajistili okamžitě dostupnou lékařskou a zdravotnickou pomoc a přesně popsali příjezdové trasy k nejbližším nemocnicím. Tyto přípravy-ve skutečnosti jich je mnohem víc – patří ke skryté části světa osobní ochrany, kde každé bezpečnostní opatření vypadá jednoduše, zatímco ve skutečnosti je výsledkem intenzivního a náročného plánování.

Uprostřed organizovaného zmatku vzhlédla vysoká žena od počítačové sestavy, kterou studovala. V mládí sloužila u námořní pěchoty a později u Diplomatické bezpečnostní služby. Na sobě měla tmavé kalhoty a tmavou halenku, které mohly vypadat společensky či neformálně podle typu prostředí, s nímž musela splynout. Zrzavé vlasy si nechala ostříhat nakrátko. Výrazné rysy obličeje nesly jen střídmý náznak kosmetiky a momentálně byly poznamenané vyčerpáním. Zřejmě uvítala vyrušení a zamířila k Cavanaughovi a Jamii.

„Slyšela jsem, že jsi náš nový šéf.“

„To je ta moje smůla,“ odvětil Cavanaugh. „Jamie, seznam se s Dawn Finchovou, naší nejlepší předsunutou agentkou.“

„Na lichotky tě užije.“

„Dawn, moje žena Jamie.“

„To už se ke mně také doneslo. Jsi samé překvapení.“

„Doufejme, že zítřek nám žádné překvapení nepřinese.“

„Pojďte se podívat, jak to vypadá.“ Odvedla je k nejrůznějším plánům a nákresům pověšeným na stěně.

Cavanaugh si je pozorně prohlížel. „Nelíbí se mi rozložení úzkých hrdel.“ Mluvil o místech možných útoků, která byla společná všem trasám, jimiž musí účastníci konference projet.

„Jo, kongresové centrum je centralizovaný areál. Oblast skladišť a uměleckých galerií, Canal Street a Francouzská čtvrť. Vše v dosahu několika domovních bloků. Ať se snažíš trasy jakkoli diverzifikovat, všichni musí projet hrdly – tady a tady. Velkou starost nám pochopitelně dělají bomby a odstřelovači. Vytvořili jsme společné týmy s policií a vládními agenturami, abychom v těch místech posílili bezpečnostní opatření a udrželi demonstranty v dostatečné vzdálenosti. Obsadíme střechy, budeme sledovat pohyb v oknech a tak dál.“

„Kolik agentů?“

„Osm tisíc a další jsou ještě na cestě.“

Cavanaughovi se zdálo, že se přeslechl. „Osm tisíc?“

„Abys zasáhl tolik cílů, musíš použít plošně účinnou zbraň. Třeba špinavou bombu,“ vysvětlila Dawn. „Ministerstvo vnitřní bezpečnosti hlídá s detektory radiace a patogenů všechna nábřeží. Do centra nevjede žádné vozidlo, aniž prošlo důkladnou prohlídkou.“

„Dej mi seznam nejvýznamnějších delegátů.“

„K čemu ho potřebuješ?“

„Chci se postarat, aby zítřek nenastal.“

11

„Vzpomínáš, co jsem ti řekl hned po tvém příjezdu do tábora?“ zeptal se Carl Raoula.

Stáli před skladištěm. Kolem lampy nad vchodem bzučela hejna hmyzu. Z mlhy nad řekou k nim doléhalo houkání remorkéru.

„Řekl jsem ti, že odpočinek je operátorův nejlepší přítel a že bys měl spát, kdykoliv se ti naskytne možnost.“ Carl náhle změnil tón. „Dnes jste odvedl vynikající práci, pane Ramirezi.“

Raoul se hrdě vypjal, pochvala a uctivé oslovení ho naplnily pýchou.

„Vykonal jste, co jsem vám přikázal. Splnil jste můj rozkaz do posledního písmene. Teď se jděte za odměnu vyspat. Asi se vám bude pro samé vzrušení hůř usínat. Čeká nás těžký den. Ale všechno naše snažení směřuje k zítřku a to nejdůležitější, co můžete udělat, je jít si lehnout. I kdybyste nespal a jenom měl zavřené oči, i tak vám to prospěje. Vyjádřil jsem se jasně?“

„Ano, pane Bowie.“

„Dobře.“ Carl poplácal mladíka po zádech a pokynul strážným u dveří. Pak je otevřel a postrčil Raoula dovnitř.

Ve skladišti panovala tma, jen u toalet svítilo několik slabých žárovek. Vzduch ztěžkl typickým pižmovým pachem mužských těl připravených k akci. Mnozí se na palandách převalovali, občas někdo zakašlal, někteří chrápali.

Carl ještě jednou obdařil Raoula povzbuzujícím plácnutím a díval se, jak mladík ulehl na lůžko a poslušně zavřel oči. Ohlédl se po ostatních a pak zabloudil pohledem k batohům naskládaným u stěny vpravo. Bylo jich šedesát…

„Nervový plyn,“ řekl Carl snědému muži před mnoha týdny pod žhavými slunečními paprsky ve výcvikovém táboře, avšak daleko od střelby a výbuchů typických pro hlavní sektor základny.

Arab se v horkém a vlhkém vzduchu silně potil a šaty se mu lepily k tělu. Otvorem, přes který byla natažena síť, nahlédl do podivné stavby z neomítnutých betonových tvárnic, dost velké, aby se do ní pohodlně vešla stovka kuřat. Ptáci kvokali, klovali se navzájem a rozhrabávali hliněnou podlahu v honbě za potravou.

„Koupil jsem je v drůbežárně sto padesát kilometrů odtud,“ vysvětlil Carl. „Jako běžný zákazník. Nikdo mi nevěnoval druhý pohled.“

Otevřel těžké utěsněné dveře – kuřata se před ním vyplašeně rozutekla – a uprostřed podlahy položil na zem ruksak. „Jak víte z vlastních zkušeností v Iráku, detonační proces těchto zařízení musí probíhat ve dvou fázích. Nejprve se aktivují a potom odpálí. Dvě fáze zajišťují, že vám ta věc nebouchne předčasně. Třeba v rukou.“

Snědý muž se podíval na ruksak a ustoupil o několik kroků.

„My ostatně potřebujeme, aby k detonacím došlo v určený čas na určeném místě. Takže toto je první fáze.“ Carl zatáhl za šňůru trčící na boku z batohu, prorazil si cestu kdákajícím hejnem a zavřel za sebou. Pak obešel budovu a sklopil kovové panely přes zasíťované okenní otvory.

Dodávka čekala sto metrů daleko za loukou zarostlou býlím a kapradinami. Místy byla půda nasáklá a měkká jako houba. Arab si zlostně prohlížel chomáče semínek, které se mu zachytily na nohavicích, a zablácené lakýrky.

Carl otevřel postranní dveře a ukázal na monitor, který přijímal signál z kamery umístěné v rohu pod stropem malé budovy z betonových tvárnic.

„Zatažením za šňůru se aktivuje přijímač rádiových vln napojený na detonátor,“ popisoval Carl zařízení. „V den akce budou všechny přijímače, celkem šedesát, nastaveny na běžnou frekvenci používanou policií. V oblasti se pochopitelně budou pohybovat stovky a tisíce policistů, agentů a ochránců, kteří spolu budou udržovat rádiový kontakt. Někdo z nich nechtěně detonátory odpálí. Ale pro každý případ vyšlu vlastní signál. Ovšem v zájmu naší bezpečnosti použiju při této demonstraci velmi neobvyklou frekvenci, aby nás nezabilo náhodné vysílání hlídkového vozu, který může v okolí projíždět. Připravený?“

Snědý muž přikývl.

Carl stiskl tlačítko vysílače a ukázal na monitor.

Z ruksaku se vyvalil mrak černého kouře, který rychle naplnil uzavřený prostor a skryl kuřata pod zlověstným příkrovem.

„Nervový plyn je samozřejmě bezbarvý,“ vysvětloval Carl. „Kouř používám kvůli dramatickému efektu. Pro televizní kamery. Jinak by lidé doma viděli pouze lidi padající k zemi. To by bylo velmi děsivé, ale takto budou kamery snímat záhadná oblaka temného dýmu, která se šíří a spojují. Diváci zaujatě zpozorní, s napětím se zahledí na obrazovky. A pak se mraky pomalu rozptýlí a objeví se tisíce mrtvol. Uvědomte si, že na místě nezůstane žádný reportér, který by událost komentoval. Všichni budou mrtví.“

Monitor zatím zobrazoval pouze neproniknutelnou černotu.

Carl zmáčkl jiný knoflík. Od vzdálené budovy k nim dolehlo kovové zarachocení otevíraných okenních poklopů. Mrak kouře si našel cestu ven. Obrazovka se projasňovala, jak sluneční svit pronikal temnou mlhou.

„Plyn zabíjí pouze při vdechnutí,“ pokračoval Carl ve výkladu, „a pro tuto demonstraci jsem ho zředil. Než se rozšíří až sem, koncentrace poklesne hluboko pod nebezpečnou úroveň, ale i tak byste si měl nasadit tohle.“

Podal návštěvníkovi plynovou masku a sám si jednu natáhl na obličej.

Nad budovou přeletěl pták. Těsně minul okraj rozpínajícího se černého mračna. Náhle mu ochabla křídla a spadl na střechu domku z betonových kvádrů.

Brzy následoval další.

A ještě jeden.

„Jak vidíte,“ Carl ukázal na monitor, kde už se oblak rozptýlil a bylo zřetelně vidět, že všechna kuřata jsou mrtvá, „i tak je plyn velmi účinný.“

Na střechu dopadl další pták.

* * *

Carl se odvrátil od batohů a naposled přejel hodnotícím pohledem muže na kavalcích. Spali neklidně, podvědomě se připravovali na dopolední akci. Spokojeně se otočil a vyšel ze skladiště, rozhodnutý řídit se vlastní radou. Zavřel dveře a úzkou uličkou zamířil k zaparkované dodávce, v níž Raoul odvezl šest mladíků, kteří se rozhodli z operace vycouvat. Vlezl si do spacího pytle a v duchu probíral nadcházející události. S nožem v jedné ruce a pistolí v druhé uplatnil tvrdě nacvičené mentální techniky a odplul do spánku. Poslední, na co před usnutím myslel, byl závěr rozhovoru ve výcvikovém táboře.

„Pro ostrou akci použijete koncentrovaný plyn?“ zeptal se snědý muž.

„Samozřejmě.“

„Jak velkou oblast pokryje?“

„Když své lidi strategicky vhodně rozmístím? Širší centrum New Orleansu.“

12

„Kdysi jsem měl tu čest setkat se s Frankem Sinatrou, když vystupoval v mé zemi,“ řekl japonský ministr obchodu. Přes šedé pyžamo si oblékl bílý župan, řídké černé vlasy měl rozcuchané a hleděl přes brýle s tenkou obroučkou očima zastřenýma spánkem.

Cavanaugh seděl naproti němu a vyčkával.

„A když jsem potom o pár měsíců později navštívil Los Angeles, pan Sinatra mě pozval do svého domu, kde na žádost přátel z republikánské strany uspořádal večírek,“ pokračoval ministr. „Vedle zvonku u hlavní vstupní brány do jeho sídla jsem si všiml zajímavého varování. Znělo: Pro zazvonění na tento zvonek byste měli mít zatraceně dobrý důvod. Doufám, že také máte dobrý důvod, proč jste mě vzbudil takto uprostřed noci.“

„Omlouvám se.“ Cavanaugh mírně sklopil hlavu.

Ministr zjevně o omluvy nestál.

„Chci vás požádat, abyste si pořádání té konference ještě jednou rozmyslel, pane Jamato.“

Cavanaugh si ze zvyku prohlédl apartmán a potěšilo ho, že na oknech jsou zatažené závěsy a že ochránci plní své povinnosti. „Jste jeden z nejvlivnějších členů Světové obchodní organizace. Důrazně vám doporučuji, abyste přesvědčil své partnery, že je nanejvýš nutné přesunout konferenci na jiné místo.“

„Kvůli vašemu příteli.“

„Bývalému příteli,“ zdůraznil Cavanaugh. „Je schopný všeho.“

„A vy nejste schopný? Třeba ho zastavit?“

„Nemá smysl riskovat…“

„Myslíte si, že jde o peníze, že?“ zeptal se Jamato.

Cavanaugh neodpověděl.

„O nadnárodní korporace a o moc,“ pokračoval ministr. „Nebo o hrdost? Myslíte si, že nám jde o zachování tváře? Před šesti měsíci nás demonstranti donutili k předčasnému ukončení konference a teď odmítáme nechat se znovu ponížit. To si myslíte?“

„Taky jsem tuto teorii slyšel,“ připustil Cavanaugh.

„Nuže, nejedná se o bohatství, o moc nebo o hrdost. Jdeopřežití.“

Cavanaugh se naklonil a napjatě poslouchal. Z temnoty ulice k němu doléhalo houkání sirén.

„A už vůbec nejde o demonstranty, kteří chtějí ovlivnit naše jednání,“ řekl Jamato. „Jestli máte pravdu, pak váš bývalý přítel plánuje rozšíření pouličních bouří v něco mnohem horšího.“

„Napadá mě jediná motivace. Platí ho teroristé.“

„Jejichž cílem je podle definice podkopání základních pilířů našeho systému.“

„Přesně tak.“

„Pokud jim dovolíme, aby nás zastrašili, pokud utečeme a schováme se, pak se podvolíme jejich nátlaku. A v konečném důsledku pro nás bude snazší prchat a ukrývat se. Jestli se jim na každém kroku a při každé příležitosti nepostavíme, nemůžeme nikdy zvítězit. Bojím se? Ano. Myslím si, že zítra budou umírat lidé? Ano. Možná zemřu i já sám. Ale jestli dojde ke zvěrstvům, je docela dobře možné, že se pobouření veřejnosti obrátí proti teroristům a příště už k žádným ukrutnostem nedojde. Vy bojujete svým způsobem. My jiným. Proto nemohu doporučit ani odvolání konference, ani její přesunutí.“

„Obdivuji vaši odvahu,“ odvětil Cavanaugh, „ale…“

„To není odvaha,“ opravil ho Jamato. „Já prostě odmítám chovat se jako zbabělec.“

Náhle se rozezněl poplašný zvonek.

Řinčivý, drásavý zvuk. Před apartmánem.

Cavanaugh i Jamato se vrhli ke dveřím.

Kdosi na ně bušil. „Pane Jamato!“

Cavanaugh vytasil pistoli.

Ze sousedních pokojů vběhli do apartmánu japonští ochránci se zbraněmi v rukou. Cavanaugh pokládal za jisté, že jejich rozhovor odposlouchávali, a proto museli vědět, že neznamená hrozbu. Obklopili ministra a zaštítili ho a pak zaměřili soustředěnou pozornost na vstup, za nímž zněl alarm a bušení. Záběr kamery na monitoru ukazoval chodbu a bezpečnostního agenta, který volal Jamata.

Cavanaugh doběhl ke dveřím a ohlédl se na japonské ochránce. Když na něj souhlasně pokývli, odemkl zámek.

Pomalu otevřel dveře s pistolí připravenou k výstřelu a nahlédl do chodby. Další agenti bušili na jiné pokoje a volali na své klienty, kteří v nich bydleli.

„Co se děje?“ zeptal se agenta, jenž měl na starosti japonského ministra obchodu.

„Kouř ve výtahové šachtě!“

Než mohl Cavanaugh odpovědět, křikl jiný ochránce: „Na hlavním schodišti taky!“

„Požár?“

„Nebo toxický plyn! Zatím nevíme!“

Do řinkotu poplašných zvonků ječely z ulice sirény. K hotelu se sjížděli policisté, hasiči a záchranáři.

„A co zadní schodiště?“ zeptal se Cavanaugh.

Mezitím už z pokojů na chodbě vyhlíželi delegáti konference a jejich ochránci jim naléhavě udělovali instrukce.

„Zatím je čisté.“

„Může to být trychtýř, který nás zavede do pasti,“ obával se Cavanaugh.

V apartmánu zazvonil telefon. Stejně tak v dalších pokojích.

Cavanaughovu pozornost upoutal náhlý pohyb na konci chodby. Agent, který nahlížel pod schody, škubl hlavou a zahleděl se na strop. Pod ním se převaloval oblak šedé mlhy. „Klimatizace! Z větráku něco…“

„Plyn! Cítím ho!“ vykřikl jiný agent, rozkašlal se a uskočil od průduchu ve stropě.

Cavanaugh se otočil do Jamatova apartmánu. Japonský ochránce právě položil telefonní sluchátko a zvýšeným hlasem, aby překřičel poplach, zavolal: „Právě jsem se dozvěděl, že hotelová hala je plná kouře.“

„Můžeme použít výtah pro zaměstnance?“ chtěl vědět Jamato.

„Nemůžeme. Ani kdyby tam nebyl kouř. Co kdybychom uvázli mezi patry? Navíc nemůžeme vědět, co by nás čekalo, až by se otevřela kabina.“

Jamato zamířil do chodby. „Tak to vezmeme po zadním schodišti.“

„Je to sedm pater. Trpíte srdeční nebo jinou chorobou, která podstatně omezuje vaše fyzické možnosti?“

„Ne.“ Jamato spěchal chodbou. „Ale co když je to, jak říkáte, trychtýř, který nás zavede do pasti?“

Cavanaugh už cítil palčivý pach šedavého plynu, který unikal z větracích otvorů. Slyšel, jak se agenti a jejich klienti, kteří se vyrojili do chodby, rozkašlali. Ohlédl se. Z výtahové šachty se valil černý dým. „V této chvíli víme jen to, že tady zůstat nemůžeme.“

Zastavil se u ocelových dveří označených EXIT, které vedly na zadní schodiště. Začaly ho pálit oči. Otočil se k Jamatovi a dalším delegátům konference WTO a zamával na agenty GPS, který hlídal hlavní schodiště a výtahy. „Tony, zavolej mobilem FBI a informuj je o situaci. A zařiď, ať dole čekají auta a ať je jich hodně. Ostatní nám budou razit cestu.“

Jeden z jeho podřízených prudce rozrazil dveře, aby překvapil případného nepřítele, a Cavanaugh namířil do otvoru pistoli. Viděl jen osvětlovací tělesa, betonové schody a kovové zábradlí. Využil ocelových dveří jako krytu, aby mohl namířit pistoli k vyšším patrům. Nikdo na něj nezaútočil.

„Čisto!“ křikl.

Vzápětí se kolem něho mihl agent GPS, který vzal schody po třech, přistál na nižším odpočívadle a zacílil pod sebe. „Čisto!“

Na schodišti zaduněly kroky, jak jiný agent běžel nahoru, aby zkontroloval, zda se ve vyšších podlažích neskrývají útočníci. Měl těžký úkol, protože v osmém, devátém a desátém patře se otevíraly dveře, kudy prchali další hosté hotelu.

V řinčení poplachu Cavanaugh slyšel dusot jiných agentů, kteří běželi dolů a zajišťovali únikovou cestu.

„Čisto!“

„Čisto!“

Někdo zasténal. Cavanaugh se otočil k chaosu za sebou. Starší muž v pyžamu zakopl a spadl ze schodů. Sklonili se k němu dva mladíci a zvedli ho.

„Je v pořádku?“

Muž zkřivil tvář bolestí.

„Zlomil si nohu!“

Cavanaugh pokynul Jamatovým ochráncům, ať doprovodí ministra dolů. Obklopili svého klienta a sbíhali po schodech v čele prchajících delegátů a jejich strážců. Do neskutečné vřavy zvonily mobilní telefony. Volaní přebírali hovory a křičeli do mobilů, aby je bylo slyšet, ovšem sami neslyšeli skoro nic.

Seběhli do čtvrtého patra, kde se prudce otevřely dveře a agent GPS namířil pistoli na schodiště. Spatřil Cavanaugha a zjevně se uklidnil. Jediným pohledem přehlédl dav utíkající z horních pater a naléhavým gestem vybídl vlastní skupinu klientů a jejich ochránců, ať si pospíší. V třetím a druhém patře se nacházely kanceláře hotelu, v noci naštěstí prázdné.

V prvním patře vyběhli na schodiště komunikační technici a za nimi Dawn Finchová. V patách se jí valil kouř.

Přibouchla dveře a oznámila Cavanaughovi: „Déle už jsme se tam zdržovat nemohli. Vzala jsem alespoň tohle.“ Ukázala mu sadu počítačových disků se všemi daty týkajícími se bezpečnosti konference, která se jí podařilo nashromáždit. „Je někdo zraněný?“

„Nějaký ministr si zlomil nohu.“ Nahlédl na poslední řadu schodů, a když neviděl žádné nebezpečí, rozběhl se spolu s Dawn do přízemí.

„Moment,“ zarazila ho Dawn. „Nevidím tvou ženu. Kde je Jamie?“

„V jiném hotelu. Chtěli jsme přesvědčit co nejvíc vrcholných představitelů WTO. Mluví s ministry obchodu v Southern Belle.“

„Ten hotel taky evakuují.“

„Cože?“

„Podobná kalamita postihla čtyři hotely.“

„Musím ji najít!“

V přízemí se Cavanaugh postavil proti přívalu delegátů a jejich ochránců, kteří se na něj valili. Jeho podřízení okamžitě věděli i bez příkazů, co mají dělat. Z vlastních těl vytvořili před dveřmi barikádu a nekompromisně roztáhli paže.

„Uklidněte se!“ křičel Cavanaugh. „Všichni!“ V řinčení alarmů a dupotu na schodech ho bylo sotva slyšet.

„Stát!“ zařval z plných plic.

Ostatní bezpečnostní týmy pochopily a začaly uklidňovat své klienty.

„Nic vám nehrozí!“ volal Cavanaugh. „Jste v bezpečí!“

Dusot kavalkády na schodech se znatelně zmírnil a postupně utichal, jen poplachové zvonky nadále řinčely.

„Ty dveře za mnou jsou kovové. Stěny betonové. Odolají požáru. Tady se vám nemůže nic stát. Zkontroluju, jak to vypadá venku. Auta by už měla být na cestě. Odvezeme vás odtud, co nejdříve to bude možné.“

„A nemůže tam venku čekat snajpr?“ strachoval se italský ministr obchodu.

„Na to je zde příliš velký zmatek a příliš mnoho cílů,“ upokojil ho Cavanaugh. Když viděl, že řada delegátů má na sobě pyžamo, poradil jim: „Najděte si nějakého bezpečnostního agenta, který má přibližně stejnou postavu jako vy, a oblečte si jeho sako. Potom vás těžko někdo odliší od členů ochranných týmů. Kdyby venku číhal odstřelovač, nepozná, kdo je cíl a kdo strážce. A než se mu podaří rozlišit jedny od druhých, budete dávno pryč.“

Zatímco ochránci svlékali saka a podávali je svým klientům, Cavanaugh si všiml staršího muže, jenž upadl na schodech a teď ho podpírali dva mladíci.

„Seženeme vám co nejrychleji sanitku,“ ujistil ho. Pak pokynul Tonymu, agentovi, s nímž mluvil v sedmém patře. Tony opět bez instrukcí pochopil, co je třeba udělat.

„Heslo je klec,“ řekl Cavanaugh.

Tony odemkl zámek a otevřel dveře. Cavanaugh s namířenou pistolí pátravě přehlédl chaos v ulici za hotelem a vyběhl do noci.

13

Hluk běžících motorů a houkaček zaparkovaných pohotovostních vozidel byl tak hlasitý, že Cavanaugh neslyšel, jak za ním Tony zamkl dveře. Přijížděly další sirény. Ulici naplnily výfukové plyny. Mezi vyděšenými civilisty pobíhali muži v uniformách. Cavanaugh spustil ruku se zbraní a všiml si dodávky, která se snažila proniknout davem. Za ní se plazily další automobily. Policisté spěšně stavěli zátarasy, aby se pěší nepletli do vozovky.

Dodávka ještě nezastavila a Rutherford už vyskočil a běžel k Cavanaughovi. „Jsi v pořádku?“

„Pekelně zmatený, ale jinak nezraněný. Za těmi dveřmi mám nejmíň třicet potentátů. Potřebujeme evakuační vozidla a sanitku. Jeden ministr obchodu si zlomil nohu.“

„Už jedou.“ Rutherford máchl rukou k přibližujícím se reflektorům.

„Slyšel jsem, že něco podobného postihlo další tři hotely.“

„Jenom kouř, žádné výbušniny. Plyn. Naštěstí neškodný.“ Rutherford se stejně jako další agenti v ulici rozhlížel po střechách.

„Smrdělo to jako slzný plyn.“ Cavanaugha pálily oči a hrdlo měl v jednom ohni.

„Počítám, že se demonstranti nemohli dočkat rána a začali předčasně. Asi nám chtěli dát ochutnat, co nás čeká.“

„Jo, pořádná ochutnávka,“ ušklíbl se Cavanaugh.

„V jiném hotelu dostal jeden ministr infarkt. Záchranáři věří, že přežije. Kdyby to byla Durahova práce…“

„Už by nás vezli do márnice,“ dopověděl Cavanaugh.

Na protější straně ulice se ze tmy vynořila vysoká žena s vypracovanou postavou běžkyně a dlouhými tmavými vlasy. V křižujících se světlech reflektorů se neúnavně a cílevědomě prodírala davem. Na dlouhých nohou měla vycházkové boty s gumovou podrážkou a nízkým podpatkem a tmavé kalhoty. Vyhnula se přijíždějící dodávce a rozběhla se k Cavanaughovi, který ji s širokým úsměvem sevřel v náručí.

„Jsi v pořádku?“

Jamie ho pevně objala. „Ano. Co ty?“

Cavanaugh cítil z jejích vlasů kouř, ale díky obrovské úlevě, že je zase s ní, mu zápach spáleniny připadal jako parfém. „Když vím, že jsi v bezpečí, nemůže mi být líp.“

Rutherford, sám vdovec, zřejmě litoval, že někdo stejně radostně nevítá jeho. Zabušil na dveře a zakřičel: „Tady John Rutherford! FBI! Oblast je zajištěna! Evakuační vozidla čekají!“

„Klidně otevři, Tony!“ doplnil ho Cavanaugh a přidal heslo: „Můžete vylézt z klece!“

Dveře se pomalu otevřely. Vyšli z nich ostražití ochránci obklopující své klienty.

14

Carl se ve spacím pytli zavrtěl a otevřel oči. Kvílející sirény ho vyrušily ze spánku. Zaposlouchal se do zvuků zvenčí. Na noční dobu neobvyklé pozdvižení i ve městě proslulém bujarými karnevaly. Další sirény. Bylo jich trochu moc, i když Carl uvážil, že se policie snaží aktivistům co nejvíce ztížit organizaci ranních demonstrací. S pistolí v jedné ruce a nožem v druhé rychle zaplašil spánek a posadil se.

Dodávka neměla okna na bocích ani vzadu, což mu dodávalo pocit bezpečí v úkrytu a současně zranitelnosti před kradmým útokem. Klekl si a přes opěradlo vyhlédl čelním sklem. Po silnici projížděl plnou rychlostí hlídkový vůz s blikajícími majáčky a puštěnou sirénou.

Závažná havárie, uvažoval Carl. Nebo požár. Nebo možná srážka na řece. Nic, co by se týkalo mě.

Omyl. Mě se týká všechno.

Vyhrabal se ze spacího pytle, přelezl na přední sedadlo a posadil se za volant. Vyjel z uličky a odbočil za majáčky a sirénami. Když si všiml, že ho vedou do samotného středu města, našel si tichou vedlejší ulici a zaparkoval. Vystoupil z dodávky, zamkl ji, schoval zbraně pod volnou košili a zbytek cesty došel pěšky. Procházel kolem zátarasů a povykujících skupin demonstrantů. Obešel kongresové centrum a zamířil do sousední obchodní čtvrti, kde narazil na tolik uniforem a zátarasů, že si připadal jako v okupační zóně, kterou si pamatoval z Bosny.

Konečně došel k cíli. Před hotelem na Canal Street stály sanitky, hasičské stříkačky a policejní hlídkové vozy. Z přízemí se valil kouř.

Při bližším pohledu si uvědomil, že pohotovostní vozidla nestojí před jedním hotelem. O třicet metrů dál spatřil podobné pozdvižení. Pomalu se přiblížil a viděl, že kouř stoupá i u třetího hotelu.

Další majáčky blikaly na konci ulice.

Noc amatérů, pomyslel si.

Nedaleko něho stál mladík v mikině a v ruce držel transparent s nápisem DARUJTE BÍLÝ DŮM INDII na jedné straně a UDRŽTE AMERICKÁ PRACOVNÍ MÍSTA DOMA na druhé. Carl zaslechl, jak říká svému kamarádovi: „Člověče, jestli to začalo tak brzo, zítřek bude fakt divoký!“

„Přestaňte drancovat deštné pralesy!“ skandovala o kus dál skupina demonstrantů.

Carl si udržoval odstup, aby si ho nikdo nespojoval s protestujícími, a stáhl se do stínu. Nejvyšší čas vrátit se k dodávce. Naposled se ohlédl ke kouři, který se valil z hotelu.

Zítřek ze bude divoký? V duchu se usmál. Nemáte ponětí, jak divoký.

15

„Dobré ráno, pánové.“

Mladí muži vzhlédli od čistění zbraní ke svému veliteli, který vešel do skladiště. Carl kráčel k pódiu a spokojeně si mnul ruce.

„Doufám, že jste se dobře vyspali a odpočinuli si.“

Rychle před ním nastoupili do sevřeného útvaru.

„Máme pro vás další vynikající snídani. Sladké lívanečky a cikorkovou kávu. Vajíčka s kreolskou omáčkou a cajunské párky. Opékané brambory. Steaky. Tatarku. Sušenky. Základní potraviny doporučované lékaři pro snížení cholesterolu.“

Zasmáli se.

„Pořádně se najezte, protože k další stravě se dostanete možná až večer. Žádné stížnosti? Všichni spokojení?“

Souhlasně přikyvovali.

„Výborně. Takže jste připravení zasloužit si svou mzdu, udělat to, pro co jste se cvičili, dokázat, jak jste schopní, a předvést mi poctivou práci?“

„Ano,“ odpověděli.

„Neslyším vás.“

„Ano!“

„Tak je to správně! Chci vidět opravdu pořádnou práci! Až se přemístíme do Texasu, můžete vypustit páru. Ale dnes od rána až do pravého poledne budeme všichni pracovat. Najezte se. Sbalte si spacáky a poskládejte matrace. Nanoste je ke dveřím. Vedle nich naskládejte monitory, DVD přehrávače, počítače a herní stanice. Za chvíli přijede náklaďák, který to všechno odveze. Služba v kuchyni posbírá zbývající zásoby jídla a dopraví je do střediska pro bezdomovce. Ale do jiného než včera. Těch potravin by byla škoda. Rozdělíme se s potřebnými. Po našem pobytu nesmí zůstat ani stopa. Řiďte se těmito slovy, pánové. Jakmile bude skladiště vypadat jako před naším příjezdem, vyzvednete si ruksaky a dvakrát si srovnáte svá čísla s příslušným údajem na plánu města. Zopakujte si trasy, abyste si byli jistí, že bez problémů trefíte na určená místa. Nerad bych, aby se někdo bezradně motal ulicemi a ptal se na cestu policajta.“

Znovu se zasmáli.

„Kázeň. Disciplína. Sebeovládání. K tomu jste se vycvičili. Jinak byste zůstali jen ubozí pouliční gauneři, jako jste byli, když se mi vás zželelo a pozval jsem vás do výcvikového tábora. Zkontrolujte, zda máte na ruce námořnické hodinky. Jsou nastaveny na přesně stejný čas. Až se s batohy na zádech přesunete do určených ulic, zamícháte se mezi demonstranty. Konference začíná v devět. Všechno se zpozdí, protože protestující se pokusí zablokovat ulice. Někteří ministři a generální ředitelé si potrpí na okázalé pozdní příjezdy. Předpokládejme však, že do deseti se dostaví všichni účastníci. To už bude zahajovací ceremoniál v plném proudu. Přesně v deset si každý z vás sundá batoh a zatáhne za šňůru. Je to všem jasné?“

Přikývli.

„Až se jednotlivé mraky kouře ve vašem okolí spojí a zakryjí vaši oblast, vytáhnete pistole a vyprázdníte zásobníky do vzduchu. Dobře se pobavte. Udělejte z demonstrantů splašené stádo dobytka. Ale proboha svátého, ne abyste někoho zastřelili. Vaším úkolem je narušit konferenci, ne zabíjet lidi. Tohle je také jasné?“

Znovu přikývli.

„Dobře, takže rychle posnídat a vyklidit skladiště. Vyzvednout batohy. Ujistit se, že víte, kam jdete. A po akci se neshlukujte. Odejděte individuálně. Za dva dny se sejdeme na základně u Galvestonu. Pánové, chcete se vsadit?“

Napjatě na něj hleděli a čekali na jeho slova.

„Vsázím se, že na vás budu moci být hrdý. Vsázím se, že jsem se nespletl, když jsem si vybral právě vás, že jste byli hodni výcviku, kterého se vám dostalo. Už nejste gauneři. Jste operátoři. Nenapadá mě lepší kompliment, kterým bych mohl člověka obdařit. Operátoři.“

16

Cavanaugh ucítil na rameni ruku a s trhnutím se probudil. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že leží v hotelovém pokoji, že závěsy prosvítá slunce a že se nad ním naklání Jamie, která vypadá stejně unaveně, jako se on cítí.

„Je tady William,“ sdělila mu.

Cavanaugh zamžoural na právníka, jenž stál s diplomatickým kufříkem v ruce v nohách postele. Přestože William strávil několik hodin v letadle, na zakázku šitý oblek s proužky měl dokonale vyžehlený. Pod sakem mu zářila naškrobená bílá košile, proužkovaná kravata navozovala dojem nezpochybnitelné autority. S uhlazenými prošedivělými vlasy a vypjatým hrudníkem působil jako nejvlivnější právní zástupce na zeměkouli.

„Přinesl nám lívanečky.“ Jamie se do jednoho zakousla.

„…kafe,“ zamumlal Cavanaugh.

„To taky.“ Podala mu polystyrénový pohárek.

Na smrt vyčerpaný Cavanaugh usrkával vřelý hořký nápoj. „Lepší právník než ty neexistuje, Williame.“

„Mohl bych si založit cateringovou firmu.“

„Kolik je hodin?“

„Šest třicet.“

Cavanaugh se otočil k Jamii. „Proč jsi mě nechala spát tak dlouho?“

„Byl jsi chodící mrtvola.“

„Važ slova, má drahá. Ty jsi byla taky vyčerpaná, a přesto jsi vstala dřív než já.“

„Pořád jsem musela myslet na to, co se možná stane. Hotová noční můra.“

„O nočních můrách vím svoje.“ Cavanaugh se posadil. Hlava ho bolela, jako by se mu v ní převalovaly olověné kuličky.

„Když jsi mi včera v noci volal, přál sis, abych přijel co nejdříve,“ řekl William.

„A bohu budiž chvála, také jsi přijel. Díky, Williame.“

„Nějaký naléhavý právní problém?“

„To rozhodně,“ ujistil ho Cavanaugh. „A nebude to zdaleka jediný naléhavý problém.“

„Když jsem v Teterboro nastupoval do letadla, můj doprovod mi oznámil, že už nebudu jejich ochranu potřebovat.“

„To je pravda,“ potvrdila Jamie. „Momentálně ti nic nehrozí. No, možná bych měla říct, že nejsi specifický cíl.“

„Jako protiklad k hromadnému cíli?“ William se zachmuřil.

„Budu potřebovat tvou pomoc,“ řekl mu Cavanaugh. „Ale nemůžu ti lhát. Až mi budeš pomáhat, budeš pravděpodobně riskovat život. Musím se tě tedy zeptat, zda souhlasíš.“

„Pokud si dobře vzpomínám, tys mi ho tehdy na ranči zachránil. Nebýt toho, neměl bych dnes co riskovat. A to nemluvím o několika případech, kdy jsi mým odpůrcům u soudu zabránil v pokusu uškrtit mě.“

„Takže to pro mě uděláš?“

„Kdy začneme?“

„Jsi dobrý chlap.“ Cavanaugh vstal z postele a zadíval se na zválené kalhoty a košili. „Nemám nic na převlečení.“

„Na převlékání bys stejně neměl čas.“ Jamie přejela kritickým pohledem pokrčenou halenku a zmačkané kalhoty.

„Nejsem oholený.“ Cavanaugh si přejel rukou po strništi na bradě.

„Jdeme do pekla,“ připomněla mu Jamie.

„My ne. Carl.“ Cavanaugh odešel do koupelny, zavřel za sebou a vymočil se. Pak pustil studenou vodu, strčil hlavu do umývadla a pořádně si namočil vlasy. Utřel si je, učesal se, vrátil se do pokoje a ukousl si ze zbytku Jamiina lívance. Pak si připnul k opasku pouzdro s pistolí a oblékl si sportovní sako, které páchlo kouřem a slzným plynem. „Nože. Dva náhradní zásobníky. Zdá se, že mám všechno kromě vítězného tiketu.“

I Jamie si pověsila k opasku pistoli a nůž, ale zakryla je blejzrem. „Můžeme?“

17

Sedm nula nula

V komunikační centrále, ještě přeplněnější než předchozího večera, hlučně praskaly vysílačky a klapaly klávesnice, ale v kontrastu se včerejším chaosem působili všichni přítomní jako paralyzovaní. Agenti postávali bez hnutí před nekonečnými sestavami monitorů uzavřeného televizního okruhu a pozorovali početné davy, které se shromažďovaly v ulicích v okolí kongresového centra. Policisté a příslušníci národní gardy v přilbách s chrániči obličeje a vybavení dlouhými obušky a štíty se formovali do řad za zátarasy, připravení zasáhnout, pokud by se demonstranti natlačili za určené hranice.

Zasmušilý Rutherford vycítil za zády pohyb. Otočil se, zamračeným kývnutím přivítal Cavanaugha a Jamii a spočinul pohledem na Williamovi.

„Něco nového?“ zeptal se Cavanaugh a přistoupil k příteli.

Vedle Rutherforda postával asi padesátiletý muž s knírkem a prošedivělými vlasy zastřiženými po vojensku tak nakrátko, že se mu nad ušima leskly půlměsíčky holé kůže. Kravatu měl uvázanou do pevného uzlu, oblek pečlivě vyžehlený a boty vycíděné do vysokého lesku. Byl prostředního vzrůstu a postavy a jeho bledá pleť svědčila o kariéře strávené za psacím stolem. Bílá košile podtrhovala celkový dojem – upjatý.

„Demonstranti chystají blokádu ulic, aby se ministři a další činitelé nedostali na konferenci,“ odpověděl šéf protiteroristické divize FBI.

„Jednání začíná v devět?“ ujistila se Jamie.

„Předpokládá se to,“ odpověděl přísně se tvářící muž.

Cavanaugh se na něj rozpačitě zadíval. „Nevzpomínám si, že bychom se už setkali.“

„Náměstek ředitele FBI Mosely.“ Rutherford zdůraznil funkci, jako kdyby přítele varoval.

„Rád vás poznávám.“ Cavanaugh napřáhl pravici. „Toto je moje žena Jamie a já se jmenuji…“

„Slyšel jsem, že používáte spoustu jmen.“ Mosely ignoroval podávanou ruku. „Překvapuje mě, že se v nich vyznáte.“

Cavanaugh sjel tázavým pohledem k Rutherfordovi. „Stalo se něco?“ zeptal se ostražitě.

„Máte, co jste chtěl,“ odsekl Mosely.

Tlačili se k nim dva agenti Federálního úřadu pro vyšetřování.

„Nevím, co tím míníte.“

„Museli jsme evakuovat čtyři hotely,“ soptil náměstek ředitele. „Ty, kde bydlelo nejvíc delegátů konference. Kvůli nedostatku volných pokojů se je nepodařilo ubytovat v dosahu kongresového centra. V okruhu třiceti kilometrů mají všude plno. Museli jsme je odvézt do nejbližšího města. St. Charles. A potom ten zmatek s nátlakem na představitele Světové obchodní organizace, aby dnešní jednání zrušili.“

„Oni to udělali?“ žasla Jamie.

„Netvařte se tak překvapeně,“ odsekl Mosely.

Další agenti přistupovali blíže.

„Podívejte se, jestli konferenci odložili, je to jenom dobře, ne?“ poznamenal Cavanaugh. „Získáme víc času na dopadení Carla a můžeme překazit jeho plány.“

„Ach ano, to je opravdu skvělé.“ Moselyho hlas přetékal sarkasmem.

Cavanaugh se v rozpacích otočil k Rutherfordovi. „Johne, v letadle jsme spolu probírali, jak je důležité tu konferenci zrušit, jak je od WTO zpozdilé, že nechce vypadat, jako že ustupuje demonstrantům. Teď se její představitelé konečně rozhodli, jak jsme doufali. S největší pravděpodobností se tak zabrání ztrátám na životech.“

„Ach ano, jsem všemi deseti pro záchranu životů.“ Mosely stál toporně jako prkno. „Ale když se vám nedařilo přesvědčit vedení WTO, aby změnilo názor, domníváte se, že bylo nutné měnit jejich názory za ně?“

„Co je to za nesmysl? Vůbec vám nerozumím.“

„Co je tohle za člověka?“ Mosely ukázal na Williama.

„Můj právní zástupce,“ odpověděl Cavanaugh.

„Máte snad pocit, že ho budete potřebovat?“

„Pan Faraday disponuje jedním z nejlepších analytických a logických mozků, s jakým jsem se kdy setkal. Pokládal jsem a stále pokládám nejen za vhodné, ale za velmi přínosné, aby s námi spolupracoval. Je docela dobře možné, že si všimne něčeho, co nám uniklo.“

„No, rozhodně se vám bude hodit,“ zdůraznil Mosely.

Davy na monitorech se rozrůstaly.

„Uvidíme, co se stane, až zjistí, že konference se dnes nekoná,“ prohodil kdosi.

Mosely ukázal na dveře. „Musíme si promluvit,“ řekl Cavanaughovi. „Vy pojďte taky,“ vyzval Jamii a probodl očima Williama. „No a vaše přítomnost je nanejvýš žádoucí, pane právníku.“

18

Dveře vedly do opuštěné kanceláře spartánsky vybavené pouze kovovým stolem a židlemi. Ke skupince se připojili dva agenti FBI. V omezeném prostoru zůstali všichni stát.

Přestože Rutherford zavřel dveře, Mosely musel zvýšit hlas, aby ho bylo přes hluk zvenčí slyšet. „Viděli vás vstupovat do všech čtyř hotelů.“

„Samozřejmě,“ potvrdila Jamie. „Navštěvovali jsme vysoké představitele WTO, vesměs ministry obchodu nejrozvinutějších zemí, a snažili se je přesvědčit, aby konferenci zrušili. Ostraze jsme pochopitelně prokázali svou totožnost.“

„Ve všech hotelech někdo pronikl do výtahové šachty a nastražil tam dýmovnice,“ vysvětloval Mosely. „A někdo se dostal na střechu, otevřel větrací kanály a naházel do klimatizace bombičky se slzným plynem. Bezpečnostní kamery v okolí hotelů kdosi postříkal sprejem a vyřadil je z provozu.“

„To dává smysl,“ souhlasila Jamie. „Sama bych to tak udělala.“

„Což nastoluje závažnou otázku.“

„Moment! Naznačujete snad, že jsem to udělala já?“ ohradila se Jamie rozhořčeně.

„Co to má znamenat, Johne?“ zeptal se Cavanaugh Rutherforda.

„Promiň, ale toto jde bohužel mimo mě.“

William autoritativně zvedl ruku. „Zadržte. Než řeknete cokoliv dalšího, jsem nucen se otázat, zdali mé klienty zatýkáte na základě obvinění z podílu na událostech v těch hotelech.“

„Pane právní zástupce,“ ucedil Moseley s nenávistným důrazem na označení profese, „přizval jsem vás, abyste si vyslechl, co zde bude řečeno, ale silně pochybuji, že máte oprávnění provozovat ve státě Louisiana právní praxi.“

„To ovšem neznamená, že nemohu jednat jako znepokojený a kvalifikovaně poučený občan.“ William vytáhl mobilní telefon. „Ale pokud si přejete, aby vše proběhlo v naprostém souladu se zákony, zavolám svému velmi dobrému příteli Lesteru Beauchampovi. Studovali jsme spolu na Harvardu. Kromě toho je také můj švagr a bývalý náměstek ministra spravedlnosti státu Louisiana, nemluvě již o jeho reputaci nejlepšího obhájce v New Orleansu. Jsem si jistý, že se s velkou radostí ujme zastupování mých přátel.“

„Ujasněme si pozice, pane právníku. Vy svým přátelům doporučujete,“ při tom slově se mu zkřivila ústa, „aby neodpovídali na mé otázky?“

„Jestli je zatýkáte, doporučuji vám, abyste je seznámil s jejich právy.“

„Nemáme co skrývat,“ řekla Jamie suše.

„Krátce před těmi incidenty viděli svědkové u výtahových šachet a na střechách muže a ženu, kteří odpovídali vašemu popisu,“ prohlásil Mosely. „Stejná výška, stejná postava, stejné oblečení.“

„Kde máte ty svědky?“ vyzval ho William.

„Pracovali na noční směně v dotčených hotelech.“

„Neodpověděl jste mi na otázku. Kde jsou ti svědkové? Mí přátelé jsou ochotni postavit se do řady a nechat se identifikovat – nebo neidentifikovat, což se samozřejmě stane.“

Mosely viditelně znejistěl. „Dnes ráno se nám je nepodařilo kontaktovat.“

„Nejspíš proto, že jsou to narkomani a teď vyspávají nebo leží někde v bezvědomí po požití nezákonných substancí,“ konstatoval právník. „Dokud tyto takzvané svědky nepředvedete a neprokážete jejich důvěryhodnost, nejsou vaše obvinění založena na ničem jiném než na informacích z doslechu a možná i na pomluvě.“

„Když se v jednom z těch hotelů objevil kouř a slzný plyn, mluvil jsem právě s japonským ministrem obchodu. Ve stejném hotelu,“ zdůraznil Cavanaugh. „Jak jsem mohl být na dvou místech současně?“

„Zapomněl jsem se zmínit, že plynové bomby byly opatřeny časovacím zařízením?“ zeptal se Mosely.

„A kde jsme je tak narychlo sehnali?“

„Vaše osobní materiály dokazují, že jste velmi schopný. Pořád musíte mít nablízku něco, čemu bůhvíproč říkáte padákový pytel. Jste tím přímo posedlý. Máte v něm všemožné vybavení. Vaše žena u sebe nosí speciální nůž opatřený nejrůznějšími nástroji skrytými v rukojeti. Bez problémů by dokázala otevřít ventilační potrubí. A pokud je mi známo, vaše firemní letadlo vozí na palubě další vybavení, které jste mohl využít.“

„Tak to letadlo prohledejte,“ vybídl jej Cavanaugh.

„Ale nejdřív si sežeňte povolení,“ podotkl William významně.

Moselymu zaplálo v očích. „Děláte ze sebe mravní vzory, kterým nejde o nic jiného než o ochranu klientů. Pokládáte se za hráz oddělující dobro od zla. A potom předvedete vrcholnou neodpovědnost, když vystavíte členy vlád a další důležité osobnosti zbytečnému riziku. Kvůli vaší kaskadérské akci si jeden ministr obchodu zlomil nohu. Další utrpěl infarkt. Dva automobily se srazily s pohotovostními vozidly, která spěchala k těm hotelům.“

„Přišel někdo o život?“

„Ne, ale to neznamená, že jste si počínali správně.“

„Prosím tě, vysvětli mu to raději ty, Johne. Ať je za ty plynové útoky odpovědný kdokoliv, zachránil spoustu životů. Konference byla odložena a Carl musí změnit plány. Získali jsme čas a šanci ho dopadnout.“

Moselyho bledý obličej zrudl jako rajče. „Vy si snad dokonce myslíte, že zasloužíte vyznamenání, že? Nuže, já si myslím, že jste hrubým způsobem zneužil privilegia, kterých se vám dostalo od FBI. Tady jste pouhý host! Civilista.

Nemáte žádné pravomoci, ale rozhodl jste se, že tuto operaci povedete, a porušil jste bůhvíkolik zákonů. Kdyby záleželo na mně, skončil byste ve vězení.“

„Naštěstí to na vás nezáleží. Až si promluvím s Lesterem Beauchampem, zavolám okresnímu prokurátorovi a…“

Dveře se otevřely a všichni se ohlédli k velmi ustaranému agentovi, jenž stál na prahu.

„Došlo k novému vývoji událostí,“ oznámil vzrušeně.

„Neříkejte mi, že už začaly pouliční bouře,“ řekl Mosely.

„Před patnácti minutami dopadla policie muže a ženu, kteří se snažili umístit nádobky se slzným plynem do větracího potrubí kongresového centra.“

„Cože?“

„A dýmovnice do výtahových šachet.“

Mosely zasténal.

„Vypadají zadržení jako tito dva?“ zeptal se William agenta a ukázal na Cavanaugha a Jamii.

„No, víceméně ano. Jsou jim podobní. Oba bílé rasy, výška odpovídá.“

„Mě neoklamete,“ vyjel náměstek ředitele FBI. „Prostě jste si ty dva najali, aby vás napodobili.“

„Jak to můžete vědět, když jste se zadrženými nemluvil?“ chtěl vědět William.

„Protože na rozdíl od vašich přátel jim chybí schopnosti potřebné ke spáchání takové sabotáže. Protože byli dopadeni.“

„Zajímavý argument, který ovšem zcela postrádá právní význam. Pokud nehodláte mé přátele zatknout, věřím, že nebudete namítat, když si půjdou po své práci.“

„Tady ne,“ vyštěkl Mosely. „V této oblasti nic na práci nemají…“

„Ehm, pane,“ odkašlal si Rutherford.

Mosely ho provrtal očima. „Ano, výkonný asistente Rutherforde?“ Mosely položil důraz na funkci, aby Rutherfordovi připomněl, kdo má vyšší postavení.

„S vaším dovolením bych chtěl něco navrhnout.“

„Poslužte si.“ Mosely si očividně přál, aby Rutherford držel zobák. „O mně je známo, že jsem vždy otevřený konstruktivním nápadům.“

„Domnívám se, že by bylo ku prospěchu věci, kdyby zůstali. Duranovu osobnost nezná nikdo lépe než Cavanaugh. Věřím, že s dalším vývojem situace pravděpodobně dokáže předvídat jeho příští kroky. Cavanaugh je navíc jediný, kdo ho může identifikovat.“

Mosely na něj beze slova zuřivě zíral.

„Měli bychom využít všechny dostupné zdroje a prostředky,“ pokračoval Rutherford. „Jinak by při následném šetření mohly vyvstat nepříjemné otázky.“

Mosely přejel přimhouřenýma očima z Cavanaugha na Jamii. „Tentokrát je budete držet pod přísnou kontrolou,“ vyštěkl na Rutherforda, prudce otevřel dveře a následován agenty odešel do komunikačního sálu.

Rutherford zůstal.

„Díky, Johne,“ řekl Cavanaugh do šumu, který pronikl do malé kanceláře.

„Mám dojem, že mé postavení visí na vlásku.“

„Jsem tvým dlužníkem. Vím, jak pro tebe bylo obtížné postavit se proti němu.“

„Hlavně buďte oba tak hodní a nezapomeňte na jeho varování,“ odvětil Rutherford mrzutě. „Jste civilisté. Nerad bych litoval, že jsem vám věřil.“

Cavanaugh ho s pochmurným výrazem v obličeji následoval do komunikační místnosti.

19

Davy na monitorech houstly a narůstaly.

Na jedné obrazovce nesla žena středního věku velkou, těžkou kabelku a v ruce držela jakýsi předmět, na který se pravidelně dívala.

„Patří k protiradiační detekční jednotce,“ vysvětlil kdosi.

Na jiném monitoru hleděl muž na přístroj připomínající komunikátor – analyzátor patogenů.

„Ministerstvo vnitřní bezpečnosti nasadilo dvě stovky specialistů, kteří se proplétají davem a provádějí radiační a biologickou kontrolu. Ale kolik chorob dokážou ty jejich detektory identifikovat? Programy mají omezenou kapacitu. Všechno odhalit nedokážou,“ posteskl si jeden z techniků.

„Kolik lidí se tam podle odhadů shromáždilo?“

„Patnáct tisíc.“

„A další rychle přibývají,“ připomněl agent. „Co se vlastně odkladem konference získalo? Pokud si ti lidé venku myslí, že se koná, ty bouře stejně propuknou.“

„A možná něco horšího,“ poznamenal Rutherford.

Cavanaugh stál vedle něho. „Někdo by měl mezi protestující okamžitě vyslat agenty. Ať se chovají, jako by patřili mezi demonstranty, a rozšiřují zprávu o odložení konference. Ale ať se tváří a mluví hodně naštvaně.“

Mosely na něj upřel ledový pohled. „Vsadil bych se, že umíráte touhou vyrazit do ulic a předvést nám, jak se to dělá.“

20

Sedm třicet.

Carl stál na pódiu a mluvil ke svým mužům. „Abych řekl pravdu, jsem žárlivý. Když jsem si představil, jak se budete královsky bavit, rozhodl jsem se, že se k vám připojím. Protože nás někteří vaši kolegové z vlastní vůle opustili, zbylo šest batohů. Můžu si jeden vzít a také se pobavit. A pan Ramirez si rovněž vezme jeden a zapojí se do zábavy.“

Raoul překvapeně vzhlédl – toto pozvání nečekal. K Carlově radosti však své pocity ihned potlačil a odhodlaně přikývl.

„Máte všichni hodinky?“ zeptal se Carl.

Měli.

„Máte nasazené batohy? Ví každý, kam má jít?“

Jednohlasně potvrdili svou připravenost, očividně potěšeni, že je velitel doprovodí.

„Odcházet budete ve skupinách po šesti. Co nejdřív se rozdělte. New Orleans má vynikající autobusovou síť, takže do cílové oblasti byste se měli dostat bez nejmenších problémů. Autobusy jsou však vybaveny bezpečnostním kamerovým systémem. Buďte proto opatrní a nesedejte si k sobě. Dívejte se z okna, ne do kamery. Nezapomeňte přesně v deset sundat batohy a zatáhnout za šňůru. Dbejte, abyste měli konečky prstů zalepené latexem, aby na vašich zbraních nezůstaly otisky, až je odhodíte. Je to všem jasné? Dobře. Nuže, pánové, ukažte mi, jak jste schopní.“

21

Osm nula nula.

Jamie se zamíchala do davu demonstrantů u kongresového centra a cítila, jak do ní ze všech stran strkají lidé. Horko sálající z masy těl umocněné vysokou vlhkostí vzduchu způsobilo, že se silně potila. Kdosi jí šlápl na nohu. Nosila kožené boty s ocelovou špičkou, standardní vybavení ochránců, ale itak to pocítila. Větší starosti než tělesná bolest jí dělala možnost, že do ní někdo nešikovně vrazí a nahmatá zbraně ukryté pod blejzrem, uvědomí si, co to je, a pokusí se vzít jí je. Držela lokty těsně u těla, zapřené o pistoli a nůž.

Konference měla začít až za hodinu, ale demonstranti už sborově vykřikovali hesla o vykořisťovatelských robotárnách třetího světa, rostoucím znečištění životního prostředí, klimatických změnách, mizejících deštných pralesích, nenapravitelných škodách způsobených bezohledným mořským rybolovem a o chemikáliích v potravinách.

„Počkejte, až dorazí kolona,“ upozorňoval jeden z aktivistů. „Zabráníme těm nenasytným parchantům vstoupit do budovy.“

„Když bude třeba, obrátíme jim auta na střechu.“

Jamie předstírala, že poslouchá mobilní telefon. Pak ho vztekle zaklapla a křikla na shromážděné demonstranty: „Můj přítel se dívá na televizi. Říkali, že auta nepřijedou.“

Z tlačenice zazněly udivené i zlostné výkřiky. „Cože?“

„Prý hlásili, že tu konferenci odložili.“

„Blbost.“

„Ne, je to pravda,“ stála na svém Jamie a bránila se dorážení davu. „Policejní šéf právě vydal prohlášení. V noci tu ve čtyřech hotelech vybuchly dýmovnice a bombičky se slzným plynem. Delegáti už odjeli z města.“

* * *

„…a delegáti opustili město,“ řekl Cavanaugh.

„Hele, Harry, slyšels toho chlápka? Prý tu konferenci zrušili.“

„Tak hovno.“

Cavanaugh zvedl nad hlavu mobilní telefon. „Právě mi to oznámil kamarád. Hlásili to v televizi.“

„Je to trik. Chtěj, abysme to vzdali a odtáhli. A až bude devět, ty svině dojedou v těch svejch podělanejch limuzínách. Na to dám krk.“

22

Osm třicet.

Šířící se chaos donutil Carla zaparkovat skoro kilometr daleko, ale i na tu dálku slyšel výkřiky a skandování.

„Zdá se, že oslava už začala.“ Zazubil se na Raoula. „Pro toto žijeme. Všechno ostatní je jenom čekání.“

Společně vystoupili z dodávky a zkontrolovali, zda jim volné košile zakrývají zbraně.

„Tady máš svůj příspěvek k zábavě.“ Podal mladíkovi batoh a druhý si dal na záda.

Vykročili po Magazíne Street šest domovních bloků severně od kongresového centra. Jak se blížili k hulákajícímu davu, na zastávku padesát metrů před nimi přijel autobus městské hromadné dopravy. Mezi vystupujícími cestujícími spatřili i šest členů své skupiny. Podle instrukcí se nedrželi pohromadě. Jako dobří operátoři si nevyměnili jediný pohled, zamířili k tlačenici a vnořili se do ní každý na jiném místě, aby pokračovali k určenému stanovišti.

„Není to krásné, když plán nabývá konkrétní podobu?“ zeptal se Carl Raoula.

Postupovali stále obtížněji. V polovině bloku Carl minul jednoho ze svých vojáků. Stál přesně na místě, které mu bylo přiděleno. Nedali najevo, že se znají, ale krátký oční kontakt prozradil, jak je mladík klidný a sebejistý.

A tak to šlo dál. Prodírali se zástupem, míjeli jiné členy týmu a Carl se pokaždé ujistil, že zatím splnili jeho příkazy. Měl dobrý důvod věřit, že je splní do posledního puntíku.

Před devátou se probojovali ke kongresovému centru, kde byl dav tak hustý a demonstranti tak rozvášnění, že téměř úplně zablokovali čtyřproudový bulvár. Za zátarasy se pořádkové síly připravovaly k protiútoku.

„Kde jsou sakra ty auta?“ křičel vousatý aktivista na své kamarády. „Už tu měly dávno být!“

Carl elektrizovaný očekáváním si razil cestu hradbou lidských těl a svou přítomností povzbuzoval mladé vojáky, současně však kontroloval jejich rozmístění.

23

Devět třicet.

Cavanaugh a Jamie se prodrali tlačenicí k velkému skříňovému nákladnímu automobilu a nastrčili průkazky pod kameru nad zadními dveřmi. Ty se za okamžik otevřely a ochotné ruce pomohly dvojici nahoru.

U vnitřních stěn čekali ozbrojení muži připravení střílet, kdyby se ukázalo, že Cavanaugh a Jamie jsou někdo jiný nebo kdyby za nimi vtrhli útočníci.

Skříň náklaďáku představovala zmenšenou kompaktní verzi komunikační centrály – počítače, vysílačky, monitory, telefony – a ozařoval ji přízračný elektronický přísvit. Obrazovky ukazovaly strkanice mezi policisty a demonstranty v okolí kongresového centra, ale pořádkové síly vybavené přilbami, neprůstřelnými vestami, štíty, obušky a tasery měly zřetelně navrch. Němé záběry ostře kontrastovaly s vřavou v ulicích.

„Snažila jsem se sdělit oficiální zprávu o odložení konference co největšímu počtu lidí,“ informovala Jamie.

„Nasadili jsme mezi demonstranty hromadu operátorů, aby tu zprávu šířili,“ oznámil federální agent.

„Nezdá se, že by to něčemu pomohlo,“ poznamenal suše Cavanaugh a zamračeně pozoroval násilí na monitorech.

„Počkejte,“ zvolal jiný agent a ukázal na obrazovku.

Na jednom místě se dav lidí odpoutal od zasahujících policistů a ustupoval. Na jiném monitoru již byly vidět zelené pásy oddělující protisměrné jízdní pruhy na Convention Center Boulevard. Demonstranti se rozhlíželi po bulváru, zjevně zmatení a náhle bezradní. Očekávaná kolona limuzín nepřijela.

„Dostávám hlášení, že alespoň část protestujících si začíná uvědomovat, že se konference skutečně nekoná,“ oznámil technik u vysílačky.

„Podívejte se,“ ukázala Jamie na obrazovku v rohu. „Tady, na konci bulváru. U kasina. Na Poydras Street. Někteří odcházejí.“

24

Devět čtyřicet pět.

Mrak zakryl slunce a vrhl na zem chladivý stín. Pak se paprsky vrátily a ulice a náměstí znovu opanovalo vlhké horko. Carl s Raoulem se prodírali namačkanými lidskými těly páchnoucími potem. Prošli křížem krážem cílovou oblast a po Girod Street se vzdalovali od kongresového centra. Carl si ověřil, že i poslední z jeho vojáků zaujal určenou pozici.

Na křižovatce s Tchoupitoulas Street, kde měl podle plánu čekat Raoul, až hodinky na jeho zápěstí ukážou desátou, si Carl náhle všiml, že se pohybují mnohem rychleji. Už nemuseli bojovat o každý krok. Pak si uvědomil, že se vlna obrátila, že demonstranti postupují směrem od kongresového centra, ne k němu, že ho unáší lidská řeka.

Zastavil zjevně rozčilenou dvojici. „Co se děje?“ vyptával se. „Proč odcházíte?“

„Zatracená práce, oni tu podělanou konferenci odvolali.“

„Ne!“ vyhrkl Carl a měl co dělat, aby ho dorážející zástup nestrhl.

Žena mu ukázala displej iPodu. „Je toho plný internet.

V noci někdo odpálil ve čtyřech hotelech dýmovnice a bomby se slzným plynem. Delegáti konference byli evakuováni.“

„Ale to přece není možné!“ rozčiloval se Carl.

„Říkám vám, že ti parchanti zdrhli z města.“

„Takže kolona nepřijede? A zahajovací ceremoniál taky nebude?“

„Vůbec nic. Lidi u kongresového centra si nechávají rozbíjet hlavy úplně zbytečně.“

Znechucená dvojice se odpoutala a vzdalovala se od místa marné bitvy. Carl se rozhlédl po Girod Street. Až na skříňový nákladní automobil zaparkovaný o dva bloky dál viděl jen ustupující demonstranty, neuspořádanou masu pohybující se ve vozovce i po chodnících.

Čtyři hotely? Carl běsnící vztekem si vzpomněl na noční jízdu za houkajícími sirénami, která ho dovedla až k hotelům, z nichž se valila oblaka kouře a obklopovala je pohotovostní vozidla s blikajícími majáčky.

Tvoje práce, Aarone? ptal se v duchu.

„To je konec, že?“ poznamenal Raoul.

Chvíli se zdálo, že ho Carl neslyšel. „Konec?“

„Když se konference nekoná, nemá smysl pouštět kouř.“

„Tiše!“ okřikl Carl mladíka a zatáhl ho ke stěně domu. „Ať tě nikdo neslyší.“

„Už nemáme moc času. Měli bychom se rozdělit a spěšně uvědomit ostatní, že mohou na akci zapomenout.“

„Zapomenout na akci? V žádném případě.“

Carl si neuměl představit děsivější hrozbu, než byli jeho zaměstnavatelé. Rozhodně nechtěl, aby se vrhli po jeho stopě v touze pomstít se za to, že od nich vzal peníze a pak nevykonal, co slíbil.

„Ale jaký to má smysl?“ dožadoval se Raoul vysvětlení. „Řekl jste nám, že naším úkolem je zabránit konání konference. Mierda, stačí se rozhlédnout. Žádná konference se nekoná.“

Carl mu nemohl říct, že po něm jde Tajná služba, Sbor federálních šerifů, Diplomatická bezpečnostní služba a protiteroristický tým ministerstva vnitřní bezpečnosti, nemluvěooperátorech Global Protective Services a dalších nevládních agentur specializujících se na ochranu osob a majetku. Všechny nalákal do New Orleansu, aby zajistily bezpečnost jednání Světové obchodní organizace. Za jedenáct minut…

„Uděláme, co jsme slíbili.“

„Ale…“

„Nejsme žádný pitomý pouliční gang. Nejednáme na základě náhlého impulzu. Neměníme názory, kdykoliv se nám zamane. Plníme rozkazy.“

„Ale co když rozkazy ztratí smysl?“

„Jestliže mi někdo zaplatí, abych něco udělal, tak to udělám. Možná mi ten člověk nesdělil všechny své důvody. Mým úkolem není přemýšlet. Mým úkolem je dovést operaci do konce. Jsi snad zbabělec?“

„Samozřejmě že ne,“ ohradil se Raoul a zrudl. „Dobře víte, že jsem vykonal všechno, o co jste mě požádal.“

„Předpokládal jsem, že se z tebe stal operátor.“

„Já jsem operátor,“ zdůraznil Raoul, v obličeji rudý jako rak.

„Tak mi to předveď!“ Carl táhl mladíka podél zdi. „Tady. Uprostřed bloku. Tady máš čekat!“

Ulicí táhly zástupy zklamaných demonstrantů.

Carl se podíval na hodinky. „Za deset minut splníš podle plánu svou misi!“

„No jo!“ vyštěkl Raoul zlostně. „Dobře!“

Přestaň, okřikl Carl v duchu sám sebe. Co to děláš? Ovládej se.

Položil mladíkovi ruku na rameno v hrané náklonnosti. „Neber to osobně. Jsem prostě vystresovaný. Musím sledovat obrovské množství detailů. Jsi můj nejspolehlivější operátor. Bez nejmenších pochyb.“

Raoul mlčel, ale kompliment zřejmě zmírnil jeho vztek.

„Až budeš na mém místě, pochopíš, jaké břemeno s sebou nese odpovědnost.“ Sevřel mladíkovi rameno. „Vím, že mě nezklameš.“

Raoul neodpověděl.

„Doufám, jsme si to mezi sebou vyjasnili,“ řekl Carl.

„Ano.“

„Tak dokaž, že na tebe mohu být hrdý.“ Carl se otočil k odchodu.

„Kam…?“

„Musím sebou hodit, abych se dostal včas na místo,“ prohodil Carl přes rameno. Snažil se nedat najevo podráždění nad vlastní ztrátou sebekontroly.

Co se to se mnou sakra děje? Už je skoro konec. Uklidni se. Teď to nesmíš podělat.

Dav ho unášel ulicí k okraji zóny smrti. Dostal se k domovnímu bloku, kde, jak namluvil svým vojákům, měl za devět minut zatáhnout za šňůru, která trčela z jeho batohu.

Domanévroval ke zdi a vymanil se z lidské vlny, strhl ze zad ruksak a hodil ho do popelnice. Vplul zpět mezi odcházející demonstranty a s radostí se jimi nechal unášet do bezpečí. Měl spoustu času. Za chvilku nasedne do dodávky a opustí město. Několik vteřin po desáté sáhne do kapsy a stiskne tlačítko vysílače. Pokud do té doby neodpálí rozbušky policejní frekvence, udělá to jeho signál.

Něco ho přimělo ohlédnout se.

U popelnice stál Raoul a zíral na odhozený batoh.

25

Když se Raoul začal ptát kam, nechtěl se dozvědět, kam půjde Bowie se svým ruksakem. Zajímalo ho, kam má jít on, jestli od něj velitel čeká, že se sejdou u dodávky, nebo zda se má vydat za ostatními do Galvestonu. Kvůli hádce si už nestihli domluvit poslední podrobnosti. Rozmíška mladíka rozladila a vůbec neměl náladu se s Bowiem scházet. Mluvil se mnou jako bachař v lapáku, běsnil v duchu. Ale jak plynuly vteřiny, hněv polevoval. Nechtěl, aby vztah mezi ním a velitelem něco narušilo. Pravda byla taková, že k Bowiemu cítil to, co měl cítit ke svému otci.

Devět minut. Dost času za ním zaběhnout, zeptat se a zase se vrátit na stanoviště.

Raoul se vmísil do proudu zpocených těl a směřoval k příštímu bloku, kde bude Bowie čekat na úder desáté hodiny.

Ano, tam je. Vpředu Raoul rozeznal hubeného muže o půl hlavy vyššího než lidé kolem něho, který plul s davem.

Bowie odbočil k domovní zdi. Přesně podle plánu, ocenil mladík v duchu a propracovával se k němu. Vtom však údivem povytáhl obočí, protože spatřil, jak si velitel sundává batoh. A v příští vteřině vykulil oči, neboť Bowie hodil ruksak do popelnice a vrátil se mezi odcházející demonstranty.

Zaražený Raoul došel k popelnici a chvíli hleděl na batoh, který velitel odhodil. Pak zvedl zrak k pohybujícímu se davu-a hleděl Bowiemu do očí.

Mladíkovi se pod silou toho pohledu zatočila hlava, zběsilý vztek sršící z velitelových očí ho málem srazil k zemi. Musel o krok ustoupit, protože závrať nepolevovala. Svět, jak ho znal, se bláznivě roztočil. Realita, na kterou spoléhal, na níž závisel, se mu rozhoupala pod nohama a připravovala ho o rovnováhu.

Ale najednou viděl jiný svět. Jako by Bowiemu spadla z obličeje maska. Muž, na kterého myslel jako na otce, se změnil v cizince. Ještě hůř – v nepřítele. Zloba a nenávist z Bowieho tváře překlenula vzdálenost mezi nimi a donutila Raoula ustoupit o další krok.

A to už se Bowie vrhl proti lidskému proudu a spěchal k němu. Raoula zalila vlna žáru, zbystřila mu smysly a napjala svaly. Nejděsivější hrůza, jakou kdy poznal, v něm probudila obranné instinkty a pud sebezáchovy jako by mu dodal křídla, když se dal na útěk.

26

Ne! bušilo Carlovi v hlavě. Ne! Srážel demonstranty z cesty a řítil se k Raoulovi. Ten výraz jeho tváře! Ví, že ti něco nehraje! Jestli stihne varovat ostatní…

Lidská řeka ho brzdila. Natočil se bokem a nemilosrdně si ramenem razil cestu. Připomnělo mu to dobu, kdy na středníškole hrával americký fotbal a z tribuny na něho křičel opilý otec.

„Hej!“ okřikl ho jakýsi muž. „Dívej se, kam šlapeš!“

„Z cesty!“

„Co si to dovoluješ, ty sráči?“

Muž zalapal po dechu a sklopil oči – z břicha se mu vyvalil proud krve.

Carl s nožem u boku používal rameno jako beranidlo a postupoval proti proudu těl. Viděl, že Raoul se drží u zdi a získává náskok. Už doběhl na konec bloku.

Uviděl ho jeden z mladíků s batohem.

Raoul na něj varovně zaječel.

Clen jednotky nechápavě potřásl hlavou.

Raoul znovu zařval.

Mladík si všiml, že Carl pronásleduje jeho kolegu z týmu. S obličejem zkřiveným hrůzou se otočil a prchal.

27

„Co má zase znamenat tohle!“

Agent v komunikačním náklaďáku ukázal na monitor.

„Kde?“

„Tady. Vidíte!“

Cavanaugh a Jamie se naklonili k obrazovce.

„Někdo hrozně spěchá špatným směrem,“ vysvětlil agent.

„A není sám,“ postřehla Jamie. „Jsou tři.“

Kamera snímala ulici ze střechy. Monitor ukazoval masu lidí, stovky demonstrantů odcházely od kongresového centra. Ale souvislý proud narušovali tři muži, kteří si neurvale razili cestu do protisměru.

„Zdá se, že ten poslední pronásleduje ty dva vpředu,“ poznamenal agent. „Podívejte se, jak jsou vyděšení. Pořád se ohlížejí, jestli je nedohání.“

„A co je tohle?“ Jiný agent ukázal na shluk lidí, kteří obklopili muže, jenž ležel na dlažbě a držel se za břicho. Mezi prsty mu protékala tmavá kapalina. Jakási žena zvedla hlavu a bezhlesně se rozkřičela.

„Vypadá to, že byl postřelen,“ usoudil agent.

Cavanaugh se soustředil na trojici prodírající se davem na sever, zatímco všichni ostatní směřovali k jihu. „Nemůžete přiblížit toho chlapa vzadu, který zřejmě pronásleduje ty dva?“

„Jistě.“

Agent otočil několika kolečky a kamera okamžitě nabídla zvětšený záběr muže na konci trojčlenné řady.

Tvář zaplnila obrazovku a Cavanaugha zamrazilo. „Není postřelený. Dostal ránu nožem.“

„Jak to víš?“ zeptala se Jamie.

„Protože ten chlap, co honí ty dva, je Carl.“

28

Devět padesát dva.

Carl se probíjel zástupem a spatřil dalšího mladíka s batohem. Raoul varovně zařval. Mladík, již tak nervózní, se otočil. Když viděl zuřivý vztek v obličeji velitele, který navíc očividně pronásledoval jeho dva spolubojovníky, dal se také na útěk. Carl teď doslova odhazoval demonstranty z cesty.

„Hej, ty kokote, dej si bacha, do koho vrážíš,“ okřikl ho muž s knírem. Hned nato zasténal a zlomil se v pase, jak se kolem něho Carl prosmýkl.

Raoul běžel pořád rovně. Jeho společníci, které varoval výkřikem, odhodili batohy, rozdělili se na obě strany a prchali bočními ulicemi.

Upozorní zbytek skupiny, uvědomil si Carl vztekle. Vycvičil jsem je, aby cítili pevnou sounáležitost s týmem. A teď se tak chovají. Chrání jeden druhého.

A to všechno kvůli Raoulovi. Tolik úsilí jsem mu věnoval, ale on je pořád stejný pitomý grázlík.

Probíjel se lidskou masou jako ledoborec a zkracoval mladíkův náskok. V duchu rychle počítal. Ano, ještě má čas ukázat tomu hajzlovi, jaké následky má zrada.

Raoul odhodil batoh a křičel na dalšího člena skupiny, který čekal o kus dál.

29

„Co to odhazují? Ruksaky?“

„Zdá se, že volají na muže, kteří se drží stranou davu.“ Cavanaugh těkal očima z jednoho monitoru na druhý.

„Na ty, co stojí u zdi,“ doplnila Jamie. „Všichni mají batohy. Tady, tady, tady… Panebože, jakmile víš, na co se dívat, jsou najednou všude.“

„Nechci si ani představit, co v těch báglech mají.“ Agent popadl mikrofon. „Tady Sledování jedna, všem jednotkám!“

Zatímco agent popisoval, co vidí na monitorech, Carl ukázal na obrazovku se záběrem kamery nasměrované na Carla. „Co je to za ulice?“ zeptal se druhého agenta.

„Girod Street u křižovatky s Fultonovou.“

Cavanaugh shrábl mikrofon určený k upevnění na límec a miniaturní sluchátko. „Informujte mě o každém jeho pohybu. Nepřetržitě,“ zavelel.

Než Jamii vůbec napadlo, že by mohla jít s ním, Cavanaugh otevřel dveře a seskočil na ulici.

„Seberte všechny mladíky s batohy!“ křičel agent do mikrofonu. „Ale proboha svátého, buďte opatrní. Nevíme, co v nich mají.“

Když Jamie seskočila na dlažbu, Cavanaugh již zmizel v davu.

30

Devět padesát tři.

Raoul se nemusel ohlížet, aby vycítil, že ho Bowie dohání. Obracel se mu žaludek, plíce hořely, nohy se pod ním třásly. Držel se sice co nejblíž u domovních zdí, ale pořád proti němu postupovalo hodně lidí. Narážel do nich, odstrkoval je a zaječel na dalšího příslušníka skupiny: „Bowie nás obelhal! Něco tady nesedí! Zbav se toho batohu!“

Zdálo se, že již tak vynervovaný mladík uvítal výmluvu k útěku. Raoul přeskočil odhozený ruksak a zahnul doleva na Fulton Street. V boční ulici bylo mnohem méně odcházejících demonstrantů a Raoul mohl zrychlit.

Ale niterný pocit, že ho Bowie dohání, přetrval. Výkřikem varoval jiného člena týmu. Mladíkovi stačil jako důkaz jediný vyděšený pohled na sprintujícího Bowieho. Zahodil batoh a rozběhl se k nejbližšímu nároží.

Možná si ty kroky dunící mu za zády Raoul jenom představoval. Rozhodně si však nevsugerovával vzrůstající tlak na plicích a chvění slábnoucích nohou. Neprošel zkouškou, nepřežil svých pět misí a místo adrenalinu, který by mu dodal síly, ho ovládal strach. Musím si vydechnout. Dokud utíkám, má nade mnou výhodu. Musím se zastavit. Na protější straně ulice vábil klenutý domovní vchod. Musím bojovat.

Raoul se vrhl napříč proudem ustupujících demonstrantů a jednoho z nich srazil k zemi. „Do prdele!“ zaslechl za sebou, ale veškerou svou pozornost upíral k tomu, aby dosáhl ochrany vchodu. Vběhl dovnitř, ale ke svému překvapení nenašel dveře, které by za sebou zabouchl a zamkl. Otevírala se před ním zatuchlá pasáž se stěnami z neomítnutých cihel, která vedla ke kovovému schodišti. Rozběhl se po něm a stoupal ke stínům. Pod sebou slyšel pádící kroky. Vytasil pistoli a otočil se – a spatřil rozmazanou skvrnu, která se na něj zezdola řítila.

„Chceš se vsadit?“ zařval Bowie.

Výkřik se odrazil od cihlových zdí a spolu se strachem z postavy, která mu rostla před očima, bohatě stačil, aby Raoula k smrti vyděsil. Mladík nahrbil ramena, kolena jako by pod ním sama poklesla a ruce se zvedly, aby chránily hrudník. Neohrabaně se pokusil stisknout spoušť, ale to už do něj Bowie narazil jako tank a vyrazil mu z plic poslední zbytek vzduchu. Raoul tvrdě dopadl na schody. Jejich ostré hrany ho sekaly do zad, jak do něj Bowie opakovaně bušil pěstí. Jenže ta pěst svírala nůž a z mladíkových plic nyní unikala místo vzduchu krev.

31

„Ty pitomče, to ses opravdu nic nenaučil? Panebože, přinést si pistoli k souboji na nože!“ Carl bořil čepel hluboko do Raoulovy hrudi, do břicha, do krku, znovu a znovu, každá rána vyslala do zmučeného těla záchvěv jako při silném zemětřesení. Fontány krve. Bublání tělních plynů. Carl bodal a řezal, až z mladíka zůstala jen k nepoznání znetvořená hromada cárů kůže a masa. Každý úder mu přinášel uspokojení. Jako by se vznášel nad svou pozemskou schránkou a s úsměvem shlížel na strašlivá zranění, která způsoboval. Odvaha. Čest. Sebeobětování. Ale nejvyšší vojenská ctnost je věrnost. Tak, a to máš za…

Carl se náhle vrátil do svého těla. Uvědomil si, že šlape v lepkavé kaluži, že má oděv nasáklý krví, která mu kape z rukou, z obličeje, z košile. Otřásl se, projela jím křeč úlevy, která mu zvedla hlavu a prohnula záda. Zatmělo se mu před očima, v příštím okamžiku však viděl až nepřirozeně zřetelně. Raoulova znetvořená mrtvola. Černé schody postříkané tmavě červenou krví. Nůž potřísněný karmínem, který držel v ruce.

Jak dlouho jsem… Proboha, kolik je hodin? Přes sklíčko zalité zasychající krví neviděl na ručičky ani na ciferník a musel si je utřít o košili na zádech. Za čtyři minuty deset. Naposled se díval na hodinky, když vbíhal do temné pasáže, a to bylo před dvěma minutami. Měl v plánu jen několik rychlých švihů nožem. Třicet vteřin, aby dal Raoulovi poslední lekci. Nic víc. Pět minut na únik ze zóny smrti. Varování, že na akci něco těžce nehraje, se nemohlo dostat ke všem členům skupiny. Někteří zatáhnou za šňůru, která trčí z batohu, aktivují detonátory a uvolní plyn. Nebude ho dost, aby mise mohla být pokládána za úspěšnou, i když cílová oblast bude pořád smrtelně nebezpečná. Ale hlavně odtud musí utéct.

Když vypadám takto? Napřímil se a cítil, jak se mu napíná košile ztěžklá krví. Půjde po mně každý bezpečnostní agent a v ulicích jich je nepočítané. Raoule, ty debile! Vztekle kopl do mrtvoly a proklel mladíka za to, že se jeho vinou přestal ovládat.

Mysli! Musí existovat nějaký způsob…

Strhal ze sebe košili. Ve vlhkém a dusném New Orleansu přiláká muž bez košile mnohem méně pozornosti než člověk s košilí nasáklou krví. Rozběhl se ke kohoutku vedle schodiště a smyl si krev z obličeje a z rukou. Už už chtěl vyrazit průchodem do ulice, ale povyk venku mu napověděl, že se jeho směrem sbíhají pronásledovatelé.

Zkusil dveře vpravo. Zamčeno. Dveře vlevo. Stejný výsledek. Zděšeně si uvědomoval, jak rychle se mu krátí čas. Rozběhl se schodištěm nahoru. Cestou složil nůž a schoval ho spolu s pistolí do jedné z mnoha kapes pytlovitých kalhot. Podrážky klapaly po schodech. Posledních pár stupňů. Dveře. Vzal za kliku. Zasténal, když zjistil, že i tyto jsou zamčené.

Za zavřeným oknem hned vedle slyšel hlasy dvou žen. Když zabušil na dveře, hlasy zmlkly.

„Pusťte mě dovnitř! Potřebuju naléhavě pomoc!“

V pasáži duněly kroky. Nahlédl přes zábradlí a cítil, jak mu vynechalo srdce.

32

„V polovině bloku! Jižní strana!“

Cavanaugh běžel řídnoucími zástupy demonstrantů na Fulton Street a poslouchal instrukce z miniaturního sluchátka v uchu. Teď změnil směr a zamířil k průchodu.

„Ano, tam zmizeli. Posily jsou na cestě,“ informoval ho technik v komunikační centrále.

„Na to není čas.“

Přitiskl se ke zdi těsně u vchodu a vytasil pistoli. Zdálo se mu, že i přes hluk odcházejících demonstrantů slyší ozvěnu kroků na schodech.

Musel uklidnit rozbušené srdce. Nasál vzduch do plic, zadržel dech, počítal raz, dva, tři, vydechl ústy, znovu raz, dva, tři, nádech nosem, raz, dva, tři. Otočil se, namířil zbraň do cihlového průchodu – a spatřil nohy muže spěchajícího po schodech. Pod nimi leželo zakrvácené tělo. Ze schodiště se snesla košile nasáklá krví.

S namířenou pistolí postupoval pasáží, opatrně našlapoval a kladl podrážky na zem celou plochou, aby při náhlém výpadu neztratil rovnováhu. Blížil se ke schodišti. Shora znělo bouchání na dveře. Nevšímaje si mrtvoly namířil nahoru.

Carl.

Duranův překvapený výraz se rychle změnil na vlídný úsměv. „No to se podívejme.“ Úsměv se rozšířil. „Jak se daří, Aarone?“

„Bývalo mi líp.“ Cavanaugh napnul prst na spoušti.

„Jo, taky dnes nemám nejlepší den.“ Carl měl horní polovinu těla nahou, na hubeném hrudníku se pod svaly rýsovala žebra. Z úzkého obličeje mu kapala voda. Zvedl mokré, nepřirozeně svalnaté paže, jako by se vzdával. „Už je to dlouho, co jsme se neviděli, Aarone. Zdá se, že jíš hodně vitamínů. Nebo že by ti tak svědčilo manželství? Vypadáš, jako bys za tu dobu vůbec nezestárnul.“

„Ty ses určitě nezměnil. Vidím, že máš stále problémy se sebekázní.“

„Postavil ses proti mně. Vím, že ty proti zradě nic nemáš, ale mě přivádí k nepříčetnosti.“

„Zřejmě to není jediná věc, která tě štve.“

„Mýlíš se. Štvou mě pouze lidé, kteří mě oklamou. Podvodem mě přesvědčí, že jsou moji přátelé, ale ve skutečnosti jsou pravý opak.“

„Pojď dolů, Carle.“

„To neudělám.“

„Pomalu. Opatrně.“

„Co se stane,když tě pošlu do prdele? Zastřelíš mě?“

„Ano.“

Nahoře se za zavřenými dveřmi ozvaly ženské hlasy. Cavanaugh zpozorněl.

„Dnes ne, kámo.“

Dveře se otevřely, a než Cavanaugh stačil vystřelit, Carl zmizel v budově.

Cavanaugh vyběhl po schodech, ale dveře se mezitím přibouchly. Škubl za kliku. Zamčeno. Zabušil na dveře. Za nimi práskly výstřely. Dveře byly kovové. Carl věděl, že je kulky z pistole neprostřelí. To znamená, že střílel na někoho v místnosti. Na toho, kdo mu otevřel. Cavanaughovi se zdálo, že v průchodu slyší kroky.

„Je v budově! V prvním patře!“ ohlásil do mikrofonu na límci.

„Zablokujeme Fultonovu a protější ulici,“ slíbil technik u vysílačky.

Hlasitý hluk přiměl Cavanaugha otočit se ke schodišti. Pasáží přibíhalo pět nebo šest agentů. Mezi nimi Jamie.

„Tudy utekl!“ křikl na posily. Všiml si, že na odpočívadle stojí květináč s okrasným keříkem. Zvedl ho a mrštil jím do okna vedle dveří. Přesvědčen, že Carl by uvnitř rozhodně nezůstal, sáhl rozbitým sklem, nahmatal kličku, otočil jí a zvedl okno. Na ruce ho chladil vzduch z klimatizace.

Jamie a ostatní agenti doběhli k zamčeným dveřím. Cavanaugh nahlédl oknem do kanceláře. Zkontroloval prostor očima a neodhalil žádnou bezprostřední hrozbu. Rozhodl se riskovat a prolezl otvorem. Na podlaze ležely v tratolišti krve dvě ženy.

„Potřebujeme sanitku!“ křikl do mikrofonu upevněného na límci a bleskově odemkl dveře.

Jamie vběhla do místnosti v čele posil, ale všichni se zarazili při pohledu na dvě Carlovy oběti. Jeden z agentů poklekl a snažil se jim pomoci, Cavanaugh s ostatními se rozběhl chodbou.

V sousední kanceláři vyhlížel z úkrytu za psacím stolem vyděšený úředník. V jiné ležel krvácející muž.

Doběhli do haly. V rohu se choulila rozklepaná recepční. Za prosklenými dveřmi se rýsovaly výtahy a schody.

„Venku na ulici jsou připravení operátoři! Tam neprojde!“ informoval agent Cavanaugha. S pistolí připravenou k palbě ho oběhl a sprintoval ke schodišti, jeho kolegové za ním.

Avšak Cavanaugh a Jamie váhali.

„Co je nad námi?“ zeptal se recepční chvějící se hrůzou.

Otevřela ústa, ale nevydala hlásku.

„Teď už jste v bezpečí,“ uklidňovala ji Jamie. „Co je nad námi?“

„Další kanceláře.“

„A co ještě?“

„Zahrada. Na střeše.“

33

Devět padesát sedm.

Clen Carlovy skupiny se opíral o zeď a sledoval míjející dav. Netrpělivě se podíval na hodinky, vzhlédl – a vytřeštil oči na muže, který na něj mířil pistolí.

„Ruce vzhůru!“

* **

„Otočte se! Ke zdi!“ křičel agent na jiného příslušníka týmu o domovní blok dál. „Jayi, seber mu ruksak.“

* **

„Myslím, že nám nic nehrozí, když mu ten batoh sundáme!“ uklidňoval agent kolegu o tři bloky dál. „Jestli je v něm bomba, nemá ruční spoušť. Jinak by ji už odpálil.“

Zaslechl je někdo z odcházejících demonstrantů. „Bomba?“

„Kde?“

„Bomba!“

„Zdrhejte!“

** *

„Drž pracky dál od toho báglu!“ zařval jiný agent.

Mladík vytáhl pistoli a příslušník FBI, jenž hlídal batoh, ho střelil do hlavy.

Kulka umírajícího se zaryla do dlažby chodníku a vyslala do davu spršku žulových odštěpků.

Propukla panika a demonstranti prchali jako splašené stádo. Vylekané ženě se zapletly nohy a upadla. Vzápětí o ni zakopli tři muži. Ulicí se nesly zděšené výkřiky.

34

Cavanaugh a Jamie vyběhli po schodech. Zpoza otevřených dveří kanceláře na ně hleděly ustrašené tváře.

„Raději se zamkněte,“ doporučil jim Cavanaugh.

„A kryjte se,“ přidala Jamie varování.

Pokračovali do vyššího patra a spatřili otevřené dveře a za nimi oblohu.

„Zůstaň tady,“ vyzval ji manžel. „Nemusíš tam se mnou.“

„Já tě samotného nenechán, zlato.“

Cavanaugh pronikl dveřmi jako první a kryl pistolí pravou stranu zahrady, Jamie levou. Obklopovaly je stromky a keře ve velkých nádobách, ozářené pronikavými slunečními paprsky. Proběhli kolem několika zahradních stolků s židlemi a slunečníky, kam zřejmě chodívali výše postavení úředníci svačit, a pátravě vyhlíželi cíl.

„Tam!“ ukázala Jamie.

Asi padesát metrů daleko viděli něco jako přístřešek s otevřenými dveřmi. Dole vpravo se leskla hladina Mississippi. Rozběhli se k východu.

„Využil střechu, aby se přesunul k východnímu konci bloku!“ ohlásil Cavanaugh do mikrofonu na límci. „Hlídejte nároží!“

Pronikli na schodiště právě včas, aby zaslechli dusot kroků hluboko dole.

„Už je skoro na ulici!“ křikl Cavanaugh.

„Cekáme na něho!“ ozvalo se ve sluchátku.

Práskly výstřely a Cavanaugh se zarazil. I v nejvyšším patře budovy slyšel panické výkřiky přicházející z ulice.

35

Devět padesát osm.

Křik z ulice zněl stále hlasitěji. Carl seběhl do přízemí a oknem viděl vlnu prchajících lidí zachvácených panikou hraničící s davovým šílenstvím. Nahlédl do kanceláře, kde vyděšení úředníci nechápavě zírali na chaos, který na ulici propukl. Otočili se k němu a jejich strach se změnil v hrůzu-uviděli do pasu svlečeného muže, jenž držel v ruce pistoli a z vlasů a obličeje mu kapala voda.

„Ven!“ zařval Carl. Když nezareagovali, vybral si rusovlasého muže a zastřelil ho. „Ven! Ven! Ven!“

Přeživší zakopávali jeden o druhého, jak se všichni najednou hrnuli ke dveřím. Carl jim střílel nad hlavy a díval se, jak utíkají a přispívají k pozdvižení na ulici. Tato situace bude nad síly agentů čekajících venku. Nezvládnou ji.

Popadl sako přehozené přes opěradlo židle a oblékl si je. Pak zvedl samotnou židli a prohodil ji oknem. Skočil za ní a připojil se k ječícímu a pádícímu stádu.

36

Cavanaugh seběhl do přízemí a spatřil otevřené dveře a za nimi prchající masu. Totální chaos ho na okamžik vyvedl z konceptu, ale hned zbystřil, když z místnosti vlevo zaslechl řinkot rozbíjeného skla.

„Jdi tamtudy,“ ukázal Jamii na otevřené dveře. „Já to vezmu z boku!“

Vběhl do kanceláře a ještě zahlédl, jak Carl proskočil oknem a okamžitě se ztratil v davu. Bez váhání ho následoval. Rameny odstrkoval muže a ženy a snažil se neztratit Carla z dohledu. Vzdálený výstřel ještě přilil oleje do ohně paniky. „Bomba!“ křičeli lidé. Hysterická potřeba dostat se co nejrychleji do bezpečí byla tak silná, že stísněný dav v jednu chvíli zvedl Cavanaugha do vzduchu. Jako by ho unášela příbojová vlna. Snažil se z ní probojovat a držet se určeného směru.

Vpředu viděl Carla, který se bokem napřed prodíral mezi lidmi doprava. Ale to je přece nesmysl, blesklo Cavanaughovi hlavou, tamtudy neuteče, skončí ve slepé uličce. V příští vteřině si uvědomil, že se mýlí. Není to slepá ulička, ale Mississippi. Řeka. Carlova naplánovaná úniková trasa.

37

Devět padesát devět.

Bez ohledu na to, jak usilovně se Carl snažil vyprostit z davu, lidé namačkaní kolem něho tak těsně, že téměř nemohl dýchat, jej unášeli s sebou. Mlátil do nich lokty, odstrkoval je rameny a konečně získal kousek volného prostoru k nadechnutí. A také se přiblížil k řece.

Stísněný zpanikařenou masou se nemohl podívat na hodinky, ale cítil, že desátá se nebezpečně přiblížila. Každou vteřinou zbývající členové skupiny zatáhnou za šňůry visící z batohů, policejní frekvence odpálí detonátory a opozdilé demonstranty zahalí mrak černého kouře plný nervového plynu.

Koutkem oka spatřil po pravé ruce budovu. Prudkým rozmachem si uvolnil ruku, vytáhl pistoli a několikrát vypálil do vzduchu. Na ohlušující rachot výstřelů zareagovali lidé dalšími výkřiky a zrychlením tempa. Mnozí upadli, dalšíoně zakopávali. Carl přelézal přes hromady těl.

Viděl, jak část prchajících přeběhla koleje a po schodech zamířila do tunelu. Ale to už vyběhl ze stínu budovy a ve slunečním svitu se před ním otevřela betonová plocha, která končila až u lesknoucí se hladiny Mississippi, po níž pluly remorkéry a nákladní říční čluny. Přeskočil po pás vysoký plot, oběhl zakotvený kolesový parník a vrhl se po hlavě do vody.

38

Cavanaughovi se podařilo udržet kořist na dohled. Když viděl, jak Carl sprintuje k řece, prodloužil krok na maximum a přiblížil se k němu. Ne však dostatečně, na to byla vzdálenost, která je dělila, příliš velká. Neměl ani čas zklidnit tělo roztřesené vyčerpáním, aby mohl namířit a doufat v přesný zásah. Bezmocně sledoval, jak se Carl mihl nad plotem, jako střela přeletěl betonovou navigaci, minul kolesový parník a zmizel pod hladinou. O tři vteřiny později sám přeskočil plot a v běhu postupně odhodil pistoli a nůž zavěšené u opasku a pak i sako, protože se bál, aby ho svou tíhou netáhly ke dnu. Škubl za drápovitý nůž zavěšený na řetízku kolem krku, vytáhl zbraň z pouzdra, pevněji sevřel a v příštím okamžiku prorazil pažemi a hlavou hladinu.

Řeka byla studená. Drsná. Mastná. Cavanaugh slyšel hukot vzdálených lodních motorů, když však otevřel oči, ve špinavé vodě unášející tuny bahna vůbec nic neviděl. Naslepo kopal nohama v náhle těžkých botách, máchal pažemi a snažil se udržet přibližný směr, kterým Carl prchal. Natahoval před sebe ruku svírající zahnutý nůž a sekal jí v naději, že zraní soupeře na noze. Po dlouhém namáhavém běhu se mu nedostávalo vzduchu a už po několika vteřinách ucítil tlak na prsou, jak se plíce domáhaly kyslíku. Plaval a ztěžklý oděv ho táhl ke dnu.

Cítil, že ho strhává proud, a ztrácel naději, že se mu podaří udržet Carlovu trajektorii. Znovu se rozmáchl nožem. Vibrace motoru zesílily. Chvíli mu trvalo, než mu došlo, že slyší bušení vlastního srdce. Plíce hrozily, že každým okamžikem vybuchnou. Cavanaugh se prohnul v zádech a zoufale kopal nohama a hrabal rukama, až se konečně vymrštil nad hladinu. Otevřel oči – a vytřeštil je na příď remorkéru, která se nad ním tyčila tak blízko, že se musel odrazit nohama, aby do něj loď nenarazila. Síla proudu ho však stále strhávala k trupu. Šroub! uvědomil si.

Na bocích remorkéru visely staré pneumatiky sloužící jako nárazníky, aby se loď při zakotvení neodřela. Cavanaugh se natáhl a zachytil se za jednu z nich. Hned ucítil bolest v rameni, jak ho remorkér táhl rychle za sebou. Ohlédl se ke břehu a spatřil Jamii, která stála na okraji nábřeží a bezmocně sledovala jeho boj.

V dálce se nad městem vznášel černý mrak.

Kousek stranou další.

V té chvíli Cavanaugh pochopil Carlův plán a modlil se, aby si Jamie uvědomila, co musí udělat. Když se k nebi zvedl třetí mrak, zvedl volnou ruku, v níž držel nůž. Krátce mával na manželku, aby jí naznačil, že je v pořádku, ale hned nato jeho naléhavá gesta promluvila jasnou řečí – uteč! Zamávala mu a hned se ohlédla k centru města. Zděšeně zaznamenala izolované chocholy černého kouře a rozběhla se.

ČÁST OSMÁ

Bratrstvo nože

1

„Do této chvíle máme hlášeno téměř tisíc obětí,“ informovala ho Dawn Finchová. „Mezi nimi čtyřicet federálních agentů a patnáct operátorů Global Protective Services.“

Totálně vyčerpaný a zmožený Cavanaugh se nezmohl na odpověď. Seděl v úřadovně pobřežní stráže, kam jej dopravil hlídkový člun, který ho převzal od posádky remorkéru. Přestože byl zabalený do deky, nekontrolovatelně se klepal-a pouze částečně za to mohly mokré šaty.

Jamie mu přinesla hrnek kouřící kávy. „Nejméně dvě tisícovky musely vyhledat lékařské ošetření. Dost na to, aby se zaplnila pohotovostní oddělení všech nemocnic v okolí.“

„Ale mohlo to být nesrovnatelně horší,“ podotkl agent FBI. „Kanystry byly tak pečlivě utěsněné, že nikdo z techniků s detektory toxinů nedokázal v tom davu odhalit, co obsahují. Kdyby se konference uskutečnila, kdyby demonstranti zůstali v okolí kongresového centra, kdyby vybuchly všechny bomby v batozích a uvolnil se všechen plyn…“

„Podle předběžných odhadů by zemřelo nejméně patnáct tisíc protestujících a k tomu tisíce turistů a lidí, kteří se z pracovních důvodů pohybovali v centru města,“ vysvětlil jiný agent. „Jenom bůh ví, kolik dalších by muselo vyhledat lékařskou pomoc. Mohla to být ta nejhorší katastrofa.“

Před kanceláří zabublaly lodní motory a za malou chvíli se otevřely dveře. Všichni přítomní se ohlédli k důstojníkovi pobřežní stráže, který vešel do místnosti. Za ním následovali Rutherford a Mosely a oba se rozhodně netvářili šťastně.

„Nepodařilo se nám ho najít,“ oznámil důstojník. „Přikláníme se k názoru, že se stal obětí lodního provozu na řece. Kdyby do něj narazil člun, mohl upadnout do bezvědomí a utopit se.“

„Neutopil se,“ odvětil Cavanaugh.

„Jeden z našich lidí sledoval, jak jste ho pronásledoval,“ vysvětloval federální agent. „Byl moc daleko, aby vám mohl pomoct, ale viděl, jak jste oba skočili do vody. Vynořil jste se jenom vy.“

„Mohl také při skoku narazit hlavou do něčeho pod hladinou. Možná se jeho tělo o něco zachytilo,“ zadoufal důstojník pobřežní stráže. „Prohledáme dno drapáky a poslali jsme pro potápěče.“

„Prohledáváte také oba břehy po proudu i proti němu?“ chtěl vědět Cavanaugh. „Nejen z člunů, ale iz vrtulníků?“

„Samozřejmě.“

„Pořád si myslíte, že tomu tady velíte?“ zeptal se kousavě Mosely.

Zřetelná zášť v jeho hlase přiměla všechny, aby se po něm ohlédli.

„Pouze se zapojuju do konverzace,“ odsekl Cavanaugh.

„To jistě.“

V místnosti se rozhostilo ticho, rušené jen lodními motory venku.

„Nevšímejte si mě. Jako bych tu nebyl,“ ušklíbl se Mosely.

Cavanaugh se obrátil na důstojníka pobřežní stráže. „Carl je vynikající plavec. Na střední škole vyhrál celostátní mistrovství. Když sloužil u Delta Force, byla to jedna z jeho specializací. Sám jsem na vlastní oči viděl, jak jednou vydržel plavat pod vodou minutu a pětačtyřicet vteřin. Když připočteme rychlost proudu, mohl snadno urazit poměrně značnou vzdálenost, než se vynořil. A s největší pravděpodobností při tom využil nějaké plavidlo, za kterým se schoval. Teď už je na míle daleko.“

„Prověříme všechny eventuality.“

„Jo, rozhodně to tady vede,“ řekl Mosely jedovatě.

V kanceláři opět zavládlo ticho. Rutherford, jenž stál vedle náměstka ředitele FBI, se tvářil ustaraně.

„Máte nějaký problém?“ zeptal se Cavanaugh.

„Jo, ale vy máte větší.“ Mosely se otočil k důstojníkovi pobřežní stráže. „Sehnal by se tu někde přehrávač DVD?“

„Jistě, tady v tom počítači.“

„Tak se na něco podíváme.“ Mosely mu podal neoznačený disk.

Důstojník ho vložil do mechaniky a ťukl do klávesnice.

Přítomní se shlukli kolem monitoru.

Zprvu prázdná obrazovka ožila. Objevila se na ní chodba a na jejím vzdáleném konci dveře výtahu.

„Je to záznam z bezpečnostní kamery v hotelu Delta Queen,“ vysvětlil Mosely. „Poslední výkřik techniky. Obraz je velmi zřetelný, žádné chvění nebo zkreslení.“

Obraz na monitoru se neměnil – dlouhá chodba a na konci výtahové dveře.

„Zatím to moc zajímavé není,“ poznamenal William. „Jak dlouho…“

„Připravuji scénu, pane právní zástupce. Napětí se zvyšuje, divákům stoupá tep. Kamera je umístěna v suterénu v prostorách určených pro úklid a údržbu. Jiná sleduje prostor na konci chodby u výtahů a další pak schodiště do nižšího patra. Tyto kamery měly čočky postříkané barvou ve spreji, ale počítám, že o této jste nevěděl.“ Poslední větu adresoval Cavanaughovi.

„Nemáte nejmenší šanci dokázat, že moji klienti měli s postříkáním těch kamer cokoliv společného,“ protestoval William.

„Jen se dívejte, pane právníku.“

Na konci chodby se vynořil muž. Přikrčený prošel kolem výtahů, zvedl plechovku se sprejem a namířil trysku ke stropu.

„To pořád nic nedokazuje. Ten chlap je příliš daleko a není možné ho identifikovat. Mohl to udělat kdokoliv.“

„Věděl jsem, že přesně toto řeknete, pane právní zástupce, a tak jsem pro vaše poučení nechal připravit zvětšeninu.“

Obrazovku zaplnila postava muže na konci chodby.

„Co říkáte na tu podobu?“ zeptal se Mosely.

Muž na monitoru byl bez nejmenších pochybností Cavanaugh. Postříkal sprejem cosi nad svou hlavou a pak šperhákem otevřel panel vedle výtahu. Sáhl dovnitř, stiskl tlačítko a dveře výtahu se otevřely. Kabina musela zůstat někde ve vyšším patře, protože se objevilo dno výtahové šachty. Muž cvakl spínačem na hranatém předmětu, který si přinesl, lehl si na břicho a položil předmět na dno šachty. Nakonec zavřel dveře a zmizel ze záběru.

„U soudu s takovým důkazem nemáte šanci. Obraz mohl být zmanipulován.“ William byl zjevně odhodlaný neustoupit ani o milimetr. „Se softwarem za padesát dolarů z nejbližšího obchodu s elektronikou snadno dokážu, že jste ty dveře od výtahu otevřel vy.“

„Možná, ale člověk, který ty záběry zvětšil, je technik Federálního úřadu pro vyšetřování a dosvědčí pod přísahou, že obličej zůstal nezměněn.“

„Nemůžu se dočkat, až ho podrobím křížovému výslechu.“

„V tomto státě ne, pane právní zástupce. Tady nemáte licenci. Kromě toho jsem si trochu proklepl vašeho slavného švagra. Pověstný obhájce Lester Beauchamp je na dovolené v Evropě.“

Záběr na monitoru se změnil, nyní nazelenalá obrazovka ukazovala plochou střechu.

„Zelená barva je dána kamerou upravenou pro noční vidění,“ vysvětlil náměstek ředitele FBI. „Southern Belle. Tento hotel je rovněž vybaven nejmodernějším bezpečnostním systémem. Vedení nechalo rozmístit kamery úplně všude, dokonce i na střechu. V pozadí vidíte klimatizační jednotky. A tady přichází naše vedlejší hvězda. Zastříkala sledovací kamery na schodišti, které vede na střechu, ovšem na tuto zapomněla.“

Na monitoru se objevila ženská postava lemovaná odleskem světel velkoměsta. Klekla si, odepnula od opasku nůž a odšroubovala čepičku na konci rukojeti. Obraz se náhle zvětšil. Žena na záběru byla Jamie.

„Tentokrát žádná námitka, pane právní zástupce?“ zeptal se jízlivě Mosely.

„Schovám si je k soudu.“

„To zajisté udělejte.“

Skupinka se dívala, jak Jamie vytahuje z rukojeti nože nástroje a s jejich pomocí odšroubovává kryt na ventilačním potrubí. Pak přehodila spínač na podlouhlém kulatém předmětu a vložila ho dovnitř. Nakonec stejnými nástroji průduch opět uzavřela.

„Spínač aktivoval časovači zařízení na bombičce se slzným plynem,“ řekl Mosely. „Cavanaugh předtím zapínal časovanou dýmovnici. On i jeho manželka pochopitelně použili latexové rukavice, aby nezanechali otisky prstů. Ale vidět znamená věřit, nemyslíte?“

„Můj názor v této věci již znáte,“ odpověděl stroze William.

„Dobře, tak teď můj názor. Cavanaughu nebo Stoddarde nebo jak se jmenujete, opravdu jste se vyznamenal. Ministrovi, který si zlomil nohu, museli zpevnit kost šroubem. Ten s infarktem pořád leží na jednotce intenzivní péče. Lidé, jejichž automobily se srazily s hasiči nebo hlídkovými vozy, jsou rovněž v nemocnici. Vyřadil jste na dobu potřebnou k opravám škod z provozu čtyři hotely. Ztráty jdou do milionů dolarů.“

„Teď mluvíte jako člen obchodní komory,“ popíchl ho William.

„Sklapněte, pane právní zástupce. Vaše slovo nemá v tomto státě žádnou váhu.“ Zabodl pohled do Cavanaugha. „Jste zatčen. Vaše žena pochopitelně také.“

„Nedělejte to,“ řekl Cavanaugh.

„Máte právo nevypovídat. Máte právo na advokáta. Pokud si ho nemůžete dovolit, bude vám přidělen…“

Cavanaugh se otočil k Rutherfordovi. „Johne, existuje nějaká možnost, abys zabránil…?“

„Jeho možnosti skončily už v noci,“ přerušil ho Mosely. „Důvěřovat civilistům je jedna z prvních věcí, kterou se agenti FBI odnaučí.“

2

„Bankrot?“

Cavanaugh a Jamie v strohé výslechové místnosti neworleanské vazební věznice nevěřícně poslouchali, co jim William říká.

„Věděli jste přece, že finanční situace Global Protective Services je hodně nahnutá.“

„Proto jsem nařídil zrušení plánované kanceláře v Tokiu a slučování dalších,“ odvětil Cavanaugh.

„A nebyly to špatné nápady, jenže omezení výdajů přišlo moc pozdě. Není to tvoje chyba. Duncan to s expanzí firmy přehnal a toto je důsledek. Za normálních okolností by bylo možné regulovat peněžní toky tak, aby společnost Global Protective Services dokázala obnovit svou ekonomickou sílu a postavení. Ovšem útok na newyorskou kancelář a masivní investice do zajištění bezpečnosti během konference Světové obchodní organizace hrály silně proti nám. Je otázkou několika týdnů, než se GPS položí.“

„Nemohls nějakou dobu počkat a přinést nám těch zlých zpráv ještě víc?“ zeptal se Jamie hořce.

„Bohužel nemohl. Soudce stanovil kauci na půl milionu dolarů. Pro každého. Snažil jsem se přemluvit soudního pokladníka, aby přijal GPS jako ekvivalentní protihodnotu kauce. I zběžná prověrka však stačila, aby se ukázalo, jak je finanční rozvaha firmy nevyvážená. Pokud chcete být propuštěni na kauci, musíte rozdíl dorovnat z osobních zdrojů.“

Cavanaugh zjevně nechápal. „Z jakých osobních zdrojů?“

„Nemovitost v Jackson Hole,“ odpověděl William. „Většina údolí patří vládě, v soukromých rukou jsou jen čtyři procenta celkové rozlohy. Proto ceny těchto pozemků rychle rostou. Váš ranč má i nezastavěný hodnotu několika milionů dolarů.“

Cavanaugh sípavě vydechl, jako by se dusil. Ne proto, že se dozvěděl, jak drahou nemovitost vlastní. Uvědomil si, jaké nebezpečí mu hrozí. „Carl se nás pokusil zabít. Vypálila srovnal se zemí náš domov. Zničil mi firmu. Kvůli němu pravděpodobně skončím ve vězení a přijdu o bezpečnostní prověrku.“

„Na vězení můžeš klidně zapomenout,“ uklidňoval ho William. „Mosely si brousí zuby na křeslo ředitele FBI, proto vás nechal zatknout. Tím, že odmítl ignorovat porušení zákonů, kterých jste se dopustili, dokázal, že se nenechá ovlivnit, že nedělá výjimky, že nenadržuje oblíbencům. Ale spousta lidí je na vaší straně. Tady máte celostátní noviny, víc jsem jich nesehnal. USA Today. Washington Post. New York Times. Vidíš? Jsi na prvních stránkách,“ ukázal Cavanaughovi. „A co je ještě důležitější, píšou o tobě v úvodnících a chválí tě za to, že jsi zabránil mnohem větší katastrofě. Mluví se o tobě v každé talk show. Hlavní televizní stanice neustále volají a chtějí s tebou natočit rozhovor.“

„S vězněm se rozhovor dělá dost těžko,“ poznamenal Cavanaugh. „Nemluvě o tom, že by ochránci neměli ukazovat obličej v celostátním televizním programu. Snižuje to naši efektivitu, nemyslíš? Samozřejmě za předpokladu, že nám dovolí zase pracovat.“

„Jde o to, že si spousta lidí uvědomuje, jak těžké rozhodnutí jste museli učinit.“

„Jenomže záleží na tom, co si myslí soud,“ připomněla Jamie.

„Co si myslí porota,“ opravil ji William. „Lester Beauchamp se urychleně vrací z Evropy. Umí být úžasně přesvědčivý. Máte velkou šanci na zproštění obvinění.“

„Ale kdy? Může trvat rok, než se dostaneme před soud.“

Williamovi zazvonil mobilní telefon.

„Moment.“Vytáhl přístroj z kapsy a zvedl ho k uchu. „William Faraday.“ Chvíli poslouchal. „Ano.“ Znovu poslouchal. „Ano.“ Soustředěně se zamračil. „To je od vás velmi šlechetné… Souhlasím… Ano, kdyby to dopadlo jinak, nemohl byste svou šlechetnost projevit. Zařídíte potřebné…? Ano, děkuji.“

Přerušil spojení. „Jak se říká v jistých kruzích, zdá se, že jste z toho venku.“

„Co se stalo?“

„Znáte nějakého pana Jamata?“

„Jeden z vedoucích představitelů Světové obchodní organizace. Snažil jsem se ho přimět, aby tu konferenci odvolal. Když vybuchly dýmovnice a bombičky se slzným plynem, byl jsem právě u něj v hotelovém pokoji.“

„Cítí se vám zavázaný za záchranu života nejen svého, ale iostatních delegátů. Kdyby se konference konala, byli by všichni mrtví.“ William ukázal v úsměvu dokonalé zuby. „Přesvědčil Světovou obchodní organizaci, aby za vás uhradila kauci. Doufám, že je to předzvěst zdárného konce vašich potíží se zákonem.“

Cavanaugh by se za jiných okolností možná nezmohl na slovo, ale musel položit nejdůležitější otázku, která mu neustále tanula na mysli.

„Zjistil už někdo, kam se k čertu poděl ten zatracený Carl?“

3

Řeka byla studená. Drsná unášeným pískem. Mastná. Carl slyšel tlumený hukot lodních motorů. Divoce kopal nohama v těžkých botách, ale nemohl se zdržovat tím, že by je rozvazoval a vyzouval. V nejmenším nepochyboval, že Aaron je těsně za ním, možná už ve vodě, a ohání se po něm s nožem v ruce. Kopej! rozkázal sám sobě. Pracuj rukama! Zaber! Pořádně! Ještě rychleji! Po pronásledování Raoula, po jeho vraždě a zběsilém útěku před Aaronem měl plíce vybičované na samou hranici kapacity. Hrudník ho bolel zoufalou potřebou kyslíku.

Ne! Nevzdám se! Nepřipustím, aby Aaron zvítězil!

Máchal pažemi s ještě silnějším odhodláním a prorážel bahnitou vodu. Cítil, že ho unáší proud a dodává mu rychlost. Padesát, padesát jedna, padesát dva, počítal v duchu. Věděl, že musí doplavat pod vodou co nejrychleji co nejdál.

Šedesát, šedesát jedna, šedesát dva. Mysl se mu zakalovala a i s pevně sevřenými víčky viděl před očima vířící kruhy. Sedmdesát jedna. Kdysi jsem vydržel plavat pod vodou minutu a čtyřicet pět vteřin, připomněl si. Aaron to viděl. Ví, jak jsem silný, jak daleko dokážu…

Tělo ovládlo mozek. Ať nutil plíce sebeúporněji, aby to nedělaly, trvaly na tom, že se nadechnou.

Vibrace kolem něj znatelně zesílily a Carl se horečně drápal vzhůru. Zmučené plíce nevydržely a nasály vodu. Vynořil se a dávivě kašlal. V těsné blízkosti projížděl říční člun a hrozil, že ho rozdrtí. Okamžitě se zhluboka nadechl a ponořil se. Mohutnými tempy zamířil k protějšímu břehu. Ještě jednou se musel vynořit, aby se nadechl, ale hned zase zmizel pod hladinou. Konečně nahmátl rozbředlý jíl. Vystrčil z vody polovinu hlavy, mrkáním se zbavil špinavé vody v očích a nejraději by zajásal, když spatřil čluny přivázané u břehu. Přístaviště. Vidíš, Aarone? Pořád to dokážu!

Ale na pobřeží se pohybovalo hodně lidí a kdokoliv si ho mohl všimnout. Zprávy o tragédii v centru města se určitě šíří jako stepní požár. Muž vylézající z vody by přilákal takovou pozornost, že by někdo jistě zavolal policii. Mohli by ho zahnat do kouta dříve, než si najde úkryt. Raději zůstane tam, kde je, pod přístavištěm, za podpůrnými pilíři blízko břehu, kde ho nikdo neuvidí. Nad hlavou mu přeletěla helikoptéra. Motorový člun pobřežní stráže proplul kolem přístaviště tak blízko, že Carla strhla vlna, která za ním zůstala. Zadržel dech a vklouzl pod hladinu.

4

Po setmění hlasy na nábřeží utichly, kroky se vytratily. Carl se odpoutal od pilíře, napjatě naslouchal a pozorně si prohlížel těch několik málo detailů, které rozeznal. Uklidněný vylezl na břeh a odplazil se do stínu nejbližšího křoví. Neviděl nic, co by ho znepokojilo, a plazil se dál. Minul skladiště a začal si dělat starosti, že za sebou nechává mokrou stopu. Ta však byla stále méně výrazná, protože ve větru na něm šaty rychle usychaly a stejně tak i voda na zemi. Objal si pažemi hrudník a zachvěl se zimou. Pak zaslechl hlasy a spěšně se schoval za popelnici. Chodci přešli. Carl se kradl za hranicí světla pouličních lamp a vyhledával co nejhlubší stíny. Tma ho skryje.

Hodinu po půlnoci už měl šaty dostatečně suché, aby se mohl objevit na ulici a nevzbudit podezření. Jeho krátké vlasy vypadaly stejně jako před namočením. Jistě, byl špinavý a páchl po koupeli v řece, ale moc se nelišil od bezdomovců, které tu a tam potkával. V obchůdku s celonočním provozem koupil láhev laciné kořalky s peppermintovou příchutí a odbočil do uličky, kde se několik mužů v hadrech opíralo o zeď. Když se posadil vedle nich, zahrozili mu pěstí.

„Todle je naše místo!“

„Tu máš. Už je mi z toho chlastu blbě.“ Podal kořalku nejagresivnějšímu trhanovi.

Vůdce skupiny se dlouze napil, ostatní bezdomovci se vzájemně odstrkovali a natahovali se po láhvi.

Carl si zatím našel místo vedle popelnice hlouběji v uličce. Spokojený, že má chráněná záda a bok, sevřel pod sakem rukojeť nože. Pistoli ztratil, když plaval přes řeku. Unaveně pozoroval nové společníky, kteří dopili láhev a zase se schoulili ke zdi. Po chvíli už dřímal i on, ale nejrůznější noční zvuky a hlavně starosti mu nedovolily usnout hlubokým spánkem.

Měl spoustu času k úvahám. Jak jeho mise postupovala, přijal dvě platby po pěti stech tisících dolarů s tím, že po splnění úkolu obdrží další milion. Tato částka ovšem nezahrnovala obrovské výdaje, které jeho zaměstnavatelé uhradili za vybavení výcvikového tábora, za nespočetné lety křížem krážem po celé zemi, aby mohl zverbovat vojáky, za zbraně a stravu, za dopravu týmu s vybavením do New Orleansu a za jeho ubytování ve skladišti. Účty, které zaměstnavatelům posílal, obsahovaly detailní a přesné rozpisy všech položek. Carl byl koneckonců zásadový muž, a přestože musel mockrát odolávat pokušení okrást je, tihle lidé vzbuzovali takovou hrůzu, že si to pokaždé rozmyslel. Za dva roky plánování a příprav mu zaměstnavatelé proplatili náklady ve výši bezmála tří milionů dolarů. A k tomu dvoumilionová odměna. Velké peníze i pro skupinu, která získává prostředky z obchodu s narkotiky. Zaměstnavatelé ho několikrát varovali, že musí zajistit návratnost investice. Carl je pokaždé ujišťoval, že úkol splní, a poukazoval na dosažené pokroky.

Rozhodně nebudou mít radost, připomínal si neustále.

Kdybych se bál, že mi ty prachy neumožní utratit, nešel bych to toho, táhlo mu hlavou. Věřil jsem, že budou chtít, abych pro ně pracoval i v budoucnu. Stejně tak jsem si byl jistý, že se mi podaří vyklouznout z New Orleansu a užívat si Života v jižní Francii. Měl jsem v plánu rozplynout se v anonymitě. Jenže nic z toho se nestane. A to kvůli tobě, Aarone. Teď po mně všichni půjdou jako lovečtí psi.

Vyšlo slunce, ale Carl se nehýbal. Odešel až po deváté, kdy vzrůstající chuť na alkohol vyhnala z uličky kumpány. Teď si musí promýšlet každý krok, každé rozhodnutí podrobit důkladné analýze ze všech úhlů. Neustále u sebe v opasku nosil tisíc dolarů v dvacetidolarových bankovkách, takže alespoň pro tuto chvíli si s penězi nemusel dělat starosti. V bazaru si koupil nenápadný oděv, zejména košili, a ve vedlejší ulici běžecké tenisky. Hlad utišil sendviči u Stánku.

Polykal poslední sousto, když si v automatu všiml deníku Times-Picayunne. Útok v centru města zabíral celou titulní stránku. Vložil do automatu minci, našel si odlehlou lavičku v ústraní a otevřel noviny. Netrvalo dlouho a narazil na detailní popis své osoby. Fotografie zatím chyběla, ale dříve či později se objeví. Brockman odstranil jeho složku z archivu GPS, a obrázek mohla tedy poskytnout pouze armáda, jenomže materiály Delta Force jsou tajné a byrokracii v Pentagonu nějakou dobu potrvá, než jeho spis odtajní. Na snímku však na sobě bude mít uniformu, bude mladší a hubenějšídost rozdílů, aby se nemusel obávat, že k němu fotografie přitáhne okamžitou pozornost.

V novinách se hodně psalo o Aaronovi a jeho manželce. Carl čerpal hořké uspokojení z faktu, že reportéři Aarona označovali jeho pravým jménem a odhalili, že záhadné jednoslovné pojmenování „Cavanaugh“, pod kterým vystupoval ve světě bezpečnostních agentur, bylo ve skutečnosti alias.

Ale největší radost mu udělala informace o tom, že Aarona a jeho ženu zatkl Federální úřad pro vyšetřování, a výčet obvinění vznesených proti nim. Takže tos byl ty v těch hotelech, pomyslel si se zlostným obdivem. Chytrý tah, Aarone. Ale teď sedíš za mřížemi a já na ulici. Vsadil bych se, že tě pořádně štve, jak se všechno obrátilo vzhůru nohama. A to je teprve začátek. Vyřídím si to s tebou později, kamaráde. Právě teď mám naléhavější problémy, které musím vyřešit.

Padákový pytel. Vždycky měj nachystané únikové zavazadlo. Carl ho měl uložené v dodávce, kterou opustil zaparkovanou v boční ulici. Musel však počítat s tím, že někteří členové týmu byli dopadeni a vyslýcháni. V tom případě by úřady o dodávce věděly. A i kdyby ne, policie jistě prověřila všechna vozidla, která zůstala v okolí kongresového centra přes noc. Neodvažoval se k ní vrátit.

Vždycky měj připravený záložní plán. Tryskáč použít nemohl, ten zůstal ve výcvikovém táboře. Náhradní únikové zavazadlo ukryl na místě, kam se teď určitě nedostane – v úschovní skříňce na neworleanském autobusovém nádraží. Teoreticky měl alternativní plán perfektně fungovat. Vyzvednout padákový pytel. Koupit si lístek. Vypadnout z města. Teď však pokládal za jisté, že úřady kontrolují autobusové stanice, letiště, železniční nádraží, přístavy a půjčovny automobilů a hledají muže, který odpovídá jeho popisu.

„Hej, příteli,“ oslovil pouličního hudebníka, „nechceš si vydělat padesát babek?“

Vyzáblý kytarista s otevřeným pouzdrem na nástroj před sebou (blýskalo se v něm jen několik mincí) přestal nosovým hlasem vyzpěvovat upravenou verzi The City of NewOrleans a zeptal se: „Co za to, vyhonit ti vocas? Vodprejskni, člověče.“

„Myslím to vážně. Mám pro tebe obchodní návrh. Potřebuju, abys mi pro něco zaskočil na autobusové nádraží. Nezabere ti to víc než pět minut.“

„A máš ňákej důvod, proč si tam nezajdeš sám?“

„Dobře, změníme to na sto důvodů.“ Carl ukázal bankovky.

„Jo, a až tam pudu, skončím v průseru, co?“

„Zdá se, že ty peníze nepotřebuješ.“ Carl se odvrátil.

„Počkej,“ zavolal za ním otrhaný mladík. „Co mám teda udělat?“

„Tu máš.“ Carl ukázal klíček v dlani. „Vysvětlím ti, kde přesně se ta skříňka nachází, aby ses tam nemusel motat a hledat ji. Otevřeš ji a přineseš mi zavazadlo, které jsem si tam uložil. Jednoduché. Tam a zpátky. Maximálně pět minut.“

„Za stovku, jo?“

„Řekl jsem stovku? Spletl jsem se.“

„Podfuk! No jasně! Říkal jsem si, že je to moc…“

„Myslel jsem dvě stovky.“

„Děláš si srandu?“

„Sto dolarů teď, sto dolarů, až mi přineseš, co je v té skříňce.“

„A co je v ní?“

„Aktovka.“

Kytaristovi se rozšířily oči.

„Chceš se vsadit?“ zeptal se Carl.

„O co?“

„Že uhodnu, co si myslíš. Usuzuješ, že ta aktovka musí obsahovat něco hodně cenného, když ti platím dvě stě dolarů, abys mi pro ni zašel. A nemýlíš se. Je v ní mnoho věcí, které jsou pro mě důležité. Takže plánuješ, že si vezmeš mou stovku a aktovku ukradneš. Koneckonců, když nechci jít na nádraží, určitě mám závažný důvod se tam neukazovat. A to znamená, že krádež neohlásím na policii. Mám pravdu?“

V hudebníkově obličeji se zračilo podezření. „Tak nějak.“

Carl sevřel paži, která nedržela kytaru, a zatlačil na nerv. Mladíka tím účinně znehybnil a bez obtíží mu ze zadní kapsy kalhot vytáhl peněženku.

„Hej!“ vykřikl zpěvák a pokusil se vykroutit.

„Drž zobák, nebo ti rozmlátím kytaru.“ Carl si prohlížel řidičský průkaz. „Kenny Barrington, výborně.“ Přečetl nahlas adresu, zapátral v peněžence a vylovil fotografii mladé ženy. „Hezká. Tvoje holka?“

Žádná odpověď.

„Čtyři stovky, Kenny. Půlku teď, půlku až přineseš aktovku. Jestli se do pěti minut nevrátíš, tvé druhé setkání se mnou se změní v tu nejbolestnější noc tvého krátkého života. A života tvé holky. Férová nabídka, co říkáš?“

„Ehm…“

„Tak ber, Kenny. Tady máš dvě stě dolarů a klíček. Já ti zatím podržím kytaru. Klid, kamaráde. Jsou to snadno vydělané peníze.“

Když se hudebník o několik minut později vracel z autobusového nádraží, Carl ho pozoroval z bezpečné vzdálenosti. Otrhaný mladík se zmateně rozhlížel a pak přistoupil k černému chlapci, který seděl vedle kytary.

Carl si představil, co mu ten kluk říká: „Ňákej chlápek mi dal deset babek, abych ti vyřídil, že máš zajít támhle do Starbucksu a dát si kafe.“

Kdyby hudebník oznámil policii, že mu někdo platí čtyři stovky za to, aby mu přinesl z úschovny aktovku, Carl by si jistě všiml, kdyby ho teď detektivové sledovali.

Nikoho neviděl. Mladík s kytarou a aktovkou zamířil ke kavárně, a když se blížil k hlavnímu vchodu, Carl se vynořil z výklenku, připojil se k němu, dal mu dvě stě dolarů, vzal si aktovku a rozloučil se slovy: „Je fajn potkat poctivého člověka.“

5

Carl seděl v jednom z mnoha půvabných městských parků. Ohlédl se za cyklistou, lehkou úklonou pozdravil ženu s chlapečkem ve skládacím kočárku, usmíval se na děti výskající na houpačkách a nastavoval číselnou kombinaci na patentním zámku obyčejné hnědé aktovky, která nebyla ničím nápadná. Vsunul do ní ruku a nahmatal balíček bankovek o celkové hodnotě pět tisíc dolarů, pistoli, náhradní zásobník, krabičku s padesáti náboji, nůž, několik roliček instalatérské pásky, falešné doklady a další nezbytnosti. Uchopil mobilní telefon – ten předchozí nepřežil plavbu přes řeku – a vytáhl ho. Pak aktovku zavřel a chvíli si jen tak užíval příjemné dopoledne.

Ale pak už nemohl odkládat nevyhnutelné. Vyťukal číslo na přístroji vybaveném utajovačem hovorů a čekal. Spojení se navázalo po druhém zazvonění, ale muž na druhém konci linky mlčel. Pravděpodobně čekal, až se ozve volající, aby věděl, jakým jazykem má mluvit.

„Tady Bowie,“ ohlásil se Carl.

„Zklamal jste nás.“

Carlovi se sevřelo srdce. „Nepříznivé okolnosti, kterým se v žádném případě nedalo zabránit nebo vyhnout.“

„Přijal jste od nás peníze, ale výsledky žádné.“

„Nějakých výsledků jsem dosáhl. Ta operace neskončila totálním krachem.“

„Připadáte mi jako děcko, které si hledá výmluvy.“

Carl ztuhl, tentokrát vztekem. „Situace byla naprosto výjimečná a nikdo nemohl s takovým vývojem počítat. Příště už bude člověk, který ty problémy způsobil, mrtvý.“

„Váš přítel? Kdyby pro nás pracoval on, mise by uspěla.“

Carl se kousal do rtů.

„Odměnu, kterou jsme vám již vyplatili, pochopitelně vrátíte,“ pokračoval nelítostný hlas. „Jeden milion dolarů. Elektronickým převodem. Do zítřejšího poledne.“

„Samozřejmě.“

„Kromě toho vrátíte i peníze, které jsme uhradili za náklady na přípravu a provedení operace.“

„Víte přece, že jsem je utratil. Kde mám vzít tři miliony dolarů?“

„Třeba od vašeho přítele,“ řekl hlas ledově. „Musíme se sejít a prodiskutovat, co se stalo.“

Z toho setkání neodejdu živý, pomyslel si Carl. „No, momentálně je to pro mě trochu obtížné. Jdou po mně všechny vládní i soukromé agentury. Snažím se dostat z New Orleansu.“

„Nemyslím dneska. To je vyloučeno. Letím na Filipíny.“

„A to vám nevadí mluvit o naší akci v letadle?“

„Soukromý tryskáč. Za hodinu přistávám. Až si najdete bezpečný úkryt, kontaktujte mě. Sdělím vám, kde se setkáme.“

Carlovi se zdálo, že se propadá, jako by se pod ním otevřely padací dveře. Jakmile zařídím elektronický převod peněz, pozve mě na schůzku a nechá mě zabít. Možná to udělá vlastnoručně.

„Sedíte v letadle? Krátíte si čas pokusy otevřít ten tajný nůž, který jsem vám daroval?“

„Další věc, kterou jste mě zklamal. Ten váš směšný nůž nefunguje. Vyzkoušel jsem všechny možné kombinace.“

„Ale funguje. Máte ho u sebe?“

„V kapse.“

„Na horním kruhu natočte člověka na Měsíci na dvě hodiny. Na spodním musí šíp ukazovat na římskou desítku.“

„To už jsem taky zkusil! A nic se nestalo!“

„Zkuste to znovu.“

Chvíle ticha. „Stejný výsledek!“ vyštěkl netrpělivý hlas. „Vůbec nic!“

„Uvolnil jste závlačku?“

„Jakou závlačku?“

„Je zastrčená ve spodní části rukojeti. Vidíte ten malý háček?“

„O tom jste mi nic neřekl. Je sotva vidět,“ stěžoval si hlas.

„Zatáhněte za něj.“

„Doufám, že to…“

Spojení se přerušilo.

6

Mladí novomanželé se procházeli po palubě výletní lodi, jež brázdila vlny mezi filipínskými ostrovy. Drželi se za ruce a obdivovali nádhernou noční oblohu posetou hvězdami.

„Ve Filadelfii nic takového neuvidíš,“ řekl muž. „Světla města kazí výhled a znemožňují…“

„Co to bylo?“ vyhrkla žena a ukázala k nebi.

„Panebože,“ vydechl její manžel.

Jedna z jasných hvězd vybuchla, rozkvetla jako světlice při novoročním ohňostroji. Do moře se řítily planoucí trosky.

O vteřinu později k nim dolehl rachot exploze.

7

„Nikdy neoznačuj nůž, který jsem vyrobil, za směšný,“ ušklíbl se Carl.

Sklapl mobilní telefon a snažil se uklidnit rozbušené srdce. Pak upřel melancholický pohled na děti dovádějící na houpačkách v parku. Výbuch trhaviny v darovaném noži nic nevyřešil. Místo snědého muže nastoupí jiní, kteří budou rovněž požadovat své peníze. Miliony dolarů prostě a jednoduše nesežene. A když jim tu částku nepošle, budou trvat na schůzce. A té se musí za každou cenu vyhnout. Od této chvíle se jeho život drasticky změní. Bude jen prchat a ukrývat se.

Ne, výbuch toho letadla rozhodně nic nevyřešil, přemítal, ale poskytl mi obrovské uspokojení. Aaron se nejspíš nemýlil. Asi opravdu potřebuju pár lekcí sebeovládání navíc.

Děti. Nedokázal od nich odtrhnout oči. Hele, Aarone, nebylo by krásné, kdybychom se mohli vrátit do dětství? Kéž by byl život zase tak jednoduchý.

Hra. Nyní už záleželo jenom na hře. Zvedl noviny, které před chvílí odložil. Znovu si přečetl o Aaronovi a jeho ženě a pak obrátil pozornost k inzerátům. Letiště v oblasti New Orleansu, železniční stanice, autobusová nádraží a půjčovny automobilů budou hlídané. Existují však jiné možnosti, jak se dostat z města.

8

„Motor kašle, jako kdyby se mu nechtělo,“ poznamenal Carl.

„Hele, já netvrdím, že by nepotřeboval seštelovat. Však jsem taky snížil cenu.“

„Kdy jste naposled měnil olej? Jak to vůbec vypadá s pravidelnou údržbou?“

„Před čtyřma měsícema. Potom se nám narodily dvojčata. Vod tý doby jsem na ní neseděl. Měl sem dva fleky, abych moh platit účty, a byl sem utahanej jak čokl. A abych řek pravdu, předtím sem taky moc nejezdil. Počítám, že už sem na to starej. Takový věci sou spíš pro mladý kluky.“

„Ale ne, chlap není nikdy moc starý, aby se nemohl chovat jako kluk.“

„Todle byste měl říct mý paničce.“

„No, jestli ji opravdu chcete prodat.“

„Musím. Ty dva fleky už nemám. Proto jste mě taky zastih doma. Fabriku, v který sem makal přes den, zavřeli a výrobu převedli do Mexika. Ty prachy fakt potřebuju. Ale jak sem řek do telefonu, šeky neberu.“

„Nedivím se vám. Člověk nemůže být nikdy dost opatrný. Tady máte tři tisíce dolarů v hotovosti. Teď už stačí, když mi podepíšete kupní smlouvu. Převod a přihlášení už zařídím sám.“

„Nerad se s ní loučím.“

„To věřím. Ale můžete se spolehnout, že se o ni budu dobře starat.“

„Díky, šéfe.“

„Přilbu asi nemáte, že?“

„Ale jo, někde v garáži. Žena mi ji koupila na Vánoce, ale já si ji nikdy nebral. Cejtil sem se v nijak v pasti.“

„Dělal jste chybu. Helma vám může zachránit život.“

„Vidim, že ste slušnej a poctívej chlap. Víte co? Přihodím vám tu helmu zadara. I brejle.“

„Ale ne, to by nebylo správné… Něco slyším. Zdá se, že se dvojčata už probudila. Ne, jak říkáte, potřebujete peníze. Nechci vás využívat. Přidám vám padesát babek.“

„Díky moc, šéfe. Sem vám zavázanej.“

Ominutu později už měl Carl nasazenou přilbu a ochranné brýle. Nastartoval starou yamahu a vyjel od domku v skromné dělnické čtvrti.

Čtvrt hodiny po poledni slunce docela hřálo. Motor pravidelně bublal, protivítr Carla příjemně chladil a jízda mu poskytovala nečekané potěšení. Už ani nepamatoval, kdy se naposled projel na motocyklu, a přemýšlel, proč toho vůbec nechal, proč se vzdal možnosti volného pohybu a pocitu svobody a nezávislosti. A pokud se zrovna neoblékáte do kůže s hrozivými nášivkami klubu Hells Angels, lidé vám většinou nevěnují moc pozornosti, jak dokládají statistiky dopravních nehod, kdy řidič automobilu přehlédl motorkáře.

Vychutnával si vibrace motoru mezi nohama a klidně minul policejní hlídkový vůz. Sledoval provoz před sebou i za sebou a nepřekračoval povolenou rychlost, takže silniční hlídka neměla důvod si ho všímat. Přilba a brýle dokazovaly, že motocyklista je řádný občan, který dbá na svou bezpečnost a dodržuje zákony a předpisy.

Projel předměstím a podle ukazatelů odbočil na mezistátní silnici číslo 10. Mířil na západ a za chvíli již projížděl kolem Pontchartrainova jezera. Uchvácen rozlehlou vodní plochou se vydal na sever po mezistátní pětapadesáté a brzy se díval na zvlněnou hladinu jezera Maurepas, na níž se houpaly rybářské čluny. Vlhký vzduch voněl svobodou. Pohlcen proudem vozidel si vychutnával každý okamžik a náhle si všiml, že ujel sto dvacet kilometrů, aniž o tom vlastně věděl. Než se nadál, projížděl louisianským městečkem Hammond, jež mělo jednu přednost, která dokonale vyhovovala Carlovým záměrům – nádraží, kde stavěly vlaky státní železniční společnosti Amtrak.

Když však k němu dojel, uvědomil si, že to není moc dobrý nápad. Policie jistě kontroluje nádraží v New Orleansu a lze důvodně předpokládat, že bude mít pod dohledem i nejbližší rychlíkovou stanici v jiném městě. Sto dvacet kilometrů není žádná vzdálenost. Zastavil se v motorestu a objednal si hamburger, hranolky a kolu. Chutnaly stejně lahodně, jak si pamatoval z dětství. Vrátil se na pětapadesátku a pokračoval k severu.

Za hodinu překročil hranici mezi Louisianou a Mississippi a už se necítil tak ohrožený, ačkoliv si nenamlouval, že se štvanice na něj omezí na území jednoho státu, nebo dokonce poleví. Další stanice Amtraku ležela o třicet kilometrů dál v městečku McComb. Instinkt jej však znovu varoval. Příliš malé nádraží, kde by si ho mohl někdo snadno všimnout. Byly čtyři hodiny odpoledne a začala na něj doléhat únava, ale nemohl si odpočinout, dokud nenajde prokazatelně bezpečné útočiště. A jídlo. Zdálo se mu, že má pořád hlad. Zato neměl čas.

Půldruhahodinová jízda jej dovedla do Jacksonu ve státě Mississippi, který se mohl pochlubit opravdu velkým nádražím. Pečlivě setřel otisky prstů a odstavil motocykl v odlehlé uličce několik bloků od stanice. Nejpozději do půlnoci motorka zmizí a s ní i všechny stopy vedoucí k němu.

Nijak nespěchal, aby nepřilákal nežádoucí pozornost, a zašel si do večerky nakoupit. Dbal, aby byl neustále otočený zády k bezpečnostní kameře, a postupně nakladl do košíku šampon, zubní pastu a kartáček, holicí pěnu a strojek, balíček papírových kapesníků a něco k snědku. Přemohl nutkání co nejrychleji zmizet a na nádražní toaletě se oholil a upravil do co nejpřijatelnějšího vzhledu. Pak se zamkl v kabince, posadil se na prkénko, roztrhal papírový kapesník na proužky a složil je do smotků, které si nastrkal za dásně mezi rty a tváře. Změnil tak profil obličeje, který najednou vypadal baculatý místo předchozí vychrtlosti, jež odpovídala popisu v novinách.

Přistoupil k pokladně a nahrbil se, aby působil dojmem menšího vzrůstu.

„Chicago,“ požádal. „Dnes večer.“

„Stihl jste to na poslední chvíli, pane. Příjezd na místo je zítra v devět ráno.“

„Neměl byste místenku do lůžkového vozu?“

„Moment, podívám se… Ano, jedno kupé je ještě volné.“

„Dnešek je zřejmě můj šťastný den.“

9

„Vaše Ctihodnosti, moji klienti žádají o zmírnění podmínek propuštění na kauci v tom smyslu, aby mohli opustit Louisianu a odletět do New Yorku. Pan Stoddard vlastní agenturu Global Protective Services a vede ji spolu s manželkou. Naléhavé finanční záležitosti, na nichž přímo závisí další existence firmy, vyžadují jejich okamžitou přítomnost. Pokud se moji klienti co nejdříve osobně neujmou řízení společnosti, bude to pro ně mít katastrofální následky. O živobytí přijdou nejen oni, ale i stovky zaměstnanců. Bez ohledu na vznesená obvinění se pan Stoddard může prokázat exemplární profesní kariérou ochranného agenta. Zachránil život spoustě důležitých osobností, které zastávají nejvyšší místa nejen ve světě mezinárodních financí a zábavního průmyslu, ale také ve vládních úřadech nejrůznějších zemí. Před odchodem do soukromé sféry sloužil své vlasti a bránil Spojené státy jako příslušník elitní armádní jednotky Delta Force. Jistě jste slyšel, jakou úctu a vděčnost k němu a jeho manželce chovají pan Jamato a další vedoucí představitelé Světové obchodní organizace. Své uznání projevili tím, že za ně uhradili požadovanou kauci. Moji klienti jsou ochotni a připraveni odevzdat své cestovní pasy.“

10

Rytmus kol tiše cvakajících na spojích kolejnic ho postupně uklidnil. Klap-klap. Klap-klap. Už půl hodiny seděl Carl u stolku, ruku položenou na pistoli, a každým okamžikem čekal, že se rozletí dveře a ozbrojení muži vrhnou do kupé třaskavé granáty. Stáhl roletu na okně, ale pak ho znepokojilo, že nevidí ven. Zvedl ji, ale viděl jen ubíhající krajinu a houstnoucí stíny. Když se mu srdce ztišilo, přistoupil k malému umyvadlu v rohu, vytáhl si z úst papírové smotky a vyčistil si zuby (bez ohledu na to, jak se při akcích zašpinil, stačilo mu vydrhnout si zuby a hned se cítil čistý). Pak si ve výlevce umyl hlavu a mokrým ručníkem ze sebe setřel špínu a bahnitý zápach řeky. Celou dobu měl na dosah pistoli a upíral oči na zamčené dveře.

Hlad se dožadoval ukojení. Ve večerce si koupil láhev koly, dva šunkové sendviče a balíček bramborových lupínků. Byl by si pořídil bohatší zásoby, ale bál se, že si ho pokladní zapamatuje, kdyby kromě toaletních potřeb nakoupil ještě hromadu jídla. Klap-klap. Klap-klap.

Sendviče byly okoralé a bez chuti. Zapíjel je zteplalou kolou a kořenil zatuchlými brambůrky. Klap-klap. Klap-klap.

Krajina za oknem se zvlnila, v temnotě tu a tam rozeznal hřeben pahorku či osamělý strom. Občas do noci zazářila okna osamělé farmy, jindy jasnější světla města. Zhasl, lehlsi na lůžko, k ruce si připravil pistoli a nůž a hleděl na strop, po němž se míhaly stíny. Konečně upadl do milosrdného spánku.

Klapání se zpomalilo a změna rytmu Carla probudila. Slyšel skřípění a sykot brzd. Popadl pistoli a vyhlédl z okna. Malé nádraží, cestující, kteří zde vystoupili, mizeli v přítmí. Nikoho jiného neviděl. Žádný důvod k poplachu.

Odvrátil se od okna, že si zase lehne, když vtom si všiml jména stanice. NEWBERNDYERSBURG, TENNESSEE. Jako by mu neviditelná ruka sáhla do poloprázdného žaludku a zakroutila mu vnitřnostmi. Amtrak směřující na sever projížděl nejzápadnější výspou státu Tennessee a Carl věděl, že sto padesát kilometrů západně leží Nashville, kam otec odvezl rodinu, když kvůli alkoholismu přišel o práci burzovního makléře v Iowa City.

Po přestěhování nabyly hádky a bití na intenzitě. Jednou ve tři ráno našel Carl otce těžce opilého. Seděl v kuchyni a v bezvědomí se zhroutil na stůl. V místnosti se svítilo. Na zemi se válela otevřená láhev peppermintové kořalky, jejíž příchuť měla – alespoň podle otce – hojivé účinky na pálení žaludku zničeného dlouhými roky nezřízeného pití.

Carl rozložil na kuchyňskou linku krájený chleba, hořčici, majonézu, salát, nakládaný kopr a špalík šunky, jako kdyby si otec chystal sendvič. Bývalý burzovní makléř byl tak omámený alkoholem, že ho tlumené zvuky neprohrály. Carl namazal krajíc chleba hořčicí a majonézou. Vzal ostrý nůž a zakrojil do šunky. Utěrkou na nádobí setřel své otisky prstů ze všeho, čeho se dotkl. Přes utěrku držel i otcovu ruku, když jeho prsty přikládal k lahvím, talířům a obalu na chléb.

Otec nesrozumitelně zachrčel.

„Pssst,“ sykl na něho Carl.

Zvedl otce ze židle a odtáhl ho k lince a nehotovému sendviči. Do pravé ruky mu vložil ostrý nůž. A pak podrazil otci nohy a postaral se, aby tělo po dopadu na podlahu nalehlo břichem na čepel. Otec zasténal a syn mu přitiskl na ústa utěrku. Pod břichem se rozlévala kaluž krve. Tělo se několikrát zachvělo a znehybnělo. Carl obešel kaluž, zkontroloval, zda mu krev neulpěla na pyžamu, a vrátil se do postele. Tak dobře jako oné noci se v životě nevyspal.

Nyní toužil po stejně klidném spánku. Pozoroval hru stínů ubíhajících po stropě kupé a v myšlenkách se vracel k době, kdy jeho život byl takový, jaký si ho přál mít. Byla vůbec taková doba? Byla, usoudil.

11

Rozednilo se. Vlak projížděl stanicemi v Illinoisu. Champaign-Urbana. Kankakee. Homewood. Poslední jméno ho naplnilo zatrpklostí. Příští zastávka Chicago.

Použil mobilní telefon.

„Banka Grand Cayman,“ ohlásil se příjemný ženský hlas. „Potřebuji převést devět tisíc dolarů na své konto v Chicagu.“ Tento účet si z opatrnosti zřídil před dvěma roky na cizí jméno. Částka, kterou hodlal předisponovat, nepřesáhla desetitisícový limit na jednu transakci, od kterého jsou banky povinny hlásit finanční převody federální vládě.

„Zajisté, pane. Uveďte prosím číslo účtu a heslo.“ Odrecitoval numerickou řadu, kterou znal nazpaměť. „Heslo zní stiletto.“

„Děkuji, pane.“ Ticho se natahovalo. „Pane, můžete mi prosím zopakovat číslo účtu?“

„Nějaký problém?“

„Ale ne, nejspíš překlep z mé strany.“

Carl zopakoval číslo svého konta v bance na Kajmanských ostrovech.

„Pane, podle našich záznamů na tom účtu nejsou žádné volné prostředky.“

„Jak to? Měl by tam být milion dolarů!“

„Je mi líto, pane, ale na účtu s tímto číslem nejsou žádné peníze.“

„Zkuste to číslo ještě jednou.“ Carl pomalu odříkával cifru za cifrou.

„Ano, pane, číslo souhlasí, ale to konto je bohužel prázdné.“

Nestrávený sendvič ze včerejšího večera Carlovi náhle zkysl v žaludku. „A byly na něm vůbec někdy nějaké peníze?“

„Ano, pane. Jak jste se zmínil, jeden milion amerických dolarů. Tato částka byla včera odpoledne telegraficky převedena do jiné banky.“

Carl polkl žluč. „Děkuji.“

„Nemáte zač.“

12

Cavanaugh obdivoval interiér gulfstreamu s vědomím, že ho vidí naposled.

„Tryskáč se stejně musí vrátit na základnu v New Jersey,“ poznamenal William. „Náklady jsou stejné, ať v něm sedíme nebo ne, tak proč ho nevyužít?“

„Nikdy mě nenapadlo uvažovat, jak je létání s ním drahé,“ přiznal Cavanaugh.

„Čtyři tisíce dolarů za hodinu.“

„A to jsme přeletěli zemi několikrát. Není divu, že firma stojí před bankrotem.“

„Když chráníš saudského prince, honorář náklady bohatě zaplatí,“ zdůraznil William.

„Ale když bojuju o vlastní život, je to moc drahé.“

Jekot silných motorů se ztišil, když gulfstream proletěl mraky a dosáhl letové hladiny.

„Před necelým týdnem jsi s Global Protective Services nechtěl mít nic společného,“ připomněla Jamie. „A teď bys firmu hrozně nerad ztratil.“

„Ano,“ souhlasil Cavanaugh hořce. „Kvůli Carlovi.“

13

Vlak dojel do Chicaga s desetiminutovým zpožděním. Carl ohnul záda a splynul s ostatními pasažéry na provlhlém nástupišti. Aktovku nesl v levé ruce, pravá byla připravena sáhnout po zbrani. Vycpávky vyrobené z papírového kapesníku a nastrkané za rty a tváře mu opět změnily rysy obličeje. Menší a mnohem úhlednější smotky si strčil do uší.

Uprostřed nejhustšího zástupu vstoupil do jasně osvětlené nádražní haly. Ucpávky v uších účinně utlumily obvyklý rámus. Vtom Carl spatřil dva policisty, kteří si bedlivě prohlíželi všechny cestující, a ztuhl. Strážníci zastavili vysokého, hubeného muže, který se Carlovi vzdáleně podobal, a začali mu klást otázky.

Uprchlík na sobě nedal nic znát. S kamenným výrazem, očima upřenýma před sebe a nahrbenými zády kráčel dál ve stejném rytmu a tempu jako ostatní, prostě další zombie. Klid, napomínal se v duchu. Budeš v pohodě. Záměrně použil druhou osobu, aby se odpoutal od kritické situace a udržel emoce na uzdě. Kdyby opravdu věděli, že jsi tím vlakem přijel, čekala by na tebe armáda, a ne dvojice policajtů, ujišťoval sám sebe.

Blížil se k východu. Letmo se zadíval na novinový Stánek, ale hned zase zíral před sebe, jako by pro něj noviny nic neznamenaly, i když na prvních stránkách deníků Chicago Tribune, Chicago Sun-Times a USA Today viděl svou vlastní fotografii.

Snímek nepocházel z armádního archivu a nezobrazoval mladšího muže v uniformě. Pocházel ze současnosti a zachycoval Carla uprostřed davu na ulici v New Orleansu. Na záběru bezpečnostní kamery zjevně někoho pronásledoval. Raoula. Digitálně zvětšený a upravený portrét zachycoval Carla z profilu. Více než z profilu, odhaloval tři čtvrtiny obličeje.

Nehlasně zaklel a spatřil třetího policistu, který kontroloval pasažéry. Zachovej klid. Podle té fotky tě nikdo nepozná.

Není na ní vidět celý ksicht a kamera se dívala dolů. Všechno bude v pořádku.

Jo, jasně, určitě. Ale už nemohl dál objektivizovat. Z „ty“ se stalo „já“. Pronásledují mě nejen parchanti, kteří mě najali, ale i všechny bezpečnostní a ochranné síly v zemi. A také zpravodajské agentury. Mám padesát nábojů a dva tisíce dolarů. Co mám sakra dělat?

Pokračovat ve hře.

Až do konce života.

Přímo ve vchodu se vynořila další uniforma. Carl se kryl za dvěma muži v oblecích a nezvolnil krok. Vtom se policista napřímil a zabodl do něj pohled. Carl okamžitě sáhl do kapsy pro předmět původně uložený v aktovce, kovovou nádobku ve tvaru válce. Zatímco strážník drmolil do mikrofonu upevněného na rameni, uprchlík vyškubl pojistku a upustil nádobku na zem. Kovový váleček po dopadu na kamennou dlažbu hlasitě cinkl. Několik lidí se ohlédlo.

Policista vytasil pistoli, vykročil k hledanému zločinci a zvednutou rukou mu naznačil, ať se zastaví. Carl dělal, že ho nevidí.

„Stůj! Ruce vzhůru!“ vykřikl strážník.

V té chvíli kovový válec – třaskavý granát – explodoval. Carl počítal vteřiny, a proto věděl, kdy přesně má zavřít oči. I tak mu oslnivý záblesk za jeho zády pronikl víčky. Všichni, kdo byli ke granátu otočeni čelem, včetně policisty, dočasně oslepli. Rána, která při výbuchu zazněla, měla doslova ohlušující účinek, ovšem Carl si chránil ušní bubínky papírovými ucpávkami.

Dvojí prudký nápor na organismus policistu omráčil a odhodil jej dozadu. Lidé ječeli a hnali se jeden přes druhého do bezpečí.

„Teroristi!“ zařval Carl. „Bomba!“

Panika rostla geometrickou řadou a všichni se hnali k východům. Carl s nimi. Nebojoval proti pohybující se mase, nechal se jí unášet. V příštím okamžiku byl z nádražní budovy venku, a jak se prchající dav vyhrnul na ulici, splynul s těmi, kteří utíkali po chodníku.

14

Manhattanský hlavní stan Global Protective Services vypadal stejně pracovně a profesionálně jako jindy, Cavanaugh však věděl, že síla a spolehlivost jsou jen zdání. Následován Jamií a Williamem vešel do své kanceláře. Nezasvěcený by nepoznal, že před necelým týdnem byla místnost zdevastována výbuchem. Bližší pohled ovšem Cavanaughovi odhalil, že spěšný úklid byl jen kosmetický, že škody jsou zakryty, ne opraveny. Stejně jako celá korporace, pomyslel si.

„Neumím si představit, jak vysoké nájemné tu platíme.“

„Půl milionu dolarů ročně,“ informoval ho William.

„Je zázrak, že se firma udržela tak dlouho.“

„Dva vysoce postavení manažeři mrtví a třetí na odvykací léčbě.“ Jamie se složila do křesla.

„Počítám, že i samotné ukončování probíhajících operací bude velmi obtížné,“ povzdechl si Cavanaugh. „Jamie, ty jediná máš obchodní a podnikatelské zkušenosti. Jak to zrealizujeme?“

„Především se spojíme s vedoucími všech zahraničních zastoupení a požádáme je, ať odvolají všechny budoucí, dosud nezahájené akce. Pak dojednáme ukončení nájemních smluv všech našich kanceláří a probíhající operace předáme jiným bezpečnostním agenturám. Potom…“

15

Studený říjnový vítr předznamenával nastávající zimu a Carl, jenž právě přijel z horkého New Orleansu, se zachvěl chladem. Kráčel pomalu, aby nevzbudil podezření, po stezce pro pěší podél řeky Chicago a vzdaloval se od nádraží, ale přesto se rozhodl, že nemůže riskovat a zajít si do obchodu koupit bundu. Jeho fotografie otištěná v novinách se určitě objevila iv televizi a zpráva, že byl spatřen v Chicagu, se rychle šíří po celé zemi. Občané si budou všímat cizích lidí.

V mracích temné beznaděje, které visely na obloze, viděl vlastní budoucnost. Jeho možnosti se tenčily, síly a zdroje ubývaly.

Co udělám, až mi dojdou peníze? Začnu přepadávat večerky? K čertu, vždyť nemůžu utratit ani to, co mám, protože se nesmím nikde ukázat. Kde budu dnes spát? Hotel riskovat nemůžu, ani ten nejzablešenější. Vláda co nevidět vypíše odměnu. Mám zalézt někam do uličky mezi bezdomovce jako před dvěma dny? Schovat se v lese?

Pokračovat ve hře.

Na schovávanou.

Míjel odpadkový koš, do kterého kdosi zahodil zmačkané noviny. Rozhlédl se, jestli někdo není nablízku, vytáhl je, rozložil a zadíval se na svou fotografii na první stránce. Aarone, ty zkurvysynu, teď jsem se měl válet na Riviéře a píchat holky.

Se vzrůstajícím vztekem četl, že se Aaronovi a jeho manželce podařilo sehnat peníze na kauci a soud je propustil. Jen slabou náplastí mu byla zpráva, že Global Protective Services čelí bankrotu a je před zhroucením. Jenom zlomek toho, co by sis zasloužil, ty parchante. Aaron a jeho žena získali povolení opustit území státu Louisiana a odletěli do New Yorku, aby zahájili likvidaci firmy. „Kdyby pro nás pracoval on, mise by uspěla,“ řekl snědý muž krátce předtím, než ho Carl nechal rozmetat na kousky.

No, uvidíme, pomyslel si

Skrývat se po zbytek života?

Aarone, já ti ještě ukážu, jak jsem dobrý.

Carl se blížil k lavičce, na níž spal vedle opřeného jízdního kola muž s několikadenním strništěm na bradě a slepenými, dlouho nemytými vlasy. Na sobě měl otrhanou bundu a špinavé džínsy. Na vozíku přivázaném k sedlu bicyklu ležel plastový pytel s ještě umazanějšími a rozedranějšími hadry.

Tulák si kolem zápěstí omotal provázek přivázaný ke kolu jako primitivní alarm.

Carl si ověřil, že mu nikdo nevěnuje pozornost. Odepnul z přezky v kapse kalhot nůž, palcem otevřel čepel a přeřízl provázek. Odtlačil bicykl z doslechu (neměl přehazovačku a necvrkal jako sportovní modely) a zastavil se jen na tak dlouho, aby vytáhl z pytle odrbanou modrou košili a navlékl si ji přes hnědou, kterou si koupil v New Orleansu. Pak nasedl na kolo a odjel. Stejně jako motocyklisté v přilbách a brýlích jsou i bezdomovci na bicyklu s přívěsným vozíkem, na němž vozí veškerý svůj majetek, neviditelní.

Pořád měl u sebe noviny, které vytáhl z odpadkového koše. Když se domníval, že může bezpečně zastavit, nalistoval inzerci. Rozhodl se, že si znovu koupí ojetý motocykl. Jistě, hrozí mu, že ho prodávající pozná, ale věřil, že to na něm vycítí. No a potom se postará, aby majitel motorky nemohl nikoho upozornit. Nezbylo mu tolik peněz, aby si mohl koupit stejně dobrý stroj, jako byla yamaha, kterou nechal v Jacksonu v Mississippi, ale na druhé straně mu motorka nemusí sloužit dlouho. Cíl, k němuž směřoval, se nacházel jen pět hodin cesty daleko.

16

Cavanaugh zrušil další operaci, položil sluchátko do vidlice a vzhlédl k recepční, která stála ve dveřích jeho kanceláře. „Ano?“

„Volalo vám dalších deset nebo dvanáct lidí.“

K smrti vyčerpaný se podíval na hodinky. Minula pátá a on musel obvolat ještě několik klientů. „Něco naléhavého?“

„Všichni tvrdili, že je to naléhavé.“ Jamie u svého psacího stolu psala do počítače, William telefonicky domlouval podrobnosti dražby firemního gulfstreamu.

„Jeden volající je neodbytnější než ostatní,“ řekla recepční a pozvedla seznam. „Do této chvíle nás kontaktoval osmkrát.“

„To musí být hodně naštvaný věřitel. Jak se jmenuje?“

„Laňce Sawyer.“

Cavanaugh se prudce napřímil.

Jamie to slyšela a svraštila obočí. „Nejmenoval se tak ten stařec, který učil tebe a Carla vyrábět nože?“

Cavanaugh vytrhl recepční seznam z ruky a spěšně vyťukal číslo u jména Sawyer.

„Co se děje?“ nechápal William.

Cavanaugh na svém přístroji aktivoval hlasitý odposlech. Telefon na druhém konci linky zazvonil jen jednou a naplnil kancelář vyzváněcím tónem.

Hned nato se z reproduktoru ozvalo: „Haló, Aarone, jak se daří?“

Cavanaugh zaťal ruce v pěst a naklonil se nad stůl. „Úžasně.“

„To těžko. V novinách jsem se dočetl, že jsi ještě včera bručel v chládku. Je mi líto, že tě v poslední době pronásleduje taková smůla.“

„Snaž se aspoň mluvit tak, aby to znělo upřímně.“ Cavanaugh se díval, jak se Jamie a William blíží ke stolu a poslouchají uhlazený hlas z reproduktoru.

„Snaží se FBI vysledovat, odkud mluvím, nebo už nejsi s vládními orgány v tak dobrém vztahu jako dřív?“

„Abych řekl pravdu, Carle, tolik jsem dychtil po rozhovoru s tebou, že mě nenapadlo je upozornit.“

„Z tvých úst je pravda vždycky hezká, i když vzácná. Ale stejně už mají polovinu práce s mým vypátráním hotovou. Vědí, že jsem v Chicagu.“

„V Chicagu?“

„Nedíval ses na televizi? Na Show Carla Durana?“

Jamie okamžitě zamířila k rohové skříňce a pustila televizor.

„Bohužel jsem to propásl,“ řekl Cavanaugh.

„Škoda. Pořad zaznamenal vysokou sledovanost. Spousta akce, napětí a záhad.“

Televizní přijímač byl naladěn na CNN. Reportér stál v rozlehlé hale, zřejmě na nádraží, a kolem něj procházeli očividně nervózní pasažéři. Na spodní části obrazovky běžel titulek ŽIVĚ Z CHICAGA. Přímá reportáž v té chvíli skončila a objevil se záznam bezpečnostní kamery pod stropem téže haly plné cestujících. Pak se obraz zvětšil, zaostřený na muže připomínajícího Carla (měl plnější tváře), který se blížil k východu. Rozběhl se k němu uniformovaný policista. Obrazovku zaplnil záblesk. I při ztlumeném zvuku všichni slyšeli mohutnou detonaci. Lidé se rozkřičeli a rozběhli se k nejbližším dveřím.

„Už se dívám,“ řekl Cavanaugh. „Hezká práce.“

„Od tebe je to obrovská pochvala, Aarone. Zejména když uvážím tvé přesvědčení, že nikdo nemůže být lepší než ty.“

„Mýlíš se. Vždycky jsem tě obdivoval, že dokážeš vyrobit lepší nůž než já. A určitě jsi byl lepší plavec.“

„Bože, kolik komplimentů se valí na mou hlavu!“

„Vzdej se, Carle.“

„No jo.“

„Věčně se skrývat nemůžeš.“

„Ale můžu to zkusit. Chlápek, co nastražil bombu do té potratové kliniky, přežil v lesích pět let.“

„V zimě mu mrzl zadek. V létě se živil žaludy a ještěrkami.“

„To sice jo, kamaráde, ale nebyl tak vycvičený jako my dva.“

„Myslím to vážně. Vzdej se, Carle. Mohu zařídit, aby ti při tom nic nehrozilo.“

„Bože můj. Opravdu si vážím tvé starostlivosti.“

„Můžeš se s úřady dohodnout. Předat jim informace o těch parchantech, kteří si tě najali, výměnou za snesitelný trest odnětí svobody.“

„Kdyby to tak šlo! Ale víš, je tu jistý problém. Nemám jim co předat. Jednal jsem s jediným člověkem, který mi o své organizaci vůbec nic neřekl. Dokonce ani nevím, jak se ve skutečnosti jmenoval.“

„Minulý čas?“

„Je mrtvý. Nešťastný výbuch letadla. Nech těch keců, Aarone. Oba víme, že i když se vzdám, vláda bude požadovat trest smrti. Proboha svátého, v New Orleansu zemřelo tisíc lidí! Vláda mě nechá sejmout stejně jako toho chlapa, co odpálil federální budovu v Oklahoma City. Mně se taková vyhlídka moc nezamlouvá. Mám jedinou šanci. Hru.“

„Jakou hru?“

17

Carl lhal. Nebyl v Chicagu ani nikde poblíž. Ojetý motocykl, který si koupil, jej zavezl čtyři sta kilometrů na západ. Teď seděl na piknikové lavičce, díval se na mělký potůček, který se vinul mezi vzrostlými stromy pozlacenými podzimem, a mluvil do mobilního telefonu.

„Hra, Aarone. Nic jiného není. A nikdy nebylo.“ Opřel se do něj závan studeného větru. Chlad zalézal pod kůži. „Návrh zní takto. Nabízím ti poslední možnost si zahrát. Zítra v noci. Na obvyklém místě. Ale jestli se neukážeš nebo si přivedeš pomoc, naštveš mě ještě víc, než už jsi mě naštval. Jestli mě znovu zradíš, přijdu si pro tebe, ale tentokrát už bez férového varování předem. Bylo by fajn setkat se s tvou rozkošnou paničkou.“

Carl ve sluchátku zaslechl zvuk, který připomínal ránu pěstí do stolu.

„Ty se opovažuješ vyhrožovat mé ženě?“ zařval Aaron. „Hajzle jeden zasraný!“

„Tohle je ta správná nálada, Aarone.“

Carl přerušil spojení.

18

Cavanaugh uslyšel ticho na lince, pomalu zavěsil a vypnul hlasitý odposlech. Srdce mu bušilo vztekem a jen postupně si uvědomoval, že na něj hledí Jamie a William.

„Poslední možnost si zahrát. Zítra v noci. Na obvyklém místě,“ zopakovala Jamie. „Vyzývá tě na souboj.“

„Vypadá to tak.“

„Jeden na jednoho.“

„Tak zřejmě vypadá jeho záměr.“

„Víš, jaké místo má na mysli?“ zeptal se William.

Cavanaugh se krátce zamyslel. „Ano, myslím, že vím.“

„Kde?“

Cavanaugh neodpověděl.

„Doufám, že neuvažuješ o tom, že bys tu výzvu přijal,“ řekla Jamie důrazně.

„Bože, jak já toho chlapa nenávidím! Za všechno, co nám provedl. Neumíš si představit, jak rád bych do toho šel.“

„Ale neuděláš to, že ne?“ starala se Jamie.

„Slyšelas ho. Dává mi šanci. Jestli ji nevyužiju, půjde po tobě.“

„Nepůjde, když zavoláš Moselymu a Rutherfordovi a řekneš jim o tom,“ konstatoval William. „Uděláš tím obrovský krok k tomu, abys znovu získal FBI na svou stranu. Nechají to místo, ať už je kdekoliv, obklíčit a zásahová jednotka se už o něho postará.“

„Ale co když se jim to nepodaří! Místo, které má podle mě Carl na mysli, není jen tak snadné obklíčit. Carl má spoustu možností, jak poznat, jestli jsem ho, jak říká, zradil a přivolal si pomoc. Je tam hodně únikových cest. Jsem ochoten dát v sázku svůj život, ale ne Jamiin.“

„A nemám k tomu co říct i já? Co když Carl zvítězí?“

„V tom případě tě nechá na pokoji. Ale on nezvítězí.“

„Porazil tě vůbec někdy?“

„Když jsme byli malí kluci.“

„No, teď už malí kluci nejste! Pokud ho nedostane FBI, poradíme si s následky společně. Ale v žádném případě ti nedovolím, abys mě využil jako záminku k tomu, abys ukojil svou nenávist a nechal se případně zabít.“

Cavanaugh jí dlouho hleděl do očí.

„Williame,“ řekl nakonec, „předpokládám, že raději vyjednáváš osobně než po telefonu.“

„Předpokládáš správně.“

„Tak domluv schůzku s Moselym a Rutherfordem. Co nejdřív to půjde.“ Cavanaugh zvedl sluchátko a někam zavolal. Když se dovolal, přikázal: „Připravte gulfstream k odletu. Do hodiny… Že ho prodávám? Zatím ne.“

19

„Já žasnu,“ utrousil náměstek ředitele FBI Mosely. Za okny jeho kanceláře zářila nad Washingtonem světla Kapitolu. „Lépe řečeno jsem v šoku. Dodržujete předepsanou proceduru, místo abyste všem ukazoval, jaké jste eso.“

„Neudělal jsem nic jiného než to, co jsem považoval za správné,“ hájil se Cavanaugh.

„Jistě. Bylo by samozřejmě lepší, kdybyste nás informoval, než jste mu zavolal, abychom se mohli pokusit ten hovor vysledovat. Ale to bych asi žádal příliš mnoho. Ale pojďme k tomuobvyklému místu, o kterém mluvil. Předpokládám, že je to ta farma, kde starý kovář učil vás a Durana vyrábět nože.“

„Ne.“

„Tak kde to je?“

Cavanaugh pohledem vyzval Williama, aby se ujal slova. „Jsme tedy domluvení?“ zeptal se právník.

„Pane právní zástupce, já žádné dohody neuzavírám.“

„Nežádáme o dohodu. Můj klient je ochoten plně spolupracovat. Přeje si však, aby jeho spolupráce byla zohledněna, až se jeho případ dostane k soudu.“

„Můžu vás ujistit, že se mu dostane velkého zohlednění, pokud spolupracovat nebude.“

Vedle Moselyho seděl u konferenčního stolu Rutherford. Naklonil se ke Cavanaughovi jako přítel k příteli a tiše se zeptal: „Kde je to obvyklé místo, Aarone?“

„Park v Iowa City. Na konci ulice, kde jsme kdysi oba bydleli.“

„Park?“

„Jmenuje se Willow Creek. Jako kluci jsme si tam s Carlem často hrávali. Hlavně na vojáky. Třeba na příslušníky speciálních jednotek vysazené za nepřátelskými liniemi. Skrývali jsme se za stromy nebo v křoví a snažili se, aby nás nepřátelé – lidé, kteří se v parku procházeli – nespatřili.“

„Mluv dál, Aarone.“

„Potom jsme hru převrátili a stali jsme se protistranou. Vyzbrojení gumovými noži jsme pronásledovali jeden druhého: Nakonec jsme se uměli schovat tak dokonale, že trvalo celý den, než hra skončila.“

„Kdo vyhrál?“ chtěl vědět Rutherford.

„Někdy já, někdy Carl.“

„Takže se domníváte, že vás Duran vyzval na poslední kolo vaší dětské hry?“ zeptal se Mosely.

„Ano.“

„Místo aby se pokusil utéct?“

„Carl nejspíš nevěří, že se mu útěk podaří. Třeba se rozhodl, že se v tom krátkém čase, který mu ještě zbývá, aspoň dobře pobaví.“

„No, je zatraceně jisté, že nemůže utéct,“ zavrčel Mosely. „Jste si stoprocentně jistý, že je vaše tušení správné?“

„To není tušení. Carl by se nevyjádřil tak vágně, kdyby nevěděl, že je to jediné místo, které mě napadne. Obvyklé místo, kde jsme si hrávali.“

„Je ve vašem zájmu, abyste se nemýlil,“ zdůraznil Mosely. „Jestli je to součást jeho strategie, jestli vás využívá, aby nás vodil za nos, a vy mu na to skočíte, pak budu velmi nešťastný. A to znamená, že budete velmi nešťastný i vy. Řekl zítra v noci?“

Cavanaugh přikývl.

„Dopady událostí v New Orleansu jsou tak komplikované, že se nemohu vzdálit z Washingtonu. Ve skutečnosti jsem touto dobou měl být na jiné poradě.“ Náměstek ředitele vstal a podíval se na Rutherforda. „Vy máte na starosti boj proti terorismu. Postarejte se, ať ten chlap neunikne. Opravdu doufám, že to není nějaký obludný žert na náš účet.“

Mosely si vzal diplomatický kufřík a vyšel z místnosti.

Nastrčil Johna, aby to schytal, kdyby něco nevyšlo, pomyslel si Cavanaugh.

„Johne,“ oslovil ho, „tvé přátelství pro mě znamená opravdu hodně. Věřil jsem, že dělám správnou věc, a svůj názor jsem nezměnil. Rozhodně jsem však neměl v úmyslu ohrozit tvou pozici. Ve snu by mě nenapadlo, že by to mohlo působit jako zneužití tvé důvěry.“

„Občas naše záměry nedopadnou tak, jak bychom si přáli,“ odvětil Rutherford.

„Promiň, je mi to líto.“

V kanceláři zavládl přímo hmatatelný chlad.

„Zítra v noci?“ zeptal se Rutherford.

„Ano, ale Carl začne dřív.“

„Máš v tom svém parádním letadle dost místa pro zásahovou jednotku FBI? A tentokrát půjdeš neozbrojený. Tentokrát jsi skutečně jen civilista.“

20

Cavanaugh netušil, jak moc se město od jeho mládí změnilo. Cestou z letiště do Iowa City požádal řidiče FBI, aby zamířil k parku.

„To by bylo příliš riskantní,“ namítl Rutherford. „Jestli tě Duran uvidí v dodávce plné lidí…“

„V osm ráno jsme jen součást proudu vozidel, kterými jedou lidi do práce. Tak brzo se ani nebude snažit provoz monitorovat. Bude se dívat po stacionárních sledovacích stanovištích.“

„Zajistil jsem, aby žádné nebylo,“ řekl Rutherford. „Nechci ho vylekat, aby nezdrhl. Až se setmí, dáme mu dost času, aby si našel nějakou díru a uvelebil se v ní. A potom obklíčíme park a utáhneme smyčku.“

„Ujišťuju tě, že je v parku už v tuto chvíli.“

Řidič odbočil doleva na West Benton Street, jednu z ulic, které vedou kolem parku, a Cavanaugh si pořád nemohl srovnat v hlavě, jaký je na ulici silný provoz. Za jeho mládí to bývala ospalá část města, za níž se již rozkládala pole. Dnes na jejich místě vyrostly rodinné domky a činžáky a ze zeleně zbyl jen park.

Ohlédl se doprava a s ještě větším překvapením zaznamenal, že i park se změnil. Hustý les padl pod dřevorubeckými pilami a zůstaly jen stromy na březích říčky Willow. Na vyčištěném pozemku vznikla další fotbalová hřiště. Na protější straně, kde kdysi rostla kukuřice, vyrostl rozsáhlý areál prolézaček, horolezeckých stěn a dalších atrakcí pro malé i větší děti.

„Pořád tvrdíš, že je tady už v tuto chvíli?“ zeptal se Rutherford. „Nezdá se mi, že by tu bylo mnoho míst, kde by se mohl skrývat.“

21

„Mám zlé tušení,“ zašeptal Cavanaugh Jamii a Williamovi, když následovali Rutherforda a jeho muže do skromné budovy velitelství policie v Iowa City.

V hlučné hale se shromáždili ochránci zákona, kteří se již nevešli do přeplněného konferenčního sálu. Zástupem se prodrali dva muži v uniformě, jeden v policejní, druhý v armádní, a něco naléhavě sdělovali Rutherfordovi.

„Není tu dost velká místnost pro instruktáž,“ oznámil šéf protiteroristické divize FBI, když se vrátil. „Přesunujeme se do arzenálu národní gardy.“

Ztrácíme čas, pomyslel si Cavanaugh. Je sice teprve čtvrt na devět ráno, ale brzy se nám ho bude nedostávat.

„Ale řekli mi, že ani tam nemusí být dost místa,“ pokračoval Rutherford a spěchal z policejní stanice. „Abychom park neprodyšně uzavřeli, potřebujeme podle současných odhadů nejméně tisíc lidí. Sjíždějí se sem strážníci a šerifové z celého státu. Agenti FBI a Sboru federálních šerifů přilétají až ze Saint Louis, Denveru, Minneapolisu a Chicaga. Ministerstvo vnitřní bezpečnosti nám zajistilo svolení nasadit místní oddíl národní gardy.“

„Další pohotovost,“ poznamenal Cavanaugh. „Další tlak na už tak velmi napjatý systém.“

„Připomíná mi to New Orleans,“ podotkla Jamie. „Doufejme, že výsledek nebude tak tragický.“

„Zatraceně,“ ulevil si uniformovaný policista. „Máme tady novináře.“

22

Arzenál národní gardy se rychle plnil. Rozlehlá hala s vysokým stropem duněla ozvěnou kroků a hlasů stovek policistů a vojáků, kteří se shromažďovali před pódiem, za nímž na stojanu visela obrovská mapa parku Willow Creek.

„Neumím si představit, že by se stihli zorganizovat včas,“ konstatovala Jamie opřená o stěnu.

„John je v některých věcech úžasně schopný,“ řekl jí Cavanaugh a ukázal k místu, kde Rutherford mluvil s pěti nebo šesti pozornými civilisty, kteří drželi v rukou poznámkové bloky a diktafony.

„Můžete sledovat instruktáž,“ říkal právě reportérům. „Můžete si dělat poznámky a…“

„Fotografie? Co fotografie?“

„Jedině až po poradě. Ale nesmíte nic otisknout, dokud vám to nedovolím.“

„To vám slíbit nemůžeme.“

„Jde o záležitost národní bezpečnosti.“

„O čem to mluvíte? Co se tady vlastně děje?“

„Oplátkou za otevřený přístup od vás vyžaduju závazek, že nedopustíte únik informací. Pokud by se o tom, co chystáme, dozvěděla veřejnost, nahrnou se do parku zvědavci a čumilové a kořist by nám mohla uniknout.“

„Jaký park? Jaká kořist?“

„Poslouchejte, dívejte se a budete chytřejší,“ odpověděl Rutherford a vyběhl na pódium.

Mezi Rutherfordovy úžasné schopnosti patřilo klidné, věcné a autoritativní vedení instruktáže. Nesourodá masa poslouchala jeho slova a lidé se soustředěně napřimovali, přejímali jeho řeč těla a zdálo se, že se postupně sjednocují v homogenní útvar. Informace, že jejich cílem je muž odpovědný za teroristický útok v New Orleansu, kterého síly zákona pronásledují po celé zemi, pochopitelně upoutala maximální pozornost.

„Zítra ráno ve tři nula nula zajistíme čtyři přístupové cesty k parku.“ Rutherford červeným laserovým ukazovátkem označil příslušná místa na mapě. „Jakmile si budeme jistí, že nám kořist nemůže uniknout, počkáme do rozednění. Nemá cenu riskovat a jít do akce naslepo. Severní křídlo bude v rojnici postupovat do oblasti pátrání a prověří každé představitelné místo, kde by se mohl někdo skrývat. Zbývající křídla zůstanou na místě a zajistí, že cíl nevyklouzne z pasti. Někteří z vás se možná ptají, proč se nepohneme ze všech stran a nenaženeme kořist doprostřed. Takto byste se alespoň všichni zapojili do akce. Odpověď je jednoduchá. Kdyby se kořist bránila, mohli bychom se navzájem zranit při křížové palbě.“

Shromáždění ochránci zákona natolik věřili svému výcviku a zkušenostem, že Rutherfordova slova považovali za žert. Pochechtávali se a pouto mezi nimi sílilo.

„Máme hodně úkolů a málo času. Vybavení. Zbraně. Logistika. Načasování. Zřídíme dvě velitelská a shromažďovací stanoviště, tady a v areálu střední školy necelý kilometr od parku.“ Rutherford se otočil k představiteli magistrátu, který rovněž stál na pódiu. „Západní střední, že?“

Úředník z radnice přikývl.

„Až studenti odejdou domů, zahájíme intenzivní praktický výcvik na sportovním hřišti za školou. Než vstoupíme do oblasti, musí být uzavřeny všechny ulice v okolí parku. Rovněž je nutné evakuovat obytné domy na hranici parku. Tady vedle mě stojí zvláštní agentka Murphyová z oblastní pobočky FBI v Des Moines. Zorganizuje vás do oddílů. Kromě severního, jižního, západního a východního křídla vytvoříme ještě útvar pro odklánění a regulaci dopravy a evakuační týmy. Potom…“

Ohodinu později instruktáž pomalu končila a Rutherford prohlásil: „Nakonec vám chci představit muže, který velmi dobře zná náš cíl. Vyrůstali spolu. Přímo tady v Iowa City. Hráli si v tom parku tak často, že ho považovali za své území. Sloužili spolu v armádě. Společně pracovali jako ochranní agenti.“

Cavanaugh vystoupil na pódium. Zahleděly se na něj stovky párů očí a další lidé se tlačili dovnitř zadními vchody. Převzal od Rutherforda mikrofon a v reproduktorech hlasitě zapraskalo.

„Nebudu mluvit dlouho. Slyšeli jste toho tolik, že už vás jistě zmáhá únava. Kromě toho byste se nejraději hned dali do práce.“

Přikyvovali, obličeje se jim rozhořely loveckou vášní.

„Když se podíváte na park, možná si pomyslíte, že poskytuje jen málo úkrytů a že nebude těžké cíl najít. Je vás obrovská přesila proti jedinému muži, což ve vás pravděpodobně vzbudí značnou sebedůvěru. Podobný přístup vás může stát život. Neustále mějte na paměti, že váš protivník je bývalý příslušník Delta Force, který absolvoval výcvik na světové úrovni. Umí se dokonale maskovat a skrývat. Jednou z jeho specialit je boj neobvyklými prostředky a způsoby. Jedním slovem, jeho specialitou je smrt. Až zítra ráno vejdete do parku, vstoupíte do jeho světa. A tam musíte každý detail považovat za podezřelý.“

Jeden z agentů FBI zvedl ruku. „Ten chlap musí počítat s tím, že se v noci nedostavíte sám. Proč by měl spoléhat na to, že ho nepodrazíte?“

„Abych byl upřímný, domnívám se, že ode mě ten podraz čeká a tuší, že si přivedu pomoc,“ odpověděl Cavanaugh.

Přítomní na něj nechápavě hleděli.

„Chce dokázat, že je nejlepší,“ pokračoval Cavanaugh. „Bere všechno jako soupeření. Je mu jedno, jestli si s sebou přivedu třeba malou armádu, aby ho dopadla. Dává najevo, že dokáže vyzrát na vás na všechny.“

23

„Rozestup tři metry! Víc ne!“ křičel Rutherford. „V rojnici nesmí být mezery. Na povel vyrazíte rovnoměrným krokem, který jste si nacvičili. Za vámi půjdou nadřízení a dohlédnou na zachování rovné linie. Většina z vás bude pozorovat terén před sebou. Každý osmý se zaměří na koruny stromů pro případ, že by se cíl pokusil ukrýt tam. Každá proláklina, každá hromádka listí, každý padlý kmen může maskovat kořist. Někteří z vás půjdou korytem potoka. Hledejte stopy a otisky. Hledejte známky kopání na březích. Jestli si kdokoliv bude myslet, že něco našel, hvízdne na píšťalku. Všichni jste je dostali. Rojnice se zastaví a záložní tým postupující za vámi dané místo prověří. Nadřízení vám pak řeknou, kdy znovu vyrazíte.

Každý z vás má střelnou zbraň. Dbejte na to, aby hlaveň neustále směřovala na terén před vámi, nebo, pokud jste osmí v pořadí, vzhůru na stromy. Základní pravidla znáte. Nemiřte na konkrétní objekt, pokud ho nehodláte zničit. Neklaďte prst na spoušť, pokud ji nehodláte zmáčknout. Nestřílejte, pokud nevíte, co přesně se nachází za cílem. Jinými slovy, dámy a pánové, nepostřílejte se navzájem. Bitevní řád je následující. Pokud to bude možné, zajmout živého. Ale pamatujte si, že cíl je nemilosrdně krutý a extrémně nebezpečný. Rádi bychom ho vyslechli, ale ne za cenu života někoho z vás.“

24

„Lidé z arzenálu se přemístí do areálu střední školy po setmění,“ oznámil Rutherford Cavanaughovi po skončení instruktáže. „Použijeme školní autobusy. Školní autobus přijíždějící do školy nebude nikomu nápadný. Úderem druhé hodiny ranní vyrazí jednotky od školy k parku. Pěšky, je to necelý kilometr. Nechci, aby autobusové motory upozornily kořist, že se blíží lovci. Duran by mohl vyklouznout, než zaujmeme postavení. Oddíly dostanou rozkaz, že cestou k oblasti pátrání nesmí nikdo mluvit. Napadá tě ještě něco?“

„Nasaď letadlo a někoho s infračervenou kamerou,“ navrhl Cavanaugh. „Ať pilot v noci několikrát přeletí nad parkem. Kamera by mohla zaznamenat Carlův tepelný otisk, a my bychom tak zjistili, kde se skrývá.“

„Zapamatujte si prosím, že můj klient plně spolupracoval. Chci, aby to zaznělo před soudem,“ prohlásil William.

25

Oddíly zkonzumovaly ve školní jídelně stovky pizz a vypily hektolitry minerálky a pak se rozložily po chodbách a v tělocvičně. Lidé věděli, že zakrátko vyrazí, a snažili se odpočívat, popřípadě spát. Devadesát minut po půlnoci zazněl budíček. Všichni si zašli na toaletu, ať už to potřebovali nebo ne. Ve dvě hodiny vyšli ze školní budovy do tmy. Studený vítr je donutil zapnout bundy a přešlapovat z nohy na nohu. Když se rozdělovali do určených skupin, slyšeli, jak jim nad hlavou přeletělo letadlo.

Ozbrojení muži a ženy se blížili k parku a dodržovali zákaz mluvení. Ve tři hodiny zaujali přidělené pozice, roztáhli se do řad uzavírajících park a čekali. V domech za nimi se rozsvěcela okna. Příkazy k evakuaci vyvolaly znepokojené otázky, ale zakrátko již automobily odjížděly a domy se vyprázdnily. Noc ztichla.

Před pátou začalo mrholit.

26

„Prší!“ Rutherfordův hlas zněl v kabině dodávky nepřirozeně silně. „Podle předpovědi měl déšť přijít až odpoledne!“

„Meteorologie není exaktní věda,“ připomněl Cavanaugh.

„Do té doby bychom Durana dávno chytili a zmizeli odtud!“

Na čelní sklo dodávky bubnovaly dešťové kapky. V půl sedmé se místo očekávaného krásného svítání dívali na bezútěšnou šeď.

„Kde v tuhle hodinu seženeme nepromokavé kabáty?“ rozčiloval se Rutherford. „Lidi promoknou! Prochladí se!“

K dodávce se přiřítil osobní automobil a zabrzdil smykem na mokrém asfaltu.

„Konečně,“ poznamenal Rutherford.

Z auta vyběhl muž v civilu a nastoupil do dodávky. I za těch několik vteřin se mu na kabátu nahromadily kapky. „Tady jsou ty fotky,“ podal Rutherfordovi obálku.

Šéf protiteroristické divize FBI ji netrpělivě otevřel, vytáhl fotografie, prohlédl si je a podal Cavanaughovi. „Vidíš něco?“

„Několik teplých skvrn. Tato je moc malá, nejspíš veverka. A tato vypadá jako pes.“

„Ale žádná tepelná signatura, která by odpovídala lidskému tělu, že?“

Cavanaugh si znovu prohlédl infračervené snímky. „Ne.“

„To znamená, že ti lhal nebo jsi špatně pochopil místo střetnutí. Není tady.“

„Omyl,“ namítl Cavanaugh. „Místo souboje je rozhodně tady a toto je součástí jeho hry.“

„Lidské tělo přece vyzařuje teplo a infračervená kamera by ho měla zachytit, jestli se v tom parku opravdu skrývá.“

„Pokud se ovšem nezakryl tak, aby ho kamera podle tepla neodhalila.“

„Myslíš, že se zakopal do země?“

„To je jedna možnost.“

„V tom případě si nemusíme dělat starosti, protože se už utopil.“

„Nemusí být ani mokrý. V rámci výcviku jsme se vždy připravovali na tu nejhorší eventualitu. Ale i kdyby byl promočený na kost, je mu to jedno. Podmínky, které má tady, jsou hotový luxus oproti tomu, čím jsme prošli u Delta Force.“

„Víš, už mě unavuje pořád poslouchat vzpomínky na staré dobré časy u Delta Force.“

„Řekl jsi, že chceš znát mé názory a připomínky.“

„A jaký je tvůj názor na to, co bychom teď měli dělat?“

„Začít.“

27

„…poslední šanci ukončit tuto záležitost bez krveprolití a vzdát se!“ Rutherfordův zesílený hlas se nesl parkem z reproduktorů namontovaných na střeše dodávky.

Čekal. Dvě minuty se protáhly na pět. Odvrátil se od deštěm bičovaného čelního skla. „Chci znát váš právní názor,“ oslovil Williama. „Vyzval jsem ho třikrát. Vložil jsem do svých slov veškerou upřímnost, jaké jsem schopen. Myslíte, že to bylo dostatečně férové varování?“ Aniž počkal na odpověď, zvedl mikrofon a zavelel: „Vpřed!“

Vpravo od dodávky vykročilo severní křídlo sestavy do parku. Východní, jižní a západní linie stály jako nepřekročitelná hradba.

Cavanaugh otevřel dveře dodávky.

„Co to děláš?“

„Jdu si zacvičit.“

Dodávka parkovala na Teg Drive, úzké ulici, která lemovala východní stranu parku. Cavanaugh prošel řadou ozbrojenců a připojil se k rojnici, která postupovala k jihu. Cítil, jak mu na hlavu dopadají studené kapky.

Zprvu nenarazili na žádné překážky, jen potok vinoucí se loukou. Po několika desítkách metrů však rojnice došla k prvním stromům, které rostly na březích říčky, a její postup se zpomalil. Na zemi leželo mokré opadané listí, jehož podzimní barvy teď vybledly.

Cavanaugh vycítil, že vedle sebe někoho má. Otočil hlavu a spatřil Jamii.

Usmál se.

„Promokneš,“ řekla mu.

„Ty taky,“ odvětil.

„To ano, ale procházka v dešti je tak romantická,“ zasnila se.

Někteří pátrači hledali mezi stromy, jiní se již pohybovali na dětském hřišti vybaveném skluzavkami, houpačkami a prolézačkami. Minuli kovové piknikové stolky. Postoupili k přístřešku s hygienickým zázemím a prohledali toalety, prozkoumali krov, nahlíželi za trámy. Nahlédli pod můstek, který vedl přes potok. Pokusili se nadzvednout kanálovou mříž, ale ta byla těžká a zarezlá. Zvedali víka popelnic schovaných v dřevěných rámech. Další stromy. Můstek. A ještě jeden. Dostali se k nově vybudovanému hřišti, které se podle tabulky jmenovalo Kiwanis Park. Horolezecké stěny, obrovská umělá jeskyně obklopená balvany a v ní dětské atrakce, hájek sošných jedlí. Rozměrný altán s piknikovými stolky. Za zřetelně viditelnými krokvemi se nemohl nikdo skrývat.

A tím skončili. Zastavili se před jižní řadou, za níž stály domy. Hranice parku a obytné čtvrti.

Náhle se objevil Rutherford a rozezlenými kroky se hnal mokrou trávou k Cavanaughovi a Jamii.

„Nic!“ prohodil nazlobeně a utíral si déšť z obličeje. „Mosely měl pravdu! Duran si s námi hraje! Není tady!“

„To bylo teprve první kolo.“ Cavanaughovi se lepily vlhké šaty k tělu. „Pátrači prověřovali jen na první pohled patrné možnosti. Teď by měli pročesat park ještě jednou a zaměřit se na detaily.“

„A co domy v nejbližším okolí? Může se skrývat v garáži nebo v kůlně.“

„Ne. Domy nestojí v parku. Když jsme si jako kluci hráli, nikdy jsme neporušili pravidla a neopustili vytyčené území.“

Rutherford nešťastně zavrtěl hlavou a zamířil k mužům, kteří prohledávali oblast. Promluvil s velícím důstojníkem. Ten se očividně chtěl co nejrychleji schovat před deštěm, ale pak přikývl, začal udělovat rozkazy a gesty posílal rojnici opačným směrem.

Rutherford se vrátil k dvojici. „Ukaž mi ty detaily, které tě tak trápí.“

„Je třeba prověřit půdu pod piknikovými stoly.“ Cavanaugh vykročil k altánku.

Rutherford se krátce zamyslel. „Jasně. Pod některými je tráva zdupaná na hlínu. Zamaskovat tam vykopanou jámu by bylo jednodušší než někde na louce. Ale potřeboval by víko, něco pevného, na co by mohl nahrnout hlínu a pak to přetáhnout přes díru, až by do ní zalezl.“

„Když jsme jeli z letiště do města, všiml jsem si několika stavenišť,“ řekl Cavanaugh. „Tam si mohl včera v noci opatřit nářadí na kopání a plát překližky.“

„Kam by dal hlínu, kterou z jámy vykopal?“

„Naházel ji do potoka nebo roztrousil po břehu a nahrnul na ni listí.“

„V čem by ji tam dopravil?“

„V pytli, který našel na staveništi. Prázdný pytel od cementu je dost pevný, abys v něm unesl dvacet kilo.“

„Ale hlína na překližkovém víku by určitě vypadala jako čerstvě vykopaná.“

„Nemusela by, kdyby ji Carl udusal tak, aby vypadala stejně jako půda pod ostatními stoly – nebo lavičkami. A nahrnuté listí zakryje mezery mezi stěnou jámy a víkem.“

„Větrání?“

„Hadice vyvedená podél nohy stolu.“

„No, jestli zvolil tento druh úkrytu, dřepí po pás ve vodě a hladina stoupá,“ usoudil Rutherford. „To jej brzy donutí vylézt.“

„Divil by ses, jak suchá a útulná může být díra v zemi. Stačí igelitová plachta.“

„Už zase staré dobré časy u Delta Force?“

„Ne. Mluvím teď o starých dobrých časech, když jsme s Carlem byli malí. Mluvím o jednom z triků, které proti mně kdysi použil.“

28

Rojnice teď navzdory hustému dešti prohledávala park mnohem detailněji. Pátrači odsunovali piknikové stoly, nahlíželi pod vybavení hřišť, prohlíželi nejbližší okolí přístřešků, zkoumali, zda se někdo nezakopal pod dlaždice chodníků. Neobjevili vůbec nic.

„Musí to projít znovu,“ naléhal Cavanaugh. „Ty popelnice v dřevěných ohrádkách. Odsuneme je a podíváme se, jestli se Carl neschoval do jámy, kterou si vyhloubil pod některou z nich.“

Carl se pod popelnicí neskrýval.

„Musíme vypáčit tu kanálovou mříž a prohledat vpusť pod ní.“

Vpusť byla plná vody.

„Hledejme známky po kopání pod betonovými chodníčky.“

Po čtyřech hodinách a paterém pročesání parku se Rutherford nadechl a důrazně prohlásil: „Marníme čas. Není tady.“

„Ale…“

„Buď tě obelstil, nebo jsi neuhodl místo, které myslel.“

„To místo je zde. Tento park. Žádné jiné neexistuje.“

Rutherford se rozhlédl po promočených a zablácených mužích, kteří se klepali zimou. Mnozí kašlali. Větrné poryvy sílily, temné mraky houstly. „Odvolám pátrání.“

„Ne. Prosím tě, nedělej to.“

„Jsou tady od tří od rána,“ řekl Rutherford. „Někdo určitě skončí v nemocnici.“

„Ještě jednou. Naposledy.“

„Abych ti dokázal, že ses mýlil? Pro Moselyho to bude jediný dobrý výsledek, který z této akce vzejde. No dobře, Aarone, že jsi to ty. Ještě jednou.“

Zkoušeli písek pod houpačkami, dřevěné štěpiny pod lezeckými stěnami a prolézačkami v jeskyni.

Ani teď nic nenašli.

Rutherford, jemuž stékala po obličeji voda, ukázal k televizním kamerám nedaleko parku. „Tohle by měli vysílat po Železném muži. Jenom doufám, že jim déšť rozostřil obraz, když mě zabírali.“ Otočil se k pátračům. „Tak, lidičky, končíme! Za chvíli přijedou autobusy! Odvezeme vás do tepla a sucha!“

„Kafe!“ zakvílel kdosi.

„Z hrnců už se kouří,“ slíbil Rutherford a sklopil zrak ke kaluži v trávě. „Tisíc lidí. Mnozí přiletěli ze všech koutů země. Jídlo. Ubytování. Autobusy. Dodávky. Zbraně. Vybavení.“ Vzhlédl k Cavanaughovi. „A můžeme ukázat jen prázdné ruce. Mosely čeká na moje hlášení. Umím si představit jeho reakci, až mu sdělím, kolik to všechno stálo. Počítám, že zítra touhle dobou si budu hledat práci.“

Rutherford se shrbenými rameny zamířil k Tag Drive a dodávce. Řady se rozvolnily, na kůži promočení muži znaveně odcházeli k nejbližším ulicím.

Cavanaugh zdrcený zklamáním zůstal uprostřed louky, Jamie vedle něho. Z nebe se na ně valily přívaly deště. Prázdnota způsobila, že jim byla ještě větší zima.

„Nechceš se projít?“ zeptal se.

„Zatím to byl báječný zážitek. Můžeme si ho trochu prodloužit.“

Neubránil se úsměvu. „Miluju tě.“

„To je mi samozřejmě jasné. Nepotrpím si na diamanty a módní šaty. Chci jediné – sdílet s tebou kouzlo a půvaby tvého života.“

29

Došli na konec parku a vydali se po ulici Hafor Drive, která stoupala do kopce. Liják ještě zesílil. Cavanaugh držel Jamii za ruku. O půl bloku dál se zastavili před šedým patrovým domkem v koloniálním stylu. Na předzahrádce rostly vzorně udržované a prořezané věčně zelené keře mezi záhony okrasných květin, na podzim povadlých.

„Tady jsme bydleli. V mé paměti jsou všechny domy v ulici zářivě bílé. Jak vidíš, skutečnost je jiná. Šedé. Hnědé. Modré. Možná byly takové vždycky. Nejspíš jsem si jenom představoval, že září.“ Ukázal k patru. „Tam vlevo jsem měl svůj pokoj. A tam v tom domě naproti bydlel soused, který mi dovolil hrát si s jeho psem.“

„S tím, který zmizel?“

„Ano. Carl žil dál v ulici, tamhle v tom domě na levé straně. Ale jak o tom teď přemýšlím, jeho dům v mých vzpomínkách určitě nezáří. Na to jsem toho o Carlovi a o tom, co sev tom domě dělo, věděl příliš mnoho. Tolik let uplynulo…“ Cavanaugh se otočil a zadíval se k parku zahalenému lijákem. „Pořád vidím, jak jdeme s Carlem po chodníku dolů ke stromům a k potoku.“

Zmlkl.

Poryvy větru jim metaly déšť do obličeje.

„Vím, že tam je.“

30

Leželi pod dekami v motelovém pokoji, ale navzdory dlouhé horké sprše se stále nemohli zahřát. Bušení deště do oken za zataženými závěsy utichalo. Odpoledne ustoupilo večeru. Stíny ztmavly. Cavanaugh a Jamie se drželi v náručí.

Kdosi zaklepal na dveře.

Cavanaugh zabalený do deky přešel pokoj. Nepodíval se do kukátka, to je ideální terč. Postavil se vedle zárubně a zeptal se: „Kdo je tam?“ Odpověď ho uspokojila, protože otevřel a pozval Williama dál.

„Ahoj, Jamie,“ pozdravil právník vesele, jako kdyby byl zvyklý vídat ji v posteli.

„Ahoj, Williame,“ odpověděla z polštáře, jako kdyby byl tento způsob přijímání návštěv nejpřirozenější na světě.

Cavanaugh zamkl.

William měl přes ruku pověšené dva vaky na oděvy. „Tady máte šaty, o které jste mě požádali. Přinesl jsem je z letadla. Džínsy, svetry, saka, ponožky, boty, spodní prádlo. Rychle se ze mě stává nejdražší poslíček v právnické branži.“

„Až na to, že už si nemůžeme dovolit tě platit,“ řekl Cavanaugh.

„Zábava, kterou mi poskytujete, jako můj honorář bohatě stačí. Rutherford vzkazuje, že musí ve městě ještě dokončit nějakou práci, takže odlétá až zítra ráno.“

„Máš něco naléhavého? Nenarušíme ti rozvrh?“

„Vůbec ne. Děkan právnické fakulty místní univerzity je můj spolužák z Harvardu. Dneska s ním večeřím.“

„Ať přijedeme do kteréhokoliv města, pokaždé tam máš nějaké konexe.“

„Získávám přátele a ovlivňuju jiné lidi.“

„Spíš je zastrašuješ, až se poddají.“

„Ach, málem bych zapomněl. Když jsem klepal, musel jsem něco položit.“ William otevřel dveře a přinesl velký papírový pytel s logem řetězce Kentucky Fried Chicken.

„Jak jsi mohl zapomenout, žes koupil jídlo?“ podivila se Jamie a zazářila radostí.

31

V noci se probudila a natáhla ruku k manželovi, ale našla jen prázdnou postel. Zaposlouchala se do nočního ticha. Déšť ustal. Ohlédla se ke koupelně. Otevřené dveře, zhasnuto. Rozsvítila lampičku na nočním stolku, vstala a nahlédla do skříně. Jeho šaty tam nevisely.

32

Cavanaugh požádal taxikáře, ať ho vysadí u večerky na konci West Benton Street. Zaplatil a čekal, dokud taxi nezmizelo za rohem. Pak ustoupil od jasně osvětlené výlohy a vydal se ulicí k parku, který se rozkládal na pravé straně. Potěšilo ho, že trávník a potok halí mlha, takže bylo zbytečné podnikat preventivní opatření, aby svůj příchod utajil.

Sešel z chodníku v místě, kde říčka vtéká do parku. Ihned odepnul z karabinky zavírací nůž uložený v kapse kalhot a nechal háček na zadní straně ostří zachytit se o okraj kapsy. Vzniklý odpor vyklopil čepel. Potok bublal vlevo od něj. Použil ho jako vodítko, aby udržel v mlze směr, ale držel se dál od břehu, aby mohl včas zareagovat na hluk útočníka, který by vyskočil z koryta. Po několika krocích se světla z ulice za jeho zády začala ztrácet v oparu a brzy potemněla. Opatrně našlapoval do mokré trávy. Kolem něj se vznášely provlhlé mlžné závoje, jejich mokrý chlad mu pronikal pod bundu.

Rozostřil pohled, a zbystřil tak periferní vidění. Vyžadovalo to stejnou námahu jako snaha podívat se na špičku nosu oběma očima současně, ale nepřirozeným úsilím dívat se do stran zrakem upřeným před sebe aktivizoval na sítnici tyčinky, tedy světločivné buňky citlivé ve tmě. Tato technika mu dovolila rozeznávat ve stínech různé odstíny šedi a černi a hranice mezi nimi.

Přes den prošel park několikrát křížem krážem a získal celkem přesné povědomí o vzájemné vzdálenosti různých objektů. Živé vzpomínky z dětství ještě upřesnily jeho odhad. Houbovitá půda tlumila kroky. Když se podle odhadu přiblížil na dvacet metrů k první řadě stromů, přikrčil se a vyhodnocoval situaci před sebou. Dlouho napjatě naslouchal. Ze stromů a keřů padaly ojedinělé kapky. V korytě potoka zurčela voda. Vítr rozhýbával větve.

Postoupil o deset ostražitých kroků a znovu se zaposlouchal do noci. Nezaznamenal žádný podezřelý zvuk, postoupil o dalších deset kroků a otočil se doprava k louce zahalené mlhou, zatímco okrajem levého oka zkoumal neurčité stíny stromů. Zostřeným periferním viděním pátral po pohybu, který by nemohl připsat kývání větví ve větru, po tvaru, jenž by nezapadal do obrazu kmenů vzrostlých stromů. Prudký liják očesal z mnoha keřů listí a vytvořil mezery, jimiž by mohl rozeznat pevný obrys za nimi.

Kradl se k porostu. Z vlastních zkušeností věděl, že nic člověka nevyčerpá a nepocuchá mu nervy víc než pronásledování a stopování nepřítele ve tmě. Rozhodující je trpělivost. Kázeň. Sebeovládání. Neunikla mu ironie této situace. Carl si uvědomoval, že ho nedostatek disciplíny dostal do mnoha svízelných situací, a teď si dá obzvlášť pozor, aby dokázal, že se umí ovládat lépe než Cavanaugh.

S nožem připraveným k boji vstoupil mezi stromy. Spadané listí nasáklé deštěm nevydávalo pod jeho nohama žádné zvuky. Za jeho mládí byl tento úsek lesa nejméně padesát metrů široký a dlouhý, avšak dnes se jeho rozměry zmenšily na deset krát třicet metrů. I mezi stromy se Cavanaughovi kolem hlavy válely cáry mlhy. Přitiskl se zády ke stromu, pomalu otáčel hlavou na jednu stranu, pak na druhou a periferním viděním zkoumal nezřetelné větve a křoviny.

Jedna minuta.

Dvě minuty.

Tři minuty.

Takhle jsi to naplánoval, Carle. Věděl jsi, že budu donucen zachovat se odpovědně a zradit tě. Věděl jsi, že ani malá armáda nemá šanci tě najít. A věděl jsi, že když pátrání nakonec selže, přijdu sám.

Tak tady mě máš. Jestli jsi připravený, já taky. Ať se skrýváš kdekoliv, vylez ven. Tohle jsi chtěl, tak se do toho pustíme. Ale dej si na čas. Nechci tě uspěchat. Mám na tebe celou noc.

Osm minut.

Devět minut.

Deset minut.

Cavanaugh nemohl riskovat tím, že by se dlouho zdržoval na jednom místě. Kdyby se nehýbal, chlad pronikající do svalů by mohl vyvolat křeče. Tentýž problém musí samozřejmě řešit i Carl. Ani on nemůže zůstat nehybný. Cavanaugh postupoval po centimetrech a každým okamžikem čekal, že se na něj zpod listí vyřítí postava s nožem v napřažené ruce. Navzdory chladu cítil, jak mu po tvářích stékají kapičky nervózního potu.

Zachvěl se, když se ozval nečekaný zvuk. Vpravo. Něco se prodíralo houštím. Nízko nad zemí. A to už k němu běžel velký pes. Černý. Spatřil člověka a zahnul mezi stromy. Stejně náhle zmučeně zavyl. Vytí přešlo v kňučení. Zvíře se groteskně svíjelo a kroutilo, tlapami ulamovalo větve keřů,naráželo do stromu. Divoké pohyby ochabovaly, kňučení utichalo. Nakonec pes znehybněl.

U vzdálených domů se v odpověď ozval mnohohlasý štěkot, ale noc se postupně nořila zpět do ticha kapek padajících z listí, větví šumících ve větru a vody bublající v říčce. Cavanaugh se ostražitě přiblížil k zvířeti – plemeno odhadl na labradorského retrievera – a zjistil, že se mu do hrudi zabodl dlouhý zašpičatělý kolík, který se vymrštil, když pes tlapami narazil na natažený drát.

Nastražená past, Carle? Po setmění ses vyplazil Z úkrytu a nachystals mi překvapení? Zklamals mě. Od kdy jsou součástí hry nástrahy?

Cavanaugha rozpálil hněv. Vytrhl kolík z mršiny a po hmatu našel měkký vázací drát, jakých se na staveništích povalují spousty. Smotal ho, strčil do kapsy a se špičatým kolíkem v ruce se plížil dál.

33

Rutherford stál ve dveřích hotelového pokoje, na sobě narychlo naházené šaty, a očima oteklýma spánkem mžoural na hodinky. „Třeba se šel jenom projít.“

„V jednu v noci?“ zeptala se Jamie skepticky.

„Má za sebou náročnou noc a náročný den. Jen Bůh ví, co všechno se mu honí hlavou, co všechno si musí promyslet.“

„Odešel do parku.“

„To nemůžeš vědět jistě.“

„Já ho znám. Nikam jinam jít nemohl.“

„A co mám podle tebe dělat? Zburcovat těch tisíc mužů, aby se tam vrátili? I kdybych chtěl, než je dám dohromady, bude ráno. Dívala ses večer na zprávy? Viděla jsi, jak jsme vypadali? Jako ti největší pitomci. Kdybych měl podobnou akci zopakovat, Mosely by tvrdě požadoval mou rezignaci.“

„Nic takového od tebe nečekám. Nechci, abys těch tisíc mužů poslal zpátky do parku.“

„Chvála Bohu na nebesích.“

„Očekávám, že do toho parku půjdeme my dva.“

„Do prdele,“ ulevil si baptista z Jihu.

34

Pot se mísil s vlhkostí ze sražené mlhy a stékal Cavanaughovi po obličeji. Ležel na břiše v mokré trávě a pozorně studoval přítmí další skupinky stromů. Byl přesvědčený, že tam na něho čeká další past. V duchu si představoval Carlovu reakci, když uslyšel bolestné zavytí psa.

Carl si určitě domyslel, že teď už vím, co toho psa zabilo. Bude předpokládat, že se budu vyhýbat stromům a dalším místům, kde lze past snadno nastražit. Usoudí, že se přesunu do otevřeného prostoru, a do těchto oblastí zaměří svou pozornost.

Cavanaugh si uvědomil, že musí dělat pravý opak toho, co od něj Carl očekává, a proniknout hlouběji mezi stromy. Nejdřív se však odplazil k nedalekému piknikovému sezení a zalezl pod stůl. Takové místo dříve nebo později přiláká každého, kdo by chtěl skrýt svou siluetu a vyhlížet kořist. Cavanaugh pomocí drátu přivázal kolík ke kovové noze tak, aby špička směřovala šikmo vzhůru ve výši skloněné hlavy.

S nožem sevřeným v dlani se vyplazil zpod stolu a zahleděl se k blízkému shluku stromů. Pohyboval nožem střídavě nahoru a dolů a ze strany na stranu, zda nenarazí na překážku, a opatrně se proplížil kolem křoviska. Čekal. Napínal uši. Periferním viděním hleděl do stínů a mlhy. Z dálky se ozval tlumený hukot motoru, po West Benton Street projížděl automobil. S napjatými nervy čekal, až hluk zanikne, aby se mohl znovu soustředit na slabé zvuky v nejbližším okolí.

Ostražitě pronikl hlouběji mezi stromy – a okamžitě ztuhl, když nůž narazil na odpor. Něco tenkého, napjatého. Drát. Odplížil se na bok a objevil nízkou větev staženou dolů a mírně do strany. Hmatal ve tmě a zjistil, že drát je volnou smyčkou navlečený na kámen, který táhne větev k zemi. K větvi byl upevněn špičatý kolík. Kdyby do drátu narazil, kámen by vyklouzl ze smyčky, větev by se napřímila a…

Zadržel dech – raz, dva, tři. Tiše vydechl ústy – raz, dva, tři. Tiše se nadechl nosem – raz, dva, tři. Touto technikou zklidnil rozbušené srdce a stabilizoval plíce. Pak odstrčil kámen a větev mu hlasitě zasvištěla kolem hlavy. Cavanaugh zaúpěl, jako kdyby ho zasáhl kolík, a kopl do keře. Ještě několikrát realisticky zasténal a pak ztichl. Dobře si pamatoval, jaké zvuky vydávali zranění kamarádi na bojišti ve chvíli, kdy si pro ně přišla smrt.

Znovu zadržel dech (raz, dva, tři), vydechl (raz, dva, tři) a v největší tichosti se odplazil k okraji hájku. Snažil se, aby jeho přikrčená silueta co nejvěrněji připomínala pařez.

Jedna minuta.

Dvě minuty.

Tři minuty.

Deset minut.

Srdce mu poskočilo, když se vpravo od něj ozval šepot. „Neunavuje tě už to čekání, Aarone?“

Slova se nesla z bezpečné vzdálenosti dobrých deseti metrů, ztlumená mlhou.

„Byl bych se k tobě připojil dříve,“ pokračoval Carlův hlas, „ale musel jsem zkontrolovat celý park a ujistit se, že sis nepřivedl společnost jako ráno.“

Cavanaughovi bušilo srdce tak rychle, až mu natékaly cévy.

Mezi stromy něco zapraštělo. Cavanaugh okamžitě vyrazil tím směrem. Věděl, že to je jediné místo, kde Carl určitě není. Ten zvuk měl odlákat jeho pozornost. Carl v té chvíli s největší pravděpodobností obíhá shluk stromů a chce mezi kmeny vniknout zezadu, zatímco Cavanaugh měl teoreticky zůstat na místě a soustředit pozornost k praskotu.

Cavanaugh se plazil dál a z nezbytné opatrnosti soustavně máchal nožem před sebou. Narazil na další drát a ve stejném okamžiku za sebou zaslechl lehký šramot, jak Carl vstoupil mezi stromy.

Otočil se na bok, sebral ulomenou větev a hodil ji proti drátu. Uslyšel zasvištění a spoléhal, že tento zvuk odvede Carlovu pozornost, než se on sám vyplazí z lesíku na volné prostranství. Nehlučně vyběhl na fotbalový trávník a otočil se s napřaženým nožem v očekávání, že na něj Carl z mlhy zaútočí.

„Jak se ti líbí ty nástrahy?“ zeptal se Carl z přítmí stromů. „Hraje tak zajímavější, nemyslíš?“

Cavanaugh neodpověděl, nehodlal se nechat zlákat a prozradit svou polohu.

„Řekl jsem si, že když můžeš pravidla porušovat ty, tak já taky. Upřímně, necítíš se trapně, když sis převedl tolik lidí, aby po mně šli? Copak si nedokážeš své bitvy vybojovat sám?“

Cavanaugh stále mlčel.

„Taková síla, a nenašli mě. Neumíráš touhou dozvědět se, kde jsem se skrýval?“

Mezi stromy zapraskalo. Cavanaugh sebou škubl, ale hned se vzpamatoval a pevně sevřel nůž. Věděl, že Carl hlasitého praskotu využil, aby zamaskoval tišší zvuky, které způsobil, když vyběhl z lesíku.

Teď se oba ocitli v otevřeném prostoru. V mlze.

„Po pravdě řečeno jsem spoléhal na to, že mě opět zradíš.“ Carlův hlas se nyní ozýval přímo před ním. „Koneckonců, zrada je tvoje druhá přirozenost.“

Cavanaugh se přikrčil, aby ze sebe udělal co nejmenší cíl, a současně zpevnil pažní svaly a připravil se k máchnutí nožem.

„Chtěl jsem, aby sis přivedl pomoc. Spousty, spousty pomocníků.“ Tentokrát se Carlův hlas nesl zprava.

Cavanaugh se pohnul opačným směrem.

„Tolik pomocníků, že až mě nenajdou, pomyslí si, že tohle je to poslední místo na světě, kde bych se mohl skrývat.“ Hlas se vzdálil ještě více doprava.

Láká mě, abych zaútočil, pomyslel si Cavanaugh.

„Můj plán měl jediné slabé místo. Možnost, že se budeš tak moc stydět, že se dnes v noci neukážeš.“ Nyní se Carlův hlas ozýval zleva.

Cavanaugh změnil směr a přesunul se vpravo.

„I když tvou mrtvolu nikdy nenajdou, nutně dospějí k závěru, že jsem tu byl.“ Hlas se přiblížil – z pravé strany.

Cavanaugh se zastavil.

„Až zmizíš, soustředí pátrání na tuto oblast.“

Cavanaugh zahlédl v mlze stín.

„Ale to už bude samozřejmě pozdě. Já už budu daleko.“

Cavanaugh využil toho, že se Carl při řeči nemohl stoprocentně soustředit, a zaútočil. Ze zkušenosti věděl, že překvapivý útok vyvolá v soupeři reflexivní úlek a poskytne mu životně důležitou vteřinu, v níž může zasadit smrtelný úder. Avšak když se přiřítil ke stínu, zabořil nůž do těla a ucítil na ruce krev, s ochromující hrůzou mu došlo, že bodl do psa.

Carl držel mrtvé zvíře před sebou jako štít, a než Cavanaugh stačil vytáhnout čepel, strhl zdechlinu stranou a vykroutil protivníkovi nůž z ruky. Pak na něj mršinu hodil a srazil ho dozadu.

Váha mrtvého psa přibila Cavanaugha k zemi a vyrazila mu dech. Zasípal a překulil se, ale v té chvíli ucítil v pravém boku ostrou bolest. V místě, kde stál Carl, se zablesklo a práskl výstřel. Panebože, má pistoli! Postřelil mě!

S hvízdáním v plicích se Cavanaugh odvalil o kus dál a uvědomil si, že než ho kulka trefila, proletěla psí zdechlinou. Pronikla kůží, ale ne tak hluboko, aby zasáhla životě důležitý orgán. Vyskočil a rozběhl se. Nyní však dupal do země tak silně, že jeho kroky zněly hlasitě i v mokré trávě. Za sebou slyšel Carla. Soupeř ho pronásledoval. Kolize ho dezorientovala a najednou v mlze nevěděl, kde je a kam běží. Možná k West Benton Street, možná k potoku, možná k…

Do obličeje ho udeřila větev. Stromy! Vrátil se k lesíku! Carlovy kroky se nebezpečně přiblížily a Cavanaugh vklouzl mezi keře. Mlhu náhle prorazilo ostré světlo – baterka v Carlově ruce. Cavanaugh se horečně zavrtal hlouběji do křoví.

„Hrál jsem fér. Svým způsobem,“ dodal Carl. „Ta pistole je součástí nože. Vzpomínáš na ty kombinované modely, které nám Laňce ukázal?“ Mluvil o starožitných zbraních, u nichž hlaveň přiléhala shora k čepeli. Horní část záštity sloužila zároveň jako úderník, spodní jako spoušť. „Pochopitelně nezískáš žádnou zvláštní přesnost ani palebnou sílu. Zasáhla tě kulka ráže třicet dva. Očekával jsem, že tě nezabije.“

Cavanaugh cítil na boku krev. Ustupoval z dosahu světelného kužele, ale vtom ho něco píchlo do nohy. Ohlédl se a rozeznal kolík přivázaný k větvi, jednu z nastražených pastí, které spustil.

Slabé světlo prosakovalo tmou a mlhou a blížilo se k němu. Odsunul se dál a stáhl větev dozadu.

Kužel světla dopadl přímo na něj.

„Nezdá se, že bys byl vážně zraněný.“ Carl se prodíral houštinou k protivníkovi. „Neboj se, kulku už nedostaneš. Ta pistole je jednoranná a další náboj nemám. Ale ta věcička se mi vždycky líbila. Dvě zbraně v jednom. Šetří místo v mém padákovém pytli.“

Cavanaugh pomalu ustupoval a táhl větev za sebou, až narazil zády na kmen.

Carl se k němu kradl a v natažené ruce držel podivně tvarovaný nůž, k jehož čepeli byla upevněna hlaveň. „Nerad to dělám. Nůž proti holým rukám. Ale než umřeš, chci, abys věděl, že pak půjdu po tvé ženě.“

Carl se na něho vrhl.

Cavanaugh uskočil a pustil větev.

Švihla dopředu.

Carl zaječel, jak se mu zaostřený kolík zabodl do stehna.

35

Jamie a Rutherford objížděli park. Minuli dvě ulice odbočující z West Benton Street, zahnuli doprava a pak ještě jednou a ocitli se na ulici, kde kdysi bydlel Cavanaugh. Reflektory dodávky v husté mlze až do parku nepronikly. Vystoupili a ve světle pouličních lamp pronikajícím oparem Jamie poznala, že Rutherford zastavil přímo před Cavanaughovým někdejším domem.

Zapnuli si bundy a vydali se z kopce k neviditelnému parku, ale po několika krocích je zastavilo vzdálené prásk.

Čekali. Zvuk se neopakoval.

„Co to bylo?“ zašeptala Jamie.

„Znělo to jako…“

„Výstřel?“ Zamrazilo ji, ale nejenom zimou.

„Připadlo mi to jako malý kalibr.“

Ještě chvíli čekali a pak se Rutherford sehnul, jako by si zavazoval tkaničku. Napřímil se a něco jí podal.

„Pistole?“

„Moje záložní. Nosím ji v pouzdru nad kotníkem.“

„A ty mi ji svěříš?“

Rutherford zřejmě nechtěl záležitost dál rozebírat a pokračoval mlhou k parku. Jamie s ním po několika vteřinách srovnala krok a v té chvíli zaslechla tlumené zvuky, které zněly jako mužské hlasy, příliš tiché a nezřetelné, aby jim rozuměla.

36

„Ty hajzle!“ zaječel Carl, pustil svítilnu a zavrávoral. Pak znovu vykřikl, když si vyškubl špičatý kolík ze stehna a drsné dřevo mu trhalo tkáň.

Cavanaugh se k němu rozběhl, ale hned uskočil stranou, protože světlo baterky ležící na spadaném listí se zalesklo na čepeli nože, jímž se po něm soupeř ohnal. Sebral ze země silnou větev velkou asi jako baseballová pálka a nachystal se k úderu, zatímco Carl se k němu blížil a bleskurychle švihal nožem zprava doleva a shora dolů, čepel se míhala jako cirkulárka.

Cavanaugh se po něm ohnal větví, ale Carl uhnul. Znovu se ohnal a škubl sebou, jak ho zabolela střelná rána v boku. Carl uskočil. Oba těžce oddechovali a pořád čelem k sobě opisovali kruh. Čekali na příležitost, na mezeru v soupeřově obraně, připravení udeřit, střídavě ve světle baterky a ve stínu.

Cavanaugh si najednou uvědomil, že Carl manévroval tak, že levou rukou stáhl dozadu větev s připevněným kolíkem. Uskočil ve chvíli, kdy protivník pustil pružnou zbraň, která mu před chvílí tak pomohla, zakopl o spadlou větev a upadl na záda. Kolík se mihl nebezpečně blízko, ale nezasáhl ho. Carl s řevem zaútočil a Cavanaughovi zbyla jediná možnost – odkutálet se z dosahu světla. Pořád sice držel klacek, ale za dané situace ho nemohl použít. Zvedl se a vyběhl ze shluku stromů.

Piknikový stůl, blesklo mu hlavou. Jeho temný obrys se mu náhle zjevil před očima. Málem do něj narazil, ale podařilo se mu včas zpomalit. Klesl na kolena a zalezl pod něj, přičemž dával pozor, aby se vyhnul dlouhému kolíku upevněnému k noze stolu. Zasténal, když ho soupeřův nůž zasáhl do zad a způsobil mu dlouhou řeznou ránu, ale nezastavil se a s horečným spěchem zalezl po čtyřech o kousek dál. Vycítil, že se Carl zuřivě naklání pod stůl.

Ozval se groteskní zvuk, praskavý a současně čvachtavý. Carlovo zaječení signalizovalo šílenou bolest. Cavanaugh pevně sevřel klacek, zvedl se za stolem, naklonil se přes něj a ohnal se po soupeři, který se vztekle otočil a držel si levou dlaň přes levé oko.

Klacek se Carlovi mihl před obličejem – a v tom okamžiku se zabiják dopustil nepochopitelné chyby, kterou zkušený bojovník s nožem nikdy neudělá. Základní pravidlo protento typ boje zní: Nikdy neházej nůž na svého protivníka, protože můžeš minout a zůstaneš neozbrojený. Za dané situace to však chyba nebyla. Zvuky, které protivník vydával, mu umožnily přesně určit jeho polohu. Carl vrhl nůž a vložil do švihu celou svou sílu.

Cavanaugh bolestí zařval, neboť ostří ho zasáhlo do hrudníku a uštíplo část kosti. Za to, že byl pořád ještě naživu, vděčil jedině tomu, že čepel byla při dopadu natočena špičkou vzhůru, a proto nemohla proniknout mezi žebry a protrhnout mu srdce nebo plíce. Přesto se mu šokem a ztrátou krve zatočila hlava. Zalapal po dechu a zavrávoral. Poklekl, hmatal kolem sebe a hledal spadlou zbraň, ale vtom na něj protivník skočil, srazil ho do písku, sevřel mu hrdlo a stiskl.

Z Carlova levého očního důlku – teď prázdného – mu crčela do obličeje krev.

„Chceš se vsadit, Aarone?“

Cavanaugh sotva sípal. Hrábl pod stůl, nabral hrst prachu a písku a mrštil ji do krvácejícího otvoru pod soupeřovým čelem.

Carl zaječel, jako by to byly žhavé uhlíky, ale dál svíral protivníkův krk.

Cavanaugh cítil, jak se mu na rozřezaných zádech odchlipuje kůže a maso. Ochromený bolestí zvedl pravici, aby vrazil palec do prázdné očnice. Prst pronikl do otvoru a Cavanaugh vnímal proud krve, který po prstu stékal, ale než ho mohl vsunout hlouběji, ruka mu poklesla a mysl se mu zakalila, jak soupeř ještě zesílil tlak na jeho hrdlo.

Carl škubl hlavou vzhůru a zbývajícím okem se zahleděl do mlhy. Po neviditelném fotbalovém hřišti běžely vzdálené kroky.

„Ty se nikdy neobejdeš bez pomocníků, co?“ Naklonil se tak blízko, že Cavanaughovi dýchal do levého ucha. „Vsadím se, že tví kamarádi nenajdou ani jednoho z nás.“

Cavanaughova mysl vířila stále rychleji. Carlova poslední slova v ní zněla tlumenou ozvěnou, až se úplně vytratila.

37

Jamie a Rutherford běželi k parku a zaslechli výkřik. Když doběhli k travnaté ploše, ozvalo se zaječení. Při dalším již sprintovali po hřišti zahaleném mlhou. Instinktivně vycítili, kdy musí zpomalit, aby se moc nepřiblížili a neriskovali. Kdyby prozradili svou polohu, mohla by je zasáhnout kulka.

S namířenými pistolemi postupovali k místu, odkud zazněly poslední zvuky.

38

Cavanaugh se probral do tmy. Ne do temnoty noci a mlhy, kde rozeznával odstíny šedých a černých stínů. Toto byla absolutní tma, ještě zhoršená smrdutým vzduchem a váhou Carlova těla, které na něj doléhalo. Krk měl oteklý, hrdlo mu po rdoušení hořelo. Pořezaná záda pálila, jako kdyby ležel v ohni, a silně krvácela. Mysl mu znovu zmateně vířila.

V ráně na boku tepala bolest. Zvedl se mu žaludek a do krku mu vystoupily žaludeční šťávy. Trvalo mu několik vteřin, než potlačil paniku natolik, aby si všiml, že s Carlem leží oba na levém boku, že se mu soupeř tiskne hrudníkem k zádům. V zátylku ho hřál jeho trhaný dech.

„Už ses probral, Aarone?“ zašeptal Carl.

Cavanaugh ucítil jeho dech na uchu, ale neodpověděl.

„Určitě ano,“ pokračoval Carl. „Cítím, že ti srdce buší rychleji.“

Cavanaugh usoudil, že nemá smysl předstírat bezvědomí. „Kde jsme?“ zasípal poraněným hrdlem.

„Domov, sladký domov. Ohmatej si to hladké dřevo a oceň mou řemeslnou dovednost.“

Cavanaugh měl paže přivázané k bokům. V úzkém prostoru, jenž mu stále silněji připomínal rakev, se nemohl dotknout toho, co teď identifikoval jako dřevo, na němž ležel tváří (podlaha) a dotýkal se ho čelem (stěna).

Carl mohl pohybovat pravou paží. V absolutní tmě ji natáhl nad zajatce a poklepem na dřevo vyvolal tlumenou ozvěnu. „Nejlepší překližka, jaká se dala na skládce u staveniště sehnat. Přes poklop nepromokavá plastová plachta, aby dovnitř neprosákla voda. Komfortní, ne? Ideální příbytek na dva dny a dvě noci. Samozřejmě jsem nepočítal, že budu mít návštěvu. Když jsem tu bydlel sám, měl jsem dost místa, abych se mohl napít vody z láhve a žvýkat sušené hovězí. Jistě, moc jsem toho nesnědl a nevypil, abych si nezaprasil vysněný dům chcankama a hovnama.“

Cavanaugh se málem pozvracel.

„Takže klid. Však dříve či později zjistíme, jestli jsem sázku vyhrál nebo ne. A nerad to říkám, ale od této chvíle bude náš rozhovor jednostranný. Mohl bys začít křičet, abys upozornil své přátele. Nad hlavou mi ústí větrací roura. Nemůžu riskovat, že tě uslyší. Otevři pusu.“

Cavanaugh zaťal zuby. Na krku ucítil ostré bodnutí. Hrot čepele.

„Než jsem tě sem odnesl, našel jsem svůj nůž. Otevři pusu, nebo ti proříznu krční tepnu.“

Cavanaugh poslechl a ucítil v ústech špinavý hadr plný písku.

„Doufám, že nemáš astma,“ zašeptal Carl. „Nechci, aby ses udusil. Tak, a teď tady ležíme a tulíme se k sobě jako dvě vši v kožichu. Co navrhuješ na ukrácení času?“

Carl mluvil tak tiše, že ho Cavanaugh sotva slyšel, ale na uchu cítil jeho klidný dech.

„Co kdybych ti dal malou lekci? Znáš to staré přísloví? Rodinu si člověk nevybere, ale přátele si vybrat může. Pravdivé rčení, viď? Kdyby tak byl Laňce můj otec, to by byla nádhera. Vyráběli bychom spolu nože. Pokud se týká přátelství, toto slovo pro spoustu lidí nic neznamená. Říkají můj přítel, ale ve skutečnosti myslí můj známý. Myslí tím lidi, s nimiž se stýkají, protože náhodou bydlí vedle sebe nebo pracují na stejném místě, spojuje je nějaký sport nebo jsou členy jednoho klubu. Prostě lidi, kteří nedělají problémy. Lidi, kteří od nich moc nežádají, kteří je neobtěžují.

Ale opravdový přítel, Aarone, opravdový přítel je vzácný a výjimečný. Přítel je člověk, který akceptuje tvé chyby, který je vždycky po ruce, když ti není zrovna nejlíp. Člověk, který pro tebe udělá cokoliv, člověk, na kterého se můžeš absolutně spolehnout. Přátelství je nejmocnější vztah, jaký se mezi lidmi může utvořit. Většina manželství nevydrží, protože manželé jsou pouze partneři, nikoliv přátelé.

Já jsem si vybral za přítele tebe, Aarone. Za svého jediného přítele. Nikdy mi nikdo nebyl bližší než ty. Neexistovalo nic, co bych pro tebe neudělal. A teď si představ, jak jsem se cítil, když jsem si uvědomil, že ty nejsi můj přítel, že jsi jenom další sebestředný sobec, který se na člověka vykašle, když jde do tuhého.“

Černočerná tma. Roubík zadržoval vlhkost v ústech a Cavanaughovi vyschlo v krku. Už tak zapáchající vzduch mu dráždil průdušky. Bál se, že se rozkašle. Bál se, že se udusí.

„Když se nad tím zamyslíš, nikdy jsme si nebyli blíž než teď,“ pokračoval Carl. „Není to špatný způsob odchodu ze světa, tisknout se k někomu, koho miluješ.“

Cavanaugh zmobilizoval vůli, aby potlačil paniku, a zadržel dech v naději, že přemůže dávivý impulz. Nepodařilo se. Zvedl se mu žaludek. Z jícnu vyhrkla žluč.

39

Kde? křičela Jamie v duchu. Neodvažovala se promluvit, aby ze sebe neudělala terč. Kde jsou?

Rutherford kráčel vedle ní a mířil pistolí na pravou stranu, ona na levou. Pomalu a opatrně postupovali do mlhy. Pokud ji neklamaly smysly, výkřiky se ozvaly přímo před nimi. Soustředila se na prostor vpředu, když vtom se jí náhle propadla půda pod nohama. Sklouzla po téměř kolmém svahu a rozstříkla vodu. Rutherford hned za ní. Rozplácli se na dně potoka, oba rázem na kůži promočení.

Vyškrábali se na nohy a věděli, že na nějaký moment překvapení mnohou zapomenout. Jamie měla pocit, že se jí v žaludku převalují ostré kameny. Nahlédla přes okraj druhého břehu do tmy a ještě hustší mlhy. Stočila pistoli doleva a pozorně naslouchala v naději, že zaslechne zvuk, který jí napoví, kde je manžel. Její pozornost však neupoutal sluchový vjem.

Zahlédla světlo. Tak slabé, že zdrojem mohlo být shnilé dřevo v močálu. Vylezla na břeh a s Rutherfordem po boku a s namířenou zbraní se plížila k bledé záři.

Došli k prvním stromům. Světlo zesílilo. Zdroj ležel na zemi. V křoví. Baterka. Když ji Jamie zvedla, udělala to, co ji naučil manžel – držela svítilnu co nejdál od těla, aby ji střela mířená na světlo nezasáhla do prsou.

Prohlíželi si stromy a keře a pak Rutherford ukázal na zakrvácený kolík připevněný k větvi. Jamii náhle vyschlo v krku. Posvítila na zem a spatřila další krev. Vydali se po karmínové stopě, která je vyvedla z lesíku, ale pak se rozdvojila. Doleva se táhla řada skvrnek, o pár kroků dál vpravo odhalilo světlo baterky mrtvého labradorského retrievera, z jehož hrudi trčel nůž.

„Co se tu k čertu stalo?“ zamumlala Jamie.

„Řádil tu ďábel,“ zašeptal Rutherford v odpověď. „Doslova.“

Pravá větev krvavé stopy je dovedla k piknikovému stolu, kde Jamie posvítila na ohromující množství krve, všude samé stříkance. Ostré kameny v jejím žaludku se změnily na svíjející se klubko studeného ostnatého drátu. Rutherford ukázal na krvavé otisky směřující k potoku. Nahlédli do koryta, ale voda pochopitelně krev spláchla.

40

„Zachovej klid,“ sykl Carl a vytáhl zajatci roubík z úst ve stejné vteřině, kdy mu z nich vyhrkly zvratky. „Nechceme přece, aby ses nám zadávil. Zejména když se ti nabízí tak lákavá alternativa. Můžeš snít o tom, jak vykrvácíš.“

Cavanaugh plival kyselé zvratky a lapal po dechu. Pochopil. Carl mluvil o nepromokavé plachtě utěsňující víko krytu před prosakováním vody. Ale podlaha byla nyní mokrá, hladina pomalu stoupala a existovalo jediné vysvětlení – krev. Krev z jeho postřeleného boku, pobodaného hrudníku a rozřezaných zad, krev z Carlova probodnutého stehna a proražené očnice.

„Nejsme my podařená dvojice?“ zašeptal Carl. „Jako dvojčata v děloze. Od kolébky k hrobu. Odplouváme do země snů. Považuješ to za nejkrásnější chvíle, které jsme spolu prožili? Ale ne, neodpovídej. Mohl bys místo šepotu zakřičet. Bohužel ti musím zase zacpat pusu.“

Carl znovu nacpal Cavanaughovi hadr do úst a uhnízdil se za ním. „Krev je opravdu cítit po mědi.“

Cavanaugh však necítil vůbec nic a nevnímal ani vláhu, v níž ležel. Jeho mysl se opět začala odpoutávat od těla.

„Nejkrásnější chvíle jsme prožili, když jsme tábořili v Coloradu a…“

41

Jamie v duchu zoufale křičela. Postupovala podél potoka a prohlížela oba břehy, zatímco Rutherford kontroloval s pistolí v ruce koryto, kdyby z něj náhle vyskočil nepřítel. Kde? ptala se beze slov, ale o to naléhavěji. Kde je ta krev? Málem skutečně vykřikla, když ji napadlo, že možná jdou špatným směrem. Místo aby mířili hlouběji do parku, neměli se raději vydat na opačnou stranu? Baterka se jí v roztřesené ruce kymácela, její paprsek poletoval sem a tam. Čas jako by se zastavil, ale ve skutečnosti se jí zdálo, že deset minut uplynulo jako mžiknutí oka. Krev. Kde je ta zatracená…

Tam! Spatřila karmínovou stopu, která se zvedala od hladiny a splývala s rozmazanými hlubokými otisky bot škrábajících se do blátivého svahu na pravém břehu. S Rutherfordem v patách doběhla k okraji říčního koryta a ostnatý drát v jejím žaludku jako by se tavil a bobtnal, až hrozilo, že jí roztrhne břicho. Stála na okraji velké kaluže krve rozlévající se v trávě.

Tady však krvavá stopa končila.

42

„Zdá se, že svou sázku vyhraju,“ šeptal Carl. „Jestli nás nenašli doteď, už se jim to nepodaří. Uřízl jsem si kus látky z bundy a zavázal si s ním stehno, aby mi nekapala krev na zem. Nechal jsem tě ležet na břehu a přinesl si odtud druhou nepromokavou plachtu, kterou jsem ukradl na staveništi. Zabalil jsem tě do ní, takže ani po tobě nezůstala krvavá stopa, když jsem tě sem nesl. Pro celý svět jsme zmizeli. Není to krásné? Naše poslední hra na schovávanou.“

Cavanaughovi se podařilo pokývnout hlavou. Na pokraji bezvědomí myslel na všechno, čeho teď litoval – že Jamii častěji nepolíbil, že jí častěji neřekl, jak moc ji má rád a miluje ji. Litoval výprasků, které Carl dostal od svého otce. Litoval, že s Carlem netrávil víc času v týdnech předtím, než se rodina musela s ostudou přestěhovat do Nashvillu. Litoval, že Carlovy dopisy a telefonáty pokládal za obtěžování. Litoval, že s Carlem nezůstal v kontaktu, když ho vyhodili z Global Protective Services.

Co kdybychom se spolu zašli někam napít, Carle? Anebo do kina a potom na hamburger? Co kdybys navštívil můj ranč ve Wyomingu? Můj domov by se ti určitě líbil. Západ slunce nad horami. Přátelství. Všechno, co se stalo, tolik mrtvých – kvůli jednomu nevydařenému přátelství.

Obluzená mysl nedokázala najít slova. Kdo je tady sebestředný sobec, Carle? Já že jsem tě zklamal? Já jsem tě zradil? Kdepak, kamaráde, to ty jsi zklamal mě.

Věděl, že by měl cítit vztek. Zuřivost. A taky je cítil. Kdyby mu nechyběly síly, nějak by dokázal popadnout Carla za hlavu a bušit s ní, dokud…

Ale cítil i něco jiného. Z očí se mu řinuly slzy, tekla mu krev a s ní z něj unikal život, ale snažil se to vyslovit, pokoušel se vyplivnout roubík a říct Carlovi…

„Už se zase dávíš, kamaráde?“

Carl mu vytáhl z úst odporný hadr. Cavanaugh měl tak vyschlé hrdlo, že sotva sípal.

„Chceš mi něco říct?“ zeptal se Carl.

Cavanaugh chabě přikývl.

„Poslouchám.“

„Já…“

„Ano? Snaž se. Vymáčkni se. Slavná poslední slova.“

„Lituju…“

„Ach.“

Cavanaughova mysl se propadla do temnoty.

„Tak ty lituješ? A víš co, příteli?“ řekl Carl. „Mně je to taky líto. Před třemi lety bych tě asi jenom zkopal do bezvědomí. A možná bych se tehdy bál, že to nedokážu. Ale dneska jsem ti to parádně nandal.“

Cavanaughovi stékaly slzy po levé tváři. Nechtěl se Carlovi omlouvat. Chtěl mu říct, že kromě všeho toho, co nestihl říct Jamie, lituje toho, že spolu vyrůstali. Kéž bychom byli zase kluci, pomyslel si a hlava mu narazila na prkno nasáklé krví.

43

„Johne, pomoz mi přemýšlet,“ žadonila Jamie. „Kam mohli zmizet?“ Svítila baterkou do mlhy a jako v horečce klopýtala do tmy.

„Co je to tam?“ zeptal se Rutherford.

„Kde?“

„Tam.“ Rutherford jí vedl ruku a baterka posvítila na lezeckou stěnu a dětské atrakce: žebříky a hrazdy, prolézačky, můstky, to vše v umělé jeskyni obklopené navršenými balvany. V mezerách mezi nimi se kromě trávy uchytily divoké stále zelené keře.

Jamie vešla do jeskyně a otřásla se, jako by se ocitla v jiné dimenzi. Svítila kolem sebe a dívala se. Dřevěné štěpiny na podlaze, můstek přes kanál, pod nímž se děti mohly plazit, pískoviště ohrazené trámy, piknikové stolky.

„Nikde nevidím krev.“ Jamii unikl vzlyk. „Nevím, co mám dělat.“

Postoupila hlouběji do jeskyně. Svítila na všechno a na nic, nakláněla se, napínala zrak. V zoufalé beznaději se odvrátila, že bude hledat jinde, a kužel světla přeběhl po…

„Moment.“

Přesměrovala světlo.

„Řekni mi, že se mi to nezdá.“

„Kde?“

„Tam!“

Spolu s Rutherfordem zamířila k dětskému můstku přes prolézací rouru. Několik metrů vpravo viděli další rouru, užší, pro malé objevitele jistě dobrodružnější. A mezi nimi se tyčila skalní stěna z mohutných balvanů vsazených do svahu.

„Tamten kámen,“ ukázala Jamie. „Ten uprostřed. Proč jsou na něm…“

„Myslíš ty dřevěné štěpiny?“ zeptal se Rutherford.

„Na jiných je nevidím. Pomoz mi,“ žadonila Jamie.

Rychle se přesunuli k balvanu a Rutherford ho uchopil za horní část.

„Ustup,“ přikázal Jamii. „A posviť mi.“

Jamie kromě baterky namířila i pistoli. Rutherford zatáhl vší silou svých širokých ramen, nepřipravený na to, jak snadno se balvan vyvrátí a odkryje hrůznou podívanou.

V úzké podlouhlé díře, z níž se vyvalil odporný zápach exkrementů, leželi dva muži zalití krví a vedle nich popruh, který Carl použil k vytažení balvanu na místo a pak ho protáhl mezerou dovnitř.

Zprvu se nedalo poznat, kdo je kdo, tak byli oba ušpinění zaschlou krví a bahnem. Jeden se nehýbal, ale druhý zvedl hlavu a vyhlédl otvorem. Chybělo mu levé oko, rty měl pokryté popraskanou krvavou krustou.

„Vypadá to, že jsem tu sázku prohrál.“ Hlas zněl, jako kdyby měl Carl plné hrdlo písku. „Nevadí. Ale tebe vyhrát nenechám, Aarone.“

Ruka s nožem se pohnula, aby Cavanaughovi podřízla krk.

Jamie Carlovi vystřelila druhé oko.

44

I se zavřenýma očima Cavanaugh náhle spatřil v rakvi světla. Oslepující. V panice škubl rukou, aby si zakryl oči.

Vyděsilo ho, když se jej dotkly jemné prsty a stáhly mu paži dolů.

„Vytrhneš si kapačku,“ řekla Jamie.

Víčka jako by měl sešitá k sobě a jen pomalu se mu podařilo zpřetrhat imaginární stehy a otevřít oči.

Jamie seděla vedle něho. Rysy tváře měla strhané vyčerpáním, zelené oči zakalené, tmavé vlasy rozcuchané a úplně bez lesku, ale jemu nikdy nepřipadala tak krásná jako v té chvíli.

Ležel na nemocničním lůžku. V boku ho pálilo, záda mu pulzovala bolestí. Stehy a obvazy ho omezovaly v pohybu. Rty měl naběhlé, jazyk oteklý a suchý.

Jamie mu vložila do úst brčko.

Vděčně se napil. Voda mu chvíli připadala úplně bez chuti, ale rychle se změnila v lahodný nápoj. Byl však tak zesláblý, že skoro nedokázal polknout, a pobryndal se. Jamie mu plátěným hadříkem utřela bradu.

„Obávám se, že nejsem v nejlepší formě.“

„Nesmysl. Jsi dokonalý.“

Přemohla ho únava.

Když se znovu probudil, Jamie stále seděla vedle něho.

Stiskla mu ruku. „Když spíš, vypadáš jako malý chlapeček.“

Cavanaugh zmobilizoval síly a zasípal: „Carl?“

„Mrtvý.“

„Jak?“

Řekla mu to. Musel se hodně soustředit, aby mu neunikly detaily.

„Ty balvany a dřevěné štěpky byly po dešti mokré,“ vysvětlovala. „Když Carl spustil kámen, který maskoval vstup do skrýše, ty kousky dřeva se na něj přichytily. Byly totiž pod balvanem a ulpěly na jeho spodní straně. A tak je Carl nemohl vidět, když kámen vytahoval na místo. Nejspíš jej natolik zdrtila bolest, že ho to nenapadlo.“

„Už druhý člověk, kterého jsi zabila.“

„Nemluv o tom.“

„Chápu. Byl jsem u toho.“

„Ne,“ namítla. „Nechápeš.“

Cavanaugh necítil rty. „I ospravedlnitelné zabití je hrozné…“

„Pro tebe bych udělala cokoliv. Ale chtěla jsem říct něco jiného. Neměl bys o tom mluvit, protože se nikdo nesmí dozvědět, že jsem to byla já, kdo ho zastřelil.“

Jamie se rozhlédla. Mluvila tak tiše, že jí sotva rozuměl.

„John mi půjčil svou záložní zbraň,“ šeptala naléhavě. „Kdyby to někdo zjistil, přišel by o práci. Když jsem zastřelila Carla, vzal mi tu pistoli a sám z ní vystřelil do balvanu vedle vstupního otvoru, jako kdyby první ranou minul. Udělal to proto, aby mu na ruce ulpěly částečky spáleného střelného prachu. Vyšetřovatelé mu uvěřili a nikoho nenapadlo odebrat vzorky mně.“

„To že John udělal?“ Snaha analyzovat důsledky Cavanaugha uspala.

Potřetí se vynořil z temnoty a slyšel tlumené hlasy. Hledal očima Jamii a spatřil ji, jak v rohu tiše rozmlouvá s Rutherfordem.

Šéf protiteroristického oddělení FBI si všiml, že už nespí. „Tak Šípková Růženka se nám konečně probudila. Jak se cítíš?“

„Obleču se a můžu na ples.“

Chabý pokus o vtip vyvolal pobavené úsměvy.

„Zatančíš si se mnou první valčík?“ zeptal se Rutherforda.

„Šlechetná nabídka, ale bohužel ji musím s díky odmítnout.“

„Dáváš mi košem? Budu plakat.“

Znovu se usmáli.

„Carl to chtěl,“ řekl Cavanaugh.

„Co chtěl?“ nechápal Rutherford.

„Být zastřelený.“

„Rozhodně se tak nechoval!“ vybuchla Jamie. „Chtěl ti podříznout krk!“

Cavanaugh počkal, až ošetřovatelka projde kolem dveří. „Aby donutil Johna střílet.“

Jamie udiveně pohlédla na manžela. Nebyl tak omámený, jak si myslela.

Přesto se Cavanaugh musel soustředit na formulaci každého slova. „Carl dobře věděl, že ho nečeká jiná budoucnost než trest smrti. Věděl, že jednoho dne bude sedět v úzké cele a počítat vteřiny, než ho odvedou do popravčí komory, připoutají k lůžku a vbodnou mu do žíly jehlu. Urychlil nevyhnutelné. Udělals mu laskavost, Johne,“ dodal Cavanaugh a podíval se na manželku.

„Ten bastard si žádnou laskavost nezasloužil,“ vyhrkla Jamie.

„Když jsme byli malí, zažili jsme spolu krásné věci,“ povzdechl si Cavanaugh. Melancholie v něm vyvolala vzpomínku na Carlovy ruce na svém krku. Chtěl změnit téma, ale dalo mu hodně práce, než mu slova přešla přes rty. „Co bude dál?“

„Ztratil jsi hodně krve. Tvůj ošetřující lékař říká, že tu musíš pár dnů zůstat, aby se ti obnovily síly.“

„A potom se vrátíme do New Orleansu a budeme se připravovat na proces,“ dodal Cavanaugh.

Rutherford a Jamie si vyměnili pohled.

„Co přede mnou tajíte?“ chtěl vědět Cavanaugh.

„Mosely stáhl veškerá obvinění,“ odpověděl Rutherford.

Cavanaugh potřeboval několik vteřin, aby tu informaci strávil.

„Události v parku přilákaly velkou pozornost médií,“ vysvětloval Rutherford. „Získal jsi obrovské sympatie veřejnosti. Jenom Bůh ví proč, ale mnozí lidé tě považují za hrdinu.“ Usmál se. „Hotely nechtějí vypadat jako hyeny. Vyvinuly na Moselyho silný tlak, stejně jako představitelé Světové obchodní organizace. Zdá se, že můj nadřízený není tak zásadový, jak se dělá.“

„A jak se chová k tobě?“ otázal se Cavanaugh.

„No, já jsem se svezl s tebou a je ze mě taky hrdina,“ odvětil Rutherford. „Momentálně jsme nejlepší kamarádi.“

„Tuk ťuk,“ ozval se mužský hlas.

Cavanaugh se ohlédl ke dveřím a spatřil Williama. S načesanými vlasy, zářícími zuby, o bělostné košili, na zakázku šitém proužkovaném obleku a s mohutným hrudníkem vypadal více než kdy jindy jako proslulý právník. „Cítíš se dost silný, abys snesl další návštěvu?“

„Ty jsi vždycky vítaný,“ opáčil Cavanaugh.

„Uvažoval jsem, že přinesu květiny, ale potom jsem raději zvolil tohle.“ Podal Cavanaughovi obálku.

„Co to je?“

„Bankovní akreditiv od desítky tvých nejbohatších klientů. Zdá se, že si nadělali do svých miliardářských kalhot, když si uvědomili, že už nebudou mít k dispozici Global Protective Services a zejména tebe, abyste je udrželi naživu.“

„Z toho, jak se culíš, soudím, že sis dal tu práci a připomněl jim to,“ podotkla Jamie.

„Ano, přiznávám, že mě to stálo pár telefonátů. Obdržíš rozepsanou směnku a můžeš si znovu dovolit mé služby. Budeš samozřejmě muset Global Protective Services podstatně zeštíhlet, ale myslím si, že ti to tak bude lépe vyhovovat.“

„Hlavně když budu moci ochraňovat klienty, kteří si to zaslouží, ale nemůžou si mě dovolit.“ Cavanaugh cítil, jak mu Jamie stiskla ruku.

„Jak chceš. Je to tvoje firma,“ řekl William.

„A Jamiina.“

„Ano,“ souhlasil Rutherford. „Na vlastní oči jsem viděl, že je vynikající ochránce.“

Cavanaugh se mu podíval do očí. „Ty taky, Johne. Pomohl jsi zachránit můj život. Děkuju.“

Rutherford se krátce zamyslel a pokrčil rameny. „Od toho tu jsou přátelé.“

Poděkování

Jsem zavázán mnoha lidem, kteří z první ruky disponují obrovskými zkušenostmi při vykonávání vysoce rizikových činností, jež jsem ve svém díle zobrazil, a kteří se ochotně stali mými učiteli. Pokud je mi známo, mnohé operační a taktické postupy popsané v této knize (například úniková zavazadla nebo použití stahovacích pásků pro hledání nástražných výbušných systémů ve vozidlech) nebyly dosud v beletrii použity. Můj dík patří následujícím mužům a ženám:

Lintonu Jordahlovi, bývalému příslušníkovi Sboru federálních šerifů (U. S. Marshals). Tato organizace je společně s Tajnou službou a Diplomatickou bezpečnostní službou pokládána za absolutní špičku mezi ochrannými sbory, které pracují pro vládu Spojených států.

Donu Roschemu a Bruci Reichelovi, instruktorům kurzů bezpečného řízení na Závodním okruhu Billa Scotta. Své zaměstnance do těchto kurzů vysílá celá řada vládních agentur, včetně Diplomatické bezpečnostní služby, aby se zde naučili ofenzivní i defenzivní řidičské techniky.

Poručíku Davidu Spauldingovi z úřadu šerifa okresu Montgomery ve státě Ohio. Jeho oddělení se značnou měrou podílelo na zajištění osobní bezpečnosti účastníků daytonských mírových rozhovorů o poválečném uspořádání Bosny. Poručík Spaulding patří mezi nejuznávanější americké střelecké instruktory. Kromě toho, že mi poskytl neocenitelná poučení, mně také umožnil zúčastnit se zasedání Mezinárodní asociace střeleckých instruktorů policejních a bezpečnostních sil. Zájemcům doporučuji jeho knihy Ruční palné zbraně v boji a Život v obraně, z nichž tu druhou napsal společně s někdejším aktivním důstojníkem CIA Edem Lovettem.

Marcusi Wynneovi, bývalému parašutistovi z 82. výsadkové divize, který později sloužil u federální letecké policie a ještě později se stal úspěšným autorem prvotřídních thrillerů, jenž rozhodně ví, o čem píše. Přečtěte si jeho romány Jediná možnost, Bojovník ve stínech nebo Bratři ve zbrani. Když jsem přednášel americkou literaturu na University of Iowa, byl mladý Marcus jedním z mých studentů. Po mnoha letech se zase on stal mým profesorem a poučil mě o mnoha aspektech života ve světě extrémně nebezpečných operací.

Danu Myersovi, přezdívanému Skála, bývalému příslušníkovi jednotek speciálních operací a Vojenské zpravodajské služby, který později externě spolupracoval s Diplomatickou bezpečnostní službou.

Dennisi Martinovi z firmy CQB Services, jenž vyučuje ochranu VIP v těch nejnebezpečnějších oblastech světa a seznámil mě s teorií boje zblízka, kterou vypracoval W. E. Fairbairn.

Scottu Reitzovi, vynikajícímu střeleckému instruktorovi z elitní Metropolitní divize policejního oddělení v Los Angeles. Navštivte www.intemationaltactical.com.

Tomu Evansovi ze společnosti Sotheby’s International Realty v Jacksonu, stát Wyoming. Pouze čtyři procenta rozlohy údolí Teton je v soukromém vlastnictví. Potřeboval jsem odborníka, jenž by mi pomohl najít pro Cavanaugha domov. Nakonec jsme jeho ranč umístili do severovýchodní části Jackson Hole nedaleko Turpin Meadow.

Barbaře a Richardu Montrossovým za to, že mi osvěžili krásné vzpomínky na Iowa City a Willow Creek Park.

Jakeu Eagleovi, trenérovi a praktikovi neurolingvistického programování (NLP). Dobrým příkladem NLP je teorie takzvané vizualizace popsaná v této knize a používaná některými elitními armádními jednotkami, stejně jako zvyk hlavní postavy manipulovat se slovesnými časy za účelem potlačení stresu. Když jsem se před mnoha lety dozvěděl, že CIA a jiné zpravodajské služby požadují, aby se NLP stalo součástí výcviku jejich pracovníků, absolvoval jsem příslušný kurz a získal kvalifikační osvědčení.

Stevovi Shacklefordovi, redaktorovi magazínu Blade.

Výrobcům nožů Gilu Hibbenovi, Joeovi Keeslarovi, Jimmymu Lileovi, Alu Marovi, Chrisu Reeveovi a Michaelu Vagninovi.

Ernestu Emersonovi, který není jen jedním z nejlepších výrobců taktických bojových nožů na světě (několik jeho modelů je v této knize popsáno), ale také špičkovým instruktorem techniky použití chladných zbraní a spolupracuje s elitními armádními a policejními jednotkami. Pouze své neschopnosti mohu dávat za vinu, že jsem si při účasti na jednom z jeho kurzů (snažil jsem se hrát s velkými hochy) zlomil klíční kost.

Larrymu Haightovi a Paulu Dwyerovi z pilotní školy Sierra Aviation v Santa Fe. Hledání informací o letectví mě nakonec dovedlo k získání pilotní licence.

Pokud jsem v knize správně popsal detaily, pak jde o zásluhu mých učitelů. Chyby a nepřesnosti nutno připsat na vrub mně.

David Morrell

Santa Fe, Nové Mexiko

Nože v této knize

Jak naznačuje románový Carl Duran, mnozí současní výrobci nožů se nechali inspirovat filmem Železná milenka (The Iron Mistress) z roku 1952, v němž Alan Ladd ztvárnil legendárního hraničáře Jima Bowieho. Nikdo dnes neví, jak Bowieův nůž ve skutečnosti vypadal, ale čepele v takzvaném Bowieho stylu přežívají již od devatenáctého století a jedna z nich byla použita jako vzor pro nůž, který se objevuje v uvedeném filmu. Impozantní a skutečně elegantní zbraň se stříbrnou záštitou a mosaznou zadní částí, límcem a čepičkou je tak fotogenická, že byla využita i v dalších hollywoodských projektech: The Last Command (1955, v ČR nepromítáno), scény odehrávající se v Alamu ve filmu Walta Disneye Davy Crockett, televizní seriál Dobrodružství Jima Bowieho a film Alamo s Johnem Waynem. Výtvarník filmových staveb Joseph Musso vlastní všechny nože použité jako rekvizity v Železné milence a poskytuje je výrobcům nožů. Někteří z nich okopírovali jeho design a dodali k němu vlastní vylepšení.

V románu jste se rovněž dočetli o slavném období výroby nožů v San Francisku mezi roky 1850 a 1880. Nože, které vyrobili Hugh McConnell a Will & Finck byly označeny za „nejexotičtější, nejdražší a nejkrásnější nože vyrobené v Spojených státech“. Za nejlepší jsou však považovány nože z dílny Michaela Price. V roce 2003 se jeden z jeho nožů prodal v dražbě za téměř 100 000 amerických dolarů. Krásné vyobrazení jeho výrobků najdete v knize Bernarda R. Levinea Knifemakers of Old San Francisco (Nozíři starého San Franciska, česky nevyšlo). Současné kopie uvidíte na stránce www.sanfranciscoknives.com. Mezi mé oblíbené patří nože Stevena Rappa, Bustera Warenského a Gila Hibbena (Hibben navrhoval nože pro filmy Rambo II a Rambo III). Na této internetové stránce najdete i fotografii v současnosti nejdražšího nože na světě, zlatou repliku dýky faraónaTutanchamona za půl milionu dolarů, kterou vyrobil Buster Warenski.

V románu jsou zmíněni i další slavní výrobci nožů – William Scagel, „Bo“ Randall, Bill Moran, Bob Loveless a Jimmy Lile. Fotografie jejich prací lze najít v publikaci Gérarda Pacelly 100 Legendary Knives (100 legendárních nožů, česky nevyšlo). Lile navrhoval nože pro filmy Rambo a Rambo II, a vyvolal tak rozsáhlý zájem o chladné zbraně, že vzkřísil téměř upadající nožířské řemeslo. Pacellova kniha obsahuje rovněž snímek Fairbairn-Sykesova bojového nože, tajného nože a kukri, který používají Gurkové.

Početné příklady designu této zbraně včetně záhadného zářezu u základny čepele lze spatřit na www.nepalesekhukuri.com. Umělecké verze nožů kukri najdete na www.jayfisher.com. (Český čtenář se může podívat na www.kukri.cz.)

Cavanaughův La Griffe a taktický skládací nůž CQC-7 jsou vyobrazeny na webové stránce www.emersonknives.com.

(Zajímavé informace o nožích v českém jazyce lze najít mimo jiné na stránce www.knife.cz. O Williamovi Ewartu Fairbairnovi a o sebeobranných technikách viz například články na www.jujutsu.cz.)

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai