Ochránce

David Morrell

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Napínavý román z atraktivního prostředí elitních profesionálních osobních strážců, kteří se dostali do centra nebezpečného spiknutí, se odehrává v Missouri v době nepokojů zaměřených proti Světové obchodní organizaci.Zápletka se točí kolem práce vynikajícího vědce, který v rámci výzkumu vyhledávání mozkového centra drogové závislosti objevil nové velmi účinné narkotikum. Na výsledku výzkumu se chce přiživit pochopitelně i jihoamerická narkomafie, která se chce nového narkotika zmocnit jako nečekaného zdroje ohromných zisků. Badatel požádá o ochranu specializovanou jednotku bodygardů, kteří se pod vedením zkušeného důstojníka snaží vědce ochránit. V rámci svého úkolu podstoupí skupina dramatickou honičku v lesních bažinách, na jejímž konci je čeká zrada a promyšlená past, z níž se hlavní hrdinové zachrání skutečně až v hodině dvanácté.

Copyright © 2003 by David Morrell

Translation © Dalibor Míček, 2003

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Z anglického originálu PROTECTOR

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Taťána Nováková

Grafická úprava obálky Zbyněk Janáček

Sazba Josef polák

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, v edici Klokan, 2003

Vydání první

ISBN 80-7218-902-6

DAVID MORRELL

O C H R Á N C E

KLOKAN

Poděkování

Většina operačních a taktických postupů popsaných v románu Ochránce nebyla dosud v beletrii použita. Znalosti o nich jsem získal od spousty lidí, kteří z první ruky disponují obrovskými zkušenostmi při vykonávání vysoce rizikových činností, jež jsem ve svém díle zobrazil, a kteří se o ně se mnou ochotně podělili a stali se mými učiteli. Kromě jiného mě poučili o možném využití izolační pásky, olověných rybářských závaží, jelenice na mytí oken a automobilů a zejména naříznutých nábojů do brokovnice. Chtěl bych vyjádřit své poděkování následujícím osobám:

Lintonu Jordahlovi, bývalému příslušníkovi federální policie (U. S. Marshalls), jež je společně s Tajnou službou a Diplomatickou bezpečnostní službou pokládána za absolutní špičku mezi ochrannými sbory, které pracují pro vládu Spojených států.

Donu Roschemu a Bruce Reichelovi, instruktorům kurzů bezpečného řízení pro příslušníky ozbrojených a bezpečnostních sil na Závodním okruhu Billa Scotta. Své zaměstnance do těchto kurzů vysílá celá řada policejních složek a vládních agentur, včetně Diplomatické bezpečnostní služby, aby se zde naučili ofenzivní i defenzivní řidičské techniky, využitelné zejména v boji proti únoscům a teroristům. Než abych zločincům poskytl návod, jak úspěšněji krást auta, raději jsem vynechal malý, ale důležitý detail postupu při startování motorových vozidel bez klíče.

Poručíku Davidu Spauldingovi z úřadu šerifa okresu Montgomery ve státě Ohio. Jeho oddělení se značnou měrou podílelo na zajištění osobní bezpečnosti účastníků daytonských mírových rozhovorů o poválečném uspořádání Bosny a Hercegoviny. Poručík Spaulding patří mezi nejuznávanější americké střelecké instruktory. Zájemcům mohu vřele doporučit jeho knihy Ruční palné zbraně v boji a Život v obraně, kterou napsal společně s někdejším aktivním důstojníkem CIA Edem Lovettem.

Karlu Sokolovi, mistru puškaři. Zbraním, které prošly úpravou a zdokonalením v Sokolově dílně, vděčí za svůj život desítky a možná stovky příslušníků amerických ozbrojených sil, policistů i vojáků. Jako typická ukázka jeho mistrovství může posloužit modifikace pistole SIG-Sauer 225, kterou používá titulní hrdina románu.

Ernestu Emersonovi, který není jen jedním z nejlepších výrobců bojových nožů na světě (jeho model CQC-7 je v knize popsán), ale také špičkovým instruktorem techniky použití „chladných“ zbraní (nože, dýky…) a spolupracuje s elitními armádními a policejními jednotkami.

Marcusi Wynneovi, bývalému parašutistovi z 82. výsadkové divize, který později sloužil u federální letecké policie a ještě později se stal úspěšným autorem prvotřídních thrillerů. Jeho romány Jediná možnost nebo Bojovník ve stínech vás rozhodně nezklamou. Když jsem přednášel americkou literaturu na University of Iowa, byl mladý Marcus jedním z mých studentů. Po mnoha letech se zase on stal mým profesorem a poučil mě o mnoha aspektech života ve světě extrémně nebezpečných a vesměs tajných operací.

Danovi Meyersovi, přezdívanému Skála, bývalému příslušníku vojenské rozvědky, který rovněž působil ve zpravodajské složce jednotky speciálních operací a jako styčný důstojník Diplomatické bezpečnostní služby.

V Ochránci jsou popsány i nebojové techniky a postupy. Za jejich znalost vděčím Jakeovi Eagleovi a instruktorům i žákům střediska neurolingvistického programování v Santa Fe. Když jsem před mnoha lety zjistil, že tuto poněkud exotickou disciplínu využívá CIA a další zpravodajské služby, stejně jako některé elitní armádní jednotky, bez váhání jsem se přihlásil a po absolvování kurzu získal příslušný certifikát.

Pokud jsem v knize správně popsal detaily těchto dovedností a postupů, pak jde o zásluhu mých učitelů. Chyby a nepřesnosti (s výhradou předchozí poznámky o neposkytování návodu zločincům) nutno připsat na vrub mně.

David Morrell

Santa Fe, Nové Mexiko

Prolog

Stav nouze

1

POLICEJNÍ ZÁSAHOVÉ JEDNOTKY ROZEHNALY DEMONSTRANTY

St. Louis, Missouri, 14. dubna (AP): Třetí den občanských nepokojů, jichž se úřady tolik obávaly, skončil dnes dopoledne, když dvě tisícovky policejních těžkooděnců vyzbrojených obušky, vodními děly a slzným plynem rozehnaly asi deset tisíc demonstrantů. Násilné protesty proti zasedání Světové obchodní organizace (WTO) změnily centrum města St. Louis v bitevní pole. Škody způsobené vandalismem a požáry se odhadují na patnáct milionů dolarů.

Demonstrantům vadilo zejména to, že WTO údajně ignoruje zneužívání levné pracovní síly a devastaci životního prostředí v rozvojových zemích. Po neblahých zkušenostech z protestů, které doprovázely zasedání WTO v Seattlu před čtyřmi lety, úřady v St. Louisu tušily, co mohou očekávat, ale skutečnost byla mnohem horší a policejní síly doslova zaskočila. „Připravovali jsme se šest měsíců,“ prohlásil velitel městské policie Edward Gaines na tiskové konferenci, „ale ukázalo se, že anarchisté byli mnohem lépe organizovaní než v Seattlu. Děkuji Bohu, že se nám je nakonec podařilo udolat.“

2

„Anarchisté.“ Šéf komise expertů chvíli uvažoval. „Krásně zvolené slovo.“

„Alina zásluha. To ona navrhla veliteli policie, aby tento termín na tiskovce použil,“ upozornil generál.

„Ale velitel nemá tušení, co se ve skutečnosti stalo. Dokonale úspěšná operace,“ poznamenal vojenský analytik.

Skupinu doplňovali dva plukovníci a vysoká šlachovitá žena. Jmenovala se Alice a právě o ní generál mluvil. Měla na sobě kalhotový kostým barvy khaki, který připomínal uniformu, a seděla s ostatními v temném obývacím pokoji se stěnami obloženými dřevem na židlích s vysokými opěradly, rozestavěnými před velkou plochou obrazovkou, na níž se z projektoru upevněného pod stropem promítaly záběry dokumentující nedávnou krizi.

Právě končila reportáž NBC a začínal zpravodajský přehled CNN. Úvodní sekvence zachycovaly první den demonstrací. Zástupy protestujících se táhly od Buschova stadionu a sídla federálního soudu až k rozlehlé výškové budově Amerického centra, kde se zasedání Světové obchodní organizace konalo. Za soumraku byl již střed města úplně paralyzován. Obrazovka ukazovala, jak pochodující demonstranti rozbíjeli každou výkladní skříň, kterou míjeli, převraceli automobily a zapalovali je. Odlesky plamenů se odrážely od chodníků pokrytých rozbitým sklem.

Druhý den se na záběrech z ulic tlačily ještě početnější davy a ničily vše, na co narazily. Na tiskové konferenci vyhlásil starosta stav ohrožení a vyzval civilní občany, aby se centru města vyhýbali.

Třetí den však pořádkové síly, posílené příslušníky státní policie a vojáky národní gardy, zorganizovaly protiútok. Na obrazovce mohli členové skupiny sledovat, jak zásahové jednotky pomocí slzného plynu a vodních děl ženou protestující ulicemi k Memorial Parku, kde se ustupující demonstranti přehnali jako stádo mustangů přes stanové městečko, které si vybudovali na rozlehlém travnatém prostranství kolem Vítězného oblouku, a doslova je smetli a zadupali do země.

Naléhavý hlas reportéra doprovázel záběry kamery, která z vrtulníku snímala, jak policie pronásleduje zástup za Oblouk. Demonstranti se proti nezadržitelně postupujícím policistům bránili kameny a lahvemi. Z jedné láhve, naplněné jakousi tekutinou, trčel kus hadru, a než ji mladík s šátkem přes obličej hodil na strážce pořádku, zapálil vyčnívající cíp látky. Kamera láhev pohotově sledovala a zaznamenala, jak vybuchla v plamenech. „Jako armáda Robocopů,“ popisoval udýchaný reportér příslušníky zásahových jednotek v přilbách a neprůstřelných vestách, připomínajících brnění, s nasazenými plynovými maskami a plexisklovými štíty. Nevšímali si lahví ani kamenů a stříleli do davu projektily se slzným plynem. Nad demonstranty se vznášela neprůhledná mlha, kterou nedokázal proniknout ani teleobjektiv kamery.

Na obrazovce se teď objevily záběry z říčního člunu, umístěného nedaleko nábřeží. Demonstranti vyklopýtali z mlžného mraku. V předklonu kašlali a dusili se, jejich zděšení se teď vyrovnalo vzteku, který z nich vyzařoval ještě před několika minutami. Za nimi se přiřítili policisté v plynových maskách. Oháněli se obušky a zatlačovali svými štíty dav kašlajících a slzících lidí, a ti ustupovali jediným směrem, který zůstal volný – k řece Mississippi. Tisíce jich naskákaly do vody a jen s obtížemi se držely nad hladinou, zatímco temné postavy strážců zákona se rozestoupily a hlídaly břeh.

„Určitě jste si všimli toho mladíka, který hodil Molotovův koktejl,“ řekl generál. „Někteří liberální komentátoři tvrdí, že patřil mezi najaté agitátory. Podle jejich teorie si firmy a korporace, na jejichž politiku demonstranti útočí, platí křiklouny a provokatéry, kteří podněcují ostatní a vyvolávají násilí. Policie tak má záminku k útoku a i mírumilovní demonstranti se pak musí bránit. Nakonec se i z nich stanou vzbouřenci a zdiskreditují tak svůj oprávněný protest.“

„Teorie spiknutí.“ Vedoucí expertní skupiny si povzdechl. „Bez ní by to nešlo. Žurnalisté i veřejnost pokaždé za vším vidí nějakou konspiraci. Ale v tomto případě mají náhodou pravdu. Jenže jde o úplně jiné spiknutí, než se domnívají.“

Generál přikývl. „A přitom se na to všichni mohli podívat v televizi. Měli to na všech kanálech rovnou před očima, jasné jako den. Ale nikdo si toho nevšiml.“

„Jak říkám,“ vojenský konzultant se otočil s oceňujícím a blahopřejným gestem ke čtyřem přítomným mužům a jedné ženě, „dokonale úspěšná operace.“

3

PŘÍSLUŠNÍCI JEDNOTKY RANGERS ZAHYNULI PŘI VÝCVIKU

Camp Rudder, Florida, 24. dubna (AP): Náčelník vojenské základny Camp Rudder, kde sídlí velitelství 6. výcvikového pluku armádních jednotek Rangers, potvrdil, že před dvěma dny se patnáct příslušníků jednotky utopilo v průběhu nácviku bojových operací v močálu. Podle jeho slov armáda oznámení pozdržela, aby mohli být nejprve informováni rodinní příslušníci mrtvých vojáků.

„Vyšetřování události stále probíhá,“ prohlásil podplukovník Robert Boland. „Oblast, kde k neštěstí došlo, používáme při výcviku zcela běžně a prakticky nikdy jsme se tam nesetkali s žádnými problémy. Jistě, v posledních dnech panovalo na tuto roční dobu mimořádně chladné počasí a nedávné deště neobvykle zvedly hladinu vody. Ale ti muži patřili k Rangers. V této fázi výcviku již dokázali zvládnout mnohem obtížnější podmínky. S jistotou víme jen to, že nenavázali rádiové spojení v době, kdy to měli udělat.“

4

Bažina je můj přítel, přesvědčoval Braddock neustále sám sebe.

S automatickou puškou M-16 zdviženou vysoko nad hlavou se brodil v po prsa vysoké ledové vodě. S námahou vytahoval kanady z bláta a monotónně si opakoval zaklínadlo, které mu instruktoři vpravili do hlavy už dávno, krátce po nástupu k Rangers.

Bažina je můj přítel.

Od té doby se toho hodně přihodilo. Braddock prošel boji na Grenadě a v Panamě, zúčastnil se operace Pouštní bouře i osvobozování Afghánistánu a řady dalších utajených akcí v nevyhlášených válkách, často v džungli. Dnes byl on sám instruktorem, a jak se v lehkém předklonu, aby vykompenzoval zátěž třicetikilového batohu, lopotil močálem, modlil se, aby i ostatní muži jeho oddílu převzali mantru Bažina je můj přítel za své zaklínadlo.

Aligátoři jsou moji přátelé.

Hadi jsou moji přátelé.

Nemysli.

Jenom to opakuj a hlavně tomu věř.

Ignoroval ponořený kmen, který se uvolnil a málem ho připravil o rovnováhu, soustředil se na ona slova, vždyť pomáhala přežít, a doufal, že jeho vojáci dělají totéž.

Pohybovali se močálem již tři hodiny a dobré dvě jim ještě zbývaly. Braddock by nejraději svým mužům pozvedl morálku a zavolal na ně, že už mají za sebou více než polovinu cesty, ale nemohl. Nesměl. Cvičení probíhalo za přísného mlčení. I pravidelná radiokomunikace s druhou četou, která postupovala o půl kilometru dál, probíhala každých třicet minut beze slov, pouze prostřednictvím elektronických impulzů. Jejich situace byla navíc ztížena tím, že nikdo z nich neměl nasazeny brýle pro noční vidění, protože podle přesvědčení velitelů představuje dokonalé technické vybavení luxus, na který by neměli spoléhat.

Temnota je můj přítel.

Tuto noc vybralo velení proto, že nesvítil měsíc. Jako zvláštní bonus se husté mraky po včerejší bouři nerozptýlily a zakrývaly hvězdy. Ve tmě se na samé hranici viditelnosti nejasně rýsovaly kmeny odumřelých stromů, šedočerné na černém pozadí, a nabízely jen velmi nejasnou představu o bezprostředním okolí. Za tak drasticky omezené viditelnosti připadaly vojákům zelené a černé pruhy, natřené mastnou kamuflážní barvou na obličej, jako naprostá zbytečnost, ale Braddock své muže varoval, že musí být připraveni na všechny nenadálé situace a že dokonalé maskování je povinným požadavkem i při nočních operacích.

Promočená studená uniforma se mu lepila k nohám, bokům a hrudi. Před sebou zahlédl odlesk světla, jak zvěd oddílu zkontroloval na luminiscenčním kompasu trasu postupu, a pak, následován ostatními muži, změnil směr. Za tohle bych ho měl seřvat, soptil Braddock v duchu. Dát mu domácí vězení a deset mil běhu navíc. Když si světélka všiml on, mohl ho spatřit i ukrytý ostřelovač.

Navzdory použitému repelentu mu na obličej neustále sedali komáři, sáli krev a způsobovali svědivé pupence. Nevšímal si jich. Hmyz je můj přítel.

Zaposlouchal se do šumění vody, jíž se jeho oddíl těžce brodil kupředu mezi sotva viditelnými stromy. Do zdvižených paží, které svíraly pušku, dostával křeče. Smrdutá bažina mu vystoupila až ke krku. Pod hladinou něco narazilo do jeho levého boku. Do nosu ho udeřil zápach shnilé vegetace.

Zachvěl se.

A to ho znepokojilo. Byl zvyklý na podstatně horší podmínky a teď se v duchu vyplísnil, že ztrácí nervy. Zahalila ho šedivá mlha a na chřípí zaútočil pronikavě štiplavý pach. Voda mu náhle připadala ještě ledovější a chvění neustávalo. Ale znecitlivělé končetiny a svírání v hrudi mu nevadily, hlavou se mu honily důležitější myšlenky.

Každým okamžikem, pomyslel si.

Smysl pro přesné načasování Braddoclea nezklamal. Nad hlavou se mu rozzářily světlice a jejich ostré světlo, obklopené aureolou kouře, proniklo tmou. Jeho muži v úžasu vzhlédli; klesající zář se odrážela na bahnité hladině močálu. Braddock sice o chystaném překvapení věděl, podle rozkazu však vojákům nic neřekl.

Musíte předvídat.

Nic vás nesmí zastihnout nepřipravené.

Součástí cvičení bylo vystavit již tak vystresované vojáky pocitu neočekávaného ohrožení. V tom okamžiku se nad holými kostrami stromů přehnaly tři proudové stíhačky. Přiletěly tak rychle, že ohlušující burácení motorů zahřmělo až v okamžiku, kdy je oddíl měl přímo nad hlavou. Braddock nesl v kapse vodotěsný radiomaják, který neustále vysílal naváděcí signál, takže piloti věděli, kam nesmějí střílet. Sotva nad četou přeletěli, vypálili do močálu rakety a svítící chvosty trasovacích střel. O dvě stě metrů dál ožila noc výbuchy a palbou.

„Kristepane,“ ulevil si jeden z mužů.

Ne! zařval Braddock v duchu. Nikdo nesmí promluvit!

„Sakra!“ ozval se další. „Copak o nás ti blbci nevědí?“ Braddock se k němu rychle přebrodil a sežehl ho pohledem. Zavři hubu! křičely jeho oči.

Nad oddílem se vznášel dým ze světlic. Páchl korditem a hnilobou a Braddockovi se zdálo, že ho ten smrad dusí. „Panebože, ty rakety nás málem dostaly,“ bědoval třetí voják.

Braddock se k němu rychle přesunul a umlčel ho pohledem, ale nejraději by zařval: Zatracený chlape! Ovládej se! Poslouchej rozkazy!

Voda se ještě více ochladila. Braddockovi se o bok znovu otřelo něco měkkého. Silně se zachvěl, srdce se mu rozbušilo, dech zrychlil.

„O raketách nám nikdo nic neřekl,“ postěžoval si čtvrtý voják.

Braddock soptící vztekem zamířil k němu, ale pak se zastavil, jak světlice se zasyčením dopadly na hladinu, vyplivly další chuchvalce kouře a zhasly. Znovu je pohltila tma. To už se instruktor klepal tak silně, že mu zuby cvakaly o sebe.

Současně měl pocit, že mu hoří vnitřnosti. Jako kdyby se ho zmocnila neovladatelná hrůza, svaly ztuhlé v křeči vysílaly do celého těla žhavé vlny. Oddechoval tak rychle, že se málem dusil. Nádech. Raz, dva, tři. Zadržet dech. Raz, dva, tři. Výdech. Raz, dva, tři. Nádech. Raz, dva, tři. Zadržet dech. Raz, dva, tři.

Ale hrudník odmítal poslouchat a nekontrolovaně se zvedal. Nechápal to. Se situacemi, které za nespočetných bojových operací prožil, se dnešní lapálie nedala srovnávat. Bažina je můj přítel. Temnota je můj přítel. Co se to se mnou děje? Musel zmobilizovat vůli, aby se nerozkřičel.

Ale zakřičel někdo jiný jeden z jeho vojáků, o kterém si vždycky myslel, že je ze všech nejtvrdší. „Něco mě kouslo!“

Ne! Takto přece ječí civilista, který se přestal ovládat. To není možné.

„Had!“

Braddockovi narazil do zad plovoucí kmen. Nebo něco jiného?

„Aligátor!“

„Mám něco pod…“

V tom okamžiku jeden z Braddockových mužů stiskl spoušť a vypálil do tmy dlouhou dávku. Záblesky z hlavně osvětlily vlnky na hladině, kulky drtily mrtvé stromy. Vojáci ječeli jeden přes druhého a divoce stříleli do noci. Zbloudilá střela zasáhla instruktora do pravého ramene. Ztratil rovnováhu a spadl po zádech do špinavé vody, která mu zaplavila ústa a vnikla do nosu.

Pod hladinou vnímal rachot střelby z automatických pušek nepřirozeně dutě. S puškou stále zdviženou bojoval s váhou ruksaku, který ho stahoval ke dnu, a drápal se nahoru. Konečně prorazil hladinu. Zoufale lapal po dechu a náhle hlasitý rachot zbraní mu způsoboval zvonění v uších. Všude kolem vířil kouř a pach spáleného korditu.

Oslepený plameny, které šlehaly z ústí hlavní, zařval: „Zastavit palbu! Zastavit palbu!“ Sotva poznával vlastní hlas, jak mu panická hrůza svírala hrdlo, a rozkaz, jindy pronášený s hlasitým důrazem, zazněl jako vyděšené zapištění.

Další kulka, tentokrát do levého ramene, ho srazila zpátky do vody. Zdálo se mu, že se mu do zátylku zakously aligátoří zuby. Ne. Bažina je můj přítel. Aligátoři jsou…

Když se znovu vynořil nad hladinu do paniky pronikavého ječení, záblesků a střelby, kulka vypálená jedním z jeho mužů mu ustřelila temeno.

Část první

Vyhodnocení hrozby

1

Boty a hodinky. Cavanaugh dávno pochopil, že mezi tajemství, jak se stát úspěšným ochráncem, patří dávat pozor na boty a hodinky. Vezměme si například mokasíny. Ten, kdo je nosí, nejspíš nebude ani únosce, ani nájemný vrah, protože zkušený zločinec nebo zabiják ví, jak snadno může takovou obuv ve zmatku nebo v souboji ztratit, a obouvá si jen vysoké boty, nanejvýš šněrovací polobotky. Tenké podrážky rovněž nenasvědčují tomu, že by jejich nositel představoval vážnou hrozbu – povinným vybavením pro bojové situace jsou podrážky tlusté. Jistě, i muž v mokasínech s tenkou podrážkou může být nebezpečný, ale v tom případě by Cavanaugh přinejmenším věděl, že proti němu stojí amatér.

I hodinky mu toho mohly hodně prozradit. Většina operativců, kteří absolvovali výcvik v sedmdesátých a osmdesátých letech dvacátého století, nosili řidičské nebo pilotní hodinky značky Rolex. Měli k tomu dvojí důvod. Rolexky si získaly vynikající reputaci, protože fungovaly i v náročných a drsných podmínkách – základní požadavek zločinců i agentů. Kromě toho v případě nouze posloužily jako přenosná pokladnička, protože se daly snadno a za slušnou cenu prodat.

Ne každý muž s rolexkami na zápěstí pochopitelně vzbudil Cavanaughovo podezření. Muselo mu být nejméně třicet let, spíše více, aby věkem odpovídal někomu, kdo mohl absolvovat výcvik v sedmdesátých a osmdesátých letech minulého století. Mezi další charakteristické znaky patřily tenisky, džínsy, trička a bundy (často kožené), které si operativci této skupiny oblíbili jako oblečení pro všední den a všední příležitosti. Bunda by byla volná, aby se pod ní snadno skryla pistole. Netrénované oko by na takto oblečené postavě neshledalo nic nápadného, ale v Cavanaughovi by okamžitě vyvolala znepokojení.

Profil operativců, kteří nastoupili v devadesátých letech, se poněkud odlišoval. Byli samozřejmě mladší a oblíbili si nenápadné a levnější hodinky, ovšem takové, které snesly i hrubé zacházení – nejčastěji potápěčské v gumovém pouzdru, vybavené stopkami, jaké si koupíte v každém obchodě se sportovními potřebami. Dávali přednost turistické obuvi (pevné se silnými podrážkami), volně padnoucím tábornickým kalhotám s velkými kapsami (kam se vejde zbraň), volným svetrům (které zbraň zamaskují) a často nosili velké ledvinky (opět kvůli pistoli). Běžná veřejnost si na módní trendy příliš nepotrpí, takže člověk, který odpovídá právě uvedenému popisu, není na ulici nikomu nápadný – jen tělesnému strážci, například Cavanaughovi, který takového muže okamžitě začal podezřívat z nekalých úmyslů.

Obyčejné hodinky – a kolik toho mohly o svém nositeli prozradit? Cavanaugh kdysi sloužil jako příslušník ochranného oddílu v Istanbulu. Jeho úkolem bylo zajistit bezpečnost a ochranu americkému miliardáři, který přijel do Turecka vyjednat fúzi dvou průmyslových podniků, a to navzdory opakovaným výhrůžkám – anonym mu hrozil atentátem kvůli tomu, že finančně podporoval stát Izrael a nijak se tím netajil. Než miliardářův soukromý tryskový letoun přistál na istanbulském mezinárodním letišti, Cavanaugh prověřil rušnou letištní halu a přilehlé prostory. Rozmanitost oděvů, jejichž škála sahala od tradičních arabsleých rób po západní obleky všech střihů a barev, v podstatě vylučovala nalezení charakteristického společného jmenovatele. Ale Cavanaugh věděl, že hodinky jen málokdy lžou. Když minul pět nebo šest mužů, kteří k sobě na první pohled vůbec nepatřili, ale měli na sobě sice vzájemně nepodobný, ale ve všech případech volný oděv, boty se silnými podešvemi a na zápěstích tentýž typ masivních sportovních hodinek v gumových pouzdrech černé barvy, rozklinkaly se v jeho mysli poplašné zvonky a vyslaly varování, že svého klienta musí z letiště odvést jinudy.

Nic z toho nedělal Cavanaugh vědomě. Jeho jednání a vnímání okolního světa řídily instinkty a reflexy a nacházel se tak ve stavu ostražitosti, který legendární bezpečnostní expert plukovník Jeff Cooper svým žákům neustále doporučoval a který označoval jako žlutý. (Bílý stav odpovídal nevšímavosti běžného člověka, oranžový vyjadřoval napjatou pozornost jako reakci na přímou hrozbu a červený boj o holý život.)

Ve „žlutém“ stavu, kdy pozoroval boty, hodinky a další indikátory, tedy vystoupil Cavanaugh kolem druhé odpoledne z taxíku na Columbus Circle a pěšky zamířil k Central Parku. Kráčel mezi stromy a vyhýbal se stezkám a cestičkám, aby se přesvědčil, jestli ho někdo nesleduje. Na Západní sedmnácté vyšel z parku a zdánlivě náhodně se pohyboval ulicemi, ale směřoval stále na jih, až nakonee vyšel po schodišti od Deváté avenue a vydal se přes rozlehlé otevřené prostranství k Lincolnovu centru.

Mezi výhody neustálé pozornosti, která udržovala jeho mozek v pohotovosti, patřilo dokonalé povědomí o čase. Prožíval každou vteřinu a zřetelně vnímal nejen obvyklé zástupy lidí před Lincolnovým centrem, ale i neobvykle jasnou a čistou oblohu a příjemně teplé sluneční paprsky nádherného květnového odpoledne. Došel k proslavené fontáně, posadil se na lavičku zády k vodotrysku a zahleděl se na dění kolem sebe. Dva sotva odrostlí kloučci si házeli létajícím talířem. Studenti nedaleké Juilliardovy školy posedávali na lavičkách a listovali učebnicemi. Mezi jednotlivými budovami křižovali očividně velmi zaměstnaní lidé, jinde postávaly dvojice a menší skupinky zabrané do rozhovoru. Cavanaugh se otočil. Za ním seděl u okraje fontány nějaký obchodník s diplomatickým kufříkem na klíně a právě se díval na hodinky.

Cavanaugh si ze zvyku poposedl, aby si ho mohl lépe prohlédnout. Muži prostředního vzrůstu a postavy s krátce ostříhanými černými vlasy bylo kolem pětatřiceti let. Běžný, ničím neobvyklý zjev. Černý oblek vypadal drahý a dokonale svému nositeli padl, rozhodně nenabízel žádné volné místo, kam by mohl ukrýt zbraň. Ani černý kufřík nepatřil k levnému zboží a leskl se novotou. Když si muž přehodil nohu přes nohu, Cavanaugh si mohl prohlédnout jednu jeho botu. Pevná šněrovací polobotka bez jediného škrábnutí, tedy taky zcela nová. Pokud se týká hodinek…

Cavanaugh nedbal, že šlo o nablýskaný typ vybavený všemožnými ciferníky a tlačítky. Pravda, mnohý úspěšný obchodník či podnikatel dává přednost nenápadné prostotě, ale jiní si potrpí na nejrůznější „vynálezy“ a hodinky, které ukazují čas ve dvou různých pásmech a jsou vybaveny stopkami, kompasem a hloubkoměrem, jistě některému typu lidí vyhovují. Ne, to vše by bylo v pořádku. Cavanaugha ovšem znepokojil jeden detail – hodinky byly tak silné, že si muž musel rozepnout rukáv košile, a jeho jinak dokonalý vzhled tím utrpěl drobnou vadu na kráse.

Obchodník v drahém obleku se znovu podíval na hodinky a pak se ohlédl vlevo k jedné z budov komplexu, pojmenované po Averym Fisherovi.

V tom okamžiku Cavanaugh vycítil, že se k němu někdo blíží. Obrátil se a spatřil vysokého štíhlého muže s úzkým knírkem a v klobouku s širokou stříškou, který, jak Cavanaugh věděl, zakrýval řídnoucí prošedivělé vlasy I když překročil padesátku, vyzařovala z něj šlachovitá síla mnohem mladšího člověka. Boty měl tak vyleštěné, že se v nich odrážely postavy kolemjdoucích jako v zrcadle. Šedý proužkovaný oblek vypadal tak trochu jako uniforma a bílá košile pod ním nesla známky bohatého naškrobení. Jedinou barevnou součást oblečení představovala červenomodrá kravata, ostře kontrastující se sinalou pletí obličeje.

„Duncane!“ Cavanaugh se usmál a potřásl si s příchozím rukou. „Jsi bledý jako stěna. Měl bys častěji chodit na čerstvý vzduch.“

„Čerstvý vzduch škodí mému zdraví,“ namítl Duncan. Stříška klobouku vrhala stín na jeho obličej. Jeho příjmení znělo Wentworth a možná proto, že většinu života strávil ve volné přírodě jako příslušník zvláštních sil a pak jako instruktor jednotky Delta Force, měl za sebou již tři operace, protože trpěl těžkou formou rakoviny kůže. „Ty jsi zase až moc opálený. Měl bys používat krém s vyšším UV filtrem.“

„Jo. Narušená ozónová vrstva je další věc, s kterou si člověk musí dělat starosti.“ Cavanaugh se znovu otočil k muži v černém obleku, který seděl u protějšího okraje fontány. „Každopádně je škoda sedět někde v místnosti, když máme tak pěkný den. Říkal jsem si, že když už prověřuješ bezpečnostní a poplašný systém v Lincolnově centru, mohli bychom se sejít raději tady než u tebe v kanceláři.“ Měl tím na mysli sídlo firmy Global Protective Services – bezpečnostní agentury, kterou Duncan založil po odchodu z armády – na Madison Avenue. Po necelých pěti letech se společnost mohla chlubit pobočkami v Londýně, Paříži, Římě a Hongkongu a chystala se otevřít další v Tokiu. Za svou vynikající pověst vděčila firma především kvalitě ochránců, kteří pro Duncana pracovali – do jednoho někdejší příslušníci speciálních jednotek a mnozí Duncanovi bývalí žáci.

„Co dělají tvá zranění?“ zajímal se Duncan.

„Hojí se.“

„Pan velvyslanec tě srdečně pozdravuje.“

„Měl obrovské štěstí.“

„Ano. V tom, že jeho ochranu měl na starosti někdo tak dobrý jako ty.“

Cavanaugh nedokázal potlačit spokojený úsměv. „Jakmile mi začneš mazat med kolem huby, znamená to, že po mně budeš něco chtít.“

Duncan ho obdařil provinilým pohledem. „Myslíš, že už by ses mohl vrátit do práce?“

Při dalším ohlédnutí k opačnému okraji fontány si Cavanaugh povšiml, že muž v černém obleku vypadá mnohem nervózněji, když se bůhví pokolikáté dívá na hodinky a zase hledí k Fisherově budově. Rozepnutá manžeta u masivních hodinek působila ještě nápadněji.

V tom okamžiku obchodník spatřil něco, co ho donutilo se na lavičce prkenně napřímit. Pak položil palce na zámky kufříku, který stále držel na klíně.

„Omluvíš mě na okamžik?“ požádal Cavanaugh Duncana, Vstal a obešel vodotrysk, přičemž očima sledoval směr, jímž se díval obchodník, který upoutal jeho pozornost. Z Fisherovy budovy právě vyšla asi třicetiletá, slušně oblečená a na pohled příjemná a sympatická žena v doprovodu muže, kterého na schodech letmo políbila na tvář, jako by se s ním loučila, a pak zamířila přes otevřené prostranství. Za necelou čtvrtminutu projde mezi chodci a ocitne se blízko muže v černém obleku, který na ni napjatě hledí.

Cavanaugh se k podezřelému nepozorován přiblížil právě v okamžiku, kdy muž pootevřel kufřík, jen lehce, aby do něj strčil ruku.

Žena se přiblížila, zabloudila pohledem k fontáně a ztuhla, protože elegantně oblečený obchodník vstal, shodil kufřík na zem a v jeho ruce se objevila pistole. Cavanaugh jen žasl, že si nikdo z kolemjdoucích ničeho nevšiml.

Pak se seběhlo několik věcí prakticky současně. Žena vykřikla, muž vykročil k ní a Cavanaugh k němu přiskočil zezadu, aby srazil jeho paži stranou. Vzápětí mu vykroutil pistoli z dlaně, strhl ho k sobě, otočil se s ním k fontáně a strčil mu hlavu pod hladinu.

„Ano, vidím, že už se cítíš mnohem lépe,“ poznamenal Duncan, který mezitím také obešel vodotrysk.

„Budeš tam jen tak stát a sledovat představení, nebo zavoláš policajty?“

Duncan vylovil z kapsy mobilní telefon. „Nemyslíš, že bys mu měl vytáhnout hlavu z vody, aby se mohl nadechnout?“

„Ani ne, ale v tom případě bychom se nedozvěděli, co měl v úmyslu.“

„S největší pravděpodobností mu oznámila, že se s ním chce rozvést, a on nesnesl pomyšlení, že ji ztratí,“ konstatoval Duncan nevzrušeně.

„Možná. Ale mě by zajímalo, proč se tak vyparádil. Ten drahý oblek a naškrobená bílá košile není jeho běžný oděv. A podívej se na ty hodinky. Příliš velké, takže si přes ně nemohl zapnout rukáv.“

„Když ho rychle nenecháš nadechnout, nikdy se to nedozvíš.“

„Ty pokazíš každou zábavu.“ Cavanaugh vytáhl muži hlavu z vody. Chvíli se díval, jak prská kolem sebe, a pak se důrazně zeptal, proč se tak oblékl.

Další ponoření přimělo muže, aby se rozpovídal. Chtěl zastřelit nejdřív manželku, která se s ním skutečně hodlala rozvést a právě odcházela ke svému právníkovi, kde se s ní měl sejít, a potom sebe. Černý oblek byl úplně nový, stejně jako boty. Zanechal dopis na rozloučenou, v němž požádal, aby byl právě v těchto šatech pohřben.

„A to jsem si myslel, že už mě nic nemůže překvapit,“ povzdechl si Cavanaugh.

Ale jeho uši měly zaznamenat další neuvěřitelné podrobnosti. Muž se neustále díval na hodinky proto, že věděl, na kdy má jeho žena schůzku u právníka domluvenou a kdy tedy musí odejít z práce. Jeden ze tří ciferníků ukazoval běžný čas, druhý měřil minuty a hodiny od okamžiku, kdy mu oznámila, že podala návrh na rozvod, a třetí odpočítával vteřiny jejího pozemského života.

Cavanaugh znovu strčil zhrzenému manželovi hlavu do vody.

„Tak co myslíš?“ zeptal se Duncan.

„Jako o čem?“

„Jsi připraven přijmout další úkol?“

2

Hotel Warwick sice nedávno prošel rozsáhlou přestavbou, ale jeho hala s mramorovou podlahou a tmavým dubovým obložením stále evokovala tradici a charakter manhattanské pamětihodnosti. Cavanaugh zahnul doleva a vstoupil do ztichlého hotelového baru, kde u rohového stolu seděla atraktivní žena, podle vzhledu spíše ještě dívka, se zkoumavým výrazem v zelených očích. V duchu schválil její volbu místa – seděla zády ke zdi a daleko od početných oken –, ovšem kdyby se domníval, že jí hrozí třeba jen potenciální nebezpečí, nikdy by jí nedovolil objevit se na veřejně přístupném místě.

Jmenovala se Jamie Traversová a až donedávna s ním žila v ústraní na jeho osamělém ranči nedaleko Jackson Hole ve Wyomingu, odkud čas od času vyrážel za pracovními povinnostmi a kde dbal na to, aby její střelecké schopnosti byly stále na výši. V době Cavanaughovy nepřítomnosti ji většinou hlídali jeho kolegové, kteří se právě zotavovali z „pracovního úrazu“ – zranění, které utrpěli při ochraně někoho jiného. Před dvěma lety vypovídala před soudem o mafiánské vraždě, jíž se stala svědkem. Kmotr, který na základě jejího svědectví skončil za mřížemi, vypsal na její hlavu odměnu. I když byla pod policejní ochranou, dvakrát jen o vlásek unikla smrti, což přimělo Cavanaugha, jenž její odvahu a odhodlání hluboce obdivoval, vložit se do hry a zorganizovat její zmizení z povrchu země. Kontrakt na její hlavu vypršel, když se muž, který ho vydal, ve federální věznici udusil špagetami s masovými kuličkami. I když smrt mafiánského bosse vypadala docela nevinně, Jamie byla přesvědčená, že v ní měl Cavanaugh tak či onak prsty. Neustále ji přesvědčoval o své nevině, ale nemohl popřít, že svého času prohlásil, že jediná možnost, jak se zbavit hrozby ze strany odsouzeného mafiána, je zabít ho. „Osud,“ bylo vše, co Cavanaugh o domnělé nehodě řekl. Krátce nato se vzali. Nadále žili ve Wyomingu – již ne kvůli odlehlosti ranče, ale kvůli kráse okolní přírody.

Zářivě lesklé hladké hnědé vlasy po ramena jí dokonale ladily s béžovým kalhotovým kostýmem a smaragdově zelenou halenkou. S obdivem v očích si přisunul židli do rohu vedle ní. V této pozici mohl snadno sledovat nejen oba vstupy do sálu, ale i chodce, kteří míjeli okna vedoucí na Čtyřiapadesátou ulici a Avenue of the Americas.

„Co piješ?“ zeptal se.

„Minerálku s citronem.“

S potěšením ochutnal. „Jak jsi prožila odpoledne? Bavila ses jako turistka?“

„Bylo to nádherné. Už ani nepamatuju, kdy jsem naposled navštívila Muzeum moderního umění. Jako kdybych potkala starého přítele. A co tvoje odpoledne?“

Řekl jí to.

„Přijal jsi další úkol?“ podivila se Jamie.

„Chtěli jsme letět domů až pozítří, takže nám to plány moc nenaruší, zejména když zítra ještě jednou navštívíš svou matku. Domníval jsem se, že by ti nevadilo vrátit se domů přede mnou. Já přijedu asi za týden.“

„Ale vždyť ses sotva zotavil po posledním zranění.“

„Tohle bude snadná práce.“

„Přesně to jsi říkal i minule.“

„A dostanu slušně zaplaceno.“

„Mám víc peněz, než stačíme oba utratit,“ namítla Jamie.

Cavanaugh přikývl. Jeho příjem tělesného strážce jim dovolil ubytovat se ve Warwicku, pohodlném, ale neokázalém hotelu. Ovšem kdyby se při výběru řídili podle jejího majetku získaného za prodej úspěšné firmy, kterou založila v době internetové horečky v devadesátých letech, bydleli by v královském apartmánu v hotelu Plaza nebo alespoň v St. Regisu.

„Proč mi nedovolíš, abych se o tebe postarala?“ zeptala se.

„Z hloupé mužské pýchy.“

„To jsi řekl ty, ne já.“

Cavanaugh pokrčil rameny. „Lidé potřebují ochranu.“

„A ty jim ji poskytuješ. Že jsem o tom vůbec začínala.“ Vzala ho za ruku. „Proč je tahle práce tak snadná?“

„Klient si nepřeje, aby mu někdo dělal živý štít.“

„Ale?“ I teď vypadala Jamie překvapeně. „A co teda chce?“

„Totéž, co jsi chtěla ty. Zmizet.“

3

Cavanaugh vystoupil ze dva roky starého služebního sedanu Ford Taurus, který mu firma Global Protective Services přidělila. Kromě speciálních modifikací, mezi něž patřil závodní motor se zvýšeným výkonem a odpovídajícím způsobem vyladěný podvozek, se vyznačoval dalšími přednostmi – díky běžnému tvaru karoserie a šedému laku pod nánosem prachu se z velmi rozšířeného typu auta stalo nenápadné, v podstatě neviditelné vozidlo. Ovšem v toto nedělní odpoledne projíždělo pustými ulicemi opuštěné průmyslové části Newarku zcela osamoceno. Cavanaugh se zadíval na sprejem pomalované stěny skladiště, rozlehlé trojpodlažní budovy s většinou oken rozbitých. Otevřenými prorezavělými vraty spatřil hromadu odpadků, ale při pozornějším pohledu v ní rozeznal sídliště bezdomovců. Kam až do temného nitra skladu dohlédl, se táhly řady kartonových krabic upravených na primitivní příbytky, jejichž obyvatelé žárlivě uchovávali svůj pozemský majetek v černých plastových pytlích.

Obloha se zatáhla temnými mraky, které zahalily okolí do chladivého stínu. Na řece za skladištěm hučely lodní motory a kormidelník vlečného remorkéru spustil sirénu. V dálce zarachotil hrom. Cavanaugh si přitiskl pravý loket k tělu a pod sakem ucítil uklidňující dotek pažby pistole SIG-Sauer 225 ráže devět milimetrů v pouzdru u opasku. Zásobník pojal osm nábojů, devátý vězel v komoře. Ve srovnání s šestnácti výstřely, které umožňuje například beretta, to nepředstavovalo žádnou oslnivou palebnou sílu, ale větší zásoba munice se nutně projevila na velikosti a tíze zbraně a tím ovlivňovala i přesnost palby. Devět dobře mířených výstřelů je rozhodně lepších než šestnáct, které jdou pánubohu do oken jen kvůli horšímu držení. SIG-Sauer díky své váze a kompaktnímu tvaru nabízí ideální řešení, pokud potřebujete nosit u sebe zbraň tak, aby nikdo na první pohled nepoznal, že jste ozbrojen. Pro všechny případy měl ovšem Cavanaugh další dva plné zásobníky uloženy v ledvince na levé straně opasku.

Chladný vítr zesílil a ohlašoval déšť. V zejících vratech skladiště se objevilo několik šedivých obličejů.

Cavanaugh vylovil z kapsy mobilní telefon a vyťukal číslo, které dostal od Duncana a které platilo pouze pro tento den.

Zatímco čekal, až se na druhém konci linky někdo ohlásí, ve vratech přibývaly další tváře. V některých se zračila zvědavost, v jiných obavy.

„Ano?“ ozval se po druhém zazvonění mužský hlas, poněkud roztřesený, jako kdyby vycházel z dozvukové komory.

„Neuvědomil jsem si, že to skladiště bude opuštěné,“ vyslovil Cavanaugh svou polovinu dohodnutého hesla.

„Zavřeli ho před deseti roky,“ zněla druhá polovina hesla. „Vy jste…“ pokračoval rozechvělý hlas.

„Cavanaugh. A vy…“

„Daniel Prescott. Daniel, ne Dan.“

I výměna jmen byla součástí domluvené identifikační procedury.

K vratům skladiště se došouraly další postavy v hadrech; oči ve ztrhaných obličejích si ho pozorně prohlížely a pokoušely se určit, zda je návštěvník jejich nepřítel, dobrodinec nebo kořist.

Na špinavou dlažbu dopadly první kapky deště.

„Společnost Global Protective Services údajně patří k absolutní špičce v oboru,“ pokračoval hlas. „Očekával bych trochu luxusnější vozidlo.“

„Jedním z důvodů, proč nás řadí mezi elitu, je skutečnost, že nepřitahujeme pozornost – ani k sobě, ani k našim klientům, což je ještě důležitější.“

Na chodník pleskaly další kapky

„Předpokládám, že mě vidíte,“ konstatoval Cavanaugh. „Podle vašeho přání jsem přijel sám.“

„Otevřete to auto. Všechny dveře.“

Cavanaugh poslechl. „Teď kufr.“

Klient si zřejmě zřídil pozorovatelnu, odkud měl volný výhled do ulice.

Mračna ještě zhoustla a rozpršelo se silněji. Cavanaugh zaslechl ve sluchátku slabé kovové zvuky. „Haló?“

Žádná odpověď.

„Haló?“ zopakoval.

Nic, jen ozvěna těch slabých kovových zvuků.

Zaburácel hrom. Bouře se rychle přibližovala.

Ze skladu vyšlo několik bezdomovců. I oni měli na sobě cáry, na tvářích několikadenní strniště, ale zoufalství v jejich očích ostře kontrastovalo s rezignovanou prázdnotou, kterou Cavanaugh vycítil u ostatních. Nejspíš narkomani v absťáku, uvažoval. Potřebují si šlehnout další dávku tak naléhavě, že jsou připraveni zaútočit na cizince, který byl natolik neopatrný, že navštívil peklo. „Hele, přišel jsem vám pomoct, ne tady zmokat,“ zavrčel do telefonu.

Další kovové zvuky.

„No, zdá se, že jsme se oba zmýlili.“ Cavanaugh přibouchl kapotu a pravé dveře sedanu. Roztřesený hlas se ozval v okamžiku, kdy se chystal nasednout.

„Vlevo před vámi. Vidíte ty dveře?“

„Ano.“

Jediné trochu zachovalé dveře byly zavřené.

„Vstupte,“ vyzval ho nejistý hlas. Cavanaugh se posadil za volant.

„Řekl jsem, že máte vstoupit,“ vyjekl hlas.

„Až přemístím auto.“

Projel po rozpraskaném betonu parkoviště a těsně před dveřmi otočil vozidlo do protisměru, aby v případě potřeby mohl okamžitě odjet.

„Jdu dovnitř,“ oznámil do telefonu.

Vystoupil z auta, zabouchl, stiskl tlačítko centrálního zámku a rozběhl se deštěm. Koutkem oka postřehl jakýsi pohyb a ohlédl se vlevo podél skladiště na skupinu bezdomovců před vraty, kteří ho upřeně pozorovali. V obavě, co ho za dveřmi čeká (další narkomani?), schoval telefon do kapsy saka a udělal něco, s čím původně nepočítal vytasil pistoli. Když stiskl kliku, všiml si, že pod nánosem špíny na zámku prosvítá lesk – někdo ho nainstaloval teprve nedávno. Ale nezamkl. Zatáhl za těžké dveře a po nepříjemném zaskřípění závěsů vklouzl dovnitř.

4

Zavřel za sebou tak rychle, jak mu hlasitě protestující panty dovolily, aby jeho postava ve světlém obdélníku zárubně nenabízela snadný cíl. Zkušené oči se zahleděly do šera a hodnotily situaci. Stál na špinavé betonové podlaze u úpatí kovového schodiště, z jehož zábradlí visely pavučiny. Vlevo za dveřmi výtahu brumlal motor. Vzduch páchl zatuchlou plísní a čišel z něj chlad.

Namířil pistoli na schodiště a pak k výtahu; současně sáhl za sebe, aby otočil západkou masivního zámku a zajistil tak dveře. Ale než se jeho prsty dotkly kovu, dálkově elektronicky ovládaná závora vklouzla na povel do otvoru v rámu.

Cavanaugh se soustředil a potlačil neklid. Nemá přece žádný důvod k obavám, nehrozí mu žádné nebezpečí. A Duncan ho koneckonců varoval, že jeho nový klient je poněkud excentrický, i když má zcela legitimní motivaci.

Pan Prescott je prostě opatrný, uklidňoval se v duchu. Jestli je tak nervózní, že požádal o ochranu, pak se zcela přirozeně postaral i o to, aby se skrýval za zamčenými dveřmi. Nebezpečí hrozí jemu, ne mně, uzavřel Cavanaugh své úvahy.

Tak proč držím v ruce pistoli?

Vytáhl z kapsy mobilní telefon. „Co teď?“ zeptal se.

Odpovědělo mu otevření jasně osvětlené kabiny výtahu.

Cavanaugh výtahy nesnášel; omezený, neprodyšně uzavřený prostor se mohl snadno stát pastí a člověk nikdy nevěděl, co ho čeká na druhé straně, až se dveře otevřou.

„Díky,“ prohodil do telefonu, „ale potřebuju trochu pohybu. Půjdu po schodech.“

Oči, které již přivykly temnotě, rozeznaly pod schodištěm diskrétně namontovanou miniaturní kameru zamířenou na vchod. „Šéf mě informoval, že chcete zmizet. Mám dojem, že už jste si to zařídil sám.“

„Ale zatím ne dostatečně,“ namítl rozechvělý hlas, ovšem tentokrát ne ze sluchátka, ale z reproduktoru ukrytém ve stěně.

Cavanaugh vypnul telefon. Jeho nos zaznamenal nezřetelný štiplavý pach. Připomínal mu zdechlinu; cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

I když se snažil došlapovat co nejlehčeji, kovové schody hlasitě duněly.

Došel na podestu, změnil směr a stoupal dál. Čpavý zápach neznatelně zesílil. S nervózním chvěním v žaludku stanul před robustními kovovými dveřmi a sáhl na kliku.

„Těmi ne,“ upozornil ho hlas ze zdi.

Zmítán nevysvětlitelnými obavami vystoupil po několika schodech k dalším dveřím.

„Těmi taky ne,“ ozval se hlas. „Mimochodem, to mě má uklidnit, že ke mně přicházíte s pistolí v ruce?“

„Nevím, jak vy, ale za daných okolností ta zbraň nesmírně uklidňuje mě.“

Hlas vydal zvuk, který mohl nahrazovat hořké zasmání.

Budova vibrovala pod náporem lijavce.

Na vrcholu schodiště čekaly poslední dveře. Byly otevřené a pozvaly Cavanaugha do jasně osvětlené chodby, na jejímž protějším konci se rýsovaly další dveře – zavřené.

To je stejné jako kabina výtahu, pomyslel si. Pach ještě zesílil. Cavanaugh mimoděk napjal svaly. Nechápal, co se s ním děje. Pud sebezáchovy ho vybízel, aby z budovy co nejrychleji odešel. A mohl bych ji vůbec opustit? napadlo ho náhle. I když nikdy nevycházel do akce bez šperháků dovedně ukrytých v límci saka, pochyboval, že by jimi dveře pod schody otevřel. Se zrychleným dechem se v duchu ujišťoval, že jemu nic nehrozí. Ohrožený je tady Prescott, což vysvětlovalo jeho bezpečnostní opatření. Cavanaugh alespoň doufal, že to není past nalíčená na něho.

Pozvedl zrak ke kameře pod stropem chodby, do níž měl vstoupit. K čertu s tím, pomyslel si, rozladěný nervózním potem, kterým mu zvlhly dlaně. Kdyby mě chtěl Prescott zabít, už to mohl dávno udělat. Rozum mu přes naléhavé bušení srdce napovídal, aby se smířil se situací, ale vnitřní hlas na něho křičel, že by měl vzít nohy na ramena a utéct. Nedávalo to smysl, vždyť nic nenasvědčovalo tomu, že se ocitl v ohrožení života. Rozhodl se a netrpělivě zasunul zbraň do pouzdra. V té chodbě by mi stejně moc nepomohla.

Vešel a už ho nepřekvapilo, že se za ním dveře s hlasitým bouchnutím zavřely a zamkly.

Po šeru na schodišti ho ostré světlo v chodbě bodalo do očí, ale nepříjemný zápach se naštěstí vytratil. Podařilo se mu zvládnout nervozitu; došel ke dveřím na konci chodby, vzal za kliku a otevřel. Ocitl se v osvětlené místnosti se spoustou televizních a počítačových monitorů a všemožných elektronických kouzel. Okenní otvor v protější stěně někdo nedávno vyplnil cihlami.

Jeho pozornost však zaujal otylý čtyřicátník, který stál mezi blikajícími obrazovkami a kontrolkami. Tlouštík měl na sobě zmačkané kalhoty a stejně zkrabatělou košili se skvrnami potu v podpaždí, která se mu natahovala přes majestátní břicho. Husté světlé vlasy již dlouho neviděly hřeben a tváře a brada volaly po holicím strojku. Tmavé kruhy pod opuchlými víčky svědčily o nedostatku spánku, tmavé zornice měl rozšířené duševním napětím.

Muž na něj mířil poloautomatickou pistolí Colt. Její hlaveň se viditelně chvěla.

Cavanaugh v nejmenším nepochyboval, že kdyby do místnosti vstoupil se zbraní v ruce, tlusťoch by vystřelil. S vypětím vůle se donutil klidně dýchat a zvedl paže v bezbranném gestu. Přestože na něj mířilo hrozivé ústí, neklid, který cítil, když stoupal po schodech, připadal Cavanaughovi bezvýznamný ve srovnání s pocity tohoto muže; někoho tak vyděšeného jako Prescotta – kromě bitevní vřavy – v životě neviděl.

5

„Uvědomte si prosím, že jste pro mě sám poslal,“ řekl Cavanaugh naléhavě. „Jsem tady, abych vám pomohl.“

Prescott na něho stále mířil a zornice se mu ještě více rozšířily. Vzduch v místnosti zkysl pachem strachu. „Znal jsem speciální telefonní číslo a poznávací heslo,“ pokračoval Cavanaugh. „Tyto informace mohl mít jen zaměstnanec Global Protective Services.“

„Mohl jste jejich člověka zadržet a ty údaje z něho vymlátit.“ Prescottův hlas zněl stejně jako v telefonu roztřeseně, ale Cavanaugh už chápal, že to nebylo způsobeno elektronickým zkreslením – tomu člověku se třepal hlas, protože se strašně bál.

Dálkově ovládané dveře se za Cavanaughem přibouchly a uzamkly. Podařilo se mu ovládnout a nezachvět se pří tom. „Nevím, čím nebo kým se cítíte ohrožený, ale nedokážu si představit, že by na vás vaši nepřátelé poslali jenom jednoho muže. Jednočlenné přepadové komando by nebylo tím nejrozumnějším řešením, když uvážím, jak jste se tady zabezpečil. Logika vám měla napovědět, že pro vás nepředstavuju vážnou hrozbu.“

„Nejdokonalejší taktika vždy spočívá v použití nečekaných prostředků.“ Prescott svíral pětačtyřicítku stejně nejistě, jako ovládal svůj hlas. „Kromě toho pracuje vaše logika proti vám. Jestliže jeden člověk nepředstavuje vážnou hrozbu, jak mi může poskytnout adekvátní ochranu?“

„Nepožádal jste o ochranu. Tvrdil jste, že chcete zmizet.“

Prescott, jemuž se skvrny od potu v podpaždí neustále rozšiřovaly, se na Cavanaugha ostražitě zadíval.

„Mé první setkání s klientem probíhá vždycky mezi čtyřma očima,“ prohlásil Cavanaugh. „Musím klást otázky, které mi umožní správně vyhodnotit hrozbu a možné riziko. Na základě toho pak rozhodnu, kolik pomocníků budu při práci potřebovat.“

„Řekli mi o vás, že jste sloužil u Delta Force.“ Prescott si olízl vyschlé oteklé rty.

„To je pravda.“

Klasicky vypracovaná postava příslušníka speciálních bojových útvarů je charakteristická širokými rameny a hrudníkem, který se souměrně zužuje k pevným bokům – jedním z cílů nesmírně náročného výcviku je síla v horní polovině těla.

„Myslíte si, že dokonalá fyzická kondice je dostatečnou kvalifikací pro to, abyste mohl někoho chránit?“ zeptal se Prescott.

Cavanaugh se usmál ve snaze klienta uklidnit. „Mám vám snad odrecitovat svou služební statistiku?“

„Pokud mě chcete přesvědčit, že jste mi opravdu přišel pomoct. Pokud pro mne chcete pracovat.“

„Obávám se, že chápete situaci naopak. Když hovořím s potenciálními klienty, nedělám to z toho důvodu, že pro ně chci pracovat. Občas dokonce pro ně pracovat nechci.“

„Tím naznačujete, že se vám musí klient zamlouvat?“ vyjel Prescott otráveně.

„Občas se mi klienti nelibí,“ odpověděl Cavanaugh. „Ale to neznamená, že nemají právo žít. Já jsem ochránce, ne soudce. Ale mám své výjimky. Patří mezi ně překupníci s drogami nebo zvrhlíci, kteří znásilnili dítě. Prostě lidské zrůdy. Jste zrůda?“

Prescott vypadal, že nevěří vlastním uším. „Samozřejmě že ne.“

„Pak zbývá standardní otázka, která mi pomůže rozhodnout, jestli vás chci chránit.“

„A ta zní?“

„Jste ochoten se podvolit?“

„Cože?“ Prescott zamrkal, protože mu do očí stekl z čela pot.

„Nemohu chránit někoho, kdo odmítá podřídit se mým rozkazům,“ vysvětloval Cavanaugh. „To je paradox mé práce. Někdo si najme moje služby, takže ten člověk je teoreticky můj šéf. Ale pokud se týká ochrany, jsem to já, kdo rozkazuje. Můj zaměstnavatel mě musí poslouchat jako svého nadřízeného. Jste tedy ochoten se podvolit?“

„Udělám cokoliv, abych se udržel naživu.“

„Takže budete dělat to, co vám řeknu?“

Prescott vyděšeně přitakal.

„Fajn. V tom případě mám pro vás první příkaz. Odložte tu zatracenou bouchačku, než vám ji nacpu do krku.“

Prescott několikrát zamrkal, škubl sebou a uskočil, jako kdyby mu Cavanaugh vyťal políček. Pak sevřel pažbu v dlani pevněji, zamračil se a sklonil hlaveň k podlaze.

„Vynikající začátek,“ pochválil ho Cavanaugh.

„Jestli nejste ten, za koho se vydáváte, udělejte to hned,“ zakňoural Prescott. „Zabijte mě. Takhle už nemůžu žít.“

„Uklidněte se. Nevím sice, kdo jsou vaši nepřátelé, ale já mezi ně nepatřím.“

Cavanaugh se rozhlédl po místnosti. V pravém rohu spatřil za řadou monitorů a elektronických přístrojů skládací polní lůžko, miniaturní chladničku, umývadlo a malá kamínka. U zadní stěny se nacházela toaleta a sprchový kout s odtokem v podlaze. Podle zásob potravin na policích Cavanaugh usoudil, že Prescott si s nadváhou nedělá žádné starosti – krabice makaronů a sýra, konzervy s těstovinami v nejrůznějších omáčkách, pytlíky bonbonů, sladkých tyčinek a smažených brambůrků, tabule čokolády, kartony klasické koly. „Jak dlouho se už tady skrýváte?“

„Tři týdny.“

Pod zásobami jídla na polici Cavanaugh zahlédl knihy. Většinou nešlo o beletrii, ale o populárně – naučné publikace z tak odlišných oborů, jako je geologie a fotografie (tato kniha měla na obálce nahou ženu a pravděpodobně obsahovala akty, pokud ne přímo pornografii). V kontrastu s ní nesl hřbet dalšího svazku název Výbor z básní Robinsona Jefferse a vedle něj stály knihy pojednávající o tomto autorovi. „Máte rád poezii?“ zeptal se.

„Básně jsou jako pohlazení na duši.“ Prescott přešel do obrany, jako by svého ochránce podezříval, že se mu vysmívá.

Cavanaugh vzal knihu, namátkou ji otevřel a přečetl první verše, na které mu padl zrak. „Když jsem byl mladý, postavil jsem jí věž – jednoho dne zemře.“

Prescott jako by se schoulil do sebe.

„Ví, jak upoutat pozornost,“ poznamenal Cavanaugh. Odložil knihu a pokračoval v obhlídce. Videokazety, malý televizor. Prescottův vkus postrádal jakýkoliv systém. Thriller s Clintem Eastwoodem vedle starého romantického slaďáku pro dospívající mládež, v hlavní roli Troy Donahue a Sandra Deeová…

„Už jsem viděl horší doupata.“ Cavanaugh se zamyslel. „Bezdomovci a narkomani jako krytí. To bylo chytré. Jak jste se o tomhle skladišti dozvěděl? A jak se vám podařilo ho tak vybavit?“

„Zařídil jsem si to tady už před rokem,“ odpověděl Prescott.

„Tušil jste již tehdy, že se dostanete do potíží?“

„Ne do tak vážných, jako jsou ty dnešní.“

„Tak proč jste…“

„Vždycky jsem dbal na prevenci,“ vysvětlil Prescott.

„Stejně vás nechápu.“

„Prostě pro případ nouze,“ řekl Prescott.

„Jaké nouze?“ Vtom Cavanaugha upoutal pohyb na jednom z monitorů.

„Moment,“ zarazil Prescotta.

6

„Co se stalo?“ Prescott se prudce otočil k monitoru.

Na černobílé obrazovce se dobrá desítka otrhaných postav ploužila deštěm ke Cavanaughově fordu.

„Kristepane,“ zasténal Prescott.

„Ti feťáci jsou úžasní,“ ušklibl se Cavanaugh. „Pokusí se ukrást každou opuštěnou věc, ať je to cokoliv. Znal jsem jednoho chlápka, který svému otci ukradl dvacet kilo žrádla pro psy, aby si mohl koupit drogy. A ještě úžasnější je, že překupník to žrádlo vzal a nepožadoval peníze. Nejspíš měl několik dní o stravu postaráno.“

Promočené postavy na obrazovce škubaly za vnější zrcátka a kusy starého železa zaútočily na puklice kol. „Máte možnost poslouchat, co se děje venku?“ zeptal se Cavanaugh svého klienta.

Prescott cvakl vypínačem na ovládacím panelu. Z reproduktoru se okamžitě ozvalo šumění deště. Cavanaugh slyšel vzdálené skřípání kovu o kov, jak se otrhanci v lijáku snažili rozmontovat automobil. „Sežeňte si práci, mizerové.“

Vytáhl z kapsy saka klíčky od auta s dálkovým ovladačem, mnohem složitějším než běžné provedení. Obsahoval šest tlačítek.

Prescott nechápavě sledoval, jak jedno z nich stiskl.

Z reproduktoru zaburácelo nervy drásající vytí sirény zabudované v automobilu. Nenechavci odhodili neumělé zlodějské náčiní a prchali jako promočené verze strašáka z příběhů o čaroději ze země Oz.

Dalším stiskem knoflíku Cavanaugh sirénu umlčel.

„Jste připraven k odchodu?“ zeptal se Prescotta.

„Kam?“ vyhrkl tlusťoch ustrašeně.

„Na bezpečnější místo, než je tohle, i když je mi bůh svědkem, že jste se tady zabezpečil opravdu dobře. Až dorazí můj tým, zorganizujeme záchrannou operaci, v jejímž rámci vás vybavíme novou totožností a přemístíme jinam. Ale ze všeho nejdřív musím zjistit, jak závažnému riziku musíme čelit. Proč jste tak vyděšený?“

Prescott otevřel ústa k odpovědi, ale pak se zahleděl na monitor.

Čtyři muži se vraceli k autu.

„No, vytrvalost jim teda upřít nemůžu.“ Cavanaugh stiskl jiné tlačítko na dálkovém ovladači.

Zpod kol vyrazila bělavá pára, která se i v prudkém dešti rychle šířila a v několika okamžicích narkomany zahalila jako závoj. Ozvalo se kašlání a klení. Otrhanci se vynořili z oblaku v předklonu, jako kdyby se jim chtělo zvracet, zuřivě si protírali oči a vrávorali do bezpečí.

Novým stiskem Cavanaugh unikání výparů zastavil.

„Co to, proboha svatého, bylo?“ vyhrkl Prescott.

„Slzný plyn.“

„Cože?“

„To auto je upravené jako nejlepší vozidla, jaká používá Tajná služba. Je pancéřované a…“ Pohled na monitor ho donutil přerušit výklad. „Já fakt žasnu. Kdyby se ti chlapi dali na politiku, při svých ambicích a vytrvalosti by dneska ovládali celý svět.“

Na obrazovce se dva nejodvážnější narkomani blížili k fordu.

„Ztlumte zvuk,“ požádal Cavanaugh. Prescott zmateně poslechl.

Když se dvojice ocitla těsně u automobilu, Cavanaugh aktivoval třetí tlačítko dálkového ovladače.

Zpod auta se vykutálely malé černé nádobky které vzápětí explodovaly s tak ohlušujícím třeskem, že v reproduktoru přes ztlumenou hlasitost povážlivě zarachotilo. Výbuchy doprovázely záblesky tak oslnivě jasné, že automatická kamera neudržela kontrast.

Když se vzduch pročistil, leželi oba narkomani na mokrém betonu.

„Bože můj, vy jste je zabil,“ zakvílel Prescott.

„Kdepak.“

„Ale ty granáty přece vybuchly těsně vedle nich.“

„To nebyly opravdové granáty.“

Dvě postavy na obrazovce se začaly kroutit a svíjet. „Použil jsem takzvané šokové granáty.“

„Šokové…?“

„Od skutečných granátů se liší v tom, že při výbuchu nevyletí střepiny jako u šrapnelu. Jejich účelem je protivníka dočasně oslepit a ohlušit. Nějakou dobu je bude pekelně bolet hlava.“

Oba narkomani se posbírali na nohy a drželi si uši.

„Ale ten automobil může být vybaven skutečnými granáty, kdyby to povaha akce vyžadovala,“ dodal Cavanaugh. „Další vhodnou modifikací jsou kulomety zabudované pod reflektory, jak to mají v oblibě mnozí diktátoři a narkobaroni – ti pochopitelně v luxusnějších vozech než moje fordka. Věřte mi, Prescotte, dokážeme se o vás postarat.“

Cavanaugh se zahleděl na baterii monitorů; jeden z nich byl napojen na kameru umístěnou v úrovni dlažby a při pohledu na něj se Cavanaugh zamračil, protože pod vozidlem spatřil jakýsi neobvyklý stín. „Dá se ten záběr přiblížit?“ zeptal se a ukázal na obrazovku, která ho zaujala.

„To jdou všechny.“ Prescott otočil ovladačem; obrázek na monitoru se zvětšil a stín pod podvozkem nabyl podobu malé krabice. Sakra, to tam asi strčil jeden z těch feťáků, pomyslel si Cavanaugh.

Pak zamrkal, protože automobil vybuchl.

7

Ohlušující zaburácení z reproduktoru rozechvělo celou místnost. Na obrazovce létaly v oblacích kouře a šlehajících plamenech kusy plechu z karoserie.

Prescott zalapal po dechu.

Pak otřásl pokojem druhý výbuch; na jiném monitoru dveře, kterými Cavanaugh vešel do skladiště, zmizely a prostor kolem úpatí schodiště zaplnily plameny a dým. Dovnitř vběhli tři muži. Měli rozcuchané ulepené vlasy a špinavé tváře pokryté několikadenním strništěm, ale jejich oči postrádaly prázdnotu bezdomovců i deprimované zoufalství narkomanů. Ostražitou bdělost v jejich pohledu Cavanaugh dobře znal – vyznačovali se jí všichni nájemní střelci, s nimiž se v životě setkal.

„Existuje odsud jiný východ?“

Prescott jako očarovaný hleděl na obrazovku, na níž jeden z mužů namířil pistoli na dveře výtahu, zatímco druzí dva se se zbraněmi připravenými k palbě rozběhli nahoru po schodech.

„Prescotte?“ naléhal Cavanaugh a vytasil pistoli.

Prescott beze slova zíral na monitor.

Cavanaugh ho popadl za ramena, otočil ho k sobě a zatřásl jím. „Proboha svatého, poslouchejte mě! Existuje odsud jiný východ?“

Místo odpovědi Prescott přiskočil k ovládacímu pultu a otočil jedním z koleček.

„Co to děláte?“ vyhrkl Cavanaugh. Prescott se zahleděl na jinou obrazovku.

U záhlaví schodiště se objevili dva běžící muži. Zastavili se a mířili zbraněmi nad sebe; vypadali dost nejistě, jako kdyby se jim zdálo, že pronikli dovnitř příliš snadno a že v budově musí být nastražena nějaká past.

Kamera, která snímala vstup do skladiště, ukázala další dvě postavy v hadrech. Muži proběhli kouřem a požárem výbuchu; i oni drželi v rukou pistole. Rozběhli se po schodech, ale pak se zastavili stejně jako dvojice nad nimi. Ustaraně se ohlíželi, jako kdyby i oni vycítili nebezpečí.

„Máte na schodišti nastraženou bombu, že?“ zeptal se Cavanaugh Prescotta.

Ale na obrazovce se žádná exploze neobjevila, nespustily ukryté střelné zbraně, ze zdí nevyšlehly plameny. Přesto útočníky něco silně znepokojilo. Různé monitory nabízely pohled na střelce před výtahem, na dvojici uprostřed schodů i na tu nahoře, která hleděla v obavách před sebe – jako kdyby ti muži tušili, že vběhli do smrtelné pasti.

Po obličejích jim stékaly krůpěje potu; Cavanaugh si zprvu myslel, že jsou to kapky deště, kterým venku proběhli, a teprve po chvíli mu došlo, že se muži potí zděšením.

Jeden z útočníků na schodiště nečekaně zahájil palbu. Mířil přímo na podestu nad sebou.

Ostatní ihned následovali jeho příklad. Muž u výtahu se ohlížel, jako kdyby za sebou zaslechl výhružný zvuk. Pak se otočil k vyraženým dveřím a začal střílet do deště.

„Co se to, ke všem čertům, děje?“ nechápal Cavanaugh.

Prescott otáčel kolečkem a něco si mumlal pod vousy, jako kdyby se rozčiloval nad špatnou funkcí neznámého zařízení. „Ano.“ Otočil se k Cavanaughovi. „Existuje odsud jiný východ.“

Cavanaugh zaraženě sledoval Prescotta, který přiskočil k policím se zásobami potravin. Krátce pohlédl na monitory. Útočníci na schodišti stále stříleli nahoru. Dva právě horečně měnili zásobníky a pak začali pálit na druhou stranu, tedy pod sebe. Muž v přízemí střídavě ostřeloval výtah a otvor po vyražených dveřích.

Pak jeho pozornost upoutal skřípavý zvuk, jak Prescott odsunul police stranou. Za nimi se objevily dveře.

„Kam vedou?“

„Do skladu.“

Při vzpomínce na armádu narkomanů, které při příjezdu viděl, Cavanaugh uvažoval, nakolik se může spoléhat na Prescottovu pomoc. „Umíte s tou zbraní, kterou jste na mě mířil, zacházet?“

„Ne,“ zněla stručná odpověď.

Cavanaugha to nepřekvapilo. Zvedl pětačtyřicítku a zjistil, že ho Prescott ohrožoval zajištěnou pistolí. Uvolnil pojistku a stáhl uzávěr – nábojová komora byla prázdná. To se dalo čekat. Pak vysunul zásobník z pažby. Aspoň že tak, utrousil v duchu, když napočítal obvyklých sedm nábojů. Vrátil zásobník a vsunul náboj do komory. Zbraň byla připravena k palbě.

„Máte zásobu munice?“

„Ne.“

Ani to Cavanaugha nepřekvapilo. Tento typ poloautomatické pistole se musí před střelbou natáhnout, takže nechal úderník v zadní poloze a zbraň zajistil, což je běžný postup profesionálů. Zastrčil ji za opasek a vytáhl svůj SIG-Sauer.

Naposledy se ohlédl na monitory – schodiště se hemžilo muži v hadrech bezdomovců, kteří vyběhli pár metrů a náhle zaváhali, jako kdyby je zarazila neznámá hrozba, kterou kamery nezachytily. Jeho pozornost však upoutal záběr kamery před budovou. Za jeho autem, které navzdory hustému lijáku stále hořelo, stál zarostlý muž ve špinavých potrhaných šatech a v rukou držel přes metr dlouhou kovovou trubici, jež podezřele připomínala přenosný raketomet určený k ničení tanků.

„Prescotte, dá se nějak zjistit, co je za těmito dveřmi?“

„Monitor v horní řadě vpravo.“

Obrazovka ukazovala jen kovový můstek ponořený do stínu.

„Otevřete ty dveře a kliďte se z cesty!“

S divokým pohledem ve vyděšených očích Prescott odemkl zámek, škubl dveřmi a otočil se s nimi do úkrytu u zdi.

Cavanaugh namířil do otvoru, ale viděl pouze zavěšenou kovovou lávku – stejně jako na monitoru. Plechovou střechu skladiště bičovala průtrž mračen.

„Pamatujete, co jsem říkal o poslouchání rozkazů?“ Prescott sotva dokázal promluvit. „Ano,“ procedil rozklepanými rty.

„Nemáte nemocné srdce? Trpíte nějakou chorobou, která by vám bránila v rychlém pohybu?“

„Ne,“ vydechl Prescott.

„Výborně. Takže až vyběhnu těmi dveřmi, poběžíte za mnou! A držte se těsně u mě!“

Na prostřední obrazovce muž v promočených hadrech odjistil raketomet, zvedl relativně krátkou, a proto snadno ovladatelnou zbraň na rameno a namířil na okno místnosti, vyplněné zevnitř cihlami.

„Teď!“ zavelel Cavanaugh.

Proběhl dveřmi a s pistolí namířenou do stínů pod můstkem sprintoval ze všech sil, uklidněn zvukem Prescottových kroků, které duněly na ocelových plátech za ním.

Pak už slyšel jen zvonění v uších, ohlušených výbuchem rakety, která narazila do naskládaných cihel a při explozi otřásla budovou v základech. Vzápětí mu do zad narazila tlaková vlna a jako gigantická pěst ho postrčila kupředu. Nemohl riskovat ohlédnutí, ale dokázal si živě představit, jak se vzduchem řítí úlomky cihel a rozbíjejí obrazovky a elektronické přístroje v Prescottově doupěti.

Síla nárazu ho zbavila rovnováhy; Cavanaugh dopadl břichem na kovovou lávku a uhodil se do hlavy. Vzápětí na něm přistálo těžké Prescottovo tělo. Pětačtyřicítka, kterou si zasunul za opasek, se mu zaryla do boku a několik okamžiků viděl před očima jen mlhu.

Zavěšený můstek se povážlivě rozhoupal.

8

Prescott zasténal.

Můstek se zhoupl na opačnou stranu.

Cavanaugh potřásl hlavou a znovu dokázal vnímat a jasně uvažovat. Bolestně se nadechl a snažil se vyprostit zpod těžkého těla. Kolem nich vířil prach a kouř po výbuchu.

„Prescotte.“

Otylý muž zakašlal.

„Jste zraněný?“ zeptal se Cavanaugh ustaraně.

„Já nevím… Asi ne.“

Přes zvonění v uších ke Cavanaughovi doléhal Prescottův hlas jako z velké dálky, i když tlusťoch ležel přímo na něm. „Musíme vstát.“

„Lávka se kývá,“ upozornil Prescott.

Jako kdybych to nevěděl, okřikl ho němě Cavanaugh, který se cítil jako v malém letadle, jímž pohazuje bouře. Díky výcviku u speciálních jednotek se naučil potlačit nevolnost a pocit ztráty rovnováhy. Jenže s Prescottem to bylo jiné – něco podobného jistě zažíval poprvé v životě a musel být polomrtvý strachem.

Kolem poletovali vyděšení holubi a dírami ve střeše je zaléval déšť.

„Já se o vás postarám, Prescotte. Chci po vás jedinou jednoduchou věc.“

„Jednoduchou?“ Prescott se k němu vinul jako tonoucí ke svému zachránci.

„Velmi jednoduchou.“ Cavanaugh v duchu viděl, jak střelci běží po schodech a chystají se proniknout do místnosti za nimi, ale necítil potřebu ještě zvyšovat Prescottovu paniku tím, že by na něj naléhal.

„Co po mně chcete?“

„Zvedněte se a slezte ze mě.“ Lávka se zachvěla a Prescott ztuhl.

„Nic na tom není.“ Cavanaugh se snažil mluvit klidně. „Představte si, že cvičíte kliky.“

Prescott se nedokázal pohnout.

„Tak dělejte,“ vyzval ho Cavanaugh. „Teď.“

Prescott se usilovně pokusil natáhnout paže v loktech. Nadzvedl se o několik centimetrů, pak ještě o kousek.

Cavanaugh se vyplazil zpod rozkynutého těla. Zasunul pistoli do pouzdra, zvedl se do dřepu, přikrčil se a zachytil se zábradlí rozhoupaného můstku. Prach se pomalu usazoval a šedivé světlo dopadající rozbitými okny stačilo, aby se jeho oči přizpůsobily stínům. Ohlédl se ke zdemolované místnosti a zaostřil pohled na ukotvení můstku.

Zkorodované šrouby trčely polovinou délky z otvorů.

Uvažoval, jak dlouho asi střelcům potrvá, než překonají zamčené dveře.

„Vedete si moc dobře, Prescotte. Teď už jenom stačí, abyste vstal.“

„Nemůžu.“

Lávka se otřásla a Cavanaugh jen s vypětím sil udržel rovnováhu. Kolem něho crčely ze střechy potůčky vody.

„Tak se plazte,“ vybídl Prescotta.

„Cože?“

„Plazte se! Lezte po čtyřech! A hlavně rychle!“

Popadl tlusťocha za ruku a přitáhl ho k sobě.

„Rychleji! Snažte se trochu!“

Táhl Prescotta za ruku a pomalu s ním postupoval po rozhoupané lávce. Cítil, jak mu voda teče za krk.

„Asi budu zvracet,“ zasténal Prescott.

„Počkejte s tím, než odsud vypadneme.“ Cavanaugh doufal, že tím odpoutá klientovy myšlenky od bezprostřední současnosti k nadějnější budoucnosti.

„Už abych měl tu houpačku za sebou,“ zamumlal Prescott.

„Přesně tak. Lezte. Rychleji! Už brzo budeme na konci.“

Cavanaugh se zahleděl do šera a všiml si, že i na opačné straně trčí rzí prožrané šrouby z otvorů nebezpečně daleko.

Ozvalo se kovové zapraskání.

„Tam!“ zařval pod nimi mužský hlas. „Na tom můstku!“

Mohutný výbuch vyrazil dveře Prescottova doupěte a dovnitř vběhli útočníci. Cavanaugh vytasil pistoli a tři kulky, které k nim vyslal, je donutily se krýt. Za okamžik znovu třikrát vystřelil v naději, že je zdrží dostatečně dlouho, aby s Prescottem dosáhli dveří na konci lávky. Jenže jeho klient sebou při zaburácení palby škubl a jeho náhlý pohyb můstek ještě více rozhoupal. Rezavé šrouby povolily a vypadly ze zdi.

Můstek se řítil k zemi.

9

Prorezivělá konstrukce se zkroutila. Konec můstku škrábal po zdi a nakloněné železné pláty vytvořily skluzavku. Cavanaugh s Prescottem měli co dělat, aby se na ní udrželi.

„Chyťte se zábradlí!“ zařval Cavanaugh.

Prescott pro jednou nepotřeboval pobízet. I v šeru bylo vidět, jak mu usilovnou snahou zbělely klouby prstů, jež křečovitě svíraly zábradlí.

Namáhaná ocel naříkavě protestovala a lávka se naklonila ještě strměji.

„Představte si, že to zábradlí je lano,“ přikázal Cavanaugh, „a pokuste se po něm ručkovat dolů!“

Konec můstku dopadl s hlasitým žuchnutím na podlahu nižšího patra ponořeného do šera tak prudce, že se Cavanaugh sotva udržel zábradlí.

Visel s Prescottem na lávce nakloněné pod úhlem pětačtyřiceti stupňů.

Největší starosti mu dělali střelci v místnosti nad nimi a jenom doufal, že při tak mizerné viditelnosti nedokážou pořádně zamířit. Ale co ten chlap, kterého před okamžikem slyšel zezdola?

„Zapomeňte na ručkování, Prescotte! Zaryjte se patami a sjeďte po zadku!“

Prescottovi se vytratila z obličeje veškerá krev.

„Seberte se, sakra!“ křikl na něho Cavanaugh. „Udělejte to jako já. Sledujte mě!“

Sjížděl po zadku. Podpatky používal jako brzdy a rukama se přidržoval zábradlí a udržoval tak směr. S povděkem kvitoval, když mu šustění za zády prozradilo, že ho Prescott poslechl.

Skladištěm se rozléhala palba. Kulky vypálené z místnosti ve vyšším patře se zavrtávaly do stěn a vytrhovaly z nich kusy omítky.

Prescott najednou nepotřeboval žádné povzbuzování. Sjížděl dolů tak rychle, že se zaryl patami Cavanaughovi do zad a postrčil ho tak před sebou. Cavanaugh cítil, jak se mu na zadku párají kalhoty. Další kopanec mu dodal přímo krkolomnou rychlost.

Dopadl na mokrou podlahu a svižně se odkutálel z dosahu Prescottova těla, které žuchlo těsně za ním. Neohlížel se, aby se přesvědčil, zda se jeho klientovi nic nestalo; vytasil pistoli, přikrčil se a pátral zrakem v šeru po nepříteli, který na ně křikem upozornil své kolegy.

Zdálo se mu, že se stěna pohybuje, a uvědomil si, že se dívá na bezdomovce, kteří se krčí ve stínu. Rozeznával lepenkové krabice, v nichž spali, a plastové pytle naplněné bůh suď čím. Ze zápachu moči a výkalů se mu zvedal žaludek.

Ze stínů se vynořilo několik narkomanů, ale kulky, které shora pleskly do podlahy, je zahnaly na spěšný útěk.

Střelci nás nevidí, uvědomil si Cavanaugh. Míří naslepo. Kdybych opětoval palbu, spatřili by záblesky z hlavní a poznali by, kam střílet.

Ze střechy se řítily hotové vodopády. Cavanaugh se otočil a zahlédl dveře. Nešetrným škubnutím postavil Prescotta na nohy a táhl ho k nim. Zkusil kliku. Zamčeno! V duchu zaklel a pátral po jiné únikové cestě. V šeru se rýsovalo schodiště do přízemí. S Prescottem v závěsu k němu zamířil. Věděl, že dole čekají v záloze další nepřátelé, ale musel to risknout.

Od okamžiku prvního kontaktu s Prescottem uplynulo sotva dvacet minut. Neměl ponětí, co je jeho klient zač nebo proč ho ti chlapi chtějí zabít. Dokonce si ani nebyl jistý, zda by po rozhovoru s Prescottem a vyhodnocení rizika tento úkol přijal. Vždyť měl jen Prescottovo slovo, že není drogový dealer nebo zvrhlý netvor a že tedy nepatří do kategorie lidí, kterým ochranu nikdy neposkytuje. Jenže v daném okamžiku na tom nezáleželo. Útok rozhodl za něho. Mezi ním a Prescottem vznikl vztah ochránce a klienta.

Odváděl Prescotta po schodech do temného přízemí a takticky vyměnil poloprázdný zásobník za plný, který vytáhl z pouzdra na opasku.

Na jeho nozdry útočil odporný puch. Prescott se pohyboval tak horečně, že jeho kroky hlasitě duněly. Ne! zasténal Cavanaugh sám pro sebe. Uslyší nás a začnou střílet! Mohl jen doufat, že běsnění lijáku překryje jejich hlučný ústup.

Naděje ho zklamala. Shora zaburácely výstřely a kolem hlavy jim rázem létaly kusy omítky. Táhl Prescotta za sebou, ale vtom ztuhl uprostřed kroku, protože v přítmí zahlédl hlouček bezdomovců. Pozvedl zbraň, ale dobře si uvědomoval, že nedokáže rozeznat, kdo je skutečný houmlesák a kdo se za něj jenom vydává a představuje tedy smrtelnou hrozbu. Většina ubožáků se při zvuku výstřelů a kroků na schodech bázlivě přikrčila, a když teď uviděli namířenou pistoli, stáhli se ještě hlouběji do stínů.

Někteří z nich však měli v očích výraz šakala, který čeká, až kořist na okamžik poleví v ostražitosti.

Žádný z nich však nevytáhl pistoli nebo pušku, i když by proti osamělému ochránci a jeho bezbrannému klientovi měli slušnou šanci na úspěch.

Shora se ozvaly vzteklé hlasy a kovové skřípání, jak se někteří útočníci pokoušeli sestoupit stejnou cestou jako Cavanaugh s Prescottem. Zbytek úderného týmu bezpochyby seběhne po schodech k vnějším dveřím skladiště. Proběhnou deštěm, proniknou do skladu, rozpráší jeho nezvané obyvatele a budou pokračovat ve štvanici. Část se jich oddělí a obsadí protější stranu budovy pro případ, že by kořist zamířila právě tam. Ale aby tam hlídali již v tomto okamžiku, museli by mít křídla, jinak by to nemohli stihnout.

Cavanaugh pokynul Prescottovi, aby ho následoval, a zamířil ke skupině bezdomovců, za nimiž rozeznal rezavé dveře, které vedly ze skladiště k řece. Prodral se mezi páchnoucími otrhanci, ale s rukou na klice si uvědomil, že i když útočníci zatím neměli čas tuto stranu budovy obsadit, několik střelců jistě zaujalo pozici u rozbitých oken v horním patře a teď s puškami v rukou pozorují okolí.

Neměli bychom žádnou šanci, pomyslel si trpce. Pootevřenými dveřmi pronikaly dovnitř poryvy hustého deště hnaného vichrem. Od řeky zavyla siréna vlečného člunu. Tak blízko! Cavanaugh si znovu představil, jak se útočníci řítí do skladiště, rozhánějí jeho otrhané obyvatele a vrhají se na kořist…

Rozhánějí?

„Pojďte za mnou, Prescotte! Vracíme se!“

„Proboha, vy tady chcete zůstat?“ ozvalo se zděšeně.

„Ne, ale odejdeme, až vám řeknu.“ Cavanaugh odvedl svého klienta dál od dveří a zastavil se u skupiny bezdomovců.

„Poslyšte, měl bych pro vás pro všechny práci,“ oslovil otrhané postavy.

Vypadali dost zaraženě a v některých slovo „práce“ vyvolalo stejné zděšení jako pohled na namířenou pistoli.

Venku zaburácel hrom.

„Nabízím vám první krok k soběstačnosti,“ naléhal Cavanaugh.

Bezdomovci jako by nechápali, co jim chce říct.

„Ta práce nevyžaduje žádné zvláštní schopnosti, a jestli všechno vyjde podle plánu, pošlu vám sem hned zítra plný náklaďák jídla a ošacení. Na každého se dostane. Můžete si přát lepší nabídku?“

Hleděli na něho, jako kdyby k nim hovořil zcela neznámým jazykem.

„Tak co říkáte? Jste připraveni pustit se do práce?“

Odpověděly mu němé pohledy.

„Výborně,“ povzdechl si Cavanaugh bez nadšení. „Vysvětlím vám, co uděláte. Vidíte tam ty dveře? Vedou k vedlejšímu skladišti a k řece. Váš úkol je prostý… Prescotte?“

„Co?“

„Zakryjte si uši.“

Koutkem oka viděl, jak Prescott bez námitek poslechl, a obrátil se zpátky ke skupině. „Chci, abyste pořád mysleli na jídlo a šaty, které zítra dostanete, a,“ Cavanaugh zvedl pistoli, „vyběhli těmi dveřmi a utíkali k řece.“

Bezdomovci na něho tupě zírali.

„Běžte!“

Ale ani důrazný rozkaz nepřiměl otrhanou bandu k pohybu. Cavanaugh jim vystřelil nad hlavy. Při záblesku z hlavně a zaburácení výstřelu bezdomovci zděšeně uskočili.

„Běžte!“ Po dalších dvou výstřelech nad hlavy vylekaných mátoh mu samotnému zalehlo v uších, ale konečně viděl, že jeho taktika přináší výsledky. Hrůza hnala bezdomovce, aby co nejrychleji zmizeli z dosahu toho šílence s pistolí.

Další výstřel do vzduchu dílo završil. Otrhané postavy se v panice řítily ke dveřím, narážely jedna do druhé a vybíhaly do deště.

10

„Za nimi!“ vyzval Cavanaugh Prescotta.

Aby prchající dav ještě více popohnal, naposledy vystřelil a tak bezdomovce vyděsil, že bezhlavě pádili do zuřící bouřky. Vylézali z nejnemožnějších úkrytů, až jich nakonec bylo přinejmenším třicet. Nutil Prescotta, aby s nimi držel krok, a doufal, že zmatený úprk lidského stáda útočníky natolik zmate, že nezačnou okamžitě střílet. V provazcích studeného deště seběhli uprostřed hloučku po betonové rampě a pádili po parkovací ploše poseté odpadky.

Cavanaugh si připadal jako mezi zástupem prchajících strašáků. Viděl, jak se vpředu někteří protahují dírou v plotě, a nasměroval k ní Prescotta. Po několika čvachtavých skocích položil Prescottovi dlaň na hlavu, aby mu ji chránil, a postrčil ho do otvoru v drátěném pletivu. Když proklouzl za ním, zamrazilo ho, ale ne ledovým deštěm. Uvědomil si totiž, že většina bezdomovců se rozprchla všemi směry a že mezi několika zbylými otrhanými postavami oni dva s Prescottem vyčnívají jako nápadný terč. Jediné, co hovořilo v jejich prospěch, byla vzdálenost a skutečnost, že shora se na pohyblivý cíl míří poměrně obtížně.

Prásk! Do chodníku se zaryla kulka vypálená kdesi za nimi.

„K tomu skladišti před námi!“ houkl na Prescotta.

Prásk! Další výstřel je těsně minul.

„Už jsme skoro tam, Prescotte!“

Prásk! Cavanaughovi prosvištěl kolem hlavy úštěpek betonu.

„Pohyb! Hoďte sebou!“

Cavanaugh nemohl běžet tak rychle, jak by mu síly dovolily, protože musel držet krok s funícím Prescottem. Neustále ho povzbuzoval a pokaždé, když hrozilo, že tělnatý klient zavrávorá a upadne, popadl ho za ruku a pomohl mu udržet rovnováhu. I tak mu však plíce hořely námahou, když oběhli roh skladiště a ocitli se v relativním bezpečí.

Krytý zdí před nepřátelskou palbou se Prescott celý rozklepaný vyčerpáním zastavil a v hlubokém předklonu lapal po dechu. „Zvládli jsme to,“ vyhrkl sípavě. „Pořád nemůžu uvěřit, že jsme…“

„Běžíme dál!“

„Ale musím přece popadnout…“

„Na to není čas! Jdeme!“ Cavanaugh ho popadl za ruku a přiměl ke klusu.

Nahlédl oknem – ani jedno nebylo rozbité – do skladiště, plného urovnaných beden. Pořád se používá, blesklo mu hlavou. V hustém dešti doběhl ke dveřím a zkusil je. Zamčeno. I když se odpoledne ještě nenachýlilo k večeru, uvnitř se nesvítilo a neviděl tam žádný pohyb. Pak mu došlo, že je neděle.

Podařilo se mu z Prescotta vyždímat vyšší tempo a dotáhl ho k čelní straně skladu. Za střechami několika nižších stavení se vlnila hladina řeky, bičovaná lijákem. I tyto budovy vypadaly udržovaně, ale současně zcela opuštěně. Někde nablízku pravděpodobně obchází hlídač, ale Cavanaugh ho neviděl a rozhodně neměl v úmyslu ho přivolat, protože tím by na sebe upozornil zabijácké komando, které se bezpochyby přesunuje do této oblasti.

Promočené šaty se mu lepily k tělu, ale Cavanaugh si nevšímal nepříjemného chladu a bleskurychle zvažoval a zavrhoval – jednotlivé možnosti. Mohl by se pokusit paklíčem odemknout zámek jedné z budov a ukrýt se s Prescottem uvnitř. Jenže ve všech stěnách byla okna a útočníkům by stačilo jimi nahlédnout. Na betonu stojí voda a mokré stopy, které by na podlaze po sobě nevyhnutelně zanechali, by lovcům prozradily, kam se jim kořist schovala.

S rukou na Prescottově rameni Cavanaugh postupoval liduprázdnou ulicí. Temné mraky ženoucí se po obloze a stíny budov změnily odpoledne v bouřlivý soumrak. Šero nás sice zakryje, ale to nepostačí, uvažoval horečně. Věděl, že nemohou zůstat v otevřeném prostoru, a napjatě pátral po možném úkrytu. Jeho pozornost krátce upoutal velký kontejner na odpadky, ale byl plný a stejně by tak vlezli do pasti, protože vrahové by ho dříve či později zkontrolovali.

„Musím si odpočinout,“ zasténal Prescott. Únava přemohla nemotorné tělo i strach a tlouštík se sotva vlekl.

„Ještě chvilku vydržte.“

Vlekl klienta ulicí a znovu uvažoval, že by se pokusil odemknout některé dveře. Útočníkům nějakou dobu potrvá, než zjistí, v které budově zmizeli, a ještě déle, než ji prohledají. To mu poskytne dost času, aby se mohl mobilním telefonem spojit s centrálou Global Protective Services a vyžádat si pomoc.

Výbuch a výstřely možná přiměly nějakého uvědomělého občana přivolat policii, ale stejně tak mohl tyto zvuky připsat bouřce. Šum deště výstřely ztlumil a navíc jsou asi v této zanedbané čtvrti na denním pořádku. No a i kdyby se policisté nakrásně objevili, znamenali by spíše komplikaci než pomoc. Koneckonců, když se mohli někteří útočníci maskovat jako narkomani, proč by se jiní nemohli vydávat za strážce zákona? Cavanaugh by nevěděl, jestli může mužům v policejních uniformách důvěřovat. Ne, bezpečnější bude spoléhat na svého zaměstnavatele. Zavolá Duncanovi. Záchranný tým může dorazit za…

Jak rychle? Patnáct minut? Těžko. Půl hodiny? To spíš. Ale bez záruky. A jak pomocníci poznají, v které budově ho hledat?

Nesmíme se zastavit, rozhodl se Cavanaugh. Pravou ruku měl položenou na pažbě pistole a levou táhl Prescotta za promočenou košili hustým lijákem. Vpředu se v šeru rýsoval další plot, tentokrát však neporušený, a v něm pevná plechová brána s masivním visacím zámkem. Tabule na vedlejší budově hlásala BRATŘI WILSONOVI, DODAVATELÉ STAVEBNÍCH PRACÍ. Cavanaugh se otřásl zimou a přitáhl Prescotta k plotu. Za ním spatřil dva vysokozdvižné vozíky, náklaďák, pick-up a nejméně dvacet let starý rezavě hnědý sedan.

Bože, prosím tě, ať je v nádrži benzin. Cavanaugh vytáhl zpod límce promočeného saka sadu šperháků. Zasunul pistoli do pouzdra a rázem se cítil strašně zranitelný. Vybral si dva nástroje, které podle jeho názoru odpovídaly danému typu zámku, a vsunul je do klíčové dírky. Jedním z nich přidržoval stavítka a druhým otáčel vložkou. O deset vteřin později otevřel bránu.

Sotva stačil vtáhnout Prescotta dovnitř a zavřít za sebou, když mezi dvěma budovami vběhlo do ulice několik mužů. Táhl klienta za rezavé auto a slyšel spěšné kroky a zlostné hlasy pronásledovatelů. Letmo si povšiml, že za svou barvu vděčí vozidlo prorezivělé karoserii, ne laku.

Dveře u řidiče byly odemčené. Majitelé stavební firmy zřejmě pokládali plot za dostatečnou ochranu vozového parku, který vypadal jako skládka šrotu. Hlasy se přiblížily. Jestli dojdou až k plotu, jestli si všimnou, že brána není zamčená…

S očima plnýma dešťových kapek Cavanaugh otevřel dveře sedanu a vklouzl na sedadlo spolujezdce. Otočil se doleva, zapřel se nohama o podlahu a oběma rukama škubl volantem, aby strhl vnitřní zámek sloupku řízení. Pak zatáhl za páčku pod palubní deskou a uvolnil kryt motoru. Vyběhl do deště, spěšně nadzvedl kapotu a zadíval se na svazek elektrických kabelů. Samozřejmě věděl, které dráty potřebuje. Z límce vytáhl zavírací špendlík, prorazil hrotem izolaci a spojil tak elektrický obvod. Motor zabrumlal a naskočil.

Zvuk přiměl hlasy a kroky ke spěchu.

Cavanaugh už si nedělal starosti s udržováním ticha. Přibouchl kapotu a nacpal Prescotta do auta. „Zapněte si pás!“

Zařadil rychlost a dupl na plyn. „Spusťte okno!“ zněl další povel.

11

Prorezavělý sedan Cavanaugha překvapil raketovým startem a tím, jak ochotně akceleroval. Na motoru si někdo dával záležet, i když karoserii odsoudil k pomalé smrti.

„Stáhněte to okno!“ křikl znovu a Prescott – již dostatečně vycvičený – okamžitě poslechl. „Lehněte si na podlahu!“ zařval do burácení silného motoru a vytasil pistoli.

Předek vozu narazil do plotu. Zařinčelo sklo vysypaných reflektorů a pletivo se shrnulo stranou. Projeli dírou a Cavanaugh vypálil otevřeným oknem na dva nejbližší zabijáky, kteří se blížili k plotu, aby ho zkontrolovali, a teď stáli s otevřenými ústy v šoku, co se na ně řítí. Kulky je srazily k zemi.

Uzávěr, který zůstal v zadní poloze, signalizoval, že ve zbrani došly náboje. Cavanaugh však nemohl sundat obě ruce z volantu, protože musel vyrovnat smyk po prudké zatáčce, kterou se snažil zmizet dalším útočníkům, a nemohl tedy sáhnout do pouzdra pro poslední zbývající plný zásobník a vyměnit ho za prázdný. Bude muset spoléhat na Prescottovu poloautomatickou pětačtyřicítku.

Sáhl k opasku, ale vzápětí odložil pistoli na sedadlo vedle sebe, protože za dané situace stejně nemohl střílet. Měl plné ruce práce, aby udržel divoce poskakující vůz na silnici. V hustém dešti, který se valil proti přednímu sklu, prakticky neviděl před sebe a levou rukou horečně šmátral po páčce stěračů na sloupku řízení. Otočil jí a zjistil, že funguje pouze raménko u řidiče, a to jen na jednu rychlost – naštěstí tu nejvyšší.

Jakmile se stěrač hystericky rozkmital po čelním skle, kulka roztříštila zadní okno a vylétla střechou Cavanaughovi přímo nad hlavou. Přikrčil se na sedadle a nahlížel přes okraj palubní desky do deštěm zahalené ulice, aby ze sebe udělal co nejmenší cíl. Moc dobře si ovšem uvědomoval, že kulka vypálená na zadek auta by snadno prolétla kufrem, pronikla oběma opěradly a zasáhla ho.

Pohled na ukazatel stavu paliva ho částečně uklidnil. Nádrž byla ze tří čtvrtin plná, a i kdyby ji útočníci prostřelili, děrami by neuniklo tolik benzinu, aby mu zbytek nestačil na únik do bezpečí. Trasovací kulky by hořlavinu přirozeně zapálily, ale zabijáci je naštěstí nepoužívali. Automobily vybuchující v ohnivém gejzíru po zásahu z pistole jsou pouhým výmyslem hollywoodských filmařů. Pokud má palivo v nádrži nějaký vliv, pak spíše příznivý, protože zbrzdí střely a nedovolí jim proniknout do kabiny a zranit posádku.

Útočníci by raději měli střílet na pneumatiky prchajícího vozidla, ale ani tehdy by účinek nebyl tak dramatický, jak by nezasvěcený člověk očekával. Jistě, výstřel z brokovnice nebo dávka z automatické pušky by pneumatiku roztrhaly na cáry, ale po jednom či dvou zásazích z krátké zbraně ujede vozidlo v závislosti na rychlosti pět až osm kilometrů, než veškerý vzduch unikne a kolo dosedne na ráfky, což je v případě opěšalých pronásledovatelů více než postačující vzdálenost. A v případě nouze by Cavanaugh pokračoval v útěku i na holých discích – jako ostatně už v minulosti několikrát.

Zadním oknem prosvištěla další kulka, která nevyletěla střechou, ale prorazila čelní sklo. Cavanaugh dokonce slyšel, jak mu hvízdla kolem ucha, a na tváři ucítil závan větru. Nemohl ovšem myslet na to, že jen o vlásek unikl smrti, a už vůbec ne na Prescotta, který se tiskl k podlaze tak těsně, jak mu neforemné tělo dovolovalo.

Musel se cele soustředit na řízení a na to, aby zběsile máchajícím stěračem a přívaly deště v té rychlosti vůbec něco viděl. Ujížděl s plynovým pedálem zabořeným do podlahy a modlil se, aby nenarazil na nenadálou překážku. Náhle se z postranní ulice vynořil dlouhý černý automobil, smykem zastavil a zablokoval úzkou křižovatku. Vyskákali z něho muži s pistolemi a zaujali kryt za vozidlem, ale než stihli vystřelit, uvědomili si, jak fatálního omylu se právě dopustili. Mysleli si, že chytili kořist do pasti, ale zatím se v ní ocitli sami. Cavanaugh totiž nemohl na tak krátkou vzdálenost zastavit, i kdyby chtěl a on nechtěl. Řítil se plnou rychlostí proti barikádě a chystal se ji prorazit. Sebevědomý vítězný výraz v obličejích zabijáků se rázem změnil na panické zděšení a muži se rozprchli k budovám na obou stranách ulice.

„Zapřete se, Prescotte! Čeká nás pekelný náraz!“ Automobil blokující křižovatku mu pádil v ústrety a Cavanaugh i přes průtrž mračen viděl, že ani na jedné straně nemá dost místa, aby mohl překážku objet. Zbývaly mu dvě možnosti. Mohl zatáhnout za páku parkovací brzdy a otočit volantem o čtvrt otáčky. Tímto manévrem, kterému se mimochodem říká „pašerácký obrat“, by se otočil o sto osmdesát stupňů do protisměru. Pak by uvolnil ruční brzdu a ujížděl od zátarasu.

Jenže tím by nic nevyřešil, protože by se vracel zpátky k pronásledovatelům, kterým právě unikl. Mokrá dlažba navíc přesné provedení obratu neobyčejně ztěžovala. Zůstávala tedy pouze možnost číslo dvě.

Cavanaugh mrkl na tachometr. Ručička ukazovala ke stovce. Příliš rychle. S čelem oroseným potem ubral plyn a vlhkými dlaněmi sevřel volant v poloze „za deset minut dvě“, prsty roztažené ve snaze o co nejpevnější úchop.

I naprostý laik by pochopil, že kdyby do stojícího automobilu narazil čelně, zabil by Prescotta a nejspíš i sebe. Obrovská kinetická energie by narazila na masivní statickou překážku a výsledkem by byla katastrofa. Přesto existuje způsob, jak takovou srážku přežít. Je ovšem nutno změnit vektor, v němž se síla setrvačnosti setká s hmotou.

„Pozor, Prescotte! Držte se!“

Cavanaugh snížil rychlost na osmdesát kilometrů v hodině a přes divoce mávající raménko stěrače napínal zrak na automobil, který stál bokem k němu a zahrazoval mu cestu. Mířil na místo, kde je každé motorové vozidlo relativně nejlehčí, tedy na kufr, který se nacházel z jeho pohledu vpravo. Soustředil pohled na nárazník a současně se přesunul co nejvíce k pravému obrubníku, aby do překážky narazil pouze levým reflektorem.

Náraz mu vyslal do těla bolestně vibrující vlnu. Věděl, že kdyby si nechránil hlavu, prudké snížení rychlosti by mu mohlo zlomit vaz, a zabořil se zátylkem do opěradla. I tak pocítil v týle nepříjemné bodnutí.

Vhodná volba místa a úhlu, pod nímž do barikády narazil, zredukovala energii srážky o dobré dvě třetiny. V řinkotu tříštěného skla a skřípění zkrouceného plechu odstrčil Cavanaugh kufr auta stranou a uvolnil si tak dostatečně širokou mezeru, aby jí s plynem opět zabořeným do podlahy projel.

Zabijáci za ním se rychle probrali z šoku a spustili za prchajícím vozidlem hustou palbu. Cavanaugh se krčil za volantem a poslouchal, jak kulky zezadu pleskají do karoserie. Některé prolétly střechou, jiné již téměř vysypaným čelním sklem, jedna se zavrtala do palubní desky, další ustřelila křečovitě se zmítající raménko stěrače.

Dírou, která zela místo předního okna, se do kabiny valila hotová povodeň, ale Cavanaugh nesníženou rychlostí ujížděl úzkou ulicí. Zdálky k němu dolehlo kvílení policejních sirén.

„Prescotte, jste v pořádku?“

Žádná odpověď.

Z poryvů větru se vynořila křižovatka a Cavanaugh s levou nohou na brzdě zpomalil a chystal se odbočit. Na mokré dlažbě mu pneumatiky prokluzovaly jako na ledě. Povolil tlak na brzdový i plynový pedál a brzdil motorem, ale nedokázal natolik snížit rychlost, aby mohl bezpečně odbočit, a musel křižovatkou projet.

„Mluvte, Prescotte! Jste v pořádku?“

Hora masa přilepená k podlaze se pohnula.

„Jsem rád, že jste pořád mezi námi.“

Jekot sirén znatelně zesílil a před následující křižovatkou už si Cavanaugh dával větší pozor a zahnul doprava, aniž dostal na kluzkém povrchu smyk.

Momentálně ho nepřátelé nemohli zasáhnout, a tak nepatřičně radostným tónem oslovil Prescotta: „Netrefili vás?“

„Ne.“

„Tak vstaňte, ať můžete být pro změnu trochu užitečný.“

„Tak dobře se zase necítím.“

„Taky už jsem zažil lepší časy. Hele, já se musím soustředit na řízení. Vytáhněte mi z kapsy saka mobil a vyťukejte tohle číslo.“ Cavanaugh ho Prescottovi nadiktoval. „Pak mi ten telefon dáte a já přivolám pomoc.“

„Ano, pomoc,“ vydechl Prescott.

„A potom,“ pokračoval Cavanaugh, „mně řeknete, kdo sakra jsou ti chlapi a proč se vás tak usilovně snaží zprovodit ze světa.“

12

„Oni se mě nesnaží zabít,“ opravil Cavanaugha Prescott.

„Cože?!“

„Chtějí mě dostat živého.“

Cavanaugh náhle pocítil ledovější zamrazení, než by odpovídalo studené sprše přes čelní sklo. Mrkl do zpětného zrcátka, jestli jim už pronásledovatelé nejsou v patách, a jeho smysl pro realitu se dramaticky převrátil, jak začal incident vnímat ze zcela jiného úhlu pohledu. Když po nich útočníci ve skladišti stříleli, domníval se, že jim šero a voda valící se ze střechy nedovolují přesně zamířit, ale teď si uvědomil, že kulky byly naopak umístěny cíleně tak, aby Prescotta zastavily, ale nezabily. Jestli měli v úmyslu někoho zastřelit, byl jsem to já, pomyslel si. A když zabijáci stříleli po autě, mířili na stranu řidiče, tedy na mě, ne na Prescotta. Jedinou necílenou součástí útoku byla raketa vypálená do cihlami vyplněného okna, ale jak nad tím teď Cavanaugh uvažoval, uvědomil si, že síla výbuchu byla menší než u běžné protitankové střely. Budova měla utrpět mnohem rozsáhlejší poškození. Výbušná nálož byla snížena v naději, že oběť omráčí, ale nezabije.

„Jasně.“ Vděčný, že v dešti vidí projíždějící automobily, Cavanaugh vyjel od skladišť a zamířil do zchátralé obytné čtvrti u dálnice. „Zamaskovali se jako narkomani, aby splynuli s prostředím, a snažili se vás nachytat nepřipraveného. Když jsem se ukázal já, došlo jim, že se situace radikálně změnila, rychle přizpůsobili plán a zaútočili, než jsme se stačili zorientovat.“

Před nimi hlasitě naříkaly sirény.

„Vezměte ten mobil a zavolejte na číslo, které jsem vám dal,“ zopakoval Cavanaugh svůj požadavek.

Prescott vyťukal číslo a vrátil telefon Cavanaughovi. „Zvoní.“

Cavanaugh uchopil přístroj do pravé ruky, a než si ho přitiskl k uchu, rozhodl se Prescotta vyzkoušet. „Slyšíte ty sirény? Nepočkáme na policii?“

„Ne,“ odmítl Prescott.

„Proč ne?“

„Nechci policii,“ řekl Prescott důrazně.

Cavanaugh nemohl pokračovat ve výslechu, protože ve sluchátku se ozval Duncanův hlas. „Global Protective Services.“

„Tady Cavanaugh. Červený stav.“ V duchu si představil, jak Duncan v křesle ztuhl.

V hučení větru a burácení motoru (několik kulek bezpochyby prostřelilo tlumič výfuku) sotva slyšel, co mu Duncan říká. „Máš v autě nefunkční lokalizační vysílač. Nikde tě na obrazovce nevidím.“

„Taurus je zničený. Sedím s Prescottem v ukradeném voze.“ Cavanaugh levou rukou ovládal volant a pravou si přitiskl mobilní telefon co nejblíže k uchu.

„Udej mi svou polohu.“

„Přejdu na kódované spojení.“ Cavanaugh stiskl tlačítko ve spodní části přístroje, které aktivovalo šifrovací zařízení. Teď už ho pronásledovatelé neuslyší, i kdyby používali skener mobilních telefonů, respektive uslyší jen nesrozumitelný elektronický šum. „Pořád jsem v Newarku,“ pokračoval. „Mířím na sever od řeky. Vidím před sebou docela hustý provoz, ale nedokážu identifikovat dálnici.“

„Kolik útočníků?“ Duncanovi napětí sevřelo hlas.

„Pravděpodobně osm.“

„Pronásledují vás?“

„To nevím jistě. Možná jsem…“ Cavanaugh sjel pohledem z omšelých domků vedle silnice ke zpětnému zrcátku a právě chtěl dokončit větu slovy „je setřásl“, ale vtom se z temnoty za rohem vynořily dva automobily a pustily se za ním. „Ano. Pronásledují nás.“

V té chvíli konečně spatřil dálniční přivaděč a směrové návěští. „Jedu na sever po jedenadvacítce,“ oznámil, a když projel kolem další tabule, dodal: „McCarterova dálnice.“

„Pokud se vzdaluješ od řeky a jedeš na sever po jedenadvacítce,“ Cavanaugh si představil, jak Duncan studuje mapu na obrazovce počítače, „drž se tohoto směru. Asi o deseti mílích sjeď na silnici číslo tři. Dej se na východ a potom odboč po sedmnáctce zase na sever. Zvládneš to do Teterboro?“

Duncan mluvil o čtvrtém nejdůležitějším letišti v oblasti New York City – po Kennedyho, LaGuardiově a Newarském mezinárodním. Nachází se ve státě New Jersey nedaleko místa, kde se silnice sedmnáct a čtyřicet šest sjíždějí u mezistátní dálnice číslo osmdesát, pouhých dvacet kilometrů od centra Manhattanu, pokud jedete přes most George Washingtona. Teterboro slouží jako takzvané „uvolňovací“ letiště, které používají hlavně menší charterová, firemní a soukromá letadla, aby se tak ulehčilo extrémně zatíženým vzdušným přístavům. A protože společnost Global Protective Services měla mezi svými klienty řadu vysoce postavených manažerů, zřídila si v Teterboro kancelář a udržovala zde v pohotovosti vrtulník, obojí ovšem opatřené logem dceřiné firmy Atlas Avionics.

„Teď zrovna sedím v naší kanceláři v Teterboro,“ zachraptěl do bouřky Duncanův hlas, „a řídím předávku.“ Překlad: agentura hlídala klienta za jeho pobytu na Manhattanu, ale na letišti přesedne chráněná osoba z pancéřovaného automobilu do svého firemního či soukromého letadla, a jakmile odstartuje, úkol Global Protective Services skončí. „Zvládneš to sem?“

„Měl bych,“ odpověděl Cavanaugh. „Ve vlastním zájmu.“ Pohled na palubní desku mu prozradil, že ručička ukazatele stavu paliva klesla ze tří čtvrtin na polovinu neklamný znak, že jedna z kulek prostřelila nádrž.

„Ozvu se ti za deset minut,“ slíbil Duncan. „Do té doby zařídím detaily setkání.“

Cavanaugh přerušil spojení a položil telefon na sedadlo vedle pistole. Zadíval se do zrcátka – automobily pronásledovatelů najely na dálnici. Kvůli hustému dešti většina řidičů svítila, jen ty dva vozy ujížděly hustým provozem jako při válečném zatemnění.

Policejní sirény dávno zmlkly kdesi v dálce.

„Neodpověděl jste na mou otázku, Prescotte.“ Cavanaugh si setřel vodu z obličeje a soustředil se na předjetí pomalého kamionu. „Proč se nechcete obrátit na policii?“

„Nevěděli by, co se mnou. S námi. Zbraně. Ukradené auto. Kristepane.“ Napětí protáhlo Prescottovi obličej a jeho tvář tak pozbyla něco ze své buclatosti. „Vyslýchali by nás na ulici. Potom na stanici. A když by mě konečně pustili, lidé, co po mně jdou, by měli dost času nastražit další past.“

„To je pravda.“ Cavanaugh si znovu utřel obličej. „Ale něco mi říká, že máte i jiný důvod, proč nechcete zapojit policii.“

„Je to stejný důvod, proč se neobrátím na Úřad pro kontrolu léčiv. Nechci mít nic společného s žádnou státní institucí.“

„Úřad pro kontrolku léčiv? DEA? Co ten má společného s…“ Cavanaugha se náhle zmocnilo neblahé tušení, zda Prescott přece jenom nepatří mezi nepřijatelné klienty.

„Muži, kteří nás pronásledují, pracují pro Jesuse Escobara.“ Ryzí hrůza vehnala Prescottovi do tváře barvu jeho špinavé košile.

Cavanaughovi se zvedl žaludek. Jesus Escobar patřil mezi největší jihoamerieké narkobarony. Spěšně pohlédl do zpětného zrcátka; pronásledovatelé zkracovali vzdálenost. „Zaručil jste se mi, že nemáte nic společného s drogami. Já kategoricky odmítám chránit drogové překupníky.“

„Řekl jsem vám, že nejsem překupník, a nelhal jsem. Ale netvrdil jsem, že nemám s drogami nic společného.“

„Co to blábolíte za nesmysly?“

„Slyšel jste někdy o společnosti D. P. Bio Lab?“

„Ne.“ Cavanaugh předjel další náklaďák a jeho pneumatiky vyslaly do vzduchu gejzíry vody.

„To D. P je můj monogram. Daniel Prescott. Zabýval jsem se náročným biologickým výzkumem.“ Ohlédl se za pronásledujícími automobily a panenky se mu ještě více rozšířily děsem. „Kdybyste o mé firmě něco věděl, bylo by to dost znepokojivé. Většinou jsem totiž pracoval na přísně tajných vládních projektech.“

Cavanaughovi sevřela srdce ledová pěst; tušil, co asi uslyší.

„Vláda mě najala, abych jako součást nejnovější protidrogové kampaně zjistil, která část mozku odpovídá za vznik návyku a drogové závislosti.“ Prescott začal v rozrušení drmolit. „Závislost představuje mimořádně složitý problém. Už proto, že dosud nevíme, zda se na jejím vzniku podílejí psychické, nebo spíše fyziologické faktory.“ To už chrlil slova jako kulomet. „Různí lidé podléhají rozdílným účinkům. Pasivní typy spíše antidepresivům, osoby založené aktivně sahají po stimulantech. Ale někdy je tomu přesně naopak.“

Automobily pronásledovatelů se přiblížily rezavému sedanu na sto metrů.

„Podle původního záměru,“ vysvětloval Prescott, „jsem se měl zaměřit na nalezení společného jmenovatele, řekněme jakési fyziologické spouště drogové závislosti. Kdybych ho objevil – například v mozkové kůře nebo v hypotalamu – mohl by další výzkum vést k poznání mechanismu, který by tuto spoušť zablokoval. Závislost by prostě nevznikla.“

Automobily pronásledovatelů se již natolik přiblížily, že Cavanaugh ve zpětném zrcátku viděl, že v nich sedí po čtyřech mužích. Jeden z řidičů nosil hustý knír, druhý si holil hlavu. Z jejich očí čišelo odhodlání lovců lidí.

„A našel jste ji, tu spoušť závislosti?“

„Ne.“

Cavanaugh se snažil předvídat, jak budou útočníci vzniklou situaci řešit. Chtějí dostat Prescotta živého, uvažoval. To znamená, že na mě v této rychlosti nebudou střílet, protože by tím riskovali havárii, kterou by Prescott nemusel přežít. Mají jedinou možnost – vytlačit mě ze silnice.

„Nenašel jsem spoušť, kterou by bylo možné vyřadit z činnosti a zabránit tak vzniku drogové závislosti,“ pokračoval Prescott. „Ale místo toho jsem objevil, bůh mě netrestej, jistou chemikálii, která se dá snadno a velmi levně vyrobit a která závislost okamžitě vyvolá. Sama na sebe. Produkce nevyžaduje nákladné laboratorní zařízení a při výrobním procesu nevznikají žádné toxické nebo výbušné zplodiny, na které v minulosti doplatila řada ilegálních laboratoří.“

Cavanaugh napjatě těkal pohledem k zrcátku. Pronásledovatelé se přiblížili na dvacet metrů.

„Jakmile jsem oznámil, k jakému výsledku jsem dospěl, vládní agentura, pro kterou jsem pracoval, ze strachu další výzkumný program okamžitě zastavila.“

Jeden z automobilů se zařadil za Cavanaughův sedan, druhý ještě zrychlil a začal ho předjíždět. Snaží se nás uzamknout a vytlačit ze silnice, blesklo mu hlavou.

„No a potom se objevili lidé z Úřadu pro kontrolu léčiv a všechny moje výsledky zkonfiskovali,“ povzdechl si Prescott. „Já i moji zaměstnanci jsme museli přísahat, že tu záležitost uchováme v naprosté tajnosti. Ne že by mí laboranti znamenali nějaké bezpečnostní riziko. Chemické složení té látky znám jen já, nikdo jiný.“

Cavanaugh krátce zhodnotil provoz před sebou a rychle se rozhodl, jak bude postupovat.

Prescottovi se třásl hlas a slova z něj nezadržitelně tryskala. „Escobar má v DEA určitě nějakého podplaceného informátora. Ovšem výsledky mého výzkumu jsou tak pečlivě střeženy, že se k nim ani on nedostane. Zbývám tedy já. Chtějí se mě zmocnit a přinutit mě, abych jim prozradil vzorec té chemikálie.“

„Proboha, a proč vás neochránila DEA? Prostředků na to má jistě dost.“

„Byl jsem pod ochranou, ale Escobar se přesto pokusil mě zajmout. Jsem přesvědčený, že někdo z úřadu pro Escobara pracuje a prozradil mu místo mého pobytu. Jeho lidé se mě pokusili unést. Napadli mé strážce a já jsem jen tak tak vyvázl. Využil jsem zmatku a utekl jsem do toho skladiště, kde jste mě našel.“

„Do skrýše, kterou jste si pro všechny případy předem připravil,“ poznamenal Cavanaugh.

„Jenže jsem v ní nemohl zůstat navždy. Nakonec by mi došly potraviny a musel bych ven. Kromě toho se potřebuju stýkat s lidmi. Ten život ve strachu mě strašně ubíjí.“

„Udělám všechno pro to, abych vám pomohl.“ Cavanaugh spustil okénko na své straně a v šumění lijavce zaslechl i zvuk motoru pronásledovatelů, kteří ho předjížděli. „Umíte nabít pistoli?“

„Ne.“

Cos taky čekal, že? pomyslel si Cavanaugh. Chtěl Prescotta požádat, aby vyměnil zásobník v jeho pistoli, ale teď neměl čas vysvětlovat mu postup. Bude se muset spokojit s poloautomatickou pětačtyřicítkou.

Automobil pronásledovatelů se dotáhl na stejnou úroveň a z boku prudce narazil do sedanu.

„Máte pořádně utažený pás?“ křikl Cavanaugh na Prescotta.

Další náraz z boku, doprovázený skřípotem plechu.

Cavanaugh sevřel levačkou volant a pravou rukou uchopil zbraň. „Doufám, že ta vaše stříkačka funguje.“

Přehodil si pistoli do levé ruky a řídil pravou. Třetí náraz je vytlačil na krajnici.

Cavanaugh palcem uvolnil pojistku natažené zbraně.

13

Pokud jsou dvě vozidla zhruba stejně těžká, mohou do sebe jejich řidiči strkat z boku hodně dlouho, a jestli jsou stejně zkušení, jeden druhého ze silnice nevytlačí. Problém spočíval v tom, že automobil, který dotíral na zrezavělý sedan, byl větší a podstatně těžší a fyzikální zákony mluvily v jeho prospěch. Díky větší hmotnosti se jeho řidiči nakonec podaří Cavanaugha vystrkat přes krajnici.

Cavanaugh mohl samozřejmě řidiče zastřelit, jenže by tím ohrozil nevinné účastníky silničního provozu, kteří by zezadu narazili do neřízeného auta, a to v žádném případě nechtěl. Zbloudilá střela by navíc mohla zasáhnout někoho, kdo projížděl v protějším směru, a zabít ho.

Mohl však použít zbraň jinak.

„Prescotte, zakryjte si uši.“

V jeho vlastních uších mu zvonilo od chvíle, kdy poprvé vystřelil, a teď se obrnil proti dalšímu utrpení.

Dupl na plyn a sedan poskočil kupředu. Když se dostal asi půl metru před automobil útočníků, vystrčil ruku s pistolí z otevřeného okna, namířil na kapotu a vyprázdnil všech sedm nábojů tak rychle, jak dokázal mačkat spoušť. Kulky zasáhly ventilátor a roztrhly chladič. Dírami v kapotě vytryskl olej smíchaný s prachem a kouřem a předek vozu rázem zahalila vřelá pára.

Cavanaugh okamžik počkal, než stáhl ruku se zbraní dovnitř, aby nepřátelé podle zadní polohy uzávěru poznali, že mu došly náboje a nemůže pokračovat v palbě. Věřil, že ani oni nebudou střílet. Za dané situaci měli i tak dost starostí, než aby se ještě protivili rozkazu svého šéfa a ohrozili Prescottův život tím, že by stříleli na řidiče jeho auta. Kulky velké ráže nadělaly v motoru pořádnou paseku a vůz znatelně ztrácel rychlost. Zahalen neprostupným mrakem páry a olejových výparů značně zaostal a šněroval vozovku k levému svodidlu.

Automobil, který se držel za nimi, se pokusil o protiútok. Řidič přidal plyn a opřel se do zadního nárazníku sedanu. Kromě slabého otřesu ovšem nezpůsobil žádnou škodu a Cavanaughova schopnost ovládat vozidlo zůstala plně zachována. Náraz zezadu sice působí na první pohled dramaticky, ale jeho efekt je prakticky nulový. Když do něj pronásledovatelé narazili podruhé, Cavanaughovi stačilo lehce šlápnout na brzdu a odsoudit tak nepřítele do role tlačného válce. To, že si útočník myslel, že taktika trkajícího berana bude fungovat, Cavanaughovi prozradilo, že soupeř moc zkušeností s bojovým využitím vozidla neposbíral.

Při souboji mezi dvěma automobily platí pouze jeden manévr, ale Cavanaugh se nejdřív musel dostat do správné pozice. Nečekaně strhl volant, najel na pravou krajnici a dupl na brzdu, ovšem ne úplně na doraz. Cukání v pedálu mu napovědělo, jak silně přitlačit – dost na to, aby účinně snížil rychlost, ale tak, aby se kola nezablokovala a nepřipravila ho o vládu nad vozem, který by se tak změnil v tunu železa nekontrolovatelně se valícího po asfaltu.

Vklouzl za nepřátelské auto, povolil brzdu a rychle se dotáhl, pravými koly stále na krajnici. Pak namířil svůj levý přední nárazník a lehce jím ťukl do pravého zadního nárazníku soupeře. Tomuto manévru se zkráceně říká PIT (Precision Immobilization Technique, přesná znehybňující technika) a nevyžaduje prakticky žádnou sílu. Skutečně jde o lehký polibek levého předního a pravého zadního nárazníku dvou automobilů.

Jeho efekt byl ovšem ohromující. Poslušen fyzikálních zákonů se automobil pronásledovatelů otočil do protisměru a jeho vyděšení pasažéň zírali v šoku na Cavanaugha. Současně jejich vůz klouzal stranou a pokračoval v otáčení, až přejel krajnici a narazil na pravé svodidlo. Cavanaugh šlápl na plyn, vrátil se doprostřed vozovky a vesele se vzdaloval. Krása manévru PIT spočívá v tom, že když vystihnete skutečně správné místo na boku nárazníku vozidla před sebou, protivníka na silnici nejen roztočíte, ale současně ho odsunete stranou a uvolníte si cestu, takže se vyhnete srážce.

„Prescotte, rychle se ohlédněte! Nesjelo ze silnice jiné auto? Nedošlo k další nehodě?“

Prescott se užasle otočil dozadu. „Ne. Některá auta kličkují, ale nikdo se nenaboural. Bože můj, pořád tomu nemůžu uvěřit. Setřásl jste je. Už máme pokoj.“

„Kdepak,“ schladil jeho nadšení Cavanaugh. „Ale vždyť…“

„Manévr PIT soupeřovo auto prakticky nepoškodí,“ vysvětlil Cavanaugh.

„Cože? Jaký manévr?“

„Pokud se jim při nárazu do svodidla něco neutrhlo, máme je za chvíli zpátky za zadkem.“ Cavanaugh zkontroloval stav paliva. Ručička klesla ke čtvrtině nádrže. „Navíc jsme děraví jako cedník a za chvíli nám dojde šťáva.“

Kdesi vzadu se rozječely další sirény.

Cavanaugh se podíval do zrcátka, ale nepřítele neviděl. Vpředu se z deště vynořil dálniční nájezd. Doufal, že je tak daleko, že řidič nepřátelského auta neuvidí, jak rezavý sedan sjíždí z dálnice.

Sirény znatelně zesílily.

„Nejvyšší čas změnit plán.“ Cavanaugh sjel z dálnice, podjel ji a zamířil na přeplněné parkoviště nákupního střediska. Z protijedoucích vozidel se k nim obracely vyděšené oči a hleděly na roztříštěné přední sklo sedanu. „Prescotte, stáhněte si rukáv košile a utřete všechno, čeho jste se dotkl, aby po vás nezůstaly otisky prstů.“

Cavanaugh spoléhal, že ho hustý déšť skryje před pronásledovateli, a odbočil na obrovské parkoviště. V řadě, kterou si vybral, byla všechna místa obsazena. Potichu zaklel a mezi kalužemi odbočil do vedlejší řady. Také plná.

No jasně, pokračoval v samomluvě. Jak lidé nejlíp stráví deštivé nedělní odpoledne? Zajedou si nakoupit.

Bez úspěchu projel další tři řady zaparkovaných automobilů. Vzdálené sirény zastavily – předpokládal, že u auta, kterému zničil motor.

Do řady, kterou právě projížděl, zabočil velký černý automobil a rozjel se proti němu. Za míhajícími se stěrači na něho hleděli tři pasažéři a holohlavý řidič.

Cavanaugh zabrzdil a zařadil zpátečku, ale než se rozjel, z pravého předního okna černého vozu se vynořila ruka, která svírala pistoli s nasazeným tlumičem. Výstřel neslyšel, ale to, jak se kulka zavrtala do chladiče, ano.

Otvorem okamžitě vytryskla pára. Plesk. Chladič proděravěla další střela. Útočníci si zjevně vzali ponaučení z toho, jak Cavanaugh vyřídil vozidlo jejich kolegů. Stříleli z pistole menší ráže, která nedokázala motor tak poškodit jako pětačtyřicítka, ale chladič dostával pořádně zabrat.

Cavanaugh couval na plný plyn, pak dupl na brzdu, strhl volant o čtvrt otáčky a obrátil se do protisměru. Na kluzkém mokrém asfaltu a v omezeném prostoru nemohl provést obrat tak elegantně, jako za normálních podmínek, a ťukl pravým předním nárazníkem do zadní svítilny zaparkované dodávky. Nevadilo to, protože před sebou měl místo pronásledovatelů nákupní středisko. Zařadil jedničku a prudce akceleroval.

Ale jakmile příval deště rozehnal oblak páry z chladiče, Cavanaughovi se zastavilo srdce. Z uličky mezi zaparkovanými vozy vystoupila žena s deštníkem v ruce. Ušla několik kroků do otevřeného prostoru a pak ztuhla při pohledu na masu oceli, která se na ni řítila jako tank.

14

Nikdy se nedívej na překážku, které se chceš vyhnout. Vždycky hleď tam, kam chceš jet. Toto pravidlo vtloukli Cavanaughovi do hlavy instruktoři na závodišti Billa Scotta v Západní Virginii, kam společnost Global Protective Services i jiné bezpečnostní agentury a dokonce zpravodajské služby posílají své zaměstnance do kurzů, kde se naučí nejrůznější úhybné řidičské techniky, jež jim umožní přežít v záludných situacích.

„Jak je možné, že při tolika nehodách narazí automobil do překážky čelně nebo bokem, jako kdyby se jí řidič vůbec nepokusil vyhnout?“ zeptal se Duncan ze sedadla spolujezdce.

Cavanaugh neodpověděl, protože měl co dělat, aby v dvousetkilometrové rychlosti projel zatáčku.

„Jak je možné, že když řidič dostane smyk na zamrzlé kaluži a sjede ze silnice, většinou narazí do jediného stromu nebo sloupu elektrického vedení na poli, když má všude kolem spoustu místa?“

Ani teď Cavanaugh neodpověděl, protože se plně soustředil na kvílení pneumatik v zatáčce. Kdyby zvuk zazněl jen o půl tónu výš, kola by ztratila kontakt s vozovkou a skončili by v kotrmelcích.

Duncan se tedy ujal odpovědi sám. „Protože řidič hledí rovnou na auto před sebou, protože hledí na sloup elektrického vedení vedle silnice nebo na strom uprostřed pole, a přestože se chce překážce vyhnout, narazí do ní. A proč do ní narazí?“

„Protože se na ni dívá.“ Cavanaugh se konečně zmohl na odpověď, protože nechal táhlou zatáčku šťastně za sebou.

„Ano. Podvědomě stáčíš volant tam, kam se díváš. A když se díváš na to, čemu se chceš vyhnout, napálíš rovnou do toho.“

Náhle se mu před očima mihla velká papírová krabice, kterou mu nečekaně vletěla do cesty. Cavanaugh po ní sklouzl pohledem a už už k ní strhl volant, ale v posledním zlomku vteřiny se zarazil a udržel se na dráze. Rychle se ženoucí automobil se jen lehce zhoupl, jak míjel krabici, která narazila na svodidlo. Zdálo se mu, že zahlédl kus provazu, který k ní byl přivázaný.

„Někdo se schovával u cesty a hodil ji po mně, že?“ poznamenal Cavanaugh, když se řítil do další zatáčky

„Osmdesát procent nováčků sleduje krabici pohledem a pochopitelně ji následuje do příkopu,“ odpověděl Duncan. „Jaké z toho plyne poučení?“

„Dívej se tam, kam míříš, ne tam, kde se bojíš, že skončíš.“

„Správně!“

Teď tedy Cavanaugh hleděl vedle hrůzou zkamenělé ženy na kaluž bičovanou deštěm.

Jenom proboha zůstaňte stát, paní, modlil se v duchu.

Šlápl na brzdu a přes podrážku vnímal vzrůstající frekvenci vibrací. Jakmile odhadl osmadevadesát procent účinnosti, ustálil tlak, protože jinak by už nedokázal vůz se zablokovanými koly ovládat. Takto však mohl podstatně snížit rychlost a současně se sedanem uhnout požadovaným směrem.

Byl už ženě tak blízko, že zřetelně rozeznával hrůzou rozšířené zornice, a stočil volant doprava.

Ne! Nedívej se na ni! Hleď na tu kaluž za ní! Cavanaugh cítil, jak vůz na mokrém povrchu prokluzuje, ale pak se umoudřil a poslušně se vydal požadovaným směrem. Nespouštěl pohled z kaluže a vrátil volant doleva. Ženin deštník mu brnkl o střechu, ale to už projel louží a uvolnil brzdu.

Na kratičký zlomek vteřiny se odvážil riskovat mrknutí do zpětného zrcátka v obavě, že pronásledovatelé ženu srazí. Ale automobil, který ji o šířku dlaně minul, ji probral ze strnulého tranzu. Uskočila mezi zaparkované automobily a černá limuzína ji jenom ohodila proudem vody z kaluže.

Se srdcem sevřeným obavou, aby se mu do cesty nepřipletl další neopatrný chodec, ujížděl podél zaparkovaných aut. Na konci parkoviště zatočil doleva a zamířil k prosklenému širokému vchodu do nákupního střediska.

„Otevřete dveře, Prescotte! Vystupujeme!“

„Ale…“

„Dělejte!“ Cavanaugh smykem zabrzdil před vchodem a popadl ze sedadla obě pistole. „Teď!“

Zatímco se Prescott neohrabaně soukal do studeného deště, Cavanaugh, který nechal motor běžet, zatlačil zapalovač cigaret do otvoru vedle popelníku na palubní desce. Pak se rozběhl za Prescottem a cítil na hlavě těžké kapky.

Když za nimi zaskřípěly brzdy černého automobilu; vbíhali už do nákupního střediska.

15

V hale chrámu konzumu panovalo příjemné teplo a sucho. Cavanaugh se v davu hlasitě lomozících zákazníků rychle zorientoval a očima vyhledal nápadně osvětlené průčelí obchodu s elektronikou.

„Za mnou!“ zavelel a Prescott ho poslušně následoval. Cavanaugh věděl, že černá limuzína zastaví vedle rezavého sedanu. Tři spolujezdci vběhnou do nákupního střediska, ale řidič zůstane u auta a mobilním telefonem bude udržovat kontakt se svými společníky, kteří budou uprchlíky hledat. Kdyby se Cavanaugh a Prescott rozhodli použít jiný východ a někdo z trojice je objevil, může upozornit řidiče, aby se tam s autem urychleně přesunul.

Cavanaugh táhl Prescotta do obchodu s elektronikou. Jeho poloautomatickou pistoli zastrčil za opasek, svou vlastní tiskl k tělu, aby si jí nikdo z kolemjdoucích nevšiml. V běhu z ní vysunul prázdný zásobník, vložil do pažby nový, který vzal z pouzdra u levého boku, a vsunul první náboj do komory. To vše dělal v pohybu a bez přemýšlení, plynule a s klidnou sebejistotou, získanou stovkami opakování při výcviku. Spěchal, aby se co nejdříve ztratil útočníkům z dohledu.

Mladý prodavač elektroniky se podezřívavě zadíval na promočenou dvojici, která k němu tak kvapně vpadla, a zeptal se: „Přejete si, prosím?“

Cavanaugh s pistolí nenápadně schovanou pod sakem proběhl s Prescottem v závěsu kolem vystavených televizorů, videorekordérů a DVD přehrávačů a cestou jen utrousil: „Co hledáme, máte až vzadu.“

Prodavač je spěšně následoval. „Když mi ukážete, o co máte zájem, rád vám při výběru pomůžu.“

„Výborně,“ ocenil Cavanaugh a spolu s Prescottem se protahoval mezi zákazníky a mířil k poslednímu pultu v zadní části obchodu. Po levé straně pultu spatřil, jak ostatně očekával, dveře. Domanévroval k nim svého klienta a otevřel je.

„Pane!“ vyhrkl káravě prodavač. „Zákazníkům je vstup do skladu zakázán.“

„Jenže my hledáme právě sklad.“ Vtáhl Prescotta do skladu, zavřel za sebou a zamkl dveře.

„Pane!“ rozčiloval se tlumený hlas.

Cavanaugh se otočil k matně osvětleným policím s uskladněnými krabicemi. „Jdeme, Prescotte.“

Slyšel lomcování klikou a kopání do dveří, ale nevšímal si toho a klusal k jiným dveřím, tentokrát kovovým, v protější stěně. Jejich vnější strany si všiml, když zastavil před nákupním střediskem. Podle předpisu musí být veřejně přístupné budovy sloužící obchodu opatřeny na vnějších dveřích zámky, které lze zevnitř snadno otevřít, aby lidé v případě požáru nezůstali uvězněni v pasti. Skutečně stačilo otočit kolečkem a byli volní.

A tak zatímco střelci prohledávali rozlehlé nákupní středisko, Cavanaugh s Prescottem vyběhli do deště a zamířili k rezavému sedanu, za nímž podle očekávání parkovala černá limuzína se spuštěným motorem a její holohlavý řidič seděl za volantem a hleděl k prosklenému vchodu, kterým zmizeli jeho společníci.

Než skinhead v kabině zaregistroval vedle sebe pohyb, Cavanaugh se přikrčil a proběhl nasvětleným průčelím střediska až k černému autu. Využil sedanu a oblaků páry, která stoupala z prostřeleného chladiče, jako vhodného krytu a uchopil Prescottovu pětačtyřicítku. Bez nábojů mu mohla posloužit jen jako vhodný „tupý předmět“, který mohl použít k úderu, aniž by si musel dělat starosti, že zbraň poškodí, a bez váhání udeřil hlavní do pravého předního okna limuzíny. Šokovaného holohlavce zasypala sprška střepin bezpečnostního skla, a když na něj Cavanaugh namířil svůj SIG-Sauer, všiml si, že na sedadle spolujezdce leží mobilní telefon a řidičova pistole.

„Ven!“ přikázal stručně.

S rukama v kožených rukavicích položenýma na volantu sjel řidič vyděšeným pohledem ke zbrani na vedlejším sedadle.

„Ven!“ zařval Cavanaugh.

Řidič ochromený strachem dál zíral na svou pistoli. Cavanaugh stiskl spoušť a prostřelil střechu.

Skinhead sebou škubl a vyskočil z auta jako namydlený blesk.

„Zdrhej!“ Cavanaugh mu vypálil další kulku nad plešaté temeno a přinutil ho tak nasadit závodnické tempo, s nímž sprintoval za roh budovy.

„Nastupte si, Prescotte!“

Tlouštík bez odmluvy poslechl a Cavanaugh přiskočil k sedanu, rychle se natáhl k popelníku a ze žhavicího otvoru vytáhl zapalovač, který do něj před odchodem zasunul.

Rozpálená špička rudě žhnula.

Hodil zapalovač pod zadek auta, kde se zatím utvořila louže benzinu, který vytékal z prostřelené nádrže, a kam nedosahoval déšť. Páry okamžitě vzplanuly a pod vozidlem se rozlila ohnivá řeka. Doběhl k otevřeným dveřím limuzíny, skočil za volant, zařadil jedničku a šlápl na plyn.

Ve zpětném zrcátku viděl, jak se prorezavělý sedan nadzvedl, když vybuchly páry nashromážděné v palivové nádrži. Nekonala se žádná spektakulární exploze, jakou by očekávali nezasvěcení diváci odkojení akčními krváky, žádná ohnivá koule nestoupala na plamenném chvostu k nebi. Jen tupé žuchnutí a slabý zášleh, to bylo vše. A kdyby bylo v nádrži benzinu víc, vysoká koncentrace par by vytěsnila kyslík a k výbuchu by vůbec nedošlo, palivo by prostě vyhořelo a s ním pochopitelně i automobil.

Když se do zrcátka podíval naposledy, z proskleného osvětleného vchodu nákupního střediska vyběhla rozzuřená trojice pronásledovatelů. Zdálo se mu, že i oni mají, stejně jako plešatý řidič, nasazeny kožené rukavice, ale vzápětí odbočil na silnici z parkoviště a už je neviděl.

Ujížděl k nájezdu na dálnici a liboval si, jaký je to luxus sedět zase v autě, které má nedotčené čelní sklo a dva fungující stěrače.

Prescott si tiskl dlaně k mohutnému hrudníku, který se mu trhaně zvedal.

„Jste v pořádku?“ Cavanaugh vjel na dálnici. Držel se v pravém pruhu a snažil se splynout s ostatním provozem. „Doufám, že se o vás nepokouší infarkt.“

„Ne. Jenom nemůžu… popadnout dech.“

„Chybí vám trénink,“ konstatoval Cavanaugh suše. „Měl byste o sebe víc dbát.“ Aby Prescotta uklidnil, rozhodl se, že mu nastíní budoucí scénář, který mu zajistí naprosté bezpečí. „Až zmizíte, budete mít spoustu času si zacvičit.“

„Cvičení. I to by mi bylo milejší.“

V dálce se znovu ozvaly neodmyslitelné policejní sirény. Cavanaugh se sice potřeboval dostat na letiště v Teterboro co nejrychleji, ale nechtěl na sebe zbytečně upozorňovat a dodržoval nejvyšší povolenou rychlost.

„Je fajn být zase v suchu,“ zněl další pokus o uklidnění klienta.

„A v teple.“

„No jo.“ Mokré šaty přilepené k tělu Cavanaugha nepříjemně chladily, ale holohlavý řidič měl naštěstí puštěné topení a ventilátor chrlil do kabiny teplý vzduch.

Prescott se zachvěl.

„Můžete si to topení zesílit. Vytočte ho naplno,“ poradil mu Cavanaugh.

Prescott se natáhl a roztřesenou rukou otočil ovladačem. „To auto jste zapálil jako… Říkáte tomu zastírací manévr, že?“

„Částečně. Policajtům chvíli potrvá, než oheň uhasí, a taky se budou snažit zjistit, co se stalo.“

„Řekl jste částečně.“ Prescott nakrabatil čelo. „Měl jste i jiný důvod?“

„Naše otisky prstů,“ odpověděl Cavanaugh a zkontroloval zpětné zrcátko. „Původně jsem měl v plánu nechat sedan na parkovišti, kde by si ho nějakou dobu nikdo nevšiml, a všechny otisky setřít, než dorazí pomoc. Ale pak nás dojelo to druhé auto… No, naše vozidlo shořelo a my si s otisky nemusíme lámat hlavu. A věřte mi, že policejní technici by otisky prstů opravdu hledali, a až by je našli, snadno by nás identifikovali, což není příjemná představa, když uvážím, že vy chcete zmizet a já zůstat neviditelný.“

„Cavanaughu?“

„Copak?“

„Neznám vaše křestní jméno.“

„Žádné nemám. Používám pouze Cavanaugh. Je to pracovní jméno. Své skutečné nikdy nikomu nesděluji. Ohrozilo by to lidi, které chráním.“

„Takže pseudonym?“

„Vy trochu znáte žargon mého řemesla?“ Cavanaughovi se ulevilo, že Prescott už nedýchá tak nervózně, a neviděl žádný důvod, proč by ho neměl dále rozptylovat odpověďmi na neškodné otázky. „Zjištění totožnosti ochránců je jeden ze způsobů, který by protivníkovi umožnil ohrozit klienta.“

„Co by tím získal?“

„Nepřítel by mohl vypátrat, kde ochránce žije, zda má nějaké příbuzné a tak dále. Chápete, v čem je slabina?“

Prescottovi se zachvěla výrazná brada a přikývl. „Protivník by mohl tělesné strážce zabít doma, tedy v době, kdy jsou mimo službu a kdy se nemají tak na pozoru.“

„A než se nový tým, který si klient najme, seznámí se situací a zajistí plnohodnotnou ochranu, z klienta se stává zranitelnější cíl,“ dodal Cavanaugh.

Prescott znovu přikývl. „Protivník by také mohl unést rodinné příslušníky tělesných strážců a vydíráním je pak přinutit, aby v ochraně klienta záměrně polevili.“

„Chápete opravdu rychle. Když nepřítel nezná mě, tím spíše nezná mé blízké a nemůže je ohrozit.“

„Máte rodinu?“

„Ne,“ zalhal Cavanaugh. „Mluvil jste o tělesných strážcích, ale já se považuju za někoho jiného.“

„A za co?“

„Správný termín zní ochranný agent. Stručně ochránce.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Tělesným strážcům se říká gorily a ten termín je přiléhavý. Používají je šéfové zločineckých gangů. Hrubá síla, nic jiného.“

„Zatímco vy jste prokázal, že vaše profese vyžaduje rozsáhlé znalosti a schopnosti. Musím vám poděkovat. To, co jste pro mou záchranu udělal, byla ta nejodvážnější věc, jakou jsem v životě viděl.“

„S odvahou to nemá nic společného,“ namítl Cavanaugh.

„Neumím si představit, jak jinak bych to nazval.“

„Pečlivá příprava.“

V tom okamžiku zabzučel mobilní telefon, který v autě nechal holohlavý řidič.

16

Prescott se zachvěl leknutím. Telefon zabzučel podruhé.

„Stiskněte tlačítko příjmu,“ požádal Cavanaugh, „a pak mi to dejte.“

Prescott nervózně poslechl.

Cavanaugh se natáhl a převzal přístroj. Zkušeně řídil levou rukou a pravou si přitiskl telefon k uchu. „Restaurace Pizza Hut.“

„To bylo chytré.“ Hlas zněl jako smirkový papír.

„Díky.“

„Nemyslel jsem restauraci, ale to, že jste zapálil svoje auto a ukradl naše.“

„Vím, jak jste to myslel.“

Prescott napjatě poslouchal a snažil se odhadnout, co říká muž na druhém konci linky.

„Tohle nás nezastaví,“ varoval drsný hlas. „Půjdeme po vás dál.“

„S tím počítám,“ řekl Cavanaugh do telefonu.

„Je jasné, že nejste policajt. Kdybyste byl, přivolal byste si posilu. Jenže vy jste se hlídkovým vozům záměrně vyhýbal. To znamená soukromá ochranka. Vzdejte to. Nemáte šanci. Tohle není vaše liga. Vy kopete okresní přebor.“

„Jémine, a já si myslel, jak fantastickou práci jsem zatím odvedl.“

„Řekl vám Prescott, s kým máte co do činění?“

„Neměl čas mi cokoliv říct,“ lhal Cavanaugh. Spojení bylo slabé a po předchozí střelbě mu pořád zvonilo v uších, takže chraplavému hlasu sotva rozuměl.

„Jestli opravdu nic nevíte, jsme ochotni uvažovat o kompromisu. Dejte nám Prescotta a my vás necháme jít.“

„Můžete to prosím zopakovat? Ale tentokrát aby to znělo, jako že to myslíte vážně.“

V hlase zazněla otrávená únava. „Kdybyste se nedržel Prescottovi u zadku, byl byste už dávno mrtvý. Tohle je snad poprvé, kdy chlap, po kterém jdeme, dělá živý štít svému tělesnému strážci.“

„Ochránci.“

„Cože?“

„Já nejsem tělesný strážce.“

„To je snad jedno.“ Hlas zdrsněl. „Až vás příště uvidíme, měl byste se modlit, abyste stál těsně vedle Prescotta, protože jinak skončíte s kulkou v hlavě. Zní tohle, jako že to myslím vážně?“

„To mi voláte jen proto, abyste mi trapně vyhrožoval?“

Hlas mlčel.

Cavanaugh náhle pochopil, co se děje. „Hodně sýra, ano?“

„Cože?“

„Vaše pizza bude hotová za patnáct minut.“ Cavanaugh se odvážil riskovat a odtrhl pohled od vozovky na tak dlouho, aby stiskl tlačítko ukončující hovor.

Právě je předjížděl malý náklaďák naložený starým železem. Cavanaugh stáhl okénko a hodil mobilní telefon na korbu.

„Co to děláte?“ podivil se Prescott.

„Escobarovi lidé nám nevolali proto, aby si se mnou pokecali. Potřebovali se ujistit, že máme telefon jejich řidiče pořád u sebe.“

„Ale k čemu by…“

„V přístroji je určitě zabudovaný nějaký navigační vysílač. Budou ho sledovat v naději, že se jim tak podaří nás lokalizovat. Teď je jejich maják nikam nedovede. Domnívám se, že podobný lokalizátor je zabudovaný i v tomhle autě, ale momentálně s tím nemůžu nic udělat.“

„Proč jste toho řidiče nezabil?“ zeptal se Prescott.

„Cože?“ Cavanaugh se při té neočekávané otázce zamračil.

„Tam u nákupního střediska jste dost riskoval, když jste ho nechal běžet. Ještě jste mu to poručil. Klidně mohl sáhnout po zbrani,“ zdůvodňoval Prescott.

„Mrtvola v autě by nás zpomalila. Než bych mrtvého řidiče vytáhl od volantu, mohli nás jeho společníci zaskočit dříve, než bychom stačili odjet.“

„To znamená, že kdyby neseděl v autě, tak byste ho zabil?“

„Jenom kdyby mě k tomu z nějakého důvodu donutil. Jinak… Já jsem ochránce, ne zabiják.“

Déšť polevil.

Cavanaugh vytáhl z kapsy saka svůj mobilní telefon a stiskl tlačítko pro opakování předchozího volaného čísla.

„Global Protective Services,“ ohlásil se Duncan a v hlase mu zaznělo napětí.

Komunikace probíhala šifrovaně. „Musel jsem si přesednout. Teď jedeme v černém pontiaku.“

„Dokážeš dojet k motelu Holiday Inn u letiště? Čekám tady na tebe s několika kamarády.“

„Výborně,“ pochválil Cavanaugh. „Kamarádi se vždycky hodí.“

Část druhá

Odvracení hrozby

1

Než Cavanaugh podle Duncanových instrukcí dojel k motelu Holiday Inn u silnice číslo sedmnáct asi kilometr od letiště Teterboro, déšť přešel v mrholení. Duncan na něho čekal pod krytým portálem u vchodu, oblečený v nepromokavém plášti a s kloboukem na hlavě. Ruce měl vražené v kapsách kabátu a jedna z nich bezpochyby svírala pistoli. Zastřižený knírek zvýrazňoval ztrhané rysy kolem úst. Vzpřímeným vojenským postojem a pronikavým pohledem v očích vyzařoval klidnou sebejistotu, na kterou se teď Cavanaugh s potěšením spolehl.

V okamžiku, kdy zabrzdil u vchodu vedle Duncana, objevila se těsně za ním šedá dodávka.

Prescott se zachvěl. „Chytili nás.“

„Ne,“ uklidnil ho Cavanaugh. „To je v pořádku.“

Ve zpětném zrcátku spatřil známé postavy dvou mužů a jedné ženy v pláštích do deště, které vystoupily z auta. Trojice držela ruce na zbraních pod kabáty a pozorně se rozhlížela po okolí, přičemž věnovala pozornost zejména hlavní silnici za parkovištěm. Nic nevzbudilo jejich podezření, takže po chvíli jeden z mužů přistoupil zleva ke Cavanaughově limuzíně a zdviženým palcem mu naznačil „čistý vzduch“.

Cavanaugh uvolnil zajištění zámků.

Duncan okamžitě přistoupil k předním dveřím na straně spolujezdce a nahlédl dovnitř. „Pan Prescott?“ Prescott jen vyjeveně zamžikal.

„Já jsem Duncan Wentworth z Global Protective Services. Mluvili jsme spolu po telefonu. Pojďte prosím se mnou.“

Než si Prescott uvědomil, co vlastně dělá, Duncan mu pomohl z auta. Žena a druhý muž je obklopili z obou stran a s Duncanem v čele odváděli klienta k dodávce.

Cavanaugh vystoupil z limuzíny.

„Ahoj. Jak se cítíš?“ pozdravil ho štíhlý chlapík se žvýkačkou v ústech.

„Líp než před půlhodinou.“

„Teď můžeš vypnout a nechat zbytek na nás.“

„Už se na to těším. V tom auťáku je nejspíš naváděcí maják.“

„Než ho najdou, odvezeme ho daleko od letiště. V životě nezjistí, kde ses jim ztratil.“

„Pistole na sedadle patří útočníkům.“ Cavanaugh vytáhl z opasku pětačtyřicítku. „Tahle je Prescottova. Nemám ponětí, kde všude se potulovala.“

Žvýkající chlapík, který se jmenoval Eddie, přikývl. Ochránci dodržují přísné pravidlo: zbraně, jejíž historii neznáš, se co nejrychleji zbav. Kdyby tě s ní chytili, balistické zkoušky by mohly prokázat, že byla použita při násilném trestném činu a policie by získala pádný důvod k domněnce, že ses na něm podílel.

„Tyhle kousky skončí brzy na kousky v kanále,“ poznamenal Eddie.

Jeho slovní hříčka Cavanaugha pobavila. Ustoupil stranou a pustil Eddieho za volant. „Všichni měli rukavice.“

Eddie si uhladil své vlastní. „Snaha o identifileaci pomocí otisků prstů nemá tedy smysl, takže nevadí, když setřu tvoje.“

„Dotýkali jsme se jen předních sedadel a palubní desky.“

„Fajn, alespoň mám míň práce. Měj se.“

Černá limuzína odjela od motelu do mrholení a Cavanaugh nastoupil do dodávky.

„Ahoj, Cavanaughu,“ pozdravil ho řidič hispánské národnosti, sotva za sebou zabouchl zadní dveře. Pak zařadil rychlost a vyjel na příjezdovou cestu plnou kaluží.

„Ahoj, Roberto.“ Hispánce s bradkou znal Cavanaugh jen podle křestního jména a předpokládal, že není jeho pravé. „Jak si vedou tropické rybičky?“

„Požírají se navzájem. Přešel jsem na lepšího koníčka.“

„Na jakého?“

„Stavím modely letadel. S motorkem, takže můžou doopravdy lítat. Vybavím je pro vzdušné souboje. Kulomety, aby po sobě mohly střílet, a dalšími věcičkami.“

„Věcičkami?“

„Přemýšlím o miniaturních raketkách. Možná by mohly shazovat bombičky.“

Zadní část kabiny dodávky byla upravena tak, že dvě řady sedadel stály čelem k sobě a prostor mezi nimi vyplňoval stolek. Cavanaugh se vsoukal na zadní sedadlo vedle Prescotta a Duncana a zadíval se přes stůl na muže a ženu, kteří doprovodili klienta do auta. Pláště do deště si již oba sundali a seděli v kevlarových neprůstřelných vestách a se zbraněmi v pouzdrech na opasku.

„Nazdar; Chade,“ uvítal se s pětatřicetiletým zrzkem stejně mohutné a vypracované postavy, jakou měl sám. I toto jméno bylo s největší pravděpodobností falešné.

Nápadně rusé vlasy znamenají pro pracovníky bezpečnostních služeb při některých činnostech značnou nevýhodu, protože k nim přitahují nežádoucí pozornost, ale jako ochránce Chad tohoto tělesného znaku s úspěchem využíval při zastíracích manévrech či léčkách, kdy sloužil jako návnada k odvrácení pozornosti. Pokud by potenciální atentátník nebo únosce sledoval oběť tak dlouho, aby si všiml, že mezi jeho ochránci působí rusovlasý agent, zaměřil by se na Chadovo sledování, protože by logicky předpokládal, že se zrzek nachází v blízkosti cíle. Chad se tedy specializoval na situace, kdy naoko střežil klientova dvojníka, zatímco skutečný zákazník v doprovodu eskorty unikl z nastražené sítě. No a když potřeboval být nenápadný, nosil klobouk.

„Slyšel jsem, že tě postřelili.“

„Ale houby. Netrefili mě.“

„Fajn. Jsem rád, že tě nezranili.“

„To jsem neřekl,“ opravil ho Chad. „Bodli mě nožem.“

„A jéje.“

„Mohl jsem dopadnout hůř. Odneslo to levé rameno. Kdyby to bylo to druhé, které potřebuju na házení koulí při kuželkách…“

Cavanaugh se zadíval na ženu, která seděla vedle Chada. „Ahoj, Tracy.“

Přes kevlarovou vestu měla natažené tričko a bohatou zlatou hřívu zakrývala baseballovou čapkou, obojí s emblémem klubu Yankees. Podle potřeby dokázala vypadat jako vnadná sexbomba nebo ušlápnutá puťka. Kdyby vešla do motelové restaurace s kaskádami vlasů spuštěných přes ramena, ústy zvýrazněnými rtěnkou a s obtaženým tričkem – samozřejmě bez neprůstřelné vesty –, pamatovali by si ji po odchodu všichni hosté včetně čtyřletých kluků.

„Slyšel jsem, že toho chceš nechat,“ pokračoval Cavanaugh.

„Blázníš? Vzdát se těchhle fantastických pracovních podmínek? A kde jinde bych se setkala s tak pohledným milencem, kdybych s ním nepracovala?“

Myslela tím Chada, ale žertovala. Ochránci, mezi nimiž vznikl bližší vztah, zásadně nesměli působit v jednom týmu. V případě ohrožení by si mohli hledět jeden druhého a ne klienta. Chad a Tracy při mnoha společných akcích dokázali své přednosti.

Dodávka odbočila na hlavní silnici a zamířila k letišti. Duncan podal Prescottovi a Cavanaughovi deky a pak oběma nalil do polystyrénových šálků vřelou kávu. „Už brzo se budete moci převléknout do suchého.“

Cavanaugh cítil, jak ho káva zevnitř zahřívá. „Vedl jste si moc dobře, pane Prescotte.“

„Pane? Teď mě oslovujete pane? Od skladiště to bylo jenom Prescotte, udělejte to nebo Prescotte, udělejte ono.“

Duncan se zamračil. „Nějaký problém?“

Prescott přimhouřil oči. „Ani v nejmenším. Tento člověk mi zachránil život. Jsem mu za to upřímně vděčný.“ S úsměvem podal Cavanaughovi ruku.

„Máte ji jako led,“ poznamenal Cavanaugh.

„Totéž jsem chtěl říct já vám.“

Cavanaugh sklopil zrak ke svým dlaním. Opravdu ho studily. Ale ne kvůli tomu, že promokl. Na vině bylo něco jiného.

Už to začíná, pomyslel si. Sevřel polystyrenový pohárek, ale ruce, které jako by patřily někomu jinému, se chvěly tak silně, že mu káva málem vyšplíchla na kolena.

„Brzy ti vyprchá adrenalin,“ poznamenal Duncan.

„Už vyprchal.“

„Nechceš dexedrin, abys to vykompenzoval?“

„Není třeba,“ odmítl Cavanaugh. Odložil šálek a opřel se rukama o stůl, aby třas zastavil. „Zvládnu to bez drog.“ Duncan mluvil o útlumu centrálního nervového systému, který se dostavuje po „nabuzení“ způsobeném vyplavením adrenalinu do krevního oběhu, díky němuž je člověk schopen podávat mimořádné výkony, vyžadující sílu a vytrvalost. Cavanaugh cítil nevítanou potřebu zívat, která nesouvisela s nedostatkem spánku, ale s nepříjemným uvolněním svalového napětí. Dávka dexedrinu, léku ze skupiny amfetaminů známých mezi narkomany jako speed, by uvedla centrální nervový systém zpět do stavu nabuzení, který prožíval, když se snažil s Prescottem uniknout z dosahu únosců. Cavanaugh však chemikálie nesnášel, nechtěl na ně spoléhat a byl rozhodnut vypořádat se s odlivem adrenalinu pokud možno přirozenou cestou. Nebyl ovšem rád, že ho klient vidí, jak vlastními silami bojuje s neklidem, sníženou svalovou koordinací a zíváním. Existovala možnost, že Prescott zamění nevyhnutelné příznaky, které se dostavují po namáhavé a nebezpečné akci, za projevy strachu – podobně, jako ho předtím pochválil za odvahu, tedy ctnost, kterou Cavanaugh popřel.

„Zvládnu to bez drog,“ zopakoval.

2

Pilot obdržel vysílačkou z řídicí věže povolení ke startu; helikoptéra typu Bell 206L-4 se vznesla z letiště Teterboro a zamířila na sever podél řeky Hudson. Na letišti, které sloužilo především charterovým, firemním a soukromým letadlům, nemuseli členové týmu procházet bezpečnostní kontrolou a detektorem kovů, takže si snadno mohli na palubu vzít své zbraně – oprávnění k jejich držení platila ve většině států Unie.

Stejně jako u člunů, automobilů či střelných zbraní, abychom jmenovali alespoň několik základních pomůcek každé bezpečnostní a ochranné agentury, ani u vrtulníků byste nenašli jediný typ, který by dokonale vyhovoval všem požadavku na ně kladeným. Rychlost se musela posuzovat v relaci s přepravní kapacitou, objemem nákladového prostoru, manévrovacími schopnostmi, dostupem a doletem. Štíhlá helikoptéra známá pod označením Long Ranger byla konstruována tak, aby snadno pronikla do vzdálených nebo nepřístupných oblastí, a získala si značnou oblibu policejních a záchranářských sborů. Civilní uživatelé naopak oceňovali její pohodlí a výkonnost. Kabina pojala sedm cestujících včetně pilota, kterým byl v tomto případě Roberto – vyměnil volant dodávky za ovládací prvky vrtulníku. Bell Long Ranger dosahuje maximální rychlost dvě stě pět kilometrů v hodině a s plnými nádržemi uletí téměř šest set kilometrů, tedy vzdálenost, kterou při plném výkonu urazí za necelé tři hodiny.

Dostup stroje, jinak řečeno maximální výška, do jaké může vystoupat, činí šest tisíc metrů, ale Roberto se podle letového plánu držel dvanáct set metrů nad hladinou řeky. Mrholení ustalo a potrhanými mračny prosvítala jasná obloha, což Prescottovi nabízelo možnost uklidnit pocuchané nervy pohledem na malebné kopce a lesy New Jersey Palisades.

Prescott však neprojevil o nádherný výhled žádný zájem a panoramatická okna – neprůstřelná, jak mu Duncan vysvětlil – okázale ignoroval. Uspořádání sedadel pro cestující se ve vrtulníku nelišilo od dodávky – dvě řady naproti sobě. Zatímco však robustní sedačky v pancéřované dodávce nevynikaly žádným zvláštním pohodlím, protože jejich hlavním účelem bylo poskytnout cestujícím dodatečnou ochranu v případě útoku, do kevlarového trupu Long Rangeru mohl Duncan nechat namontovat pohodlná sklápěcí křesla s opěrkami pro lokty i nohy, čalouněná jemnou kůží.

Prescott, navlečený do široké kombinézy, která se mu přesto napínala přes břicho a prsa, se nemohl kochat výhledem i proto, že musel odpovídat Duncanovi na otázky a vysvětlovat svůj vztah k Jesusu Escobarovi.

Cavanaugh mlčel. Jakákoliv jeho poznámka by narušila výslech a mohla by zkreslit získávané informace. Příslušníci týmu potřebovali o Prescottových problémech slyšet z jeho vlastních úst a jeho vlastními slovy.

V odhlučněné a proti vibracím odrušené kabině Duncan nakonec obrátil pozornost na Cavanaugha. „Máš k tomu co dodat?“

„Mohl jsem si celkem dobře prohlédnout ty muže v obou autech. Žádné Hispánce jsem však neviděl.“ Roberto, který je ze své pilotní sedačky pozorně poslouchal, prohodil přes rameno: „Pan Escobar asi zastává jako zaměstnavatel politiku rovných příležitostí. Afroameričané také vždycky nenajímají jenom černé pracovníky.“

„Zorganizovat akci takového rozsahu vyžadovalo někoho s Escobarovými zdroji,“ pokračoval Cavanaugh.

„Podle mého názoru,“ vmísil se Chad, „vypracovali únosci plán opravdu pečlivě. Zamaskovali se jako narkomani, aby snadno splynuli s okolím. Kdyby pan Prescott opustil skladiště, mohli se ho okamžitě zmocnit, a kdyby je čekání unavilo, byli připraveni si cestu k němu prostřílet, a to i protitankovou raketou.

Ovšem když se na scéně objevil Cavanaugh, znervózněli v obavě, že patří k záchrannému a evakuačnímu týmu, a urychlili časový rozvrh.“

„Spojím se s DEA a upozorním je, aby si utěsnili trhliny, kudy jim unikají citlivé informace,“ prohlásil Duncan.

„Proboha svatého, jenom jim neříkejte, že jsem vás najal, abyste mi pomohli zmizet,“ zanaříkal Prescott. „Escobarův člověk mu to okamžitě nahlásí.“

„Nemějte strach,“ uklidňoval ho Duncan. „Nemám v úmyslu vytvořit skulinu, kudy unikají mé vlastní citlivé informace. Uvolněte se a vychutnejte si vyhlídkový let.“

„Kam mě vezete?“

„Tam, kde budete v bezpečí.“

3

Helikoptéra sledovala tok řeky Hudson dobrých tři sta kilometrů a stále směřovala na sever. Přeletěla nad několika vesnicemi i velkými městy, zahalenými příkrovem smogu. Za Kingstonem uhnuli na západ k nevysoké zvlněné pahorkatině Catskill Mountains s hustě zalesněnými svahy a mnoha malebnými údolími.

„Podívejte se,“ upozornil Cavanaugh na sloup kouře, který stoupal z hřebene dále k severu.

„Ano, měli jsme velmi suché jaro,“ konstatoval Duncan.

„Poslouchal jsem cvrkot v éteru,“ ozval se Roberto od ovládacích pák vrtulníku. „Déšť se až sem nedostal, zato bouřka ano a blesk zapálil les. Je to jen malý požár a hasiči ho už lokalizovali.“

Duncan přikývl a ohlédl se k obloze za helikoptérou. „Nesleduje nás někdo?“

Vrtulník nesl na palubě řadu elektronických přístrojů včetně výkonného radaru, jenž dokázal rozeznat a identifikovat každý letoun, který by sledoval jejich trasu.

Roberto stiskl několik kláves na panelu a chvíli pozorně sledoval obrazovku. „Nada.“

„Tak můžeme,“ zavelel Duncan.

Roberto přeletěl horský hřeben a klesl do malého údolí, hustě zarostlého věčně zelenými jehličnany.

„Podívejte se dolů, pane Prescotte,“ vyzval klienta Chad. „Tohle vás jistě bude zajímat.“

Helikoptéra klesla ke dnu údolí.

„Co mě má zajímat? Nevidím nic než samé jedle.“

„Nic jiného byste vidět neměl,“ podotkla Tracy.

„Pořád nechápu…“ Prescott hleděl plexisklem pod sebe.

Roberto natáhl ruku k palubní desce a stiskl knoflík. „A teď? Už něco vidíte?“

„Ne… Opatrně! Jestli sletíte ještě níž, narazíte do stromu. Proboha!“

Cavanaugh ze svého místa neviděl to, co Prescott, ale věděl, co se dole děje. Úsek zdánlivě souvislého lesa o rozměru zhruba třiceti čtverečních metrů se začal odsouvat a pod ním se objevil beton.

„Co to má…“ vydechl Prescott užasle.

„Nejdokonalejší maskovací síť, jaká existuje,“ vysvětlil Duncan. „I při tak nízké výšce letu těžko rozpoznáte iluzi od skutečnosti.“

A to už helikoptéra dosedla na betonovou plochu. Jakmile Roberto vypnul motor, cestující si odepnuli bezpečnostní pásy, otevřeli zasouvací dveře a vystoupili.

„Opatrně.“ Cavanaugh přiměl Prescotta, aby se sklonil, aby ho nezasáhly listy dobíhajícího rotoru.

Skupina se přesunula ke sloupku na okraji přistávací plochy, na němž byla umístěna uzavřená krabice elektronického ovládání.

Duncan ji odemkl. „Budeme muset počkat, než se rotor úplně zastaví, protože vzdušný vír by mohl vtáhnout kamuflážní síť mezi lopatky.“ Pak stiskl knoflík a ozvalo se bzučení motoru.

Prescott udiveně sledoval, jak se pevná tkanina, pomalovaná dokonale realistickou napodobeninou hustého jehličnatého lesa, zasouvá zpět na původní místo. Síť podpíraná sloupy, které se pohybovaly souběžně s ní na motorizovaných ocelových kolejnicích, zahalila cestující i vrtulník jako obrovská umělá nebesa a skryla je před zraky okolního světa.

„Když v zimě sněží,“ vysvětloval Duncan, „senzor vydá povel, aby se sít automaticky zatáhla, jinak by ji tíha sněhu potrhala a zničila. V betonu jsou zabudovány termočlánky, které napadaný sníh rozpustí. No a když vánice skončí, kamufláž se vrátí na své místo. Sníh v korunách stromů taje rychle, takže maskování se neliší od okolí.“

„V letovém plánu, který jsem předal řídicí věži v Teterboro,“ poznamenal Roberto, „jsem jako cíl cesty uvedl soukromý pozemek v těchto horách. Jedno údolí zde vypadá stejně jako druhé. Popis je tak neurčitý, že i kdyby se letového plánu někdo zmocnil, nemohl by nás sem sledovat. A ani návštěvníci jako vy by tohle údolí nenašli, kdyby se sem někdy chtěli vrátit.“

„Podle údajů radaru nás nikdo nesledoval,“ dodala Tracy.

„A ze vzduchu nikdo helikoptéru neuvidí,“ uzavřel Chad. „Takže můžete být klidný. Tady jste v naprostém bezpečí.“

„Ale co tepelné vyzařování vrtulníku?“

Prescottova otázka přiměla skupinu ochránců vyměnit si překvapené pohledy.

„Vy něco víte o tepelných podpisech?“ zeptal se Cavanaugh.

„Čemu se divíte? Jsem přece vědec. Každý objekt vyzařuje teplo a letoun s infračervenými senzory je dokáže identifikovat a dokonce určit tvar, takže rozpozná, co se ukrývá pod maskovací sítí nebo ve tmě.“

„Zařízení, o kterém mluvíte, používá jen policie nebo armáda,“ řekl Chad. „A kdo by mohl své letadlo vybavit tímhle, dokázal by ho vybavit i jinými hračkami.“

„Třeba kulomety a raketami,“ doplnila Tracy.

Prescott se zamračil. „To mě má jako uklidnit?“

„Kolegové tím chtějí říct,“ vysvětlil Cavanaugh, „že když už si děláte starosti s tepelným vyzařováním, proč si nelámat hlavu i s napalmem a řízenými střelami.“

Prescott očividně nepochopil.

Přistoupil k němu Duncan. „Základním pravidlem ochrany je přizpůsobení bezpečnostních opatření povaze a intenzitě rizika, které klientovi hrozí. Escobar má zajisté k dispozici spoustu peněz a dalších zdrojů, ale jeho možnosti nejsou dostatečné k tomu, aby v tak krátké době zorganizoval stíhací operaci s využitím vybavení, o kterém mluvíte. Absolutně bezpečné místo neexistuje. I armádní velitelské centrum v Cheyenne Mountains je zranitelné, pokud se někomu podaří propašovat dovnitř kufříkovou atomovou bombu. Ale za daných okolností a při zvážení rizika, kterému jste vystaven, můžete Chadovi věřit.“ Duncan položil Prescottovi ruku na rameno. „Tady skutečně jste v naprostém bezpečí.“

Prescott se rozhlédl, ale pořád jako by se mu něco nezdálo. „Kde budeme bydlet?“

„Tamhle,“ ukázala Tracy do lesa.

„Kde? Vidím samé stromy.“

„Tak se podívejte pořádně.“

„Ten kopec? Je za ním chata nebo dům?“

„Něco podobného.“ Cavanaugh odváděl Prescotta do lesa.

„Připojím se k vám až za chvíli,“ oznámil Roberto.

„Potřebuju natankovat.“ Zamířil k čerpadlu za maskovaným přístřeškem pro nářadí a náhradní díly vedle přistávací plochy.

„Chcete říct, že tady máte i zásoby benzinu?“ žasl Prescott.

„V podzemní nádrži. Každého půl roku sem přijíždí cisterna doplnit palivo.“

Slunce již kleslo k obzoru a zahalilo údolí do stínu. Lehký chladivý vánek voněl jehličím. Skupina neslyšně kráčela po měkkém polštáři lesní půdy.

Pahorek, ke kterému směřovali, převyšoval okolní terén o deset nebo dvanáct metrů. Mezi skalnatými výstupky a balvany rostly neduživé keře. Cavanaugh obešel skalisko a ukázal Prescottovi na ukrytý vybetonovaný průchod. „Tady je ta vaše chata, na kterou jste se ptal.“

Duncan zamířil do průchodu jako první a zastavil se před kovovými dveřmi. Vedle nich byla do betonového rámu zasazená číselná tlačítková klávesnice, která se na povel pohybového čidla rozsvítila. Duncan si stoupl tak, aby Prescott na klávesnici neviděl, a stiskl sekvenci tlačítek.

Ozvalo se cvaknutí elektronicky uvolněného zámku, a jakmile Duncan otevřel dveře, rozpípal se výstražný systém.

„Pokud se ten alarm během patnácti vteřin nezajistí,“ řekl Cavanaugh Prescottovi, „narušitele zasáhne dávka paralyzujícího plynu.“

Duncan se otočil k vnitřnímu ovládacímu panelu znovu jej zastínil svým tělem – a po dalším mačkání tlačítek poplašný systém zmlkl.

Pohybová čidla zatím uvnitř rozsvítila.

„Vítejte ve svém bezpečném útočišti.“

4

Prescott pomalu vešel, ještě užaslejší, než když pozoroval, jak se odsouvá maskovací síť a odhaluje přistávací plochu pro vrtulníky.

Chodba vedla do obytné části v pravé polovině podzemního komplexu. Podlaha z lakovaných dubových parket, velký krb, sedací nábytek čalouněný kůží, na béžových stěnách obložených policemi s knihami visely impresionistické obrazy.

„Nad námi je železobetonová kopule zasypaná hlínou a kamením,“ vysvětloval Duncan. „Vnitřní prostor jsme vybudovali hranatý, aby se zde naši klienti cítili jako doma. Stěny vykazují dokonalé tepelně izolační vlastnosti, takže uvnitř panuje konstantní teplota. Dvaadvacet stupňů v létě i v zimě – tehdy s malou pomocí krbů ve všech místnostech.“

„Elektrickou energii dodávají solární panely,“ řekl Roberto. „V případě potřeby je k dispozici dieselový generátor.“

„Pitnou vodu čerpáme ze studny pod bunkrem, takže máme jistotu, že není otrávená. Větrací šachticí na vrcholu kopule proniká sluneční světlo a je odráženo soustavou zrcadel do místností, takže vzniká dojem, že ve stěnách jsou okna,“ pokračovala Tracy. „Z hlediska využití energie byste těžko hledal dokonalejší stavbu.“

„Ale vstup je ovládán elektronicky a v případě výpadku proudu bychom tady uvízli jako v pasti,“ namítl Prescott.

„Dveře se dají otevřít i manuálně a navíc je zde druhý východ.“ Duncan ukázal na kovové dveře na konci chodby „Mají závoru a normální kliku, ale zvenčí byste je vůbec nepoznal. Tam není nic. Žádná klika, žádná klíčová dírka, takže nikdo nemůže šperhákem otevřít zámek a dostat se dovnitř.“

Prescott najednou jako by dýchal o něco uvolněněji.

Chad si promnul ruce. „Nemá někdo hlad?“

„Přijde na to, kdo vaří,“ odpověděla Tracy. „Ty?“

„Kdo jiný?“

„V tom případě hlady přímo padám.“

Chad si získal zaslouženou pověst vynikajícího kuchaře. „Jste vegetarián, pane Prescotte? Trpíte alergií na nějaké poživatiny?“

„Můžu jíst cokoliv.“

Cavanaugh v duchu souhlasil, když si vzpomněl na zásoby jídla bohatého na uhlovodany, které viděl ve skladišti.

„Na jídelníčku by byl biftek Stroganoff,“ nabídl Chad.

„Tentokrát bych prosila méně smetany,“ požádala Tracy.

„Hele, jestli hodláš géniovi svazovat při práci ruce…“

„Chci si hlavně udržet postavu.“

„Já bych taky chtěl držet tvou postavu.“

„Teda jak ten člověk se mnou mluví! Věřili byste tomu?“

„Než se ti dva dohodnou, můžete se tady porozhlédnout a udělat si pohodlí,“ navrhl Duncan Prescottovi. „Jestli holdujete tabáku, máme zde i vybavenou kuřárnu.“

„Ne!“ Prescotta jako by pouhá představa kouření vyděsila.

„V tom případě se můžete ubytovat v nekuřáckém pokoji. Třetí dveře vlevo. Myslím, že byste uvítal horkou sprchu a čisté šaty. Něco vám určitě padne. Je zde také bar, satelitní televize, sauna. Máte za sebou rušný den. Třeba se vám podaří setřást nashromážděné napětí natolik, abyste si mohl na chvíli zdřímnout.“

5

„Co si o něm myslíš?“ zeptal se Duncan Cavanaugha, když se za Prescottem zavřely dveře pokoje. Chada a Tracy zanechali jejich úkolům a sami zamířili přes obývací pokoj ke dveřím vpravo vedle krbu; vedly do kanceláře.

„Není to žádná osobnost, ale jako klient ideální,“ odpověděl Cavanaugh. „Poslouchal mě na slovo. Má nadváhu a chybí mu trénink, ale překousl to a udělal, co bylo třeba. Jistě, strachem málem vyklopil oběd, ale věřil mi a ani na okamžik nezpanikařil natolik, aby ztratil sebekontrolu. Když uvážím všechno kolem a kolem, docela na mě zapůsobil.“

„A kromě toho?“

„Myslí mu to.“

„Aby ne. Je biochemik.“

„Rád se učí nové věci. Klade spousty otázek.“

„Jednal jsem s ním jen po telefonu a peníze převedl elektronicky. Odmítal se se mnou osobně sejít.“

„Teď víme proč,“ konstatoval Cavanaugh. U dveří do kanceláře se zastavil a dal Duneanovi přednost. „Nechápu, proč mně do telefonu neřekl, v jakém průšvihu vězí.“ Duncan usadil svou dlouhou štíhlou postavu do manažerského křesla za psacím stolem.

„Nejspíš si nebyl jistý, jestli nám může věřit,“ řekl Cavanaugh. „Chtěl počkat, až si jednoho z nás oťuká mezi čtyřma očima.“

Duncan se zamyslel. „Ale důvěřoval nám natolik, že nám prozradil svůj úkryt. V tom je trochu rozpor, nemyslíš?“

„Neřekl bych,“ namítl Cavanaugh. „Neměl na vybranou. Nemohl přijít k nám, takže musel jednomu z nás dovolit přijít k němu. Kromě toho si mě před skladištěm pořádně prohlédl nainstalovanými kamerami. Kdyby se mu něco zdálo podezřelé, stačilo by mu přerušit komunikaci a já bych netušil, kde přesně je.“

„Myslíš, že mu plně dochází, co to znamená zmizet? Je připraven přijmout následky?“

„Moc povzbuzovat nepotřebuje. Jak mi řekl jeden z útočníků do telefonu, nevzdají se a půjdou po něm dál. Ostatně já sám jsem se v podstatě také stal jejich nepřítelem.“

„Ale?“

„Ten chlap v telefonu z toho tak trochu udělal osobní záležitost mezi sebou a mnou.“

Duncan ještě chvíli uvažoval a pak zvedl telefon. „Promluvím si se svými kontakty v DEA a pokusím se zjistit další podrobnosti o Prescottovi a jeho postavení.“

„Když už budeš v tom telefonování…“

„Ano?“

„V tom skladišti nám pár lidí pomohlo uniknout, Prescottovi a mně. Slíbil jsem jim, že zítra dostanou náklaďák jídla a ošacení. Hodily by se jim asi i spací pytle.“

Duncan se usmál. „Udělám jim z toho brlohu hotel Ritz.“

6

Cavanaugh rozebral svou pistoli (kromě zbytků spáleného střelného prachu objevil uvnitř i kapky dešťové vody) a právě ji v obývacím pokoji na ručníku rozloženém na kávovém stolku čistil. Koutkem oka spatřil pohyb – do místnosti vešel Prescott.

„Vyspal jste se trochu?“ zeptal se.

Prescott přikývl. „Samotného mě to překvapilo. Při napětí, které jsem cítil, jsem čekal, že budu jenom ležet na posteli a hledět do stropu.“

„A pomohl vám spánek?“

„Když jsem se probudil, chvíli jsem se cítil úplně nádherně, ale potom…“ Prescott klesl hlasem. V džínsech a plátěné košili se cítil nesvůj, očividně byl zvyklý spíše na oblek a kravatu, ale na rozdíl od kombinézy, kterou měl na sobě za letu vrtulníkem, tyto šaty na jeho korpulentní postavě dobře seděly. Duncan se mohl právem pyšnit, že skříně v podzemním bunkru jsou vybaveny oděvy nejrůznějších velikostí.

„Kde jsou všichni?“ zajímal se Prescott.

Cavanaugh stíral puškový olej z jednotlivých součástí pistole a úhledně je rozkládal na ručník před sebou. „Duncan telefonuje, Tracy hlídá na kontrolním stanovišti.“

„Na kontrolním stanovišti?“

„Ano. Je vybaveno podobně jako to vaše ve skladišti. Tento úkryt je obklopen bezpečnostními kamerami. Tracy sleduje monitory a obrazovky radarů, které by nás upozornily na přítomnost letadel. Roberto provádí údržbu helikoptéry a Chad vaří.“

Do místnosti pronikala příjemná vůně připravovaného pokrmu.

„A co vy?“ Prescott přejel pohledem džínsy a pracovní košili, do kterých se Cavanaugh převlékl. „Měl jste čas si odpočinout?“

„Musel jsem napsat hlášení a potom mě čekala práce.“

„Tohle?“ Prescott ukázal na rozloženou zbraň.

„Výcvik mi vštípil zásadu postarat se o nádobíčko ihned po skončení akce.“ Cavanaugh vložil hlaveň do vedení v závěru pistole a pak vsunul na místo vratnou pružinu a její vodicí kolík. Když pružinu stlačoval, otočil se tak, aby v případě náhlého uvolnění a vymrštění ani Prescotta, ani jeho neohrozila.

„Pečlivá příprava. Jak jste to myslel?“

Cavanaugh nechápavě zavrtěl hlavou.

„Když jsem vám řekl, že to, co jste pro mou záchranu udělal, byla ta nejodvážnější věc, jakou jsem v životě viděl, namítl jste, že to nebyla odvaha, ale pečlivá příprava.“

Cavanaugh zastrčil složený mechanismus závěru do rámu pistole a zajistil ho. Pak se krátce zamyslel. „Odvahu lidé projeví tehdy, když překonají strach a donutí se riskovat život, aby zachránili někoho jiného.“

Prescott přikývl a napjatě poslouchal.

„Proč vás to zajímá?“ zeptal se Cavanaugh.

„Specializuji se na funkce lidského mozku, na to, jak prostřednictvím uvolňování hormonů ovlivňuje naše chování,“ vysvětlil Prescott. „Jediný hormon, který má nějakou spojitost s vnímáním strachu, je epinephrin, obecně zvaný adrenalin. Ovlivňuje sílu stahů srdce a tepovou frekvenci, způsobuje pocit pálení v žaludku a nervózní škubání svalů. Přirozeně mě zajímá, jak lidé jako vy překonávají účinky tohoto hormonu.“

„Ale já jeho účinky nepřekonávám.“

„Tomu nerozumím.“

„U speciálních jednotek mě vycvičili tak, abych tyto účinky využíval ve svůj prospěch, abych je považoval za pozitivní jev, nikoliv za něco negativního, jak to má drtivá většina lidí v souvislosti se strachem zakořeněno.“

Prescott zaujatě poslouchal.

„Když někomu jen tak navlečete padák a rozkážete mu, aby vyskočil z letadla z výšky šest tisíc metrů, vzbudíte v něm smrtelnou hrůzu. Není divu, jde o potenciálně životu nebezpečnou činnost, pro něho zcela novou a neznámou. Ale úplně jinak vypadá výsledek, když tentýž člověk absolvuje parašutistický výcvik, kdy postupně skáče z větší a větší výšky do bazénu, pak z rampy zavěšený na pružném laně, které připomíná padák, a konečně z malých letadel v rozumných, ale stále se zvětšujících výškách. I tentokrát pocítí zrychlený tep, horko v žaludku a chvění svalů, ale na rozdíl od předchozího případu neprožije smrtelnou hrůzu, protože ví, jak omezit riziko, a podobných seskoků již absolvoval stovky. Místo strachu cítí vybičované soustředění běžce, připraveného vyrazit na výstřel startérovy pistole. Adrenalin na něj působí úplně stejně jako jindy, ale jeho mysl ví, jak tyto účinky zkrotit a konstruktivně je využít.“

„Konstruktivně?“

„Srdce mohutnějšími stahy a zvýšenou tepovou frekvencí zásobuje svaly ve zvýšené míře krví a připravuje je tak na extrémní aktivitu. Zrychlený dech dodává tělu větší přísun kyslíku. Játra produkují glukózu a zvyšují obsah cukru v krvi, do níž se současně uvolňují mastné kyseliny. Ty spolu s cukrem poskytují okamžitě využitelné palivo, které tělo přemění na energii, tedy vytrvalost a sílu.“

„Správně,“ souhlasil Prescott. „Měl jste v armádě vynikající instruktory.“

„Vycvičili mě tak, abych příval adrenalinu vítal, abych si cenil toho, jak mi pomáhá udržet se naživu. Trénink mě naučil pokládat přestřelky a automobilové honičky a ostatní situace, které jsme dnes zažili, za… Tedy, ne za něco úplně normálního, ale já prostě vím, co mohu očekávat. Vím, jak mám reagovat. Mohu zodpovědně a zcela upřímně prohlásit, že v průběhu dnešního dne jsem ani na okamžik nepocítil to, co se běžně označuje jako strach.“

Cavanaugh se odmlčel. Ani na okamžik? A co ten podivný zážitek tam ve skladišti, když jsem stoupal po schodech k Prescottovu doupěti?

„Mocný příval adrenalinu,“ pokračoval, „ale rozhodně ne strach. A proto se nedomnívám, že mé dnešní činy měly něco společného s odvahou. Odvážný jste tady vy.“

Prescott zamrkal. „Já? Odvážný? To je absurdní. Poslední tři týdny – a zejména dneska – jsem byl vyděšený jako králík.“

„A přesně o to jde. Abyste mohl projevit odvahu, musíte se nejdřív bát. To, čím jste dnes prošel, bylo natolik náročné a nebezpečné, že by to vyvedlo z míry i některé zkušené agenty. Mohu se jen dohadovat, jakou sílu vůle a charakteru jste musel zmobilizovat, abyste potlačil strach, který vás ochromoval. Neztuhl jste, nezpanikařil, i když jste se tak bezpochyby musel cítit. Slíbil jste, že mě budete poslouchat, a dodržel jste slovo. Jedním slovem, dokonalý klient.“

Prescott v rozpacích sklopil pohled k parketové podlaze. Na komplimenty nebyl očividně zvyklý. „Možná jste se nebál, ale pořád jste riskoval život pro úplně cizího člověka. Proč to děláte?“

Cavanaugh si navlékl bavlněné rukavice a začal vkládat devítimilimetrové náboje do zásobníku. V baru hotelu Warwick na Manhattanu mu Jamie položila podobnou otázku. „Protože to umím a jsem v tom dobrý.“

„A jiné důvody nemáte?“

„S většinou lidí bych o tom nemluvil, protože by to nepochopili. Vy možná ano, když se specializujete na závislost.“

„Rád bych to zkusil.“

„Alkohol, kokain, heroin, amfetaminy. Lidé si mohou vypěstovat závislost na spoustě věcí. Někteří bývalí příslušníci speciálních jednotek se nedokážou přizpůsobit poklidnému každodennímu životu po odchodu z aktivní služby. Prostě ho nesnesou. Stávají se z nich žoldáci nebo externě spolupracují s různými zpravodajskými a bezpečnostními službami.“

„Nebo s ochrannými, že?“

Cavanaugh rozpřáhl ruce v bezmocném gestu porážky. „Automobilový závodník je také nešťastný, pokud se nemůže vyřítit za dráhu a strkat se se soupeři o nejvýhodnější pozici v rychlosti přes dvě stě mil v hodině. Dávka adrenalinu… Aby ji získal, musí se smířit s obdobím intenzivní nečinnosti před závodem a po něm. Tak ostatně vypadá větší část naší práce – intenzivní nečinnost. Ale i při nečinnosti přináší neustálé napjaté čekání na možné nebezpečí pocit vzrušení. I když to nerad říkám, také trpím určitou závislostí.“

„Nerad to říkáte?“

„Každá závislost je svým způsobem projev slabosti.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Ve dveřích naproti těm, jimiž vešel Prescott, se objevil Chad. Měl na sobě bílou kuchařskou zástěru, která ostře kontrastovala s jeho rusými vlasy a na tak mohutném a svalnatém muži působila poněkud směšně. „Podává se večeře, panstvo,“ oznámil hlasem vrchního stolnika z filmů o anglické šlechtě.

Cavanaugh se neubránil šťastnému úsměvu. „Svolám tým.“

Když se Chad vrátil do kuchyně, Prescott se zvědavě zeptal: „Proč jste si oblékl rukavice, když jste ládoval ten…“

„Zásobník,“ dopověděl Cavanaugh a vsunul ho do pažby pistole. Pak natáhl uzávěr, aby první náboj vklouzl do komory, a zacvakl pojistku. „Tento typ zbraně vystřelené nábojnice vyhazuje. Nechci za sebou nechat otisky prstů, podle kterých by mě někdo mohl identifikovat.“

„Další trik, jak zůstat neviditelný?“

„Kdybych měl erb, stálo by na něm heslo Buď neviditelný.“

„Jak jste říkal, že závislost je projevem slabosti,“ poznamenal Prescott. „Vždycky tomu tak není. V některých případech ji nelze ovládnout.“

„Věřím v sílu vůle,“ namítl Cavanaugh.

„To někdy nestačí. Například ta substance, kterou jsem objevil, je mocnější než nejsilnější vůle.“

7

„Nechci, aby si někdo stěžoval, protože jsem měl k dispozici jenom zmrzlou svíčkovou a musel jsem ji nechat roztát v mikrovlnce,“ řekl Chad.

Celá skupina – bez Tracy, která zůstala u monitorů a radarových obrazovek – seděla kolem dlouhého stolu v kuchyni, vybavené kompletně v nerezové oceli. Na talířích se smály půldruhého centimetru vysoké plátky hovězího v béžově zbarvené omáčce, kopeček zelených nudlí zdobily cibulky a nakládané houby. Vedle každého talíře čekala miska salátu, uprostřed stolu stála ošatka s čerstvým chlebem, zakrytá plátěným ubrouskem.

„A taky bych nerad slyšel námitky, že nudle nejsou domácí, ale z krabice,“ pokračoval Chad.

„Neumím si představit, jak by si někdo mohl na tuhle nádheru stěžovat,“ prohlásil Prescott. „Vypadá to a voní přímo báječně.“

„Vy máte alespoň správný přístup,“ ocenil Chad. „Pro vás jsem ochoten vařit kdykoliv.“

„Tým je ve službě,“ vysvětloval Duncan Prescottovi, „a proto nemůže pít víno. Toto omezení se vás ovšem netýká. Mohu vám nabídnout Chianti Classico, podle odborníků prý výborné.“

Prescott přikývl na souhlas.

Roberto si pod krk upevnil ubrousek, který zdůraznil tmavou bradku. „Bože, guláš jsem nejedl, ani nepamatuju.“

„To není guláš!“ okřikl ho Chad. „Je to biftek Stroganoff. Tento lahodný pokrm vytvořil jistý francouzský mistr kuchař, který v druhé polovině devatenáctého století působil na panství ruského šlechtice hraběte Pavla Stroganova. Zásluhy si jako obvykle přisvojil aristokrat, jméno geniálního šéfkuchaře upadlo v zapomenutí.“

„Nikdy tě nenapadlo, že by ses mohl živit poctivě a založit si vlastní restauraci?“ zajímal se Cavanaugh.

„Napadá mě to pořád,“ odpověděl Chad, „ale chyběl by mi pach puškového oleje.“

„Vynikající!“ Prescott pořádal svou porci s obrovským nadšením. „Ve šťávě je příchuť, kterou nedokážu zařadit. Samozřejmě kyselá smetana a hořčice, ale…“

Chad se zájmem sledoval, jak klient znalecky převaluje sousto na jazyku.

„Ústřicová omáčka? Je to ono?“

„Dvě lžičky. Vidím, že jste přes gastronomii odborník.“

„Zde je vaše víno.“ Duncan ukázal Prescottovi láhev a pak vedle něj postavil sklenku.

Prescott si nalil, prohlédl si tmavě rudou tekutinu proti světlu, přičichl k ní a ochutnal.

„Volal jsem svým kontaktům v DEA, abych se dozvěděl nějaké podrobnosti o Escobarově taktice, ale je neděle večer, takže jsem nikoho nesehnal,“ řekl Duncan. „Zkusím to zase zítra. Ale do té doby si musíme prodiskutovat řadu otázek.“ Podhledem vybídl Cavanaugha, který odložil vidličku a zahájil instruktáž.

„Měl byste vědět, že vaše zmizení proběhne ve čtyřech fázích. V první dostanete novou totožnost a dokumenty, které ji potvrdí – zejména rodný list a doklad o čísle sociálního zabezpečení. Musíte mít jistotu, že obstojí před úřady, zejména ta sociální pojistka. Jedním ze způsobů, jak toho docílit, je převzetí identity osoby, která je již dlouho mrtvá a nemá žádné žijící příbuzné, kteří by vaše tvrzení zpochybnili. Většinou se to dělá tak, že se probírají staré výtisky novin a hledají se zprávy o neštěstích, při nichž zahynula celá rodina. Požáry, havárie letadla a podobně. Potom si zjistíte číslo sociálního zabezpečení dítěte, které při této katastrofě zahynulo a které by dnes bylo přibližně vašeho věku, kdyby žilo. V některých státech se toto číslo uvádí na úmrtním listu a ten se dá v matrice snadno získat.“

„Převzít číslo sociálního zabezpečení cizí osoby je pochopitelně nelegální¹),“ vmísil se Duncan. „Proto tuto službu svým klientům nikdy neposkytujeme – pouze je naučíme, jak se to dělá.“

„Chápu,“ řekl Prescott.

„V případech, kdy klientovi hrozí relativně nízké riziko,“ pokračoval Cavanaugh, „je to docela postačující způsob, jak bezpečně získat novou totožnost.“

„Ale ta není neprůstřelná.“ Roberto si utřel ubrouskem ústa a zapojil se do rozhovoru. „Všímavému úředníkovi by se mohlo zdát podezřelé, že se náhle vynořilo číslo sociálního zabezpečení, které léta nikdo nepoužil. Musíte ho uvádět například na daňovém přiznání. Kromě vašich nepřátel byste měl na krku i policii, která by vás stíhala za federální zločin.“

„Přesně tak,“ potvrdil Cavanaugh. „A nebezpečí, které vám hrozí ze strany Escobara, je příliš vážné, než abychom vám dovolili toto riziko podstoupit.“

„Chceme vám navrhnout jiné řešení,“ vzal si slovo Duncan, „které je bezpečnější, ale také mnohem dražší než těch sto tisíc dolarů, na kterých jsme se spolu telefonicky domluvili.“

„Chcete zvýšit cenu?“ Prescott odložil příbor.

„Když uvážím, co se dneska stalo, nemám na vybranou,“ odpověděl Duncan.

Prescott ze zamračil. „O kolik?“

„Dalších čtyři sta tisíc.“

Prescott ani nemrkl. „Prověřil jste si moje majetkové poměry?“

„Ano.“

„Víte, že mé patenty v oboru biotechnologií ze mě udělaly multimilionáře?“

„Ano.“

„Díky Global Protective Services jsem neskončil v Escobarových rukou. Při tom všem, co pro mě dnes udělal pan Cavanaugh i všichni ostatní, nemluvě již o…“ Prescott ukázal na prostřený stůl a pak na celou místnost. „Půl milionu dolarů mi připadá jako velice slušný obchod. Zítra zařídím elektronický převod na vaše konto.“

„Čtvrtina té částky na náš účet nepůjde. Jakmile vám vysvětlíme, jak za sebou nezanechat elektronickou stopu, převedete sto tisíc dolarů někomu jinému.“

„Specialistovi, který zná způsob, jak vám přidělit nové, dosud nepoužité číslo sociálního zabezpečení,“ doplnil Cavanaugh, zatímco Duncan přisunul k Prescottovi přes stůl list papíru s napsaným jménem banky a řadou čísel.

„Ale to přece můj problém neřeší,“ namítl Prescott. „Tato čísla se přece přidělují dětem hned po narození. Když se náhle nějaké nové číslo objeví na daňovém přiznání, úřady je stále mohou zpochybnit.“

„Nová čísla se také přidělují přistěhovalcům, kteří dostanou zelenou kartu,“ poučil ho Duncan.

Prescott ho obdařil uznalým pohledem. „Výborně.“

„Dostanete novou minulost,“ pokračoval Duncan. „Podle ní jste se narodil v Kanadě nebo Velké Británii, Austrálii, na Novém Zélandu, prostě v zemi, která by nebyla v rozporu se skutečností, že jste běloch anglosaského typu. Předpokládám, že naše specialistka vám…“

„Specialistka? Žena?“

„Karen se vám určitě bude líbit. Dá vám podrobný itinerář vaší nové minulosti. Kde jste vyrůstal, chodil do školy a podobné detaily. Budete se je muset naučit zpaměti, abyste je mohl kdykoliv odříkat, jako by to byla vaše skutečná minulost. Karen vám poskytne i fotografie těch míst a potřebné informace, které by o nich měl znát každý, kdo tam kdy žil. Dostanete pochopitelně také nové jméno, které musíte přijmout za vlastní, aby se vám stalo druhou přirozeností. Dále řidičský průkaz s fotografií, cestovní pas, kreditní karty, možná i průkazku do městské knihovny. Všechno prvotřídní, naprosto dokonalé dokumenty. Perfektní práce je ovšem drahá,“ uzavřel Duncan.

Prescotta jeho výklad zjevně fascinoval. „Ale jak to všechno dokáže?“

„Kdybych se jí na to zeptal, buď by odmítla odpověď, nebo by lhala.“

Cavanaugh ovšem věděl, že kdo teď lže, je Duncan. Pravda byla taková, že Karen svého času pracovala pro tajné oddělení ministerstva zahraničí, které zásobuje falešnými dokumenty agenty zpravodajských služeb.

„Důležité je,“ pokračoval Duncan, „že odvádí výjimečnou práci. Již teď pro vás nutné doklady připravuje. Potřebuje si vás jen vyfotografovat, aby mohla snímky vložit do vašeho nového řidičského průkazu a cestovního pasu. Zítra vás odvezeme do Albany, a než zapadne slunce, bude z vás jiný člověk.“

„Řekl jste, že proces mého zmizení se skládá ze čtyř fází. Které jsou ty další tři?“ zajímal se Prescott.

Duncan očima pokynul Cavanaughovi, aby se ujal slova.

„Budete muset změnit svůj vzhled. Něco je poměrně jednoduché. Máte světlé vlasy, takže se rozumí samo sebou, že si je obarvíte na tmavší odstín. Chodíte hladce oholený, takže si necháte narůst knír nebo plnovous. Nenosíte brýle, takže proč si jedny nepořídit – samozřejmě s nedioptrickými skly. Tohle jsou běžné postupy a při nízké úrovni ohrožení by byly postačující, ale ve vašem případě bych doporučoval i chirurgický zákrok. Odvezeme vás k plastickému chirurgovi, jehož služby využíváme. Až vám upraví nos a bradu, nepozná vás ani vaše matka.“

„Moje matka je mrtvá,“ poznamenal Prescott.

„To je mi líto, ale na druhé straně se tím částečně vyřeší ten nejobtížnější problém, který vás čeká,“ řekl Cavanaugh.

„A to je?“

„Za chvíli se k němu dostanu, ale nejdřív vám popíšu třetí fázi procesu vašeho zmizení. Musíte totiž mít přístup k penězům. V mnoha případech se člověk, který si přeje zmizet, musí vzdát své práce. V jeho novém životě se pak peníze stávají důležitou otázkou.“

„Pro vás to naštěstí tak obtížné nebude, protože jste bohatý,“ vmísil se Duncan a přisunul Prescottovi přes stůl další list papíru. „Až zítra doladíme poslední detaily vaší nové totožnosti, převedete své peníze na toto číslované konto, které jsme vám zřídili u jisté banky na Bahamách. Všimněte si, že je přístupné jen přes heslo, které v tomto případě zní Fénix. Nedokázal jsem odolat představě znovuzrození. Jakmile si svůj účet zaktivujete, změníte jeho číslo i heslo a váš majetek bude v bezpečí – i před námi.“

„Budete si ovšem muset zřídit i běžný účet,“ pokračoval Cavanaugh. „Na své nové jméno a v místě svého nového bydliště. Na něj si pak budete v určitých intervalech převádět peníze ze svého prvotního konta. Vždy by mělo jít o částky menší než deset tisíc dolarů, protože větší převody musí banky hlásit úřadům. Suma by se neměla deseti tisícům ani příliš blížit, protože právě po takových přesunech peněz se DEA pídí, když pátrá po překupnících narkotik. Sedm až osm tisíc by vám mělo stačit a nevzbudíte ničí pozornost.“

„Budete si muset vymyslet pro svého bankéře nějakou krycí historku, která by vysvětlila původ vašich příjmů,“ dodal Duncan. „Třeba pravidelné dávky ze svěřeneckého fondu. Jiná možnost je, že jste prodal svůj podnik a odešel na odpočinek, přičemž jste z daňových důvodů dal přednost splátkám před vyplacením celkové částky. Prostě cokoliv, co uznáte za vhodné.“

Prescott se znovu napil vína. „A čtvrtá fáze? Ta, která má přinést největší starosti?“

Cavanaugh se rozhlédl kolem stolu; všichni přítomní rozpačitě sklopili zrak.

„Zpočátku vypadá představa nového života velmi lákavě,“ vysvětloval pomalu. „Útěk před nepřáteli. Začnete znovu, s čistým štítem. Můžete se vyvarovat předchozích chyb. Problém spočívá v tom, že musíte kompletně zpřetrhat všechny svazky s minulostí. Máte rodinu, pane Prescotte?“

„Ne.“

„Manželku? Ani bývalou? Děti na vysoké škole?“

„Ne. Povaha mé práce nepřála manželství a nedovolila mi založit rodinu.“

„Co přítelkyně?“

„Ne.“

„Přítel?“

„Nejsem homosexuál,“ ohradil se Prescott dotčeně.

„Pozoruhodné. Zabývám se ochranou lidí již několik let a tohle je poprvé, kdy klient nemá žádné vážnější sociální vazby. Řekl jste, že vaše matka již nežije. A otec?“

„Také mrtvý.“

„Jinými slovy, pokud zmizíte z povrchu země, není nikdo, komu byste chyběl.“

„Více méně.“ Prescott rozpačitě sklopil zrak. „Ano.“

„To nám náš úkol podstatně ulehčuje,“ konstatoval Cavanaugh, „protože čisté odříznutí od minulosti znamená, že už nikdy nesmíte navázat žádný kontakt se svými rodiči, kdyby byli naživu, s příbuznými ani přáteli. Kdybyste si to přál, mohla by vás do nového života následovat i manželka s dětmi, ale pak by i oni měli nějaké známé a přátele či příbuzné, kteří by jim chyběli, a nakonec byste vy nebo někdo z vaší rodiny neodolal pokušení a kontaktoval osoby, na nichž vám v minulém životě záleželo. Pokud nepřítel hledaného člověka najde, v drtivé většině případů je to z tohoto důvodu. Stačí mu bedlivě sledovat přátele či příbuzné, které jste opustil – napíchnout jim telefon, kontrolovat poštu, pátrat po změnách v zaběhané rutině. Ve vašem případě to naštěstí nemusíme řešit.“

„Existuje nějaké vysněné místo, kde jste si vždycky přál žít?“ zeptal se Duncan. „Měl jste na mysli konkrétní lokalitu, když jste se rozhodl zmizet?“

„Ne.“ Prescott se zahleděl na sklenku s vínem a vypadal ještě opuštěněji.

„Výborně,“ pochvaloval si Duncan. „Protože kdyby tomu tak bylo, asi byste se o něm zmínil lidem, s nimiž jste byl v pracovním nebo obchodním styku.“

„Běžný společenský rozhovor,“ vysvětloval Chad. „Bože, ta nádhera, žít v Aspenu a moci si v zimě zalyžovat, kdy se mi zachce. Takže zmizíte a usadíte se v Aspenu, jenže za pár dní k vám vtrhnou Escobarovi lidé.“

„Máte předplacené nějaké odborné časopisy?“ zajímal se Cavanaugh.

„Několik.“

„Musíte se jich zříct,“ nabádal Duncan. „Escobar si snadno zjistí, jaké časopisy otiskují články, které se týkají vaší specializace. Jistě by se dokázal zmocnit i seznamu předplatitelů. Zjistil by si, kteří z nich se v nedávné době přestěhovali a kdo si časopis nově objednal poté, co jste zmizel.“

„A za pár dní k vám vtrhnou Escobarovi lidé,“ zopakoval Roberto Chadova slova jako ozvěna.

„Hrajete golf?“ pokračoval ve výslechu Cavanaugh.

„Ano. Je to jedna z mála forem tělesného…“

„S tím musíte přestat. Ke golfovému hřišti se nesmíte ani přiblížit. Escobar si najde způsob, jak se dopátrat vašich zvyků. Kdyby náhodou zjistil, kde jste se usadil, poslal by své lidi, aby sledovali golfová hřiště v okolí a čekali, až se objevíte. A tak dále. Chápete, co tím chci říct?“ zeptal se Cavanaugh.

Prescott dopil zbytek vína a okamžitě si nalil další sklenku. „Když říkáte nový život, myslíte to doslova. Musím se kompletně rozejít se svou minulostí.“

„Bez jediné výjimky,“ zdůraznil Cavanaugh. „Šaty, které si oblékáte. Hudba, kterou rád posloucháte. Oblíbená jídla. Tohle všechno musíte změnit. Knihy, které rád čtete. Ve skladišti jsem si všiml básnické sbírky Robinsona Jefferse a několika knih o něm. Od tohoto okamžiku patří Jeffers mezi autory, kteří jsou pro vás zakázáni.“

„Když vás tak poslouchám, zní to dost…“ Prescott se odmlčel. „Depresivně.“

„Tak to většinou na lidi působí,“ potvrdil Duncan. „Když jim nakonec do všech důsledků dojde, co to znamená zmizet. Musíte se na to připravit hned teď a vypořádat se s tím. Jak moc se Escobara bojíte? Jste připraven udělat vše, co je nezbytné, abyste se mu vyhnul, bez ohledu na nepříjemnosti s tím spojené?“

Prescott se dlouze napil vína. „Ten věčný strach mě už unavuje. Ano.“ Výraz jeho tváře ztvrdl. „Jsem připraven udělat vše, co je nezbytné.“

„Dobře.“ Duncan pokýval hlavou. „Zítra vás odvezeme do Albany. Karen vás vyfotografuje a předá vám doklady, které potvrdí vaši novou totožnost.“

Náhle vešla do místnosti Tracy.

„Možná ne.“

„Proč?“ Duncan se zamračil.

„Míří k nám tři helikoptéry.“

8

„Helikoptéry?“

Duncan vyskočil od stolu současně s Cavanaughem a následováni Chadem a Robertem vyběhli spolu s Tracy z kuchyně a zamířili chodbou na kontrolní stanoviště.

Podél zdi stály srovnané řady televizních monitorů a přenášely zeleně zbarvené záběry kamer pro noční vidění, instalovaných kolem bunkru a přistávací plochy pro vrtulník. Tým se však soustředil na radarovou obrazovku, na níž se od jihu přibližovaly tři světélkující body.

Roberto obraz chvíli studoval. „Ano, rychlost a tvar formace odpovídají helikoptérám.“

„Co se děje?“ ozval se za nimi napjatý Prescottův hlas.

„To ještě nevíme,“ odpověděl Cavanaugh. „Možná nic, s čím bychom si museli dělat starosti.“

„V okamžiku, kdy se objevili na radaru,“ poznamenala Tracy, „letěli podél toku Hudsonu a bylo zřejmé, že kopírují letový plán, který jsme oznámili na letišti Teterboro.“

„Náhoda?“ zeptal se Duncan.

„Snad,“ řekl Chad. „Na horním toku Hudsonu leží řada menších letišť, nemluvě už o tom velkém v Albany. Třeba na jednom z nich přistanou a odeberou se na obchodní jednání nebo na zasedání správní rady. Co já vím? Mohli by to být i politikové na cestě do hlavního města státu.“

„Možná jo, možná ne,“ netajila se Tracy svým skepticismem.

„Co teda budeme dělat?“ naléhal Prescott.

Nikdo se neodvrátil od radarové obrazovky.

„Jestli se nás snaží sledovat Escobarovi lidé,“ uvažoval nahlas Roberto, „cíl cesty, který jsme uvedli v letovém plánu, je tak vágní, že je k nám přivést nemůže. Je tady spousta hor a údolí. I za denního světla by po nás mohli pátrat celou věčnost a nakonec by odtáhli s prázdnou.“

„Podívejte se!“ Tracy ukázala na obrazovku, kde se tři světélkující body rozdělily a odbočily na západ od řeky.

„Míří do hor,“ vydechl Chad.

„A rozdělili se,“ doplnil Cavanaugh, „aby ušetřili čas. Každý prohledá jedno údolí.“

„Ale ani s nočním vybavením neuvidí nic, co by jim prozradilo náš úkryt,“ řekl Roberto klidně. „Podle toho, co mohli zjistit, jsme přistáli na farmě a náš vrtulník stojí ve stodole. Prohledat všechny farmy v okolí jim potrvá týdny.“

„A jestli letí z Teterboro, budou muset nejdéle za hodinu doplnit palivo,“ dodal Cavanaugh.

„Pódívejte se.“ Tracy znovu ukázala na obrazovku.Tři body se pohybovaly cik cak nad oddělenými oblastmi pohoří.

„Systematický průzkum,“ konstatoval Duncan.

„Ale postupují hrozně rychle.“ Do Cavanaughova hlasu se vkradlo znepokojení. „I kdyby měli zařízení pro noční vidění, museli by se pohybovat pomaleji, aby měli jistotu, že jim nic neuniklo.“

Tři světélkující body na obrazovce se spěšně přesunuly nad jinou oblast.

„Do prdele!“ uklouzlo Tracy „Nikdo nemůže odbýt vizuální prohlídku horského údolí tak rychle! Ani za denního světla!“

„Pokud ovšem nepoužívají jiný postup,“ podotkl Chad.

„Jak to myslíš?“

„Jiný než vizuální.“

Ostatní členové týmu okamžitě pochopili a otočili se k Prescottovi.

Jeho bledý obličej ostře kontrastoval s černýma očima rozšířenýma hrůzou, protože i jemu došlo, co se děje.

Cavanaugh se vrátil k obrazovce radaru. „Infračervená čidla? Termální senzory?“

Tři body se znovu rychle přesunuly

„Proboha,“ zasténal Roberto. „Tak tohle je vysvětlení. Pátrají po tepelném vyzařování naší helikoptéry. Motor už sice vychladl, ale na teplotním skeneru vypadá kov jinak než dřevo nebo hlína. Na pozadí lesa tvar vrtulníku snadno rozpoznají.“

„Přistávací plocha navíc vyzařuje teplo, které beton po celý den absorboval,“ přidala Tracy další Jobovu zvěst.

„Ale nemůže je splést třeba teplo vyzařované z farem nebo ze zemědělských strojů?“ chytal se naděje Prescott.

„Ne,“ zklamal ho Duncan. „Dům nebo nákladní automobil mají úplně jiný tepelný otisk než helikoptéra. Tohle údolí je navíc tak divoké a nepřístupné, že tady žádné farmy nejsou. Přistávací plocha bude v lese nezaměnitelně zřetelná.“

Prescott se protlačil skupinou k radaru. „Jak dlouho potrvá, než se dostanou až sem?“

„V dostatečné výšce a se senzory vybavenými zesilovači mohou i při značné rychlosti pokrýt hodně velkou plochu. Podle tempa, kterým postupují, to odhaduju maximálně na deset minut,“ odpověděla Tracy.

„To není možné,“ vydechl Duncan.

„Jak to myslíte, že to není možné?“ Z Prescottova hlasu zněla vyděšená panika. „Děje se to rovnou před vašima očima!“

„Ani při svém obrovském bohatství nemůže mít Escobar takové zdroje, aby na počkání získal tři helikoptéry vybavené termálními čidly,“ řekl Duncan. „Je to vysoce speciální vybavení, o které se dlouho dopředu žádá, a Escobar neměl žádný důvod očekávat, že je bude potřebovat. Rozhodně nemohl počítat s tím, že použijeme vrtulník.“

„Tak kde k čertu ty teplotní senzory získal?“ vyhrkl Chad. „To přece nedává smysl! Pokud ovšem…“

„Co?“ zajímal se Roberto.

„Pokud to ovšem nejsou Escobarovi lidé.“ Duncan se prudce obrátil na Prescotta. „Skrýváte se ještě před někým jiným? Kdo další by vás mohl pronásledovat?“

„Nikdo. Jestli ty tři helikoptéry nepatří Escobarovi, nemám ponětí, kdo by to mohl být.“

Na radaru se tři body neúnavně přesouvaly od oblasti k oblasti a blížily se ke středu obrazovky, kde se nacházel bunkr a vrtulník, kterým přiletěli.

„Ať je to kdokoliv, musíme počítat s tím, že používá dokonalé technické vybavení,“ řekl Duncan. „Co jiného v těch helikoptérách ještě mají?“

„Řekl bych, že je nejvyšší čas začít si lámat hlavu s těmi raketami, o kterých jsme před chvílí mluvili,“ ušklíbl se Chad.

„Okamžik pravdy,“ řekla Tracy „Musíme se rozhodnout.“

„O čem to mluví?“ naléhal Prescott.

„Zůstat, nebo odejít,“ odpověděla mu dívka. „Pokud zůstaneme, nemáme jistotu, jestli se k nám neprostřílí. Ale když odejdeme…“

„Nemůžeme k útěku požít helikoptéru,“ dopověděl Roberto. „Jestli mají tepelné senzory, mají určitě i radar, a okamžitě by zjistili, že odlétáme.“

„Ale co kdybys odstartoval bez pana Prescotta?“ navrhl Duncan. „Myslím jako vějička k odlákání pozornosti.“

„I tak mě mohou klidně sestřelit,“ poznamenal Roberto.

„Ne,“ namítl Cavanaugh. „Pokud si budou myslet, že je Prescott na palubě, střílet nebudou. Chtějí ho živého. Když nás pronásledovali na dálnici, mohli mě snadno zastřelit, ale neudělali to. Nechtěli, aby se auto nabouralo, protože Prescott mohl při havárii zahynout. Jestli se je pokusíš odlákat, žádné nebezpečí ti nehrozí.“

„My ostatní můžeme ujet v džípu.“ Chad měl na mysli jedno ze dvou vozidel, zaparkovaných v podzemní garáži přilehlé k bunkru.

„V obou džípech,“ opravila ho Tracy. „Druhé auto můžeme použít jako další návnadu. Nepřátelé mohou vypátrat jiné zdroje tepla a sledovat je. Takto se budou muset rozdělit do tří různých směrů. Kdyby se nám povedlo dostat se na dálnici, bude tam tak hustý provoz, že ze vzduchu nemají šanci odlišit nás od ostatních.“ Ostatní členové týmu si uvědomili; že od hlavní newyorské průjezdní dálnice je dělí přes třicet kilometrů obtížného terénu.

Body na obrazovce se nezadržitelně blížily k jejímu středu.

Skupina se tázavě zadívala na Duncana.

„Když se dáme na útěk, nebudou po nás střílet, protože chtějí dostat pana Prescotta živého. Jestli zůstaneme, chytí ho do pasti. Takto vypadá v kostce naše situace, že?“

Ostatní na něho beze slova hleděli.

„Jdeme,“ zavelel Duncan.

9

Nemuseli se radit, co v nejbližších vteřinách podnilrnou. Pistole v pouzdrech si po příchodu ponechali, ale neprůstřelné kevlarové vesty odložili. Teď se spěšně, ale disciplinovaně přesunuli do místnosti vedle kontrolního stanoviště. Ta sloužila jako zbrojnice a vesty ležely na stole.

Cavanaugh jednu z nich podal Prescottovi. „Budete ji potřebovat. Pro případ, že by kulka určená někomu z nás našla nesprávný cíl.“

S nasazenými a zapnutými neprůstřelnými vestami si každý člen týmu vzal ze stojanu útočnou automatickou pušku AR-15. Brokovnice a krátké zbraně nechali ležet.

AR-15 je upravená „civilní“ verze armádní M-16 a podle federálních zákonů o palných zbraních s ní lze teoreticky střílet jen v poloautomatickém režimu, kdy při každém zmáčknutí spouště vyletí jen jedna kulka. Pracovníci Global Protective Services ovšem mohli využít i střelbu dávkou. Pokud by hrozila kontrola zbraní ze strany policie, bylo možné automatickou funkci snadno vyřadit otočením a vysunutím malé páčky na boku pažby Vzniklý otvor okamžitě zevnitř zakryla záklopka tlačená pružinou – zbraň tak odpovídala předpisům a nikdo nepoznal, že s ní bylo nezákonně manipulováno.

Prescott bledý jako stěna se také natáhl po pušce. „Kdepak,“ zarazil ho Chad. „Ohňostroj přenechte nám. Mohl byste si ublížit – třeba se střelit do nohy“

„Nebo postřelit někoho z nás,“ dodala Tracy.

„Ale co když se budu muset bránit? Měl bych snad alespoň vědět, jak se s tím zachází, nemyslíte?“

„Bůh nám pomáhej, kdyby měla situace dojít tak daleko. To by bylo opravdu zoufalé. Nedotýkejte se pušky,“ nabádal Prescotta Roberto, „dokud nebudeme všichni vyřazení z boje a nic jiného vám nezbude. Zapřete pažbu do ramene, namiřte hlaveň na cíl a stiskněte spoušť. Kdyby se náboj zasekl, zatáhněte za tuhle páčku. Měl by se uvolnit.“

„AR-15 ráda kope. To znamená, že vyhazuje hlaveň vzhůru,“ poučil ho Cavanaugh. „Když si nedáte pozor, budete střílet pánubohu do oken. Musíte pažbu pořádně opřít o rameno a tlačit hlaveň dolů. Jste schopen si to zapamatovat?“

„Doufám, že to nebudu potřebovat.“

Chad vběhl do kuchyně, aby se ujistil, že nezapomněl vypnout vařiče a troubu. Všichni popadli větrovky a oblékli si je přes kevlarové vesty. Duncan otevřel hlavní dveře. Když skupina spěchala k východu z bunkru do studené horské noci, Cavanaugh zaslechl v dunění kroků na betonu hukot přibližujících se helikoptér.

„Mnoho štěstí, Roberto!“ Tracyiny světlé vlasy krátce zazářily v paprsku světla, který unikl zavíranými dveřmi. „Mají palivo na sotva hodinu letu a já plnou nádrž.

Dokážu se jich zbavit.“ Roberto se vrhl vlevo do temného lesa. „Adios.“

„Pojďte, Prescotte.“ Cavanaugh, který si v nasazené neprůstřelné vestě připadal podivně neohrabaný, zamířil tmou doprava k podzemní garáži, jejíž maskovaný vstup se nacházel v úbočí svahu. „Držte se těsně u mě.“ Doběhl k ukrytým vratů a ohlédl se do stínů za sebou. „Prescotte?“

Duncan, Chad a Tracy, všichni s puškami v rukou, se rovněž ohlédli.

Cavanaugh neviděl nic než temné obrysy stromů a keřů. „Prescotte?“ zopakoval hlasitěji.

Burácení helikoptér se přiblížilo.

„Co se stalo?“ vyhrkl Chad. „Kde se ztratil?“

„Naposled jsem ho viděl…“ Duncan hleděl k východu z bunkru. „Sakra! Snad nezůstal uvnitř?“

„Vyvezu džípy,“ nabídla se Tracy.

„Prescotte!“ zařval Cavanaugh.

Převis svahu zpevněný betonem zakrýval před zraky pilotů vrtulníků nejasné světlo rozsvícené pohybovým čidlem, když Duncan doběhl ke klávesnici před dveřmi bunkru.

„Prescotte!“ Cavanaugh pátravě hleděl k hranici porostu. Za sebou zaslechl vrčení servomotoru, který ovládal vrata garáže.

Na konci průchodu se objevilo světlo – Duncan vběhl do bunkru.

„Nekrčí se někde v křoví?“ řekl Chad. „Vypadal dost vyděšeně, když uviděl ty tečky na radaru. Možná strachem neudržel měchýř.“

„Nebo střeva,“ doplnil Cavanaugh. „Nebo někde zvrací.“ Vrhl se do porostu hledat ztraceného klienta. „Prescotte!“

Tracy vyvezla první džíp na betonovou rampu před garáží.

V rachotu přilétajících helikoptér si Cavanaugh uvědomil, že neslyšel Roberta startovat. Hoď sebou, chlapče, pomyslel si. Jestli se okamžitě nezvedneš do vzduchu, nemáš šanci získat dostatečný náskok.

„Prescotte!“ Chad se prodíral křovinami. Tracy zatím vyskočila z džípu a tryskem se vracela do garáže pro druhý.

Cavanaughovy oči se již přizpůsobily tmě, osvětlované jen mihotavým odleskem hvězd a srpku měsíce, takže se dokázal vyhýbat překážkám, když si mezi jehličnatými větvemi klestil cestu k přistávací ploše pro vrtulník. „Prescotte!“

Doběhl k temné siluetě, která připomínala obrovskou vážku. Okamžitě viděl, že maskovací síť je stažena, ale motor helikoptéry mlčel a lopatky rotoru nehnutě visely k zemi. Do nosu ho udeřil pach leteckého paliva, okolní vzduch byl přímo nasycen benzinovými výpary.

Otočil se a dal se do běhu, ale ve tmě si nevšiml vyvráceného kmene a zakopl. S puškou v natažené ruce, aby se hlaveň nezabořila do hlíny, se pružně překulil na rameno a dopadl na záda. Využil setrvačnost pádu a okamžitě se vztyčil do dřepu – a vtom si všiml, že nezakopl o kmen stromu.

Roberto ležel úplně bez hnutí a i v slabém měsíčním světle Cavanaugh viděl jeho vytřeštěné oči a temnou louži krve, v níž spočíval ochráncův týl.

V tom okamžiku rozzářil temnotu výbuch benzinových par. Plameny se odrážely od čerpací hadice, která ležela natažená na zemi a chrlila palivo do lesa. Mezi stromy a keři vyrostla vysoká ohnivá stěna. Tepelná a tlaková vlna odhodila Cavanaugha dozadu.

Než se rozběhl, naposled se ohlédl. Oheň již úplně strávil kamuflážní síť a zahalil vrtulník praskajícími plameny. V intenzivním světle zřetelně rozeznával jednotlivé jehličky na větvích a texturu kůry na kmenech stromů. Sprintoval k bunkru a do zvuku jeho vlastních kroků na suchém jehličí hučel požár, který si rychle prokousával cestu lesem a hnal se mu v patách.

„Prescotte!“

I když oheň burácel tak hlasitě, že přehlušil jeho volání, nedokázal potlačit rachot přilétávajících helikoptér. Cavanaugh přidal do kroku a brzy spatřil oba džípy, které Tracy vyvezla z podzemní garáže. Teď stála vedle nich i s Chadem a oba s puškami v rukou nechápavě zírali na rychle se šířící plameny.

V příštím okamžiku obě postavy zmizely, jako by se vypařily Z jednoho z nalétávajících vrtulníků se odpoutala raketa, prosvištěla vzduchem a zasáhla džíp. Do vzduchu vyletěly všemi směry úlomky kovu a kusy rozervaných lidských těl.

Šok z toho, co viděl, spolu s tlakovou vlnou výbuchu málem srazily Cavanaugha k zemi. Hrůzná podívaná ho téměř připravila o rozum, ale pak spatřil Duncana, který vyběhl z bunkru, a mozek i svaly, otužilé náročným výcvikem, ho opět začaly poslouchat. Sevřel pevně pušku a v předklonu se rozběhl k Duncanovi, který lapal po dechu a hleděl na lesní požár běsnící mezi stromy.

„Prescott uvnitř není!“ Duncan se otočil ke kráteru, který zůstal po obou džípech. „Chad a Tracy…“

„Dostali to s tím výbuchem!“

„Do prdele!“ Vztek v Duncanově tváři vystřídal úlek, když od jedné z helikoptér zasvištěla další raketa a řítila se k plamenům.

10

Bleskurychle proběhli průchodem a právě se vrhli po hlavě do bunkru, když nedaleko zaburácel druhý výbuch. Přes místo, kde před okamžikem stáli, se přehnala smršt střepin a kusů hořícího dřeva.

Duncan přibouchl dveře. „Myslel jsem, že Escobar chce Prescotta živého!“ Bunkr se otřásl další explozí. „Jak si může být tak jistý, že ho nezabije spolu s námi?“

„Roberto je taky mrtvý!“ Cavanaugh vstal a rozběhl se na kontrolní stanoviště.

„Cože?“ Duncan s puškou v ruce běžel za ním.

„Má lebku na kaši!“

„Co se to tady, pro smilování boží, děje?“

Vřítili se do místnosti a zahleděli se na monitory. I když Tracy ponechala elektronické zařízení v chodu, řada obrazovek potemněla, protože požár zničil kamery, které k nim byly připojeny. A jak na ně Cavanaugh hleděl, postupně osleply i další. Ale i tak zůstalo v provozu dost kamer, aby viděl, že se oheň šíří tak rychle, že již zasáhl dobrou třetinu lesa mezi bunkrem a přistávací plochou, kde stál vrtulník.

Jedna z kamer zabírala tři helikoptéry, které se vynořily na obzoru.

Cavanaugh nasál nosem vzduch. „Necítíš kouř?“

„Z větracího systému.“ Duncan cvakl vypínačem. „Tak. Je vypnutý. Teď už se dovnitř vzduch zvenčí nedostane a s ním ani kouř. Máme tady dost kyslíku, abychom vydrželi i několik dní.“

Cavanaugh přikývl. „Tak dlouho se zde nezdržíme. Helikoptéry se budou brzy muset stáhnout a doplnit palivo. Už se nevrátí. Tou pasekou, kterou tady nadělaly, vyburcovaly široké okolí. Ty výbuchy musely být slyšet až v Albany. Hory se brzy budou hemžit policisty a hasiči.“

„Ano. Nemohli doufat, že jim tohle projde bez povšimnutí. Nechápu, proč Escobar sáhl k tak zoufalým prostředkům.“

„To, co jsi říkal prve… Možná jsi měl pravdu.“ Cavanaugh hleděl na obrazovky Některé kamery nedokázaly přizpůsobit objektivy upravené pro noční vidění pronikavém jasu postupujících plamenů a na několika monitorech viděl jen jednolitou nazelenalou plochu. „Třeba to není Escobar.“

„Ale kdo jiný…“

Kouř v místnosti dráždil Cavanaugha v krku. „Měl jsem za to, že jsi ventilaci vypnul.“

„Sám jsi viděl, že jsem to udělal.“

„Tak proč je zde tolik kouře?“

Z větracího panelu ve stropě se plazila hustá mlha.

„Cítím…“

„Letecký benzin!“ Cavanaugh vystrčil Duncana před sebou do chodby v okamžiku, kdy ze stropního panelu vyšlehly plameny. Než vyběhl z místnosti, ucítil na zádech nesnesitelný žár.

To už plameny a dým vyskočily i z druhého panelu.

Duncan se v chodbě rozkašlal. „Oheň musel proniknout ventilačním systémem, ještě než jsem ho stihl uzavřít.“

„Ne! Podívej se na horní levý monitor!“

Přes kouř a plameny valící se ze stropu zřetelně rozeznávali záběry na obrazovkách. Ta nahoře vlevo byla napojena na kameru, která snímala vršek bunkru zakrytý hlínou. Požár ještě nedosáhl ke keřům, které tam vyrostly, a přesto se šířil větrací šachtou!

„Jak se sakra ten benzin do ventilačního systému dostal?“ nechápal Cavanaugh.

Stropem se do místnosti nezadržitelně valil hustý dým.

„Předkem se už ven nedostaneme!“ zasípal Duncan mezi záchvaty kašle a ukázal na monitory zahalené mlhou.

Na pravé obrazovce v horní řadě sledovali záběry kamery snímající přístupový koridor. V místě, kde ještě před okamžikem rostl les, stála plamenná hradba. Na monitoru vedle ní ovšem oheň stromy a keře u nouzového východu ještě nezasáhl.

Cavanaugh proběhl sehnutý zakouřenou kuchyní a obývacím pokojem a s Duncanem v patách sprintoval centrální chodbou podél zavřených dveří k zadnímu východu.

Duncan stiskl kliku a otevřel masivní dveře. Cavanaugh ho s puškou připravenou k palbě následoval vybetonovaným průchodem k chladivému vzduchu a k porostu, kam se zatím oheň nerozšířil. Vítr od rychle postupujícího požáru však ohýbal větve a lesními stíny probleskovaly odrazy plamenů, které praskaly již v nebezpečné blízkosti. Náhle se Duncan zapotácel a narazil zády na Cavanaugha. Oba muži se zřítili k zemi, zatímco průchodem rachotila dávka z automatické pušky, šlehaly záblesky z ústí hlavně a kulky se odrážely od betonových stěn. Duncan vykřikl.

Stejně náhle, jako začala, palba utichla. Cavanaugh se svíjel pod tíhou Duncanova těla a s nosem plným pachu ze spáleného korditu zasténal bolestí, která mu vystřelovala z levého ramene. Od lesa zaznělo drhnutí kovu o kov, které připomínalo zvuk, jako když se někdo pokouší uvolnit náboj zaklíněný v komoře. Spěchající požár rozptýlil stíny a Cavanaugh ke svému úžasu spatřil Prescotta. Krčil se mezi keři, zděšeně se ohlížel k zuřícímu ohni, v rukou držel automatickou pušku, nejspíš Robertovu, a divoce škubal pákou uzávěru.

„Duncane,“ vydechl Cavanaugh.

Žádná odpověď.

S ramenem ochromeným bolestí se Cavanaugh vyprostil zpod Duncanova těla a zvedl se mu žaludek, když ucítil nezaměnitelný pach krve.

„Duncane! Pohni se, člověče!“

Zoufale zadoufal, že Duncan neutrpěl vážné zranění, ale pak se zadíval na jeho obličej, k nepoznání znetvořený kulkami.

„Duncane!“ Musel odložit pušku, aby mohl přítele odtáhnout do bezpečí v útrobách bunkru, a sebral všechny síly, aby to stihl dříve, než se Prescottovi podaří uvolnit vzpříčený náboj. Ale jak se blížil ke dveřím, cítil na zádech stále intenzivnější žár.

Kovový skřípot utichl.

„Ne!“ V posledním zoufalém vzepětí protáhl Duncana dveřmi právě v okamžiku, kdy mu nad hlavou přelétla dávka. Kulky narazily na strop a rozpleskly se o beton nad rámem dveří. Přibouchl je za sebou ještě včas, než Prescott – jak ho to sám naučil – sklonil vzpouzející se hlaveň k zemi a vyslal spršku střel, které se neškodně odrazily od ocelových dveří.

„Duncane.“ Bolest v levém rameni ještě zesílila. V hustém dýmu a horku dávivě kašlal, ale soustředil se na svého přítele a snažil se nahmatat pulz, i když věděl, že každá naděje je marná.

„Duncane!“

11

Vztek se v jeho mysli svářel s žalem. Cavanaugh příliš překypoval zlostí, aby cítil strach o vlastní život, a toužil jen bušit do Prescottovy tváře tak dlouho, až ji zničí stejně k nepoznání, jako byla Duncanova. Zavrávoral, naposledy se podíval na mrtvého přítele a přikrčený se rozběhl do obývacího pokoje. Zadním vchodem by se ven nedostal, betonový průchod by proti němu nasměroval kulky jako na střelnici. Pokud Prescott dokáže udržet hlaveň dole, nemám šanci, pomyslel si hořce. Žiju jen proto, že Duncan šel přede mnou a schytal téměř celou dávku.

Málem udušený kouřem proběhl pokojem. Střela ho zasáhla do nechráněné horní části levého ramene mezi krkem a popruhem vesty. Vběhl do kuchyně, a když si sáhl na ránu, odtáhl ruku zbrocenou krví.

Klesl na kolena a lapal po relativně čistším vzduchu u podlahy. Poháněn žárem od stropu spěchal do skladu munice. Musel z bunkru utéct předním východem, ale jak ukazovala kamera v průchodu, cestu mu přehrazovaly hořící stromy a keře. Ve zbrojnici zbudovali stavitelé padací dveře. Vedly do podzemní chodby, která ústila nedaleko přistávací plochy pro vrtulník, ale protože tam požár řádil nejzuřivěji, Cavanaugh netušil, zda bude moci tunel použít jako únikovou cestu.

Zahalený oblaky dýmu v sálavém vedru odstrčil stůl s uloženými neprůstřelnými vestami. Pak odkopl stranou koberec, odkryl padací dveře a zvedl je. Kouř, který se z nich vyvalil, potvrdil jeho podezření, že ho podzemní chodba nezachrání. I kdyby se do ní spustil, aby se uchránil před plameny, požár rychle spotřebuje veškerý kyslík, takže se neupeče, ale udusí.

Točila se mu hlava a rameno trnulo bolestí.

Musím zastavit krvácení a musím to udělat rychle, uvažoval horečně. Vrhl se k polici s několika naskládanými červeně zbarvenými balíčky – soupravami pro první pomoc, oblíbenými mezi záchranáři. Lékárničky kromě jiného obsahovaly jako pěst velký smotek gázy, kterému se příhodně říkalo „zastavovač krvácení“, protože dokázal nasát až půl litru krve. Jenže požár nebezpečně zesílil a Cavanaugh už neměl čas soupravu otevřít, přiložit gázu na ránu a upevnit ji leukoplastí.

V těch několika vteřinách, které mu zbývaly, mohl udělat jediné – popadl jednu z rolí pět centimetrů široké stříbrné pásky, které ležely vedle lékárniček jako součást vybavení pro první pomoc. Instalatérská páska, přítel každého střelce. Cavanaugh už zapomněl, kolikrát viděl ránu zalepenou právě touto páskou, která se jinak používá pro lepení spojů vodovodních trubek nebo u topení a klimatizace. Roztrhl si límec a pravým rukávem utřel masitou část těla mezi krkem a klíční kostí. Pak utrhl dva kusy pásky, přelepil je křížem přes ránu a přitiskl. Zasténal bolestí, ale cítil, jak se lepkavý povrch přichytil ke kůži a držel.

Přikrčený k podlaze se odplížil ze zbrojnice do jiné zakouřené místnosti – koupelny. Skočil do vany, otevřel sprchu naplno a uhasil si doutnající oděv a vlasy. Pak namočil ručník a omotal si ho kolem hlavy. Zmáčený vodou odběhl do kuchyně, kde zpod výlevky vytáhl hasicí přístroj. Než doběhl do Duncanovy kanceláře pro druhý, světla v bunkru zamrkala a zhasla.

Dopotácel se do obývacího pokoje, osvětleného jen odleskem plamenů, a podařilo se mu dosáhnout chodby, která vedla k východu z bunkru. Ze skříně vylovil třetí minimax. Stejně jako dveře vzadu byly i přední osazeny otočným knoflíkem zámku. Odemkl ho, ale když sáhl na kliku, ucukl, jak byla rozpálená. Přetáhl si rukáv přes dlaň a tentokrát se mu podařilo otevřít bez ohledu na žár, který cítil. Zoufale potřeboval uniknout z děsivé výhně bunkru.

Odtáhl dveře a bezděčně uskočil dozadu do sálavého žáru, protože se před ním otevřelo peklo.

12

Hukot plamenů přehlušilo burácení vichru, způsobeného teplotním spádem. Intenzivní žár doslova vysával kyslík z nitra bunkru a vytvářel mohutný vzdušný proud, který zastavil jeho instinktivní úkrok a postrčil ho kupředu.

Teď!

Jako chlapec viděl kdysi v Oklahomě požár vrtné naftové věže (pracoval na ní jeho otec) a nikdy nezapomene, jak vysoko šlehaly plameny a jak silný žár z nich sálal. Oheň vypukl za soumraku a zuřil celou noc, ale v okolí vrtu zářilo světlo jako v pravé poledne. Požár úspěšně odolával spojenému úsilí pěti vysokotlakých hadic, které do něj chrlily spousty vody, dokud Cavanaughův otec, oblečený v protišlehovém obleku a s přilbou na hlavě, nedojel s buldozerem těsně k tryskajícím plamenům. Zvednutá radlice ho chránila před sálavým žárem a na ocelové tyči na ní upevněné se houpala nálož silné trhaviny, od níž vedly dráty s azbestovou izolací. Otec shodil nálož vedle ohniska požáru, zacouval do bezpečné vzdálenosti, vyskočil z kabiny a schoval se za buldozerem. Pak střelmistr nálož odpálil. Cavanaugh pozoroval oheň z velké dálky, ale přesto ho tlaková vlna málem srazila k zemi, a i když si přitiskl dlaně na uši, zvonilo mu v nich dlouhé hodiny po explozi. Ale nejúžasnější bylo, že výbuch uhasil požár, jako když se sfoukne svíčka.

„Výbuch vytvořil vakuum,“ vysvětlil mu tehdy otec. „Jinými slovy, podtlak vysál z požářiště veškerý kyslík.“

13

Cavanaugh hodil první hasicí přístroj do plamenů za vstupem do bunkru. Hnán zoufalstvím posbíral všechny síly a druhý odhodil o kus dál. Neměl ponětí, jak dlouho tlakové lahve odolají intenzivnímu žáru a kdy se roztrhnou, ale nemohl si dovolit otálet ani vteřinu. Vyhnal z mozku všechny znepokojivé myšlenky. Cítil, jak se voda, jíž měl nasáklý oděv, začíná vařit, a věděl, že jestli zůstane stát na místě, zemře. Popadl třetí minimax a vběhl do běsnícího pekla.

Tlaková vlna prvního výbuchu ho zasáhla jako úder pěstí. Běžel dál a hodil poslední hasicí přístroj co nejdál před sebe. Druhá exploze ho téměř omráčila a srazila na kolena, ale musel pokračovat, nemohl se zdržovat. Vběhl do místa, kde ještě před okamžikem šlehaly plameny, ale ty jako zázrakem pohasly – podtlak vyvolaný výbuchem spojil své účinky s hasební látkou. Když zaburácela třetí exploze, Cavanaugh sprintoval se zadrženým dechem uměle vyvolaným průchodem v požářišti – mezera mezi plamennými stěnami byla sotva tři metry široká. Prolétl křovím dosud nezasaženým ohněm, zakopl, ztratil rovnováhu a v příští vteřině sjížděl po zádech po zalesněném svahu. Tření o hlínu uhasilo doutnající bundu a kalhoty, zatímco za ním požár bleskurychle dobyl ztracené pozice a s děsivým hukotem znovu propukl s plnou silou.

Cítil nárazy do rukou, nohou a zad, jak se v krkolomném pádu kutálel přes kameny a skalní výčnělky, ale bylo mu to jedno. Bolest znamená život. Bolest ho hnala vpřed k hluboké strouze vymleté vodou. Mokrý ručník, jímž si ovázal hlavu, ztratil, ani nevěděl kde. Ne že by mu byl co platný, protože žár ho dávno vysušil, a teď se plácal po hlavě, aby uhasil doutnající vlasy.

Znovu upadl a skutálel se do strže. Namáhavě se vyškrábal na nohy a vrávoral do tmy. Za sebou slyšel praskot ohně, ale i hukot helikoptér, jež nalétávaly k zadní straně bunkru, kterou plameny ještě nezachvátily.

Cavanaugh se zaklonil. Tři neoznačené vrtulníky osvětlené požárem klesly k vrcholkům stromů a po lanech se z nich spouštěli muži celí v černém. Se samopaly přes rameno se hrnuli z otevřených kabin helikoptér a sjížděli k zemi. Jeden, dva, tři… pět z každého stroje jich zkušeně a bez zaváhání slaňovalo jeden za druhým, na hlavě přilby se sluchátky a miniaturními mikrofony.

Pak zmizeli mezi stromy a Cavanaugh ustupoval temnou roklí. Viděl dost, aby mu bylo jasné, že žádný narkobaron – ani mafián Escobarova kalibru – nemohl tak rychle sehnat početné komando dokonale vycvičených žoldáků. Takový výcvik může někdo absolvovat jen v armádě, a to zdaleka ne v každé jednotce. Muži, kteří slaňovali z vrtulníků, patřili zcela zjevně ke speciálním oddílům – podobně jako kdysi Cavanaugh.

Se srdcem bušícím jako o závod viděl, jak se helikoptéry rozdělují a zaujímají ekvidistantní pozice kolem požářiště, a uvědomil si, že nebezpečí ještě zdaleka není zažehnáno. Posádky vrtulníků teď pomocí infračervených termálních čidel pátrají, zda se někomu nepodařilo z pekelné výhně přece jenom uniknout.

Neodvažoval se rozběhnout. V okamžiku, kdy by senzory zachytily zdroj tepla ve tvaru lidské postavy, velitel zásahu by vysílačkou okamžitě informoval pozemní oddíl a střelci by se mu bez váhání vrhli po stopě.

Cavanaugh pochopil, že pokud se má zachránit, musí se co nejvíce přiblížit k okraji požáru, aby žár ohně překryl teplo, které vyzařuje jeho tělo. Otočil se a klopýtal vzhůru strží k nejbližšímu místu, kde z keřů a stromů šlehaly plameny. Hořící kmeny praskaly tak hlasitě, že mohl doufat, že výbuchy hasicích přístrojů na pozadí takového rámusu působily docela přirozeně. Zahalený spalujícím vzduchem čerpal útěchu z vědomí, že pro infračervená čidla vrtulníků je momentálně neviditelný.

Ale žár byl tak nesnesitelný, že už se k němu nemohl přiblížit ani o centimetr. Postupující požár ho navíc donutil o něco se stáhnout. Pak vzplály keře v rokli a donutily ho k rychlému ústupu. Zdálo se mu, že oheň po něm lačně natahuje plamenné spáry. S pečlivě vykalkulovaným rizikem na pokraji smrti se Cavanaugh pohyboval současně s plameny. Před očima se mu dělaly mžitky, kůži měl vysušenou jako starý pergamen a v životě netrpěl krutější žízní. Ale na to teď myslet nemohl, protože kromě toho, že musel držet krok s ohněm, potřeboval se soustředit na okraje plamenné stěny a vyhlížet střelce. Předpokládal, že se nepřátelé rozdělili a teď postupují kolem požářiště stejně jako on – až na to, že se mohou držet v bezpečné vzdálenosti, protože hlavní práci za ně udělají tepelné senzory a jim stačí pátrat po těch, kdo čidlům ve vrtulnících unikli.

Husté křoví, které vzplálo mohutnými plameny, ho zahnalo na strmější úsek rokliny. Podlomila se mu kolena a jen s největším úsilím udržel rovnováhu. Zmučené plíce zoufale bojovaly o každou molekulu kyslíku. Znovu mu odjely nohy a tentokrát upadl a skutálel se ze svahu. Na dně temné strže se zarazil o balvan. Zasténal a chystal se vstát, ale vzápětí strnul jako socha, protože vpravo před ním vystoupil mezi stromy muž se samopalem, který postupoval souběžně s ohněm.

Střelec se ohlédl po ostrém prásknutí planoucího dřeva za sebe a Cavanaugh toho využil. Bleskurychle se vrhl stranou a zabořil se do hlíny v mezeře mezi skaliskem, o které se zastavil, a úbočím rokle. Tiskl se k zemi v zoufalé snaze splynout s okolním terénem a doufal, že díky sazím, které mu začernily šaty a obličej, vypadá jako další balvan nebo ztrouchnivělý kmen vyvráceného stromu.

Při výcviku jim instruktor kladl na srdce, aby se při skrývání nikdy nedívali přímo na muže, před kterým se schovávají. Lovec může postřehnout odlesk očního bělma, a pokud na něho upřeně zíráte, vycítí vaši přítomnost. Dívejte se proto lehce stranou a pozorujte ho jen koutkem oka. Využívejte periferní vidění, které dokonce dokáže vnímat pohyb přesněji než přímý pohled.

Přesně to teď Cavanaugh dělal. Zíral na protější svah rokle a periferním viděním současně zaznamenával pohyb postavy, která sestupovala na dno strže. Střelec se zastavil a pozoroval postup ohně. Cavanaugh se připravil k výstřelu, kdyby nepřítel projevil byť jen prchavý zájem o skalisko, za nímž se krčil. Muž stál nehnutě až příliš dlouho a Cavanaugh se už už chystal stisknout spoušť, když vtom se střelec otočil a vydal se vzhůru svahem dál od okraje požáru.

Plameny se nebezpečně přiblížily. Hnán žárem se Cavanaugh plazil kolem balvanů a snažil se od ohně vzdálit, ale neodvážil se postupovat příliš rychle – nepřítel se mohl každým okamžikem ohlédnout a pohyb by mu jistě neunikl. Sálavé vedro mu spalovalo hrdlo, jazyk a ústa měl vysušená jako troud.

Helikoptéry zůstávaly ve vzduchu rozmístěné ve vrcholech rovnostranného trojúhelníku a dál pátraly po případných uprchlících. Žár spaloval Cavanaughovi podrážky a donutil ho k rychlejšímu postupu mezi skalisky. Přitisknutý k zemi nemohl vidět, jestli do strže nesestoupili další nepřátelé. Mohl řešit problémy jen postupně, jeden po druhém, a v daném okamžiku si musel odpovědět na otázku, jak se vyhnout upálení zaživa.

Doplazil se k dutině, kterou za jarního tání a letních lijáků vymlely ve svahu prorostlém kořeny proudy vody valící se roklí. Ze stropu se na něho snesla sprška hlíny Cavanaugh napjatě strnul a živě si představoval, jak přímo nad ním stojí střelec a propátrává zrakem okraje postupujícího ohně. Srdce mu sevřela obava, že vratký převis neunese tíhu dospělého muže a zřítí se. Lovec by mu přistál rovnou na zádech. Muž přešlápl z nohy na nohu a Cavanaughovi dopadlo za krk několik hrstí zeminy.

Potlačil nutkání ke kašli způsobené kouřem, který ho dráždil v hrdle, a připravil se ke střelbě, pokud by nepřítel seskočil na dno strže. Pak dým natolik zhoustl, že musel zadržet dech. Věděl ovšem, že stejné potíže má i nepřítel, který stojí přímo nad ním. Kouř ho brzy donutí k ústupu. Otázka zněla, zda se lovec pohne dříve než kořist. V průběhu vražedného výcviku u jednotky Delta Force dokázal kdysi Cavanaugh zadržet dech v uzavřené místnosti plné slzného plynu na celé čtyři minuty. Jenže od té doby uplynulo hodně vody a bez ohledu na své odhodlání pochyboval, že by dnes mohl někdejší výkon zopakovat. Navíc netušil, jestli si nepřítel nenasadil plynovou masku, což by zcela měnilo situaci.

Cavanaugh viděl, že se plameny nezadržitelně valí k němu a žár ho hrozí pohltit. Bylo mu jasné, že jestli se muž nad ním v příštích několika vteřinách nepohne, bude muset vyskočit z úkrytu a začít střílet, aby se mohl rozběhnout dál roklí do místa, kde se bude moci nadechnout.

A co potom? Uslyší ostatní nepřátelé zvuky střelby a seběhnou se sem? A i kdyby je neslyšeli, muž nad ním je jistě prostřednictvím vysílačky v neustálém kontaktu s helikoptérami i dalšími příslušníky vražedného komanda. Když se jeden z nich v předepsaném intervalu neohlásí, lovců se zmocní podezření a vydají se k místu, kde jejich kolega zmizel – tedy právě sem.

A stejně tak i vrtulníky. Jak Cavanaugh zadržoval dech a před očima mu začaly skákat mžitky, zdálo se mu, že helikoptéry se i tak přibližují jeho směrem, protože hukot motorů zesílil. Stroje teď klesaly nad okolní stromy.

Muž nad ním řekl něco, čemu Cavanaugh nerozuměl, ale poznal, že naléhavě hovoří do mikrofonu. A pak se ozvaly těžké kroky, které se spěšně vzdalovaly. V lavině hlíny slyšel, jak mu vrtulníky burácejí přímo nad hlavou.

Déle už dech zadržet nedokázal. Vyrazil z úkrytu a prchal před hustým kouřem. Prosmýkl se kolem jednoho balvanu, druhého… Konečně trochu čistší vzduch! Hltavě si naplnil plíce a i v panujícím vedru se mu zdálo, že tak chladivý vzduch nedýchal od okamžiku, kdy vyběhl z bunkru. Mžitky před očima se vytratili a dokázal zaostřit pohled na dutinu, kterou právě opustil. Hustým dýmem prošlehávaly oranžové plameny, ale to už Cavanaugh pozvedl zbraň a soustředil se na svahy rokle, připraven vystřelit na nepřítele při prvním náznaku nebezpečí.

Nikdo se neukázal. Ohlédl se za burácivým zvukem. Sto metrů daleko se nad srázem vpravo vznášely tři helikoptéry. Černě odění střelci se jako ve fantastickém snu vznášeli k jejich trupům – ve skutečnosti je pochopitelně posádky vrtulníků vytahovaly pomocí elektricky poháněných navijáků. Cavanaugh snad v životě neviděl tak perfektní ústup, tak hladké stažení jednotky z bojové operace. Během několika vteřin každý stroj vyzvedl pětici mužů a dveře kabin se ještě ani nezavřely a piloti už otáčeli helikoptéry a nad zuřícími plameny se vzdalovali k hustě zalesněným horám na východě. Hukot motorů rychle slábl a hrozivé vážky zakrátko zmizely v temnotě. Cavanaugh se konečně mohl bez nebezpečí vzdálit od spalující výhně.

Namáhavě klopýtal a plnými doušky vdechoval chladnější vzduch. Vtom se od bunkru ozvalo několik výbuchů. Plameny se asi prokousaly k uskladněné munici. Plahočil se přes kameny a spadlé stromy, prodíral se křovisky, odhrnoval husté jehličnaté větve. Ztrátou krve zeslábl a musel bojovat s pokušením na chvíli se posadit a odpočinout si. Věděl však, že se nesmí zastavit, že musí zmobilizovat vůli a co nejvíce se vzdálit od ohně. Do praskotu požáru se vmísil jiný zvuk. Z dálky zaslechl vysoké kvílení, které nabývalo na síle a rychle se přibližovalo. Siréna. Ne, opravil se vzápětí, několik sirén. Bezpochyby státní policie a hasiči. V nejbližším městečku (vzdáleném asi dvanáct kilometrů) odbočí z úzké asfaltky na téměř neznatelnou polní cestu, která je dovede až k bunkru, o jehož existenci dosud neměli tušení, ale který teď díky požáru snadno objeví.

Myšlenka, že by mohl zamířit k lesní cestě a počkat, až se mezi stromy vynoří reflektory automobilů, byla mimořádně svůdná. Mohl by si odpočinout. Nechat si ošetřit zranění. Napít se! (Měl takovou žízeň, že se mu oteklý jazyk sotva vešel do úst.) Nedopustil se přece ničeho nezákonného. Má právo vyhledat pomoc.

Ale pak si představil všechny ty otázky, jimiž ho policisté zahrnou. Jistě, poskytnou mu ochranu, jenže ta z Cavanaughova hlediska žádnou ochranou nebude. Budou ho hlídat v nemocnici, na policejní strážnici nebo na jiném místě, které se jim bude zdát bezpečné, ale o bezpečí se v tomto případě rozhodně mluvit nemůže. Pravděpodobně ho budou podezřívat, že se na masakru nějakým způsobem podílel, a než prokáže svou nevinu, zabere to spoustu drahocenného času. Vystavil by se tím neúnosnému riziku. Prescott se ho spolu s celým týmem pokusil zprovodit ze světa. Ten hajzl! Dokud si nebude moci projasnit mozek a uspořádat myšlenky (Kdo byli ti muži v helikoptérách? Patřili k armádě, jak se domníval? Co měli společného s Prescottem?), udělá nejlíp, když ponechá Prescotta a muže z vrtulníků v přesvědčení, že jsou všichni ochránci, včetně jeho samého, mrtví. Kdyby se dozvěděli, že přežil, mohli by se pokusit o další útok. Cavanaugh si ovšem nedokázal představit důvod, proč si někdo přál zlikvidovat celý ochranný tým. Bože můj! Duncan, Chad, Tracy, Roberto. Žalem nad ztrátou přátel by se nejraději rozkřičel. V hlavě mu bušily otázky, na které nedokázal odpovědět. S jistotou věděl jediné opatrnost velí, že dokud nepochopí, co se tady stalo, musí to vypadat, že zahynul spolu s ostatními.

Jsem mrtvola, pomyslel si. Chodící mrtvola.

Oprava: ne chodící, potácející se, belhající. Stálo ho nezměrné vypětí vůle a sil, aby položil jednu nohu před druhou a udržel se v pohybu. Rána v rameni, přelepená instalatérskou páskou, nesnesitelně bolela. Na kůži rukou, obličeje a krku mu naskákaly puchýře, způsobené žárem plamenů. S vypětím všech sil však kráčel dál, vzpřímeněji, pevněji.

Mysli si, že jsi ve výcvikovém táboře pro nováčky, pokusil se o nesmělý žert. Nebo – a to už nebyl žert – že prožíváš svůj první den u Delta Force. Při vzpomínce na izolovanou vojenskou základnu Fort Bragg ho zalila mocná vlna nostalgie. Instruktoři by na tebe byli hrdí, pomyslel si a přidal do kroku.

Sirény se přibližovaly. Cavanaugh od nich udržoval uctivou vzdálenost, ale současně podle nich odhadoval, kterým směrem dále postupovat mezi stromy. Budu potřebovat pomoc, uvažoval. Vypadám jako oběť válečných hrůz. Jakmile se objevím mezi lidmi, někdo okamžitě zavolá policii. Kdo mi může pomoci?

Pomyslel na muže, který patřil k záchrannému týmu. Eddie se svou nerozlučnou žvýkačkou, který si tak potrpěl na slovní hříčky (Tyhle kousky skončí brzy na kousky v kanále.), řidič, který od motelu odvezl černou limuzínu někam daleko od letiště v obavě z naváděcího vysílače, jenž mohl být v automobilu zabudovaný. Cavanaugh s ním v minulosti již několikrát pracoval. Jakmile se Eddie dozví, co se stalo, všeho nechá a přispěchá mu na pomoc.

Ale Cavanaughovi se na tomto plánu něco nezdálo. Předpokládejme, že Prescott anebo i muži z vrtulníků měli u společnosti Global Protective Services svého informátora. Předpokládejme, že vědí, že Eddie patřil k záchrannému týmu. Aby se ujistili, že Cavanaugh a ostatní jsou opravdu mrtví, budou mít Eddieho pod pečlivým dohledem. Telefonát, který Eddieho povolá do města nedaleko zničeného bunkru, by představoval neklamný náznak, že někdo přece jenom přežil.

To nemůžu riskovat, pomyslel si Cavanaugh. Musím zůstat neviditelný.

Ale koho tedy, ve jménu božím, mohu požádat o pomoc?

Ať to v hlavě převracel jakkoliv, vždy narazil na stejnou odpověď: jediná osoba na světě, na kterou se nechtěl obrátit, a současně jediná, na kterou se obrátit mohl.

Část třetí

Identifikace hrozby

1

„Hotel Warwick.“ Hlas recepčního zněl ospale.

„Prosil bych pokoj pět-nula-čtyři,“ promluvil Cavanaugh, obklopený tmou, tiše do mobilního telefonu. Krčil se za skaliskem mezi stromy asi půl kilometru daleko od světel městečka, k nimž se předchozí dlouhé čtyři hodiny trmácel, než se únavou zhroutil. Čekal se zavoláním tak dlouho v obavě ze skenerů mobilních telefonů (armádní verze má dosah několik kilometrů), s jejichž pomocí by nepřátelé mohli pátrat v okolí bunkru, zda někdo masakr přece jenom nepřežil. Ale v blízkosti lidských obydlí nebude použití mobilu přes pozdní noční hodinu nikomu podezřelé. Kromě toho teď jistě éterem křižuje spousta telefonních signálů hasičů, policie a záchranářů. Za této situace by i ten nejdokonalejší skener dokázal izolovat určitý rozhovor jen za předpokladu, že by byl naladěn na správná klíčová slova – například „útok“, „mrtvý“, „Global Protective Services“ nebo jeho jméno. Cavanaugh měl pochopitelně v úmyslu vyjadřovat se co nejneurčitěji.

„Nemohl byste mluvit trochu hlasitěji, pane? Vůbec vás neslyším.“

„Pokoj pět-nula-čtyři.“

„Je hrozně pozdě. Víte určitě, že chcete vyrušit…“

„Manželka můj telefonát očekává.“

Recepční si unaveně povzdechl. „Přepojím vás.“

Cavanaugh s telefonem přitisknutým k pravému uchu slyšel vyzváněcí tón.

„Ehm… Haló?“ Jamiin hlas ještě halil závoj spánku.

„To jsem já.“ Cavanaugh se za balvanem ještě více přikrčil. Telefon ho studil v dlani.

„Haló? Já vás ne…“

„To jsem já.“ Prostá věta byla vlastně signálem, že Jamie může věřit všemu, co řekne – nejedná pod nátlakem, nikdo ho nedonutil jí zavolat. Kladl jí na srdce, že v telefonu nikdy nesmí používat jména, a doufal, že si jeho ponaučení zapamatovala.

„Tady taky,“ zněla druhá polovina hesla. Všechno v pořádku. „Proč mi… Kolik je hodin?“

Poznání, že vzala jeho lekce na vědomí, ho uklidnilo. „Dost.“

„Proboha. Čtyři ráno.“

Cavanaugh si v duchu představil, jak si Jamie odhrnuje černé vlasy z čela a mžourá na ciferník budíku na nočním stolku. Nejraději by na ni vychrlil, co potřebuje, ale rozhovor musel znít nevinně pro případ, že by je někdo odposlouchával. „No jo, já vím. Ale stejně musíš brzo vstávat, protože letadlo ti letí brzy ráno, a chtěl jsem tě zastihnout, ještě než se odhlásíš z hotelu a odjedeš na letiště. Nemohl jsem usnout. Pořád mi leží v hlavě ta naše poslední hádka. Chtěl bych ten spor urovnat.“

„Hádka?“

Cavanaugh ji přímo viděl, jak vraští obočí. „Sobota odpoledne v hotelovém baru. Je mi líto, že jsem tě naštval, když jsem se vrátil do práce. Měla jsi pravdu. Měli bychom si pro sebe udělat víc času a trávit ho spolu.“ Představil si, jak se Jamie usilovným přemýšlením mračí. „Pamatuješ? Říkala jsi, že máš víc peněz než já a že se chceš o mě starat. Jak by se ti líbilo, kdybys teď část těch peněz utratila a postarala se o mě?“

Jamie chvíli mlčela – evidentně se snažila rozluštit skrytý význam jeho slov „S radostí.“

„Výborně. Ráno se podle plánu odhlásíš z hotelu. Ale domů nepoletíš, pojedeš autem. A ne sama, nýbrž se mnou. Co říkáš? Porozhlédneme se po krajině a bude nám spolu dobře.“

„To zní nádherně,“ opáčila Jamie, stále ještě zmatená. „Kde vezmu auto? V půjčovně?“

„Zajeď do West Side a nějaké kup. Stejně už zasloužíme nové. To staré rachotí jako kostitřas a beztak jsem ho nikdy neměl rád.“

„Já taky ne. Nejvyšší čas ho vyměnit. Jakou značku máš na mysli?“

„Ford Taurus by docela vyhovoval. Nic nápadného. Co bys řekla na tmavě modrou nebo tmavě zelenou?“

„Moje oblíbené barvy.“ Jamiin hlas zněl stále ochraptělý spánkem a Cavanaugh zatoužil sevřít ji v náručí.

„Vezmi model s nejsilnějším motorem.“ Dvě stě koní, o padesát víc než standardní provedení. Jistě, ani tak by se s ním nedaly lámat rekordy – na rozdíl od motorů, jimiž své služební taurusy vybavovala společnost Global Protective Services. Ale dodá vozidlu svižnou energii a když uvážíme, kolik tisíc automobilů tohoto typu jezdí po amerických silnicích, nabízená anonymita je v dané chvíli důležitější než obrovský výkon.

„Cesta se poněkud protáhne, takže budu potřebovat nějaké šaty,“ pokračoval Cavanaugh. Kufr s jeho oblečením zůstal v autě, které vybuchlo před skladištěm. „KaIhoty, sportovní sako, boty. Džínsy, svetr, tenisky. Mou velikost si pamatuješ, ne?“

„Jak bych ji mohla zapomenout?“ zaznělo mazlivě.

„Nic křiklavého.“

„Bože chraň! ještě něco?“

„Spodní prádlo.“

„Miluju, když mluvíš v sexuálních narážkách.“

„Ponožky. Zubní kartáček. Holicí stojek. Pořádnou cestovní lékárničku. Nikdy nevíš, co tě na silnici může potkat.“

„Člověk není nikdy dost opatrný.“

„Ani nevíš, jakou pravdu jsi teď vyslovila. A přivez nějaké sendviče. A taky vodu. Spoustu balené vody.“

Telefon na okamžik oněměl, jak Jamie vstřebávala význam toho, co slyšela. „Chvíli to potrvá.“

„To je mi jasné. Proto jsem chtěl, abys vyrazila co nejdřív.“

„Kde se sejdeme?“

„To zatím nevím. Ještě ti zavolám. Kolem poledne.“

„Nemůžu se dočkat, až tě zase uvidím.“

„Já taky. Promiň, že jsem tě vzbudil.“

„Hele, ty mě můžeš vzbudit kdykoliv. Ale je to mnohem hezčí, když při tom ležíš vedle mě.“

2

Cavanaugh stiskem tlačítka přerušil spojení a vypnul telefon – jednak aby šetřil baterii, jednak nechtěl, aby k němu neočekávaným zazvoněním přivolal nežádoucí pozornost. Schoval přístroj do kapsy a zpoza skaliska vyhlédl ke zvukům sirén, které teď kvílely v ulicích. Lesní požár se k městečku natolik přiblížil, že policie zahájila evakuaci. Pomalu došel k silnici a dlouho čekal na vhodný okamžik, aby ji nepozorovaně přeběhl a pokračoval dál lesem, tak hustý provoz na ní panoval. Nekonečný řetěz nákladních automobilů přivážel další a další muže s lopatami a motorovými pilami a podle všeho se zdálo, že asfaltka má sloužit jako hranice, na níž chtějí oheň zastavit. Pak se objevily tahače s těžkými buldozery.

Cavanaugh se instinktivně přikrčil v křoví, když nad sebou zaslechl přelétat vrtulové letadlo, které bezpochyby patřilo hasičům. Předpokládal, že pozorovatel navádí pracovní čety k místům, kde mohou proti požáru nejúčinněji zasáhnout. Přesto nedokázal zaplašit iracionální obavu, že je letoun vybaven teplotním čidlem a je součástí úsilí o jeho dopadení. Někdy musí člověk prostě věřit ve svou šťastnou hvězdu, pomyslel si.

Orientoval se podle zvuků na silnici a zamířil hlouběji do lesa. O pět minut později zaslechl hukot helikoptéry a chvíli se tiskl k zemi, než sám sebe přesvědčil, že pronásledovatelé by museli být naprosto šílení, kdyby se vraceli do oblasti, kde na něho zaútočili. Vrtulník se také podílí na boji s ohněm. Možná se pilot právě chystá otevřít nádrž s vodou nebo s chemickými hasivy, uvažoval. Ale i když skálopevně věřil logice svých vývodů, cítil se v lese jako nahý, dokud helikoptéra neutichla v dálce.

Zářivý srpek měsíce poskytoval dost světla, aby se dokázal vyhnout temným pařezům a zeleným větvím. Mířil k dalšímu městečku, vzdálenému asi osm kilometrů, kde se úzká asfaltka hemžící se činorodou aktivitou napojuje na severojižní spojku a západní přivaděč k mezistátní dálnici. Právě tudy přijížděla k požáru hasičská vozidla a Cavanaugh věřil, že ve městě, kam má namířeno, policie zřídí zátarasy, aby zabránila civilistům a hlavně čumilům, kterých se sem bezpochyby sjedou stovky a tisíce, v přístupu do nebezpečné oblasti. Aby ho Jamie mohla vyzvednout, musí zvolit místo setkání až za policejní blokádou.

Zakrátko mu bledé světlo svítání umožnilo zrychlit tempo. Slunce, zastíněné mraky kouře, už stoupalo po obloze několik hodin, když mezi stromy spatřil šedě natřený dřevěný domek. Okamžitě zalehl a vyhlédl mezi větvemi keřů. Vzorně udržovaná zeleninová zahrádka, kůlna na nářadí, garáž opatřená stejnou barvou jako dům. Cavanaughovu pozornost okamžitě přilákal kohoutek s nasazenou hadicí u zadní stěny stavení. Kdybych se tam tak mohl připlazit a napít se…

Představil si chuť sladké chladivé vody, která mu přetéká přes rty a svlažuje vyprahlé hrdlo. Málem podlehl slabosti a opustil úkryt v křoví.

Ještě že to neudělal, protože o pět vteřin později vyšla z domu mladá štíhlá žena v džínsech a tričku, na nohou gumové holínky, na rukou pracovní rukavice. Jistě by ho uviděla, vyděsila se při pohledu na zaschlou krev, která ho pokrývala od hlavy k patám, a zburcovala policii.

Takto se však podezřívavě zahleděla na mraky kouře ženoucí se po obloze, zvedla hadici a křikla k domku: „Hej, Pete! Nevím, jestli ten oheň, před kterým nás varovali, postupuje naším směrem, ale vzhledem k tomu, že ses rozhodl tenhle starý statek zachránit za každou cenu, udělal bys asi nejlíp, kdybys odložil tu plechovku s pivem, popadl druhou hadici a pomohl mi stříkat na střechu.“

Cavanaugh, vysušený tak, že se ani v teple jasného dne už nepotil, se odplazil hlouběji mezi stromy. V bezpečné vzdálenosti obešel dřevěný dům a pak několik dalších, až nakonec nechal město za sebou. U silnice, která vedla od severu na jih, narazil na vyschlý, pískem zanesený kanál pod vozovkou. Vděčný za okamžik chladivého stínu prošel potrubím na druhou stranu a zmizel mezi stromy. Teď již čerpal sílu z vědomí, že se brzy bude moci zastavit a odpočinout si. Zamířil k silnici, které vedla od východu na západ od dálnice. Když ji spatřil mezi stromy, přikrčil se v houští a opatrně vyhlédl ke křižovatce. Jak očekával, právě na ní vytyčila policie zátaras – ovšem až za křižovatkou, na cestě k městu.

Výborně, pomyslel si s ulehčením.

Vrátil se mezi stromy k příkopu, a když se podíval na hodinky, ulekl se, že je již dvacet minut po dvanácté. Vytáhl telefon, zapnul ho a vyťukal číslo.

Jamie se ustaraně ozvala hned po prvním zazvonění. „Ano?“

„To jsem já,“ ohlásil se tiše.

„Když jsi v poledne nezavolal…“

„Všechno je v pořádku.“

„Určitě?“

„A bude to ještě lepší, až mě vyzvedneš.“ V pozadí slyšel hlasy „Kde jsi?“

„Kupuju auto. Myslela jsem, že když nebudu smlouvat a zaplatím hotově, půjde všechno jako po másle, ale to papírování je nekonečné. Ale už mi snad konečně dají klíčky.“

Cavanaugh sevřel telefon pevněji. „Když mluvíme o penězích…“

„Kolik potřebujeme?“

„Nejmíň dva tisíce. Ve dvacítkách.“

„Přivezu tři.“

„V bance řekni, že jedeš do Atlantic City²). Až budeš mít všechno pohromadě, dej se na sever k hlavní mezistátní dálnici. Asi osmdesát kilometrů za velkou křižovatkou u Kingstonu dojedeš k výjezdu na Baskerville.“

Tady neměl Cavanaugh na vybranou a musel název města zmínit. Předpokládal ale, že půjde o jméno vyslovované v těchto hodinách v rozhovorech záchranářů a hasičů tak často, že jako klíčové slovo k identifikaci konkrétního telefonátu bude nepoužitelné.

„Jeď po silnici na západ,“ pokračoval. „Asi po patnácti kilometrech na křižovatce na okraji Baskerville odboč doprava. O sto metrů dál narazíš na vyschlé koryto potoka, které vede kanálem pod silnicí. Tam zastav a vystup, jako kdybys chtěla zkontrolovat, jestli ti neuchází pneumatika.“

„Křižovatka. Odbočit vpravo. Kanál pod silnicí. Mám to. Tam mě budeš čekat?“

„Tam tě budu čekat.“ Vyhlédl korunami stromů na další helikoptéru. Pod jejím břichem se houpala obrovská nádrž s vodou. „Pokud se ten lesní požár nerozšíří až sem.“

„Lesní požár?“ Odpovědi se však Jamie nedočkala, a tak ironicky poznamenala: „Ty si opravdu dovedeš najít zábavu za všech okolností. Přijedu, jak nejrychleji to půjde.“

„Zavolej mi, až budeš blízko. Nechám si mobil zapnutý.“

„Jsi opravdu v pořádku?“

„Budu. Díky za pomoc.“

„Já děkuju tobě, že jsi o ni požádal. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se toho někdy dožiju.“

3

Cavanaugh schoval telefon do kapsy Konečně zařídil vše potřebné a rozhlédl se po lese. Našel v měkké půdě nehlubokou proláklinu, zakryl ji suchými větvemi a spokojen, že maskování vypadá úplně přirozeně, se vplazil do temného doupěte. Mokrá hlína docela voněla; opřel se o stěnu prohlubně a pocítil tolik potřebné, i když jen dočasné, uvolnění. Teď musí počkat na Jamie.

Teplé sluneční paprsky si našly cestu i do jeho stinného úkrytu. V neprůstřelné vestě se mu moc pohodlně neleželo. Svlékl ji a teprve tehdy si všiml kovové střepiny zaryté v kevlaru – pozůstatek hasicího přístroje, který se v žáru roztrhl jako šrapnel.

Dobrou minutu si úlomek kovu zamračeně prohlížel a pak zkontroloval instalatérskou pásku na ráně, která pulzovala bolestí. Silné stříbrné pruhy držely pevně a poskytovaly vynikající ochranu – nikde ani kapka čerstvé krve. Celé rameno mu však oteklo a krkem dokázal pohnout jen s obtížemi.

Natáhl si nohy – respektive zkusil to, ale svaly se hned zase stáhly. Tak už je to tady, pomyslel si. Mnohem dříve, než očekával. Dokud se pohyboval, prchal od nepřátel a požáru, domlouval se s Jamií a nakonec stavěl provizorní útočiště, adrenalin vyplavovaný do žil byl jeho přítelem – zásoboval tělo energií a hnal ho kupředu.

Ale teď, kdy v příštích několika hodinách neměl vůbec nic na práci, se adrenalin v krevním řečišti stal zbytečnou přítěží. Vyvolával v něm nervozitu, nutil ho pokrčit kolena a složit ruce na prsou. Cítil, jak se mu chce zívat – jistě i nedostatkem spánku, ale hlavně potřebou uvolnit z těla nahromaděné svalové napětí. Platíš cenu za vzrušení při akci, uzavřel své úvahy.

Horečně se zachvěl a objal si rukama paže. Počkal, až třas ustane, a pak zaujal fetální polohu. Koneckonců, odliv adrenalinu často považoval za přípravu k novému zrození a porod není nikdy bezbolestný.

Oční víčka mu ztěžkla jako závaží a cítil, že už nedokáže dále zahánět dřímotu. Nastavil mobilní telefon tak, aby místo zvonění vibroval, a položil si ho na hrudník pod bundu. Pak vytáhl pistoli, sevřel ji v dlani a odplul do náruče spánku.

4

K vědomí ho probralo chvění mobilního telefonu. Výcvik a léta praxe ho naučily okamžitě setřást mlhu spánku a probudit se k plnému vědomí. Cítil, jak se přístroj rozechvívá podruhé, a napjatě se zaposlouchal do lesního ticha, zda neuslyší podezřelé zvuky. Pak opatrně vyhlédl zpod větví. Ve vzduchu cítil kouř, ale když mobil zavibroval potřetí, uvědomil si, že ve vzduchu nevidí ani stopu dýmu a že v dané chvíli mu od požáru bezprostřední nebezpečí nehrozí.

Vklouzl zpět do doupěte, schoval pistoli do pouzdra a přijal hovor. „Taco Bell³).“ Další předem domluvený kód.

„To jsem já. Už jsem se bála. Když ses hned neohlásil…“

„Trochu jsem si zdřímnul.“ S telefonem u ucha se podíval na hodinky. Půl páté. „Kde jsi?“

„Blížím se k městu. Už vidím křižovatku. Ten oheň musel být hrozný. Hory jsou kompletně zahalené kouřem. Na silnici je zátaras.“

„Na cestě k městu?“ Cavanaugh doufal, že policie bariéru nepřesunula před křižovatku.

„Jo. Policajti právě vrací několik aut.“

„Dostaneš se ke křižovatce? Budeš moci odbočit?“

„Ano.“

„Budu čekat.“

Přerušil spojení, strčil telefon do kapsy a popadl kevlarovou vestu. Opatrně se ze svého úkrytu rozhlédl po okolí, vyškrábal se z prolákliny, doplazil se ke křoviskům na okraji lesa a pátravě se zahleděl na severojižní silnici. Hory za ní halil, jak řekla Jamie, závoj dýmu. Požár se naštěstí stočil na západ a zdálo se, že se městu vyhne. Nad plameny letěla helikoptéra a chrlila do nich vodu.

Kolem projel policejní hlídkový vůz se zhasnutým majáčkem a Cavanaugh počkal schoulený v houštině, až motor utichne v dálce. Pak se rozhlédl na obě strany silnice, a když nespatřil nic podezřelého, přeběhl k zatravněnému vyschlému korytu a vydal se jím k propusti pod vozovkou. Vlezl do betonové skruže a v duté ozvěně napínal uši, aby mu neuniklo, až nad ním zastaví auto.

Dočkal se za necelou minutu.

Někdo otevřel dveře a zase je přibouchl. Slyšel kroky na asfaltu a pak na štěrkové krajnici, jako kdyby řidič chodil kolem automobilu a díval se, zda mu neuniká vzduch z pneumatik.

„Kde jsi?“ sykla Jamie.

Přiblížil se k ústí roury. „Podívej se na obě strany silnice, jestli tě někdo nesleduje.“

„Ani živáčka.“

„Vrať se do vozu a počkej, než vklouznu na zadní sedadlo. Pak hned odjeď.“

Poslouchal, jak se manželčiny kroky vracejí k levým předním dveřím. Srdce se mu rozbušilo o něco rychleji. Jakmile uslyšel, že otevírá, vylezl z propusti, vyskočil z příkopu a několika kroky stál u auta. Než Jamie nasedla, hodil na zadní sedadlo neprůstřelnou vestu, vrhl se za ní, přikrčil se u podlahy a zabouchl za sebou. Jamie na sobě měla hnědé plátěné sako a její lesklé černé vlasy se zřetelně rýsovaly proti čelnímu sklu. Zařadila rychlost, šlápla na plyn a ohlédla se. Zelené oči se jí rozšířily zděšením, když uviděla zaschlou krev, potrhané špinavé šaty, obličej zčernalý sazemi, přiškvařené vlasy a rameno přelepené kdysi stříbrnou páskou. „Panebože,“ vydechla.

Cavanaugh pocítil směsici pýchy a obdivu, jak pohotově překonala šok a hned se zase věnovala řízení. Dodržovala rychlostní limit, aby na sebe zbytečně neupozornila.

„Je to moc zlé?“ zeptala se napjatě, ale nespouštěla oči z vozovky.

„Mohlo to být horší.“ Měl pocit, že se mu ve vyprahlém hrdle převalují kamínky. Jazyk měl oteklý, rty popraskané.

Na podlaze leželo několik balení lahvové vody po šesti kusech zatavených v igelitu. Netrpělivě obal roztrhl.

„Jsi…?“ Jamie se zhluboka nadechla. „Postřelili tě?“

„Ano.“ Vytáhl láhev a odšrouboval uzávěr.

„Neumím si představit, co by mohlo být horší.“

„Kulka nezasáhla žádný důležitý orgán. Pouze rameno.“ Přikrčený u podlahy zvedl láhev k ústům. Voda mu crčela přes rty na bundu a na zadní sedadlo, napuchlý jazyk nasával životodárnou tekutinu jako houba.

„To, čemu ve filmu říkají ‚jenom škrábnutí‘?“ Rozhodně se nezdálo, že ji uklidnil. „A čím sis to zalepil? Neříkej mi, že je to izolační páska.“

„Bez ní nedám ani ránu.“

„To se mi snad zdá. Zalepil ses jako prasklé potrubí. Proboha svatého! Vždyť můžeš dostat otravu krve a umřít! Odvezu tě k doktorovi.“

„Ne,“ odmítl Cavanaugh bryskně. „Žádný doktor.“

„Ale…“

„Každý lékař je povinen ohlásit střelné zranění na policii, a to si nemůžu dovolit. Nechci, aby úřady věděly, že jsem naživu.“

„Copak Global Protective Services nemá svoje doktory?“

„Má.“

„No tak…“

„Ve firmě taky nesmí nikdo vědět, že žiju.“

„Co se sakra děje?“

Cavanaugh se pořádně napil. Měl útroby tak vysušené, že přímo cítil, jak mu voda stéká jícnem do žaludku. Vedle plastových lahví stál na podlaze polystyrenový chladicí box. Naklonil se k němu, sykl bolestí a odklopil víko. Uvnitř leželo…

„Tmavý chleba s uzeným hovězím,“ informovala ho Jamie. „Pak tam máš ještě bramborový salát se zelím a koprem, kdybys měl chuť.“

Cavanaugh se zakousl do sendviče a hladově žvýkal. Jakmile však polkl, zvedl se mu žaludek. Lehl si na záda, hleděl na strop kabiny a vnímal vibrace karoserie.

„Myslíš to vážně? Opravdu nechceš k doktorovi?“

„Opravdu.“

„Kam tě mám teda zavézt?“

„Vrať se na dálnici a vezmi to na sever. Do Albany je asi hodina cesty. Najdi nám nějaký motel, kde se dá parkovat přímo před pokojem. Nejlepší by byly chatky.“

„Budu hádat. Nic nápadného, žádný přepych, ano?“

„Přesně tak. Nějaký zapadák, kde je normální platit hotově a nikdo nemá chuť vybavovat se s policií.“

„Zdá se, že nás čeká rozkošná noc.“

„Přivezla jsi lékárničku?“

„Jo. Z tvého tónu jsem usoudila, že by měla být co největší. Leží na podlaze vedle tašek s oblečením.“

Cavanaugh se prohrábl igelitovými nákupními kabelami a objevil autolékárničku velikosti menšího diplomatického kufříku. Ne bez obtíží, způsobených bolestí v levém rameni, ji otevřel a mezi uskládanými obinadly, mastmi a dezinfekcí vyhrabal pod nůžkami malé plato s tylenolem. Vyloupl dvě tablety a zapil je vodou. Pij pomalu, ať se nepozvracíš, napomenul se v duchu.

„Všímáš, jak jsem trpělivá?“ ozvala se Jamie. „Zeptala jsem se jenom jednou.“

„Chceš vědět, co se děje.“

„Já žasnu. Jak jsi to uhodl?“

„O své práci a o jednotlivých akcích jsem s tebou nikdy nemluvil.“

„To je pravda.“ Jamie dál sledovala provoz před sebou. „Vhodná příležitost udělat výjimku.“

„Ano,“ souhlasil Cavanaugh. „Jestli máš kvůli mně riskovat život, máš také právo vědět, do čeho ses namočila. Tentokrát ti všechno řeknu.“

5

Motel se jmenoval příznačně Poslední štace a nacházel se v zastrčené uličce na předměstí Albany nedaleko dálnice, zato daleko od čtvrtí, kde byste hledali podniky jako Holiday Inn nebo Best Western. V přilehlých budovách sídlila opravna elektrospotřebičů, dva bary a hamburgerová jídelna. Zapadající slunce vrhalo dlouhé stíny a opravna právě zavírala. Její zaměstnanci se přesouvali o jedny dveře dál do baru, ale jinak byla ulice jako po vymření.

Po cestě si Cavanaugh smyl vodou z láhve nejhorší nános zaschlé krve a sazí z obličeje. Převlékl se do sportovního saka, džínsů a svetru, které mu Jamie koupila, a zakryl tak zranění i izolační instalatérskou pásku. Baseballová čapka skryla před všetečnými pohledy seškvařené vlasy, takže se mohl na zadním sedadle posadit a neriskoval, že vyvolá nežádoucí pozornost. Rozhlížel se po pusté ulici, zatímco Jamie odešla zařídit ubytování.

Vrátila se k autu s klíčem připevněným k velké žluté kostce z umělé hmoty.

„Platilas hotově?“ zeptal se.

„Ano. Recepčnímu jsem řekla, že mi někdo ukradl kreditní kartu.“

„Dobrá výmluva,“ ocenil Cavanaugh.

„Ten chlápek je podle všeho zvyklý na dvojice, které platí v hotovosti. Nejspíš si myslí, že jsme záletníci.“ Jamie odbočila z ulice k zadnímu traktu motelu. „Chápu, proč nechceš, abych používala kreditku. Nezůstane po mně papírová stopa. Ale teoreticky přece o mé existenci nikdo neví.“

„Teoreticky ano. Ve firmě jsem o tobě nikomu neřekl, dokonce ani Duncanovi.“ Záblesk vzpomínky mu vykreslil před očima Duncanovu tvář prostřílenou kulkami. Žal a vztek zesílily.

Jamie zaparkovala u popelnice před předposledními dveřmi v řadě pokojů. „Není to zbytečná opatrnost?“ Potřásla hlavou. „Ale ne. Vím, co mi řekneš. Člověk nikdy nemůže být dost opatrný.“

Cítil se mizerně, ale přesto se mu podařilo vykouzlit na rtech úsměv.

Jamie vystoupila a otevřela dveře pokoje.

Hned nato vystoupil i Cavanaugh a s nákupními taškami, které odlákají pozornost od jeho obličeje – lidi vždycky zajímá, co si nesete –, v rukou zamířil rozvážným krokem ke dveřím ponořeným do stínu. Vešel a rozhlédl se.

Dvě obyčejné postele s vybledlými přehozy. Poškrábaný stůl. Malý televizor přišroubovaný ke zdi. Tenký prošlapaný koberec. Přes roh zrcadla nad skříňkou se táhla prasklina.

„Nechtěl jsi nic přepychového,“ poznamenala Jamie.

V místnosti se vznášel pach cigaretového kouře.

„Nekuřácké pokoje byly obsazené,“ dodala.

„To nevadí.“ Cavanaugh položil tašky na stůl, posadil se na postel, klesl na záda a zavřel oči v naději, že se mu přestane točit hlava. „Jako úkryt je to naprosto vyhovující. Odvedlas perfektní práci.“

„Přinesu z auta vodu a zbytek věcí.“ Když se Jamie vrátila, zamkla za sebou dveře.

Cavanaugh sice ležel se zavřenýma očima, ale vycítil, že ho napjatě pozoruje, svíraná neklidem.

„Mám nechat zhasnuto?“ zeptala se.

„Ano.“

„Co pro tebe můžu udělat?“

„Podej mi vodu a ještě dva tylenoly.“

„Nemáš horečku? Nedostala se ti do rány infekce?“

Polkl tablety a ještě se napil. „Myslím…,“ namáhavě se vztyčil do sedu, „že je nejvyšší čas to zjistit.“

6

Horká sprcha tekla Cavanaughovi v kaskádách na skloněnou hlavu a záda. Pak se zaklonil a nechal si vodu proudit na obličej a hrudník. Slabostí se musel posadit.

Závěs sprchového koutu nechal roztažený. Jamie, osvětlená malou žárovkou nad zrcadlem v pokoji, sklopila kryt záchodové mísy, sedla si, opřela se lokty o kolena a pozorovala ho.

Světlo ho bodalo do očí, ale viděl v něm krev, špínu a saze vířící v odtoku ve vykachlíkované podlaze. Když si vymyl z hlavy šampon, přidaly se k nim i zlomky opálených vlasů.

„Máš na nohou a na prsou modřiny,“ poznamenala.

Cestou na sever jí váhavě a jen v kostce vylíčil, co se stalo, a znovu k ní pocítil obdiv, když potlačila emoce a pozorně poslouchala a pouze občas ho přerušila nezbytnou doplňující otázkou.

„Nejspíš od toho, jak jsem spadl do strže. Víš, že by z tebe byl vynikající ochránce? Rychle se učíš. Nechápu, kde se v tobě vzaly, ale máš ty správné instinkty.“

Vážný výraz v obličeji jí ještě přidal na kráse. „Přišla jsem k nim dlouhým stykem s tebou.“ Vyhrnula si rukávy a umyla mu záda. „Proč si podle tebe přál Prescott vaši smrt?“

„A kdo byli ti chlapi v helikoptérách? Chovali se jako příslušníci speciálních armádních jednotek.“

„A skupina, která přepadla skladiště?“

„Měli slušné vybavení, ale používali běžnou taktiku. Nebyli tak disciplinovaní jako ti lidé z vrtulníků. Když ve skladišti útočili po schodech nahoru, zarazili se, jako kdyby dostali strach.“

Zastavil sprchu. Kapala z něj voda a chvíli se oba nehýbali.

„Myslím, že se do toho pustíme,“ prohlásil nakonec. „Víš, co máš dělat?“

„Vysvětlils mi to docela jasně.“

„Fajn.“ Cavanaugh se zhluboka nadechl, položil si pravou ruku na levé rameno, uvolnil okraje izolační pásky, znovu se nadechl a zatáhl. Páska držela pevně a nemohl za ni škubnout, aby ránu nerozšířil a nepotrhal si kůži. S každou vteřinou cítil intenzivnější bolest. Konečně provizorní obvaz sundal. Vytryskla krev, ale ne tak silně, jako bezprostředně po zásahu – v ráně se za tu dobu utvořila sraženina.

Jamie k ní okamžitě přiložila namydlenou žínku a rychle, ale opatrně a zlehka z ní vymývala špínu a hnis.

Cavanaugh se zašklebil.

„Hotovo,“ ohlásila.

Otočil se ke kohoutku a pustil sprchu, aby si ránu ještě vymyl. „Nemůžu natočit hlavu tak, abych si tam viděl.“

„Hluboký žlábek mezi ramenem a krkem. Dobrá zpráva je, že pokud to dokážu posoudit, kulka prošla skrz.“

„Myslel jsem si to. A ta špatná zpráva?“

„Ta rýha je dobrých pět centimetrů dlouhá.“ Cavanaugh beze slova přikývl. Zastavil sprchu, díval se za odtékající krví a připravoval se na to, co Jamie udělá v příštím okamžiku.

Než se přihlásili v motelu, zastavili se v lékárně a koupili lahvičku peroxidu. Jamie ji teď otevřela a nalila mu průzračnou tekutinu na rameno.

Peroxid v hluboké ráně šuměl a bublal; Cavanaugh zaťal zuby pronikavou bolestí a musel se opřít o stěnu.

„Vypláchni si to,“ vybídla ho Jamie.

Viděl rozmazaně, ale podařilo se mu nahmatat kohoutek. V odtoku zavířila narůžovělá pěna. Odtáhl se od proudu vody a Jamie mu nalila na ránu další dávku peroxidu – se stejně bolestivým účinkem.

„…všemohoucí,“ zamumlal Cavanaugh a naklonil se pod vodní proud. Když odtokem tekla čistá voda, sprchu zastavil. Pak se vyklonil za závěs a Jamie mu utřela ránu ručníkem.

Pevně zaťal zuby.

„Máš v okolí rány zarudlou kůži,“ poznamenala starostlivě.

„Asi je podrážděná od pásky.“

„Ne. Tohle vypadá jinak. Obávám se, že se ti tam dostala infekce.“ Přiložila na ránu žínku, vysušila ji a spěšně do ní vymačkala polovinu obsahu tuby s dezinfekční mastí. Nahoru přiložila gázu a přelepila ji několika pruhy leukoplasti.

Cavanaugh se zhluboka nadechl.

„Dokážeš stát?“ zeptala se.

Zkusil to, ale uklouzl. Jamie ho zachytila, než spadl, a tak se od něj zamáčela, že se jí blůzka přilepila k prsům.

Posadila ho na zakrytou mísu toalety a posledním suchým ručníkem mu osušila tělo a vytřela vlasy. Vyhýbala se při tom ráně, kde krev začala prosakovat gázou.

„Teď tě zvednu.“

Cavanaugh se sotva držel, když mu utírala nohy a rozkrok. Kromě bolesti v rameni vnímal své tělo, jako by patřilo někomu jinému.

„Opři se o mě.“ Jamie si přehodila jeho pravou paži kolem krku, podepřela ho a odvedla do pokoje, kde ho uložila na postel. „Jsi celý horký. Nemáš teplotu?“

Než mohl Cavanaugh odpovědět, roztřásla ho zimnice.

Když Jamie viděla, v jakém je stavu, spěšně se svlékla, lehla si k němu, přetáhla přes ně přikrývku a objala ho. „Potřebuješ…“

„Ne,“ procedil Cavanaugh cvakajícími zuby.

Víčka mu ztěžkla a stíny v místnosti potemněly.

Přitiskla se k němu ještě těsněji.

7

Cavanaugha probudilo zatahání za rameno. Zamrkal do světla, které pronikalo mezi závěsy, a podařilo se mu potlačit bolestivý záškub, když mu sundala obvaz z rány. Viděl, jak si ji přimhouřenýma zelenýma očima zkoumavě prohlíží.

„Jak to vypadá?“

„Zarudlé jako včera večer,“ odpověděla.

Cítil, jak se mu sevřely vnitřnosti.

„Ale už nejsi tak horký.“

„To je dobré znamení, nemyslíš?“

„Rána zaschla a zatáhla se.“

„Vždyť říkám, dobré znamení.“

Přiložila čistou gázu na dezinfekční mast s obsahem antibiotika a přelepila ji náplastí.

„Kolik je hodin?“ Cavanaugh se ohlédl na digitální budík na nočním stolku a zamračil se na červené číslice.

4:22. Nechápavě ukázal na okno za závěsem. „Jak to, že je tak brzo ráno už světlo?“

„Je odpoledne.“

„Cože?“

„Prospal jsi celou noc a většinu dne. Copak jsi už zapomněl, jak jsem tě krmila? Snědl jsi sendvič a trochu bramborového salátu. Zbytek máš v ledničce.“

„O tom vůbec nevím.“

„Fakt? Bylo to někdy kolem deváté.“

„Zaspal jsem to.“

„A že jsem tě několikrát doprovodila na záchod, to taky nevíš?“

Cavanaugh na ni jen tupě zíral.

„Když přišla pokojská uklízet, nepustila jsem ji. Vyšla jsem za ní před dveře a namluvila jí, že je ti špatně, protože jsi snědl sendviče, které se nám v tom horku v autě zkazily. Řekla jsem jí, že se bojím nechat tě samotného, a dala jsem jí peníze, ať je odevzdá v recepci, že zůstaneme ještě jednu noc. Potom jsem zavolala recepčnímu. Potvrdil, že dostal zaplaceno a že je všechno v pořádku.“

„Ty máš opravdu instinkty tajného agenta.“

„Měl by ses zase najíst.“

„Nemám hlad.“

„To nevadí. Když nebudeš jíst, neuzdravíš se.“

„Když pomyslím na chleba s uzeným hovězím a na salát, zvedá se mi žaludek.“

„No, stejně už nebudou nejčerstvější. Tak na co bys měl chuť? Co třeba pizzu? Můžeme si ji nechat přinést.“

Nadechl se k námitce, ale Jamie ho předešla.

„Beru zpět. Žádná donáška. Bylo by to porušení bezpečnostních opatření.“

„Přesně tak,“ ocenil s nádechem hrdosti, jakou má dobrou žákyni.

„Takže musím ven a něco sehnat. Jiná možnost není. Řekni mi, co mám koupit. Smažené kuře? Mléčný koktejl? Tak si vyber.“

Cavanaughovi nezbylo než předstírat chuť k jídlu, protože jinak by Jamie mohla naléhat, že ho odveze k doktorovi. „Kuře. Pomoz mi do koupelny.“

Když se osprchoval, podala mu holicí krém a novou žiletku. Seškrábal si třídenní strniště a hned se cítil čistší.

Ale než se vrátil do pokoje, slabostí a vyčerpáním se mu podlamovala kolena.

„Myslíš, že tě můžu na chvíli opustit?“ starala se Jamie. „Zvládneš to tady sám?“

„Kdyby nepřátelé věděli, kde se ukrýváme, už by nás napadli,“ odpověděl. Přitáhl si přikrývku pod bradu a opřel se o polštář. „Podej mi pistoli, a než odejdeš, pověs na kliku cedulku NERUŠIT.“

„Nechtěl bys pistoli, kdyby sis nemyslel, že nám pořád hrozí nebezpečí.“

„Síla zvyku.“

„No jo,“ řekla skepticky.

„Už se nemůžu dočkat toho kuřete.“

„No jo,“ zopakovala s ještě menším přesvědčením a odešla.

Slyšel, jak zkouší, jestli zamkla dveře, a mrkl na budík na nočním stolku. Za dvě minuty pět. Potřeboval něco zjistit. Celý ztuhlý se natáhl pro dálkový ovladač a zapnul televizor umístěný na protější stěně. Když se obrazovka rozjasnila, našel místní stanici.

Na šestém kanálu právě začínala zpravodajská relace. Jak Cavanaugh očekával, nejdůležitější zprávou dne byl rozsáhlý lesní požár. Soustředil se na slova hlasatelky a sledoval záběry na vyčerpané hasiče, kteří s motorovými pilami, hadicemi a lopatami bránili ohni proniknout do prvního města, které Cavanaugh předchozího dne míjel. Mraky kouře proletěla helikoptéra a svrhla do plamenů náklad hasicího prostředku.

„Pozdě odpoledne se hasičům podařilo požár lokalizovat,“ ohlásila moderátorka a obrátila pozornost diváků k politickému skandálu, který rozčeřil hladinu veřejného mínění v Albany – opilý senátor srazil malou holčičku na kole a způsobil jí těžké zranění. Z místa činu sice ujel, ale policie ho dopadla a zavřela do cely předběžného zadržení.

Cavanaugh chvíli zmateně zíral na obrazovku a pak projel další kanály. Zastavil se na desítce, kde právě končila reportáž z lesního požáru. Celý konsternovaný poslouchal reportéra v terénu, který ho informoval, že od poloviny odpoledne mají hasiči oheň plně pod kontrolou. Vrátil se na šestku tak znepokojený, že sotva vnímal dění na obrazovce. O půl šesté začínaly další místní zprávy, v nichž většinu prostoru dostal případ obviněného opilého senátora. Požáru – plně pod kontrolou – věnovala stanice sotva půlminutový blok a na desítce byl stručně zmíněn těsně před předpovědí počasí.

Cavanaugh se zamračil.

Krátce před šestou, kdy čekal na další zpravodajskou relaci, se ozvalo dvojí a po chvíli trojí zaklepání. Pro případ, že by Jamii doprovázel nezvaný návštěvník, namířil pistoli, kterou držel pod přikrývkou, na dveře. Vešla s papírovými pytlíky, na nichž se skvěl emblém restaurace Kentucky Fried Chicken.

Ruka, která svírala pažbu pistole, se uvolnila.

„Nějaký problém?“ zeptala se.

„Jenom něco, co jsem viděl v televizi.“

Zamkla a začala rozkládat na stůl přinesené pokrmy. „A cos viděl, že tě to tak znepokojilo?“

„Spíš jde o to, co jsem neviděl.“

Nechápavě potřásla hlavou.

„Koukni se sama.“

Posadila se vedle něho a společně sledovali místní zprávy.

Vévodil jim politický skandál a po něm následovala reportáž o sérii ozbrojených přepadení benzinových čerpadel. Stejně jako na desátém kanále zmínili lokalizovaný lesní požár až těsně před počasím a ukázali několik záběrů na unavené hasiče.

„Chápeš, o co mi jde?“ zeptal se Cavanaugh.

„Vždyť skoro nic neukázali. Kdybych náhodou mrkla, nic bych neviděla.“ Jamie se k němu otočila s nakrčeným obočím. „Kde jsou ti čtyři mrtví? Tajný bunkr? Helikoptéry s raketami? Místo nich jsme viděli pár špinavých hasičů se sekerkami.“

„Předchozí reportáže byly o něco delší, ale v zásadě měly stejný obsah,“ vysvětlil Cavanaugh.

„Možná se hasiči ještě nedostali až k místu, kde oheň začal, takže mrtvoly dosud nenašli.“

„Možné to je,“ souhlasil Cavanaugh. „Jenže místo, kde požár propukl, by mělo přestat hořet jako první z důvodu nedostatku paliva. Pozorovatelé v letadlech si přece mohli – a měli – toho zničeného vrtulníku a dvou rozbombardovaných džípů všimnout. Pravda, Tracy a Chada ten výbuch roztrhal na kusy.“ Cavanaugh vztekem až chraptěl. „Ale Robertova mrtvola, i když spálená, by pořád vypadala jako lidské tělo. V nedalekém městečku navíc někdo musel ty tři helikoptéry a exploze raket určitě slyšet.“

„Koupila jsem noviny. Albanské Times Union.“ Jamie přistoupila ke stolu. „Jsou z dnešního rána, takže nejnovější zprávy v nich nebudou. Ale třeba se z nich něco dozvíme.“

Vzala noviny a odnesla je k posteli, kde si je společně pročetli.

Článek o požáru umístila redakce na spodní polovinu první strany a doprovodila ho ilustrační fotografií vyčerpaného hasiče zahaleného oblakem dýmu. Článek pokračoval na straně osm, rovněž v dolní polovině.

„Tady to je.“ Jamie ukázala na poslední odstavec. „Někdo ve městě slyšel výbuchy.“

„Propanbutanových nádrží?“ Cavanaugh nevěřil svým očím.

Jamie přečetla příslušnou pasáž. „Odborníci uvádějí, že nádrže s největší pravděpodobností explodovaly v důsledku žáru, když oheň zachvátil chaty postavené výše v horách.“

„Kolem bunkru žádné chaty nejsou. A nikdy nebyly.“

„Prostě odhadují, co mohlo být příčinou výbuchu.“

„Nebo někdo lže. Všimla sis, jak psali o zvláštním vyšetřovacím týmu, který má zjistit, zda požár nezaložil úmyslně nějaký žhář?“

„Myslíš, že chtějí pravou příčinu ututlat?“

„Vyloučeno to není.“ Cavanaugh se zamyslel. „Někdo, kdo vládne dostatečným vlivem, vyvine tlak na místní úřady a zařídí to tak, aby se hasiči drželi stranou, zatímco vyšetřovací tým prozkoumá ohnisko požáru. To místo je hodně odlehlé, takže se dá snadno izolovat. A až přiletí vrtulníky pro trosky a mrtvoly, nikdo je neuvidí.“

„Někdo vlivný? Mluvíš snad o vládní instituci?“

„Nevím, kdo jiný je tak mocný, aby dokázal udržet místo činu liduprázdné,“ odpověděl Cavanaugh.

„Ale co má sakra Prescott společného s vládou?“

Cavanaugh pokrčil rameny, ale vzápětí toho hořce litoval, protože pohyb mu způsobil nepříjemnou bolest. „DEA pověřila jeho laboratoř výzkumem možností, jak potlačit drogovou závislost.“

„To nevysvětluje nasazení speciální vojenské jednotky,“ namítla Jamie. „Ani to, že vás někdo chtěl do jednoho zlikvidovat. Říkáš, že ve skladišti chtěli útočníci dostat Prescotta živého?“

„Rozhodně to tak vypadalo. Několikrát měli možnost nás oba zabít, ale nevyužili ji a snažili se nás polapit.“

„Ale v bunkru vás najednou chtěli všechny mrtvé.“

Cavanaugh přikývl. „Proč změnili názor? Co je k tomu přimělo? Nebo byl od prvopočátku cílem útoku ochranný tým a Prescott sloužil jako návnada? Že by nás nalákal, abychom ho odvezli do bunkru, z kterého se nakonec stala smrtelná past?“

„Nechápu ovšem, proč by někdo chtěl váš tým zlikvidovat. Nenapadá tě třeba, jestli ses ty nebo někdo jiný nedozvěděl při poslední akci něco, co by někomu stálo za to, aby vás zabil?“

„Pokud vím, nikdy jsem při minulých akcích nenarazil na nic, čím by se mohl klient cítit ohrožen. Neslyšel ani neviděl jsem nic natolik závažného, aby to vysvětlovalo brutální útok. Navíc ani Roberto, ani Tracy, ani Chad v posledních šesti měsících se mnou nebo s Duncanem na žádném společném úkolu nepracovali. A i kdyby, útočníci nemohli dopředu vědět, kdo konkrétně dostane Prescottovu ochranu na starost. Samotný Duncan se rozhodl až na poslední chvíli.“

„Je to jenom takový nápad, ale…“ Jamie zaváhala.

Cavanaugh čekal.

„Zatímco jsi spal, měla jsem hodně času na přemýšlení o tom všem. Předpokládejme, že obě skupiny, které na vás zaútočily, spolu neměly nic společného, že operovaly nezávisle.“

„Mluv dál.“

„Předpokládejme, že první skupina chtěla Prescotta opravdu chytit živého, jak jsi z jejich taktiky usoudil. Ale druhá skupina…“ Jamie se nadechla.

„Ho chtěla zlikvidovat, přesně jak to vypadalo?“ dopověděl Cavanaugh.

„Ano. Ovšem pouze Prescotta. Ty a zbytek týmu jste byli jen druhotné cíle. Prostě jste se jim připletli do cesty.“

„Ale to nevysvětluje, proč nás chtěl zabít samotný Prescott. Jeho chování nedává smysl, pokud nespolupracoval s těmi lidmi z helikoptér.“

„Kteří vypadali jako příslušníci speciální vojenské jednotky. Říkáš, že jsi viděl, jak je vytahují zpátky do vrtulníků?“

„Ano.“

„Viděl jsi odlétat všechny?“

„Ano. Musel jsem se ujistit, že nenechali nikoho na hlídce.“

„Viděl jsi, že by vytáhli nahoru i Prescotta?“

„To ne.“

„Nepřipadá ti to divné, jestli měl patřit k nim?“

„Možná zahynul v ohni.“

„A oni neodstranili jeho mrtvolu?“

„Co když se k ní nemohli dostat? Třeba je právě toto jeden z úkolů zvláštního vyšetřovacího týmu, o kterém psali v novinách.“

Jamie sklopila zrak k prošlapanému koberci. „Anebo jsou fakta právě taková, jaká se zdají na první pohled. První skupina chtěla Prescotta živého, druhá mrtvého. Bál se obou. A ty a tvůj tým jste skutečně měli informace, které měly zůstat pečlivě utajeny.“

Cavanaugha náhle zamrazilo, ale ne chladem – náhlým tušením, že Jamie narazila na mimořádně závažnou okolnost. „Panebože,“ vydechl.

„Informace, které mohly někoho ohrozit,“ pokračovala Jamie.

„Plány na Prescottovo zmizení.“ Cavanaugh se znepokojeně posadil a škubl sebou bolestí. „Ten parchant!“

Pochopil. Prescott si uvědomil, kdo sedí v nalétávajících helikoptérách, a bylo mu jasné, že tato skupina ho na rozdíl od té první přišla zlikvidovat. Věděl, že útočníci zničí každé motorové vozidlo, které se pokusí o únik z bunkru, stejně jako to, že budou mít dostatek prostředků a munice, aby si cestu do bunkru prostříleli a přemohli jeho ochranný tým. Od smrti ho dělily jen vteřiny a zpanikařil. Usoudil, že jediná naděje spočívá v tom, že nějak odláká pozornost lidí v helikoptérách. Založil požár v zoufalé naději, že unikne ze spárů smrti, která ho nevyhnutelně čeká, pokud nic nepodnikne. Ale pořád mu dělalo starosti, že někdo z ochránců útok přežije a promluví.

„Myslím, že Prescott měl od samého počátku v úmyslu nás všechny zlikvidovat,“ řekl Cavanaugh. „Musel se pojistit, že nikdo, skutečně nikdo nebude vědět, jak a kam zmizel. Potřeboval jistotu, že jeho tajemství zůstane bezpečně skryto. Takto by se nemusel v noci probouzet z děsivého snu zpocený hrůzou, že nepřátelé někoho z nás mučením donutili prozradit jeho novou totožnost a místo pobytu.“

„Ale jak si mohl tak věřit, že ho útočníci nezastřelí?“

„Je mimořádně učenlivý a vypočítavý. Klade spoustu otázek. Dívá se kolem sebe a bleskurychle analyzuje nové poznatky. Já jsem se útočníkům vyhnul tak, že jsem se držel co nejblíž ohně, aby mě neodhalily tepelné senzory. A když jsem na to přišel já, mohl to dokázat i někdo tak inteligentní, jako je on.“

„Jenže mezi vámi je přece jenom velký rozdíl. Ty ses mohl obrátit na mě a já ti pomohla. Ale člověk tak vyděšený a zoufalý jako Prescott by nedůvěřoval absolutně nikomu. Říkáš, že je otylý, že mu chybí trénink. V takovém stavu moc daleko nedojde. Jak si myslel, že se dostane z hor?“

„Možná přece jenom někomu zavolal,“ odvětil Cavanaugh. „A jakmile byl v bezpečí, toho člověka, který mu pomohl, zabil, aby ho nemohl prozradit.“

Jamie přimhouřila oči, v níž jí náhle vyskočily temné stíny.

„Nebo se mu třeba podařilo dojít do nejbližšího města a nechat se někým odvézt. Nebo…“ Náhlé poznání Cavanaugha vyděsilo. „Prescott nemůže připustit, aby zůstal naživu kdokoliv, kdo ví, jakým způsobem má zmizet.“

Přívalem emocí se mu zatočila hlava, a když vstal z postele, málem upadl. „Kde mám šaty?“

„Co to proboha vyvádíš?“ polekala se Jamie. „Vždyť se neudržíš na…“

„Už vím, kam má Prescott namířeno.“ Popadl mobilní telefon a spěšně vyťukal číslo.

Ve sluchátku slyšel vyzváněcí tón.

„Rychle! Pomoz mi s oblékáním! Potřebuju neprůstřelnou vestu.“

Telefon zazvonil podruhé.

„Zvedni to, zvedni to,“ zapřísahal ženu, jíž volal.

Další zazvonění.

„Musíme za ní!“

„Za ní?“ nechápala Jamie.

Telefon zazvonil počtvrté a pak se ozval ženským hlasem záznamník.

„Zanechejte prosím jméno, telefonní číslo a vzkaz. Zavolám vám, jakmile se vrátím.“

Cavanaugh přerušil spojení.

„Musíme sebou hodit. Tady v Albany bydlí jistá žena, s kterou občas spolupracujeme. Obávám se, že ji Prescott zabije.“

8

Jamie projížděla ulicemi Albany, pozlacenými západem slunce, a Cavanaugh jí zatím s vypětím všech sil vysvětloval důvod svých obav. „Dali jsme Prescottovi jméno a telefonní číslo banky spolu s číslem konta. Měl vyprat své peníze a potom převést sto tisíc dolarů na účet padělatelky dokumentů, která shodou okolností žije v Albany.“

Jamie se řídila jeho instrukcemi a šlapala na plyn na samé hranici povolené rychlosti. Na nejbližší křižovatce prudce odbočila do parku. Cavanaughovi se při tom manévru zatočila hlava a zatmělo se mu před očima, ale nedal to na sobě znát z obavy, že by Jamie zpomalila. Záleželo jen na tom, aby se co nejrychleji dostali k cíli.

„Padělatelka má pro Prescotta připravený dárkový balíček s novou totožností. Cestovní pas, řidičský průkaz, číslo sociálního zabezpečení, rodný list.“ Cavanaugh trhaně oddechoval. „Prescottovi stačí zvolit způsob, jak změní svůj vzhled. Může si obarvit vlasy nebo je oholit. Může si nasadit falešný knír a pak si ho nechat narůst. Cokoliv ho napadne. Padělatelka ho v nové podobě vyfotografuje, aby měla snímky do pasu a řidičáku, a Prescott může začít nový život. Včera ráno jsme ji měli podle plánu společně navštívit.“

„Koho?“

„Jmenuje se Karen Athertonová. Snažil jsem si vzpomenout, jestli to jméno před Prescottem někdo zmínil. Myslím, že Duncan. Ale jenom křestní. Ale to spolu s názvem banky a číslem konta Prescottovi stačí, aby zjistil, o koho se jedná, a našel ji.“

Jamie zpomalila, protože u výjezdu z parku stál hlídkový vůz. „Jak ji může najít podle čísla bankovního účtu?“ zeptala se, když policisty objela.

„Prescott měl to svoje doupě ve skladišti prošpikované elektronikou. Počítám, že to s počítači umí stejně jako já se zbraněmi. Ví, o kterou banku se má zajímat, zná číslo konta…“ Cavanaugh se náhle odmlčel.

„Jsi v pořádku?“

„Chytám druhý dech,“ přinutil se pokračovat v hovoru. „Zkušený hacker vyzbrojený číslem konta by z bankovní webové stránky zjistil Karenino jméno a adresu za pár desítek minut. Ale jde to i jinak.“

Jamie podle instrukcí vjela do bohaté rezidenční čtvrti rozlehlých zahrad a vysokých stromů před přestavěnými domy z devatenáctého století. „Jak?“

„Prescott je snad nejschopnější loudil, s jakým jsem se v životě setkal.“

Jamie ten slangový výraz znala. Označuje člověka, který je schopen z vás vydolovat životně důležité informace, aniž to vypadá, že se na něco ptá – úplně přirozeně.

„Zahrajeme si takovou hru,“ navrhl Cavanaugh. „Mysli si, že pracuješ v bance v oddělení běžných účtů. Já budu hrát Prescotta, který telefonuje do banky.“ Nasadil netrpělivý tón. „Volám kvůli účtu pět, pět, sedm, šest, tři. Před třemi měsíci jsem se oženil. Manželka vás hned po svatbě požádala, abyste změnili na účtu její jméno a adresu, ale dosud jsme nedostali žádný výpis. Už mě to přestává bavit. Volal jsem vám kvůli tomu snad desetkrát. Zatraceně, copak tam spíte? Jde o účet Karen Washburnové.“

Jamie vteřinku uvažovala, jak by asi nervózní bankovní úřednice zareagovala. „Ne, pane. To je účet Karen Athertonové.“

„Tak se jmenovala za svobodna! Adresa Crestview Lane čtyři sta čtyřicet čtyři.“

„Já tady mám Morgan Avenue dvě stě padesát šest.“

„Tam bydlela, než jsme se vzali. Pak se můžu divit, že nám nechodí výpisy! Budete tak laskavá a postaráte se, aby se tam ty změny konečně dostaly?“ Cavanaugh se vrátil ke svému normálnímu tónu. „Chápeš, jak je to jednoduché?“

„Prescott je opravdu tak prohnaný, že dokáže s lidmi takhle manipulovat?“

„Sakra, vždyť snadno zmanipuloval i mě! Cítím se jako úplný blbec, protože jsem si ho svým způsobem oblíbil. Tam ve skladišti byl k smrti vyděšený, ale ani na okamžik se nepřestal ovládat. Udělal všechno, co jsem mu řekl. A myslím, že ani ten požár v bunkru by nezaložil, kdyby se necítil zahnaný do kouta. Těžko si dokážu představit, kolik odvahy musel posbírat, než se odhodlal nás všechny pozabíjet.“

„Odvahy?“ opáčila Jamie zmateně. „Snad ho po tom všem nebudeš ještě obdivovat.“

„Obdivovat? Já ho nenávidím jako v životě dosud nikoho.“

Dopad rozhořčeného prohlášení ho na chvíli připravil o řeč.

„Karen bydlí hned za rohem.“

Jamie odbočila na další ulici lemovanou rozlehlými zahradami, vrostlými stromy a majestátními starobylými sídly.

„Tam,“ ukázal rukou. „Ten viktoriánský dům.“

Jamie se zadívala na dvě nadzemní podlaží se suterénem a podkrovím, na vysoké štíty a dlouhou širokou verandu, na bílý nátěr s šedivými lemy.

„Zaparkuj o kus dál v ulici.“ Cavanaugh se na sedadle skrčil, aby ho nikdo z domu neviděl. „Tak daleko, aby Prescott, pokud je v domě, auto neviděl.“

„Proč je vedle schodů na terasu ta rampa?“ zeptala se Jamie, když minula dům.

„Karen si při autonehodě poranila páteř. Je odkázaná na invalidní vozík.“

„A přesto se rozhodla žít v poschoďovém viktoriánském domě se suterénem?“

„Ten dům jí ve skutečnosti dokonale vyhovuje. Ve dvacátých letech si majitel pořídil výtah a Karen ho jen zmodernizovala a upravila, takže se bez potíží dostane z patra do patra. Dokonce dokáže sama bez pomoci vlézt do vany a zase vylézt. A stejně tak i na toaletu. Proto mě tak znepokojilo, že se ozval záznamník. Za normálních okolností telefon pokaždé zvedne.“

„Pokud je ovšem doma.“

„Možná někam odešla… Ale co když ne?“

„Zavolej na policii. Vydávej se za souseda a řekni, že jsi viděl lupiče.“

„Policie má takové chytré zařízení, které jí umožňuje identifikovat číslo volajícího, i když je blokované. Mobil by snadno vystopovali, a jestli se tam opravdu něco stalo, byli bychom v průšvihu.“

„Tak použij budku.“

„Hovor z automatu by policie moc vážně nebrala,“ zchladil ji Cavanaugh. „Mohli by ho pokládat za nejapný pokus o žert nebo by, místo aby sem poslali zásahovou jednotku, počkali, až tudy bude projíždět hlídkový vůz. Policisté zaklepou, a když se nedočkají odpovědi, nejspíš odjedou, aniž by se přesvědčili, že je všechno v pořádku. A kdyby vešli a ono se náhodou nic nestalo, jistě by se po domě aspoň rozhlédli a začalo by jim vrtat hlavou, k čemu Karen potřebuje dokonalé tiskařské vybavení a nevyplněné doklady. Kdepak. Karen možná hrozí nebezpečí právě v tomto okamžiku a my nemáme čas dohadovat se s policajty a přesvědčovat je, aby sem přijeli. Musím to udělat sám.“

„Podle toho, jak to říkáš, se mi zdá, že je Karen pro tebe důležitější než někdo, s kým jenom občas spolupracuješ.“

„Je to sestra mého kamaráda z Delta Force.“

Jamie se zatvářila, jako by to nepokládala za přesvědčivý důvod.

„Jmenoval se Ben. Po jedné akci jsem ho zraněného nesl několik kilometrů, ale vykrvácel mi na rameni.“

Jamie se na něj pátravě zadívala.

„Neměl jiné příbuzné, jenom Karen. Slíbil jsem mu, že na ni dám pozor.“

„Tak to bychom se měli postarat, abys svůj slib dodržel.“ Jamie dojela na konec bloku a otočila auto do protisměru.

Oba vystoupili.

„Se mnou nemůžeš.“ Kevlarová vesta ho pod košilí a sakem nepříjemně tížila.

„Ale…“

„Jestli je Prescott uvnitř, mohlo by se to velmi rychle a velmi škaredě zvrtnout.“

„Můžu ti pomoct.“

„Kdybych pro tebe měl druhou pistoli.“ Cavanaugh manželku naučil, jak zacházet se střelnými zbraněmi. „Jenže nemám. A nepřipustím, abys vystavila svůj život ohrožení bez možnosti se bránit. Sám budu mít dost co dělat, takže já tě taky chránit nemůžu. Nejlíp uděláš, když zůstaneš tady s mobilem v ruce. Když se ti ozvu a budu volat o pomoc…“

„Dupnu na plyn a přiřítím se jako Sedmá kavalerie. Když to bude nutně, vjedu s autem na verandu.“

„Výborně.“ Cavanaugh se usmál a opatrně – s ohledem na zraněné rameno – ji objal.

„Před chvílí jsi mluvil o odvaze. Nechápu, jak… Nebojíš se, jen tak tam vejít?“

„Bojím se pouze o Karen. Na nic jiného nemyslím.“

9

Slunce vrhalo dlouhé stíny. Cavanaugh se na Karenin dům tak soustředil, že se mu zdál větší než okolní stavení, a jak se k němu přibližoval, dojem velikosti ještě zesiloval. Vzadu nevedla obvyklá ulička, nacházely se tam další pozemky a budovy, takže se nemohl nepozorovaně připlížit zezadu, aniž by na sebe upozornil sousedy, kteří by na něho asi zavolali policii. Zbývalo mu tedy zamířit k hlavnímu vchodu jako normální návštěvník.

Všiml si, že se v domě přes nastávající soumrak nesvítí. Možná špatné znamení, ale možná Karen není doma mohl se pro ni zastavit někdo známý a odvézt ji třeba do kina. To by současně vysvětlilo, proč nezvedala telefon.

Ale Cavanaugh uvažoval, že v takovém případě by Karen nechala některá světla rozsvícená nebo by je zapojila na časovač, aby se navracela do temného, neosvětleného příbytku.

Zamířil na chodník mezi pečlivě udržovanými trávníky k rozlehlé terase, připraven při prvním podezřelém pohybu za okny vytasit zbraň a krýt se.

Stoupal po schodech a cítil se jako nahý. Ale protože věděl, že by nedokázal žít s výčitkou, že nesplnil slib daný mrtvému kamarádovi, přinutil se kráčet dál. S pravou rukou pod sakem na pažbě pistole nahlédl prosklenou horní třetinou vchodových dveří.

Viděl jen tmavou chodbu. Sáhl na kliku a zatlačil k jeho značnému překvapení se dveře otevřely. Že by žena upoutaná na invalidní vozík nezamkla?

Vytáhl pistoli a vstoupil. Ve zraněném rameni ho zabolelo, když pozvedl zbraň oběma rukama a zahleděl se podél hlavně do stínů v chodbě, ke schodišti a dvěma místnostem po stranách.

Opatrně, aby nezpůsobil žádný hluk, sáhl za sebe a zavřel hlavní dveře. Pak zadržel dech a zaposlouchal se do šera, ale vnímal pouze ticho. Dům působil prázdně a opuštěně, ale subjektivní pocit nic neznamenal.

Kde začít? Cavanaugh přemýšlel jen několik vteřin, než ho napadlo, kterou místnost by měl prozkoumat jako první. Vykročil pomalu chodbou, krátkými kroky, aby v každém okamžiku udržel plně rovnováhu, a stále mířil pistolí sevřenou oběma rukama. Soustředil zrak přes hledí nad úderníkem na mušku na konci hlavně, opatřenou drobnou světélkující tečkou. Nazelenalý bod by nepřítel nacházející se před ním neviděl, ale jemu umožňoval i v polotmě přesně zacílit a zároveň ho nepřipravil o schopnost nočního vidění.

Vpravo minul zavřené dveře (vedly k výtahu, o kterém vyprávěl Jamie). Došel na konec chodby a nahlédl do kuchyně, vybavené cihlovým krbem a moderním sporákem, dokonalou imitací starých litinových kamen. Otočený ke dveřím po své levé straně tak, aby stál mimo palebnou linii, stiskl kliku; zachvěl se, když se ozvalo kovové zaskřípání, ale v domě se vzápětí znovu rozhostilo ticho.

Cavanaugh se držel u stěny. Pomalu se nadechl (raz, dva, tři), zadržel dech (raz, dva, tři) a vydechl (raz, dva, tři), aby zklidnil tep a dechovou frekvenci. Pak se bleskurychle otočil a namířil zbraň na schody, které vedly do suterénu. Stín mu připadal tmavší než v kuchyni, ale stejně jednolitý.

Věděl, že Karen schovává do přihrádky ve skříňce na chodbě baterku. Tiše ji vytáhl, uchopil do levé ruky, přidřepl, zvedl ji nad hlavu a posvítil pod sebe. V okamžiku, kdy se nečekaně objevil světelný zdroj, by nepřítel v prvotním popudu vystřelil právě na něj, protože by předpokládal, že míří na střed těla. Cavanaugh by zatím mohl vypálit ve směru záblesku z hlavně.

Nikdo však nevystřelil a dům se stále nořil do ticha.

Když vykročil do sklepa, první schod zavrzal a Cavanaughovi projela všemi nervy elektrická jiskra. Nadechnout (raz, dva, tři). Zadržet dech (raz, dva, tři). Vydechnout (raz, dva, tři).

Pokračoval dolů.

Najednou pocítil, že se mu nohy pohybují jaksi nejistě. Vzápětí se mu zhoupnul žaludek. Reflexy sportovce, který se připravuje ke startu, pomyslel si. Srdce vhání do těla víc krve.

Ale současně zachytil v nose štiplavý pach, který mu ještě zrychlil tep. Připadal mu podivně známý, ale nedokázal si vzpomenout, kdy a kde se s ním už setkal, a nechtěl rozptylovat svou pozornost pátráním v paměti. Musel se soustředit na to, co ho případně čeká pod schody v místech, kam světelný kužel baterky nedosáhl.

V polovině schodiště – pohyboval se opatrně a udržoval rovnováhu – se mu zdálo, že má nohy jako z gumy. Čpavý pach o něco zesílil. Ruce se mu roztřásly a míření se rázem stalo obtížnějším.

Adrenalin je můj přítel, řekl si v duchu. Nohy se mi chvějí, protože svaly se napínají, připraveny k akci. Srdce buší tak rychle, aby svalovým vláknům zajistilo dostatečný přísun krve. V žaludku cítím horko způsobené chemickými změnami v organismu – játra produkují zvýšený objem glukózy a mastných kyselin, aby dodala tělu okamžitě využitelný zdroj energie. Hrudník se mi zvedá, aby plíce měly dostatek kyslíku ve chvíli, kdy ho budu potřebovat.

Reakci, kterou prožíval, se říká bojuj, nebo uteč. Ale útěk znamená paniku a Cavanaugh dosud nikdy v životě – a zejména v boji – nepocítil naléhavou potřebu utéci.

Až dnes. Právě teď.

Co se to se mnou sakra děje? přemítal, když sešel k úpatí schodiště. Palčivý zápach mu dráždil chřípí a část mozkových buněk, ukrytá kdesi hluboko, se svíjela strachem a ječela na něho, aby se otočil na patě, vyběhl po schodech a utekl z domu, než…

Než co?

Nadechnout (raz, dva, tři). Zadržet dech (raz, dva, tři). Vydechnout (raz, dva, tři).

Cavanaugh však nedokázal rytmus udržet. Bez ohledu na to, jak usilovně se snažil, jeho dechová frekvence se zrychlila, jako by ji už nemohl podrobit své vůli. Zatočila se mu hlava a namířil kužel světla spolu s hlavní pistole do tmavé chodby, podobné té v přízemí, pod níž byla situována. Věděl, že na stěně vlevo by snadno nahmatal vypínač, ale nerozsvítil v naději, že ostré světlo baterky nepřítele ukrytého ve tmě dočasně oslepí. V levém rameni mu bodalo bolestí, jak ruku s baterkou odtáhl co nejdál od těla, aby střelec nezasáhl životně důležité orgány. Postupoval teď opačným směrem než nahoře, takže roztřesené světlo dopadlo na dveře výtahu, umístěné tentokrát po jeho levici.

S každým krokem, k němuž se musel doslova donutit, ostrý pach v chodbě sílil. Žaludek se mu zvedal, až měl strach, že se pozvrací. Nohy se mu podlamovaly a tělo hrozilo, že se sveze k podlaze. Nejraději by si lehl zády ke zdi, objal si kolena a rozplakal se.

Celý vyděšený se v duchu proklínal za to, že připustil, aby si s ním pohrávaly emoce a zrazovaly ho. Usilovně vzpomínal na všechny nadávky a výhrůžky, jimiž ho zahrnuli armádní instruktoři. Vzpomínal na bezohledné rozkazy, na štěkavé povely, na každou lekci zaplacenou bolestí a utrpením.

Zatraceně! Adrenalin je můj přítel!

Donutil mysl soustředit se na Karen a na slib, který dal jejímu bratrovi, a váhavě postoupil o další krok do chodby. Vtom si vzpomněl, proč je mu ten čpavý zápach tak povědomý. Skladiště. Poprvé se s tímto pachem – v méně intenzivní podobě – setkal v opuštěné budově, kde se skrýval Prescott. Když ho ucítil na schodech, po nichž stoupal k biologově skrýši, neblahé tušení ho nutkalo zastavit se a vrátit se k autu. Přestože mu tehdejší neklid připadal zanedbatelný ve srovnání se strachem, s jakým musel bojovat teď, nebýt vojenského výcviku a silné vůle, nedokázal by se ve skladišti přimět, aby vystoupil po schodech až ke dveřím.

Prescott! Ten parchant je tady! Nebo alespoň nedávno byl.

Pak ucítil něco jiného. Pátral po zdroji pachu a zamířil roztřesený kužel světla na podlahu před sebou. Dveře vlevo vedly do skladovací místnosti, ty o kus dál vpravo do koupelny, a kdyby otevřel ty vedle sebe, vešel by do Kareniny pracovny, kde přechovávala své digitální kamery, počítače a speciální tiskárny. A právě k těmto dveřím zaměřil světlo baterky.

Zpod prahu unikal kouř a úzkou mezerou probleskovaly oranžové plamínky. Když sáhl na kovovou kliku, připadala mu na omak horká. Část mozku, která podlehla panice, na něho křičela: „Uteč!“ Ale druhá volala: „Karen!“ a donutila ho dveře otevřít.

Oheň ho téměř oslepil. Přímo před sebou spatřil Karen, obklopenou plameny, které poskakovaly mezi fotografickým a počítačovým vybavením. Seděla zhroucená v invalidním vozíku. Kdysi uličnická rusovlasá hlava ležela bez hnutí na rameni, ruce se tiskly k hrudi a tak vytřeštěné oči Cavanaugh ještě v životě neviděl. Rysy tváře byly ztrhané děsem a na bezkrevných sinalých tvářích ostře vystupovaly pihy, které jako by získaly šarlatovou barvu. Bylo jí sotva čtyřicet, ale teď vypadala jako osmdesátiletá stařena.

Schoval baterku do kapsy saka a vyrazil ke Karen, ale plameny ji pohltily dříve, než ji mohl odtáhnout. Ne že by na jejím osudu něco změnil, i kdyby se k ní dostal. Strnulá poloha těla mluvila za všechny komentáře – vůbec nereagovala na strašlivý žár, který ji stravoval.

Karen byla mrtvá.

Ale jak zemřela? uvažoval a couval z dosahu požáru. Neviděl žádné stopy zranění. Obličej netknutý, žádné krvácení po kulce, žádné otoky ani známky škrcení na hrdle. To, jak si křečovitě svírala hrudník, naznačovalo náhlou srdeční slabost nebo infarkt.

Plameny nabíraly na síle a Cavanaugh se odsunul do chodby. Viděl, že ohnisko požáru se nachází u podlahy v rohu místnosti za fotografickým vybavením. Jako by v důsledku zkratu elektroinstalace začaly hořet kabely ve zdi, a až se teplo dostatečně naakumulovalo, prošlehly plameny a pohltily celý prostor. Prescott určitě nastražil do zásuvky zápalnou nálož, aby to vypadalo, že požár vypukl nešťastnou náhodou. Cavanaugh v okamžiku, kdy do domu vstoupil, kouř necítil, protože ohni chvíli trvalo, než se prokousal ze zdi a rozhořel se plnou silou. Prescott se přímo vyžíval v použití požáru jako zbraně.

Cavanaugh, kterého hustý dým dráždil v plicích, se otočil, proběhl chodbou a nahoru po schodech. Zmocnilo se ho nevysvětlitelně silné nutkání zastavit se a strach, který ho prve svíral, se změnil v panickou hrůzu. Bušící srdce se mu v hrudi málem rozskočilo a hrudník se zvedal v nekontrolovatelných záškubech, až se bál, že se mu rozskočí plíce.

Bojovat, nebo utéct? Netoužil po ničem než prchnout před žhavými plameny, ale když zaváhal na schodech téměř paralyzovaný nejistotou, vzhlédl nad sebe a konečně pochopil, proč ho instinkt bojovníka varoval před dalším spěšným výstupem. Když sešel do suterénu, nechal za sebou otevřené dveře.

Teď byly zavřené.

Prescott se zdržel v domě, aby se ujistil, že se oheň opravdu rozšíří. Cavanaugh si tím byl absolutně jistý, stejně jako faktem, že až vystoupá ke dveřím, zjistí, že jsou zamčené. Kouř ho rozkašlal a za zády cítil horko.

Vyběhnu nahoru a vyrazím dveře, uvažoval.

Ale co když Prescott čeká do posledního okamžiku? Co když má pořád u sebe Robertovu pušku? Chce, aby požár vypadal jako nehoda, ale v případě nutnosti určitě nezaváhá a vystřelí.

Sestoupil o několik schodů a otočil se. Plameny šlehaly z Kareniny pracovny do chodby. Prudce otevřel dveře výtahu a oddechl si – kabina obložená dubovým dřevem stála v suterénu. Jako každý člověk, který spěchá a kterému slouží nohy, i Prescott vyběhl po schodech.

Cavanaugh vytáhl z kapsy saka baterku a nedočkavě ji zamířil na strop kabiny. Srdce se mu zachvělo novou nadějí, když – jak doufal – spatřil padací dvířka. A na rozdíl od dnešních moderních výtahů byla tahle kabina skromná co do velikosti a snadno v ní dosáhl na strop.

Modlil se, aby hukot požáru přehlušil vrzavé zvuky, které způsobil, když zvedal poklop a převracel ho na druhou stranu. Požár postupoval k výtahu. Zavřel dveře a zatáhl kovovou mříž kabiny. Snažil se sice vyvarovat hluku, ale konstrukce se zasekla, a jak za ni škubal, mohl jen zoufale opakovat modlitbu za dostatečně hlasité hučení ohně.

Ve stísněném prostoru ozvěna jeho dechu nepřirozeně sípala. Tvář měl zbrocenou potem. Výtahy. Z duše je nenáviděl. Člověk nikdy neví, kdy se pro poruchu zastaví nebo co ho čeká, až se kabina otevře.

Pod dveřmi pronikl kouř a začal plnit prostor za nimi. Ochromen pocitem, který se až příliš podobal panice a který dosud nepoznal, stiskl Cavanaugh tlačítko označené dvojkou. Jestli požár přerušil vedení nebo zkrat vyhodil pojistky, jestli se motor výtahu nerozběhne…

Už už chtěl zaječet, ale výkřik mu uvázl v hrdle, když se kabina se škubnutím rozjela. Na rozdíl od výtahů v moderních kancelářských budovách se tento pohyboval pomalu, jak odpovídalo jeho požehnanému věku. Cavanaugh roztřesenou rukou zasunul pistoli do pouzdra. Zvedl ruce a prostrčil baterku poklopem ve stropě. Pak se zachytil o okraj a přitáhl se nahoru.

Levým ramenem projel záblesk mučivé bolesti. V hrkotavých vibracích, s nimiž si stařičká kabina razila cestu vzhůru, slyšel trhavý zvuk, jak se leukoplast odlepila od kůže. Vytáhl se k poklopu a cítil, jak mu po paži a zádech stéká teplá krev ze znovuotevřené rány.

Ale teď nemohl myslet ani na krvácení, ani na bolest. Záleželo jen na tom, aby se dostal z kabiny. Zatímco dýchavičně stoupala do patra, plnila se pomalu dýmem a teplota v ní citelně vzrůstala. Ale jak mu krev smáčela hrudník a vsakovala přes košili do saka, Cavanaugh pocítil zázračný, panikou vyvolaný příval nových sil. Nikdy, ani při nejnáročnějších a nejnebezpečnějších akcích, nezakusil tak obrovský příliv vnitřní energie. Bolest pominula, slabost v levém rameni zmizela, nahrazena neskutečnou silou, která ho vymrštila do poklopu, zatímco podlaha, na které před okamžikem stál, začala doutnat.

Cavanaugh sípavě oddechoval. Nahlédl otvorem ve stropě pod sebe – v oblacích dýmu prošlehávaly plameny.

Vtom zaslechl tiché lupkání, následované tříštěním dřeva, jak kulky prorazili dveře výtahu v přízemí a pleskaly do zadní stěny kabiny. Za okamžik následovala další dávka a stoupající kabina se zaplnila poletujícími třískami.

Výstřely byly příliš tiché, aby je bylo slyšet mimo dům, což znamenalo, že Prescott používá tlumič. Ale takový doplněk je nezákonný a v normálním obchodě se zbraněmi ho nekoupíte. Kde ho Prescott sehnal?

Kde bych ho sehnal já? pomyslel si Cavanaugh. Odpověď nemusel dlouho hledat. Jako provizorní řešení bych použil plastovou láhev navlečenou přes hlaveň. Jenže já jsem na rozdíl od Prescotta absolvoval výcvik zaměřený na tyto znalosti. Jak na to přišel on?

I teď se odpověď dostavila okamžitě. Měl dva dny včerejšek a dnešek – času, aby mohl problém promyslet a vyřešit. Je vědec, jistě rozumí i fyzice.

Kromě toho má možná pro podobné věci přirozené nadání.

Kabina namáhavě stoupala a střelba ustala. Cavanaugh v duchu viděl, jak Prescott naslouchá za dveřmi výtahu, jak se rozbíhá ke schodišti a pádí do patra. Představoval si, jak jeho těžké kroky duní po schodech. I při své nadváze se do patra dostane dříve, než kabina zastaví.

Nad sebou Cavanaugh slyšel skřípot kladkových kol a hukot motoru, který poháněl lano výtahu, z podlahy pod ním vyšlehly vysoké plameny a současně se ozvalo pop-pop-pop tlumených výstřelů; kulky pronikaly dveřmi a svištěly kabinou. Kdyby Prescott používal jako tlumič plastovou láhev, střelba by ji už teď roztrhala na cucky. Mohl ji nahradit třeba sakem omotaným kolem ústí hlavně. Ovšem ani látka by dlouho neodolávala a Cavanaugh odhadoval, že v této chvíli by již Prescottova palba zněla dost hlasitě, aby ji bylo slyšet i zvenčí.

Skřípění ustalo, kola výtahu se přestala otáčet, motor utichl – kabina se s trhnutím zastavila. Ticho rušilo jen praskání plamenů v podlaze, odkud sálal takový žár, že se Cavanaugh musel odvrátit od otevřeného poklopu.

Pak jeho pozornost upoutal další zvuk… Nebo že by si ho v praskotu plamenů jen představoval? Kovové cvaknutí kliky, vrzání pantů opatrně otevíraných dveří.

Zhasl baterku. Dveře výtahu se polehoučku otvíraly. Prescott určitě stojí stranou; Cavanaugh věděl, že si nestoupne přímo na práh, kde by se jeho silueta ve světlém obdélníkovém rámu stala snadným terčem. Ze svého postavení uvidí Prescott pootevřenými dveřmi plameny. Otevře je ještě víc, aby se přesvědčil, nebo bude pokládat za zaručené; že kulky, které do kabiny vystřílel, odvedly spolu s ohněm svou práci?

Bušící srdce naráželo Cavanaughovi do žeber. V nesnesitelném žáru, který pronikal poklopem, se zahleděl ke dveřím, jež spojovaly výtahovou šachtu s podkrovím. Výtah samotný nebyl konstruován, aby se jím dalo dojet tak vysoko, a dveře nebyly určeny pro nastupování a vystupování pasažérů. Velikostí asi poloviční oproti ostatním patrům sloužily pro přístup údržbářů či mechaniků do horní části šachty, aby mohli promazat kladky a lana.

Dveře vespod se náhle rozlétly. Prescott opatrně nahlédne do kabiny a zjistí, že nepřítel neleží mrtvý na podlaze. A protože výtah nebylo možné uvést do pohybu, pokud člověk nestál uvnitř a neuzavřel dveře i kovovou mříž, Prescott si rychle uvědomí, že protivník vylezl poklopem na střechu kabiny. Postačí mu otočit hlaveň pušky vzhůru a…

Cavanaugh potřeboval obě ruce volné, a proto schoval baterku do kapsy. Ve zraněném rameni mu škubalo bolestí, když se chytil lana a snažil se vyšplhat nahoru. V úrovni dvířek do podkroví zůstal viset za pravou ruku a zakrvácenou levačkou se natáhl ke klice. V zoufalém vzepětí dveře odstrčil, zachytil se o rám, přičemž málem zaječel bolestí, a vtáhl se do temného podkroví.

Cítil, jak mu svítilna vypadla z kapsy; v příštím okamžiku s třesknutím dopadla na střechu kabiny. Šachtou prolétla dávka střel a Cavanaugh se odkutálel dál od dveří. Zarazil se o tvrdý objekt, který mu ve tmě připadal jako velký lodní kufr. Horečně ho odtlačil k otvoru a svrhl do výtahové šachty. Dopad na střechu kabiny mohl Prescotta zmást natolik, aby se domníval, že nepřítele zasáhl a smrtelně zranil.

Výstřely tentokrát zazněly plnou silou a zjevně nebyly tlumeny. Cavanaugh si pomyslel, že je sousedé tentokrát určitě zaslechnou a přivolají policii.

Byla to první chyba, jíž se Prescott dopustil. I bez požáru, který rychle zachvacoval celý dům, by se nemohl zdržet o moc déle, a když uvážíme zuřící oheň, musí vypadnout okamžitě, nebo uvízne v pasti. Sousedé už si možná všimli valícího se kouře a zalarmovali hasiče. I v hukotu požáru se Cavanaughovi zdálo, že v dálce slyší blížící se sirény – další důvod, aby se Prescott co nejrychleji vytratil.

Ležel na špinavé podlaze, třel si naražená záda a lapal po dechu. Kouř zatím naštěstí nepronikl tak vysoko v nebezpečných koncentracích, ale to se mělo brzy změnit. Aby hrozbu alespoň oddálil, Cavanaugh zavřel dveře do výtahové šachty. Podkroví ztemnělo. Již si natolik zvykl na mihotavý dolesk plamenů, že na téměř neprostupnou tmu – dvojicí okének v protějších stěnách pronikalo jen husté šero soumraku – nebyl připravený. Okna byla tak malá, že neměl šanci se jimi protáhnout. Jediná úniková cesta vedla dveřmi na schodiště.

Ale co když si tam na něho Prescott počká v záloze s puškou v ruce? Kvílení sirén za okny znatelně zesílilo. Musím předpokládat, že Prescott usoudil, že mě zabil, a utekl, pomyslel si. Jestli se v podkroví zdržím ještě o minutu déle, oheň mě tady uvězní a už neuniknu.

Jeho oči se zatím přizpůsobily tmě, v níž rozeznal hranaté předměty, nejspíš velké dřevěné bedny. V siluetě lidské postavy poznal krejčovskou pannu. Věděl, že do podkroví se vchází padacími dveřmi se skládacími schůdky nad záhlavím schodiště v patře. Zorientoval se a odhadl jejich polohu. Trhlinami ve stěně výtahové šachty se valil kouř. Cavanaugh ji obešel a řídě se spíše hmatem než očima narazil na dřevěné schůdky, složené na padacích dveřích. Teď už je jenom spustit dolů a…

A co Prescott? Co když se mýlím a on tam na mě čeká?

Zalil ho ledový pot. Za sebou ucítil pronikavé horko. Ohlédl se – z výtahové šachty už prošlehávaly plameny. Sirény se přiblížily.

Prescott je pryč!

Musel utéct!

Cavanaugh zatlačil na padací dveře.

Nic se nestalo.

Zatlačil silněji. Žádná změna.

Určitě tlačím na špatný konec, pomyslel si. Tlačím na straně, kde jsou panty.

Zkusil protější konec.

Dveře tvrdošíjně odolávaly

Dusil se prachem, který ve svém zoufalém úsilí rozvířil, a horečně těkal pohledem z jedné strany padacích dveří na druhou. Plameny již natolik zesílily, aby viděl, že tam, kde začal, se skutečně nacházely panty, přišroubované na paralelních trámech. Přemístil se k protějšímu konci a zatlačil vší silou. Dveře se ani nehnuly. Na spodní straně mají západku, která brání samovolnému otevření, usoudil vyděšeně.

Zahalil ho kouř.

Napřímil se a prudce dupal do prken podlahy. Doufal, že se mu podaří je rozštípnout a že vznikne otvor dostatečně široký, aby jím prostrčil ruku a západku uvolnil.

Tvrdé dřevo jeho náporu úspěšně odolalo.

Otočil se a horečně těkal pohledem po bednách, krejčovské panně, kufrech… Hledal něco, čím by si pomohl. Třeba by mohl odšroubovat panty Jenže čím? Kde tady najdu šroubovák nebo…

Oči mu slzely a světlo plamenů zastínil hustý dým. Budu se tady motat, dokud neomdlím, a to bude můj konec.

Už teď se mu nedostatkem kyslíku točila hlava. Přes paniku, která mu vlila do žil nové síly, dosáhl hranice tělesné odolnosti. Jestli vdechnu další kouř…

Tak nedýchej, poručil si.

Plíce protestovaly, když zadržel dech, ale nedbal. Vytasil pistoli, sevřel pažbu oběma rukama a zamířil na dřevo vedle dveřních závěsů. S ústím patnáct centimetrů od trámu stočil hlaveň tak, aby kulka vnikla pod ocelovou destičku a přerazila dříky vrutů.

Odvrátil hlavu, aby mu třísky neporanily oči, a stiskl spoušť. Zaburácel ohlušující výstřel. Stále se zadrženým dechem poopravil náměr pod jiný vrut a s odvrácenou hlavou znovu vypálil. Zpětný ráz škubl nejistými pažemi vzhůru a v uších mu začalo zvonit.

Celkem měl k dispozici osm nábojů v zásobníku a devátý v komoře. Hnán obavou, že každou chvíli ztratí vědomí, mačkal spoušť. Úlomky dřeva létaly všemi směry. Vyprázdnil zásobník a nahradil ho novým, který vytáhl z ledvinky u pasu. Vystřílel ho do trámu kolem druhého závěsu. Pak pokračoval i s třetím zásobníkem.

Poslední kulku si schoval pro případ, že požár a sirény Prescotta nevyhnaly a že čeká pod schody. Zastrčil pistoli do pouzdra a dupl na dveře. Slyšel, jak dřevo hlasitě protestuje. Dupl podruhé. Dřevo zapraštělo, panty se uvolnily… Když podrážka dopadla na desky potřetí, Cavanaughovi se podlomila noha – překážka povolila a zřítila se na podestu.

Podřepl, zachytil se okraje otvoru a spustil nohy. Zhoupl se, a když viděl, že se oheň prokousává dveřmi výtahu, pustil se a seskočil. Dopadl na zakouřenou podestu a překulil se. Síla nárazu mu vyrazila dech a donutila zmučené plíce nasát dým.

Chtěl se dostat do ložnice vedle záhlaví schodiště, ale jak lezl po podlaze, nahmatal prázdný prostor, a uvědomil si, že v kouři a zmatku zamířil na opačnou stranu a málem se zřítil po schodech do plamenů, které blokovaly přístup k předním dveřím. Poslepu se otočil a po čtyřech se vydal oblaky dýmu k ložnici.

Ale paže odepřely poslušnost a kolena odmítla postrčit tělo kupředu. Nedostatek kyslíku ho připravil o poslední zbytky sil a cítil se jako paralyzovaný. Jako by se na něj snesl hustý závoj, který ho pomalu, ale jistě dusil.

Náhle ho popadly čísi ruce. V obluzení vnímal, že ho táhnou do stínů dál od výtahových dveří stravovaných ohněm. Dveře za ním se přibouchly a zadržely kouř. Ruce se ho znovu chopily a táhly ho kolem rozmazané siluety postele k otevřenému francouzskému oknu na balkon tedy tam, kam měl původně namířeno.

Venku se zatím úplně setmělo, ale v záři ohně, která pronikala oknem v přízemí, spatřil obličej nad rukama, které ho zachránily. Patřil Jamii. Zelené oči jí pronikavě plály, když ho táhla doleva k pohyblivé plošině, opatřené kovovým zábradlím a brankou, která dovolovala Karen vyjet ze dvorku za domem rovnou nahoru do patra.

Slyšel, jak Jamie sípavě oddechuje. Slyšel vrčení elektromotoru – plošina klesala k zemi. Slyšel blížící se sirény. Plošina se s trhnutím zastavila. Oheň asi propálil izolaci kabelů. Cavanaugh se naklonil přes okraj. Na trávníku půldruhého metru pod ním tančily odlesky plamenných jazyků.

Jamie otevřela dvířka a seskočila. Dopadla do dřepu, ale hned se napřímila a natáhla ruce k manželovi, který se právě vrhl z plošiny. Zachytila ho právě včas a oba se svalili do trávy.

Požár postoupil k oknům v zadním traktu budovy. Sirény se zastavily před domem.

Jamie ho postavila na nohy a vlekla ho k rohu na pravé straně.

„Ne,“ zachrčel. „Dozadu.“

„Cože?“

„Zadní dvůr… Branka.“

Na relativně čistém vzduchu se částečně probral z omámení způsobeného nedostatkem kyslíku a podpírán manželkou se belhal přes dvorek.

Vpředu se ozvaly výkřiky a povely hasičů, hučely motory čerpadel, rachotily žebříky.

Zadní dvůr byl poměrně velký. Minuli dva vzrostlé stromy a ponořili se do stínů. Zář plamenů brzy pronikne i sem, ale prozatím je skrýval milosrdný pláštík tmy. V živém plotu se rýsovala proluka, zahrazená bíle natřenou dřevěnou brankou.

„Karen ji tam nechala postavit,“ vysvětloval trhaně Cavanaugh, „aby tudy sousedovy děti projely se sekačkou a mohly se jí starat o trávník.“

„Co když je zamčená?“

„Zkusíme ji přelézt.“

Branka se náhle otevřela a proběhl jí muž, následovaný ženou a asi desetiletým hochem.

„Co se stalo? Jste v pořádku?“

„Chtěli jsme navštívit Karen,“ vypravil ze sebe Cavanaugh. „Hrůza. Ve sklepě začalo hořet a oheň se rychle rozšířil. Sotva jsme unikli.“

„A Karen?“

„Zůstala dole.“ Cavanaugh klopýtal k brance a doufal, že sako spolehlivě zakrývá pistoli. „Nemohli jsme se k ní dostat.“

„Slyšeli jsme výstřely.“

„To asi jak vybuchly plechovky s barvou. Řekněte hasičům, aby se pokusili Karen zachránit.“

Muž a chlapec se rozběhli k jejímu domu. Jejich postavy se ostře rýsovaly na oranžovorudém pozadí požáru.

Žena zaváhala.

„Zachraňte svůj dům,“ vyhrkla Jamie. „Cože?“

„Pokropte střechu vodou, aby ji jiskry nevznítily.“

Žena zbledla jako stěna a rozběhla se k hadici napojené na kohoutek zabudovaný do zdi.

A zatímco namířila proud vody na střechu, na dvorku se již strkali sousedé, aby jim neunikla napínavá podívaná. Cavanaugha a Jamie si nikdo nevšímal.

10

Kráčel temnou ulicí dva bloky od Karenina domu a snažil se držet pokud možno zpříma, aby na něm nikdo nepoznal, že je zraněný.

Zpoza rohu za ním se vynořily automobilové reflektory a blížily se. Auto přijíždělo od požáru a Cavanaugh ustoupil mezi keře v obavě, zda to není policejní hlídkový vůz.

Naštěstí místo výstražného majáku a sady hledáčků upevněných na střeše spatřil siluetu fordu taurus, blížící se mírnou rychlostí. Vrátil se na chodník.

Když Jamie zabrzdila, nastoupil a svezl se na přední sedadlo.

Odpoutala se od chodníku a stejně pomalu odjížděla.

„Nějaké problémy při odjezdu?“ zeptal se.

„Naopak. Policisté byli rádi, že odjíždím, protože se uvolnilo místo pro další hasičské auto. Jak vážně jsi zraněný?“

„Rána na rameni se zase otevřela.“

Oba několik minut mlčeli.

„Když ses mě snažila zachránit, mohlo tě to stát život,“ poznamenal Cavanaugh.

„Na to jsem vůbec nemyslela.“

„Nebála ses?“

„Jen o tebe.“

Cavanaugh se zahleděl na své rozklepané ruce. „Dnes v noci jsem poznal strach.“

Jamie odvrátila pohled od vozovky ozářené reflektory a krátce se na něho zadívala. „Musel ses prostě vypořádat s nebezpečnou situací.“

„Bylo v tom mnohem víc. Ve sklepě se se mnou něco stalo.“ Cavanaugh se zachvěl. „Vůbec poprvé v životě jsem poznal, co je to děs.“ Cítil, jak mu z rány prýští krev. „Doufal jsem, že se tomu budeme moci vyhnout. Cestou z motelu jsme míjeli supermarket, že?“

„Supermarket?“ nechápala Jamie.

„Budeme potřebovat pár věcí. Plastové pytle na odpadky. Mikrovlnnou troubu. Misku.“

Část čtvrtá

Obcházení hrozby

1

Mikrovlnná trouba tiše předla na toaletním stolku pod zrcadlem. Cavanaugh oblaky páry, která unikala z otevřené koupelny, viděl za zamlženými dvířky obrysy misky, v níž ve vařící vodě ležela zakřivená jehla a cívka tenkého rybářského vlasce.

Seděl schoulený ve vaně a proud horké vody ze sprchy mu smýval z těla kouř, saze a špínu.

„Přibylo ti modřin,“ konstatovala Jamie. „Ráno se asi nepostavíš na nohy.“

„Naštěstí nebudu muset nikam chodit. Celý den strávíme v autě.“

„A možná i část dnešní noci, že?“

Cavanaugh se k ní otočil a chvíli na ni zamyšleně hleděl. „Učíš se stejně rychle jako Prescott.“

„Až na to, že na každé kroku nezakládám požáry. Dlouho se tady zdržet nemůžeme, nemám pravdu?“

„Správně. Všude bydlí nějaký všetečný soused, kterému neunikne neznámý automobil zaparkovaný v ulici a neopomene se o něm zmínit policii. Jistý policista si vzpomene na atraktivní ženu, která s oním autem odjela od místa požáru. A lidé, jejichž dům sousedí zadním traktem s Kareniným, mezitím uvedou do protokolu, že viděli muže a pohlednou ženu, kteří podle vlastních slov Karen v době požáru navštívili a pak zmizeli. Policii chvíli potrvá, než si složí dvě a dvě dohromady a zorganizuje pátrání, ale kolem půlnoci už budou hlídky hledat dvojici v tmavomodrém taurusu. Nejvyšší čas vyrazit.“

Cinkl zvonek mikrovlnné trouby a otočný talíř se zastavil.

„Myslíš, že se to dost vyvařilo?“ zeptala se Jamie ustaraně.

„Deset minut musí na zničení všech choroboplodných mikrobů stačit.“

„Zastav sprchu.“ Jamie osušila ránu smotkem sterilní gázy a pak do ní vymačkala z tuby dezinfekční prostředek, který spolu s ostatními věcmi koupila v supermarketu. Průstřel vypadal dostatečně čistě, takže Cavanaugh nemusel prodělat další muka v podobě drastické peroxidové kúry. Na závěr ošetřila ránu antibiotickou mastí. Pak přistoupila k mikrovlnné troubě a otevřela dvířka, jejichž rukojeť předem vydezinfikovala lihem. Sterilní pinzetou vylovila z vařící vody v misce jehlu a rybářský vlasec a položila je spolu s nůžkami vykoupanými v lihu na antiseptickou podložku na okraji vany.

„Měla ses stát zdravotní sestrou,“ poznamenal Cavanaugh.

„Jo. Odmalička jsem toužila sešívat střelné rány. Víš určitě, že je to nutné?“

„Rána musí zůstat uzavřená a obvaz ji neudrží.“

„Ještě jsme nezkusili sešívačku nebo ostnatý drát.“

„Moc vtipné.“

„Jenom se směj.“ Jamie poklekla vedle vany. „I když se budu snažit být co nejjemnější, bude tě to bolet.“

Cavanaugh měl obličej stejně napjatý jako nervy. „Už jsem to kdysi zažil.“

„Ráda věřím.“

„Až na to, že chlap, který mě sešíval, zdaleka nevypadal tak dobře jako ty.“

„Lichotky mám ráda. Můžeš v nich pokračovat, dokud nebudu s tímhle hotová.“

„Umíš být pěkně tvrdá.“

„Ty taky.“ Jamie vbodla jehlu do kůže.

2

Cavanaugh se probudil do rytmu ujíždějícího auta. Ve světle reflektorů protijedoucího vozidla viděl, že leží na zadním sedadle na natažené dece, která tvořila další položku nákupu v supermarketu a teď vhodně zakrývala krvavé skvrny, jež po sobě zanechal. Myšlenka, že automobil starý pár dní je na nejlepší cestě do šrotu, ho kupodivu pobavila.

„Kde jsme?“ zamumlal.

„Zdálo se mi, že tě slyším, jak se tam vzadu vrtíš. Na jih od Poughkeepsie. Vyspal ses dobře?“

„Ano.“ Pomalu se posadil. Světla aut v protějším dálničním pruhu ho bodala do očí.

„Co dělá rameno?“

„Tuhé a neohebné. Omdlel jsem?“

„Omdlel.“

„A tos tvrdila, že dokážu být tvrdý.“

„Nemáš žízeň? Vzadu na podlaze ještě zůstalo pár lahví s vodou.“

Cavanaugh sklopil oči, zapátral mezi stíny a jednu si otevřel.

„A hlad?“ pokračovala Jamie ve starostlivém výslechu.

„Na to, jak jsi štíhlá, myslíš hodně na jídlo.“

„Když už mluvíme o jídle – koblihy už nezbyly.“

„Koblihy?“

„S čokoládovou polevou. Snad jsi nečekal, že budu řídit celou noc bez něčeho k zakousnutí, abych se udržela vzhůru?“

„Kolik je hodin?“

„Jedna pryč.“

„Vystěhování z motelu proběhlo bez potíží?“

„Jasně. Jak jsi mi poradil, naházela jsem zakrvácené ručníky a špinavé šaty do pytlů, které jsem koupila v supermarketu, a hodila je do popelnic u staveniště. Ručníky nebyly opatřeny logem motelu, takže nás podle nich nemůže nikdo vystopovat.“

„A otisky prstů?“

„Utřela jsem v pokoji úplně všechno a klíč odevzdala spolu se slušným spropitným. Přesně podle tvé rady.“ Cavanaugh chvíli sledoval řídký provoz. „Nejsi unavená?“

„Trochu.“

„Najdi místo, kde bychom se mohli vystřídat. Budu chvíli řídit.“

„Zvládneš to?“

„Volant udržím pravou rukou. Až dojedeme do New Jersey, najdeme si další motel.“

„A potom?“

„Jakmile se dám trochu dohromady, půjdu po Prescottovi.“

3

„Proboha svatýho, co vám s tou károu provedli?“ vyhrkl zděšeně majitel a jediný zaměstnanec zastrčeného autolakýrnictví.

Otázka byla vyloženě řečnická – původní barva karoserie taurusu se ztrácela pod klikyháky vyvedenými pestrými spreji.

„Zatracení haranti. Kdybych je chytil, zpřelámu jim ruce,“ čertil se Cavanaugh, i když výzdoba vozu byla jeho dílem. „Nechal jsem auto zaparkované na ulici sotva půl hodiny, a když jsem se vrátil, našel jsem ho takhle.“

„Budu muset přelakovat celou kastli.“

„To mi povídejte. Jenže v servisu mně řekli, že na vandalismus se moje pojistka nevztahuje, a chtějí za nový nátěr hotový majlant.“

Zájem majitele se zdvojnásobil. „Kolik?“

Cavanaugh uvedl sumu, která by z toho chlapíka udělala otrlého banditu, i kdyby požadovanou částku podstatně snížil.

„Co byste řek na slevu sto padesát babek?“ zeptal se lakýrník.

„Přijatelnější cena než v servisu. Ale dost spěchám.“

„Jasná věc. Co barva? Původní tmavomodrá?“

„Moje žena na ni nadává ode dne, kdy jsem to auto koupil. Prý by se jí víc líbila šedá.“

4

„Sam Murdock,“ představil se Cavanaugh úředníkovi bankovní pobočky v centru Filadelfie.

„Podepište prosím tento formulář, pane Murdocku.“

Cavanaugh se podepsal.

Úředník porovnal podpis se vzorem v bankovních záznamech a pak vedle něj vepsal datum. „Vidím, že už jste u nás dlouho nebyl.“

„Loni. Ale já vždycky říkám, že když člověk musí navštívit svou bezpečnostní schránku, znamená to, že má problémy.“

Úředník se na něho soucitně zadíval – očividně přisoudil škrábance, které mu hyzdily obličej, problémům, o nichž mluvil. „Dáte mi prosím svůj klíč?“

Cavanaugh – v obleku a kravatě a s hodně zkráceným sestřihem, jehož cílem bylo odstranění seškvařených vlasů – mu klíček předal.

„Budete chtít použít diskrétní box?“

„Ano.“

Úředník odvedl Cavanaugha a Jamii po mramorovém schodišti k masivní zamřížované bráně a odemkl ji. Za ní se nacházel ostře osvětlený trezor se stěnami lemovanými řadami lesklých ocelových schránek. Úředník zkontroloval číslo vyryté na klíči, který mu Cavanaugh dal. Přistoupil ke stěně vpravo, vložil zákazníkův klíč spolu se svým vlastním, který visel na kroužku s mnoha jinými, do dvířek skříňky o rozměru pětadvacet krát třicet centimetrů ve spodní řadě a oběma současně otočil. Otevřel sklápěcí dvířka, vytáhl schránku a podal ji Cavanaughovi.

„Kabinky jsou tady,“ ukázal na řadu kójí.

„Děkuji.“

Cavanaugh si náhodně zvolil druhé dveře vpravo, vešel spolu s Jamií a zavřel za sebou. Současně nenápadně zkontroloval stěny a strop kvůli přítomnosti skrytých kamer – spíše ze zvyku, protože pochyboval, že by banka zašla tak daleko. Položil schránku na stolek a oba se nad ni naklonili, aby jejich záda skryla obsah před všetečnými pohledy.

Po zvednutí víka se objevily dvě nacpané obálky ze žlutého papíru a modrý plátěný váček uzavřený zipem. Cavanaugh uložil všechno do kufříku, který koupil na ulici několik minut před vstupem do banky.

Jamie otevřela kabinku. Cavanaughovi se podařilo udržet kufřík v levé ruce, aniž by někdo poznal, že má zraněné rameno, a předal bezpečnostní schránku úředníkovi, který ji zasunul do příslušné přihrádky v trezoru, zavřel dvířka, uzamkl je oběma klíči a ten jeho vrátil Cavanaughovi.

„Děkuji.“ Cavanaugh se rozloučil.

5

V motelu, kde recepční klidně přijal hotové peníze, Cavanaugh počkal, až Jamie zatáhne žaluzie, a pak vyložil obsah kufříku na postel. Z první obálky vysypal svazek bankovek – pět tisíc dolarů ve dvacítkách.

„Vidím, že sis šetřil na zlé časy,“ podotkla Jamie.

Druhá obálka obsahovala rodný list, kreditní kartu, cestovní pas a řidičský průkaz vydaný v Pensylvánii, vše na jméno Samuel Murdock. Oba osobní doklady nesly Cavanaughovu fotografii. „Dárek od Karen. Dostal jsem ho před pěti lety,“ vysvětlil a odmlčel se při vzpomínce na její hroznou smrt. „Jak mi tehdy zdůraznila, člověk nikdy neví, kdy se mu může hodit nová totožnost. Často se zdržuju na východním pobřeží, takže není problém zajet jednou ročně do Filadelfie, vyzvednout ze schránky kreditní kartu a zaplatit s ní pár drobností, aby účet zůstal aktivní. Také jsem si nechal prodloužit platnost řidičského průkazu.“

„Proč Filadelfie?“

„Kvůli výhodné poloze. Leží na půli cesty mezi New Yorkem a Washingtonem, městy, kde většinou pracuju.“

„Kam si necháváš posílat účty?“

„Přebírá je soukromá zásilková služba tady ve Filadelfii.“

„Která je posílá do poštovní schránky, co sis pronajal v Jackson Hole na jméno Sam Murdock a nikdy jsi mi o ní neřekl,“ doplnila Jamie.

Kvůli zranění Cavanaugh potlačil impulz pokrčit rameny. „Neškodné tajemství.“

„Jsem ráda, že tě mohu lépe poznat. Ví někdo v Global Protective Services o této tvé druhé totožnosti?“

„Neví o ní nikdo.“

„Co je v tom váčku?“

„Dárek pro tebe.“

„Jejda! Už se těším!“

Cavanaugh uvolnil zip.

Jamie zvedla předmět, který ležel uvnitř. „Vzpomínáš na ten žert, který jsi mi kdysi vyprávěl? Jaký kompliment slyší muži od žen nejraději? ‚Ach, miláčku, já prostě zbožňuju, když se vrtáš v motoru a nosíš domů elektronické hračky, nástroje, a střelné zbraně!‘ Tak nějak to bylo, že?“

Jamie držela v ruce dvojče Cavanaughovy devítimilimetrové pistole SIG-Sauer. I tato zbraň byla upravena – původní mířidla nahradilo zadní hledí s širším vykrojením a světélkující muška, které dovolovaly snadné míření i za snížené viditelnosti. Všechny součástky Cavanaugh promazal grafitovým olejem, aby snížil na minimum riziko, že se mechanismus zasekne. Vnější povrch uhladil a zaoblil všechny hrany, aby se zbraň nemohla zachytit o oděv, a pale ji natřel matným černým epoxidovým lakem, aby se od povrchu neodráželo světlo.

Kritickým okem sledoval, zda Jamie dodržuje všechna preventivní opatření, jak jí vždycky kladl na srdce. Pistole SIG-Sauer nemá bezpečnostní pojistku a opatrnost tedy byla tím důležitější. Dívka držela zbraň v pravé ruce s ukazovákem mimo lučík spouště a hlaveň otočila k posteli. Levou rukou stáhla uzávěr dozadu a zkontrolovala, jestli se v komoře nachází náboj. Byl tam. Pak stiskla tlačítko na boku, uvolnila z pažby zásobník a zachytila ho do dlaně.

„Jde ti to,“ pochválil ji Cavanaugh.

Jamie odložila pistoli a otvory po stranách zásobníku spočítala, kolik obsahuje nábojů. „Zdá se plný, ale nikdy to nevíš z jistotou, dokud se nepřesvědčíš, že?“

„Přesně tak,“ souhlasil Cavanaugh. „Ujišťuju tě, že je vrcholně nepříjemné, když předpokládáš, že neznámá zbraň má plný zásobník, a potom zjistíš, že ti jedna střela chybí v okamžiku, kdy ji nejvíc potřebuješ.“

Jamie palcem vytáhla všechny náboje ze zásobníku a spočítala je.

„Osm,“ ohlásila a potvrdila tak, že zásobník modelu 225 byl skutečně plně nabitý.

„Opatrně, ať si nezlomíš nehet,“ upozornil ji Cavanaugh.

Jamie ho sjela sžíravým pohledem, a když se přesvědčila, že tlačná pružina zásobníku je plně funkční, vložila do něj zpátky všech osm nábojů. Pak zvedla zbraň, stáhla uzávěr do krajní zadní polohy a vyhodila tak náboj z komory. Několikrát zkusila, zda se uzávěr pohybuje hladce a nedrhne. „Neškodilo by ji trochu promazat,“ poznamenala.

„Taky že ano,“ přikývl Cavanaugh. „Ležela v té schránce pět let.“

„Rodina, která společně čistí zbraně, vydrží dlouho pohromadě.“

Zasunula zásobník do pažby a po dalším natažení uzávěru vklouzl do komory první náboj. V zásobníku jich tak zůstalo sedm. Jamie ho znovu vytáhla a vtlačila do něj náboj, který před chvílí vyskočil z komory. Vrátila zásobník na místo a pistole byla nabita na svou maximální kapacitu.

Chvíli se zdálo, jako by se Jamie domnívala, že už je hotová. Cavanaugha to znepokojilo, protože ještě nebyla, ale vtom dívka sáhla do váčku pro náhradní zásobník, vysypala z něj náboje, napočítala do osmi a natlačila je zpátky na místo. „Jistě sis všiml, že jsem si nejen nezlomila nehet, ale moje prsty ani na okamžik neopustily ruce. Asi bych se měla zmínit, že oba zásobníky by potřebovaly vyměnit. Po pěti letech se už na pružinách musela projevit únava materiálu.“

„Píšu ti jedničku s hvězdičkou,“ pochválil ji Cavanaugh.

6

„Půjdeme nakupovat.“

„Vynikající nápad,“ ocenila Jamie.

„Budeš řídit.“ Cavanaugh cítil, že má pořád ztuhlé rameno.

„Kam pojedeme?“

Na mapce z telefonního seznamu jí ukázal vyznačené adresy. „Železářství, autosoučástky a obchod se zbraněmi.“

„Výborně.“

V železářství koupili osvědčenou instalatérskou pásku, kladivo, šroubovák, několik metrů izolovaného drátu, tlačítkový a páčkový spínač, rukavice, pracovní kombinézu, krátkou kovovou trubku, dva kusy hadice a různé šroubky a svorky.

„K čemu ty věci budou?“

„Postavím z nich vylepšenou past na myši,“ odpověděl Cavanaugh.

V prodejně autosoučástek si opatřili vzduchový filtr, dva mlhové reflektory a čtyři velké kousky jelenice.

Když je Jamie uviděla, zeptala se: „Chceš umývat auto?“ Vzápětí si sama odpověděla: „Vlastně ne. Čím je vozidlo špinavější, tím je méně nápadné.“

V obchodě se zbraněmi a loveckými potřebami ji Cavanaugh odvedl k polici s opasky „Musí vypadat jako obyčejný řemen, ale současně být dost pevný, aby unesl pistoli. Nejpevnější typ se skládá ze dvou pruhů kůže přišitých k sobě tak, aby vlas šel na styčné ploše do protisměru. Opasek by ti měl padnout tak, aby zobáček přezky zapadl do druhé dírky. Který se ti líbí?“

Jamie si vybrala černý z měkké kůže a s hranatou přezkou, která vypadala jako stříbrná. „Ladí s mými perlovými náušnicemi,“ zdůvodnila svou volbu.

„Máte kydexová pistolová pouzdra?“ obrátil se Cavanaugh na vousatého prodavače. Mluvil o pevné umělé hmotě, z níž bylo vyrobeno jeho vlastní pouzdro. Dával tomuto materiálu přednost, protože na něj nepůsobila vlhkost – déšť nebo pot – a byl dostatečně tenký, takže pouzdro pod šaty tak nevyčnívalo.

„Pro jaký druh zbraně?“

Cavanaugh mu to řekl.

„Fajn.“ Prodavač sáhl pod pult. „Měl bych tady nový model. Vyrábí ho firma Fist Inc.“ Pouzdro s matným černým povrchem, co do velikosti o něco kratší než Jamiina ruka, bylo nahoře otevřené, aby střelec mohl zbraň lehce vytasit, a opatřené tahovým šroubem, který zajišťoval pistoli, aby nevypadla. „Prodává se pod značkou Dave Spaulding.“

Cavanaugh pochopitelně poznal jméno jednoho z nejlepších střeleckých instruktorů ve Spojených státech.

„Ještě něco?“

„Dva zásobníky pro SIG,“ odpověděla Jamie, „a čisticí soupravu.“

„A sto dvacet devítimilimetrových nábojů, typ MagSafe,“ doplnil Cavanaugh. Munice, kterou si vybral, měla hlavičku z epoxidové pryskyřice, v níž byly zality olověné broky. Když projektil zasáhl cíl, pryskyřice popraskala a uvolnila broky. Náboje měly obrovskou ničivou sílu, ale protože neproletěly tělem oběti, nemohly ohrozit kolemjdoucí nebo náhodné diváky. Jako v každém slušném obchodu se zbraněmi se ani zde prodavač nezeptal, k čemu zákazník potřebuje takovou zásobu munice, která se nikdy nepoužívá na střelnici při střeleckém výcviku.

Cavanaugh si všiml rybářského vybavení v zadní části prodejny a požádal o tucet olůvek.

7

V motelovém pokoji vybalili nákup.

Jamie si prohlížela předměty uložené na posteli a poznamenala: „Kromě doplňků k pistoli vůbec nechápu účel našeho nakupování.“

„Kam jsi uložila nůžky, rybářský vlasec a jehlu?“ odpověděl Cavanaugh otázkou.

„Do lékárničky. Neříkej mi, že se ti uvolnily stehy!“

Cavanaugh mlčky sundal Jamiin blejzr z věšáku u zadní stěny pokoje. Dívka udiveně pozorovala, jak jej obrací naruby a prohlíží si podšívku na pravé straně.

„Hej! Co to děláš!“ zaprotestovala, když vzal nůžky a začal párat švy, které přidržovaly podšívku k lemu. Cavanaugh vzal tři rybářská olůvka a zašil je pod podšívku. Pak se natáhl pro kus jelenice a v úrovni pasu ho přišil zevnitř k podšívce. „Nekrabatí se to někde?“

„Měl z tebe být krejčí.“

„Divila by ses, co všechno umím.“

Počkal, až si navlékne opasek s pouzdrem, vyňal z pistole zásobník i náboj z komory, aby nedošlo k neštěstí, a vsunul ji do pouzdra.

Jamie si sako oblékla.

Cavanaugh ji obešel a hodnotil své dílo. „Je to dobré. Vůbec nevidím, že jsi ozbrojená.“

„K čemu ty krejčovské úpravy?“

„Pamatuješ si ještě, jak jsem tě učil tasit zbraň?“

„Jistě. Nutil jsi mě to trénovat až do omrzení.“

„V tom případě jistě přijdeš na odpověď sama.“

Povzdech nekonečné trpělivosti. „Ještě že mě nevidí holky ze školního dívčího spolku.“ Jamie odsunula pravý cíp blejzru a tasila pistoli. Když ji zvedala, levá ruka se připojila k pravé. S palci přes sebe natáhla paže, pokrčila kolena kvůli rovnováze, lehce se předklonila, srovnala mířidla a zacílila na imaginární terč na protější stěně.

„Obdivuju tvůj styl.“ Cavanaugh uznale pokýval hlavou.

„Olůvka zatíží cíp saka, takže nepoletuje a vrátí se na místo. Jelenice snižuje tření a oděv lehce klouže přes pouzdro.“

„Další jednička s hvězdičkou.“ Cavanaugh vzal svou větrovku a začal ji upravovat podobně jako Jamiin blejzr.

„Můžu to udělat já,“ nabídla se dívka.

„Ne. Tohle zvládnu i s poraněným ramenem. Pro tebe mám jinou práci.“

Jamie se na něho podezíravě zadívala. „O jaké práci mluvíš?“

8

Navlečená v kombinéze a rukavicích, které koupili v železářství, seděla Jamie za taurusem a upevňovala nad zadní nárazník mlhové reflektory.

„Kdybych se nebál, že mně povolí stehy, milerád bych si to s tebou vyměnil,“ poznamenal Cavanaugh.

„Moc přesvědčivě to neříkáš. Mlhovky patří dopředu. Proč je mám namontovat sem?“

„Nejsou to jen tak obyčejné mlhovky, ale stowattové halogeny o obrovské svítivosti. Dráty natáhneme k vypínači, který upevníme na palubní desku. Jakmile natočíme lampy tak, aby svítily do výše očí, můžeme oslepit každého řidiče, který se za nás přilepí.“

Cavanaugh otevřel kapotu a vymontoval vzduchový filtr. „Pro běžné účely tenhle filtr stačí,“ vysvětlil, „ale ten nový, který jsme koupili, zvýší výkon motoru.“

Pomocí trubky a hadic, upevněných svorkami, upravil systém sání. „Do motoru se dostane víc vzduchu, což přidá pár koní navíc. Taky jsem zavolal do specializované firmy v Daytona Beach a objednal vysokorychlostní čip pro řídicí jednotku, kterým nahradíme původní.“

„Co jiného ještě musíme udělat?“

„Sehnat tvrdší tlumiče. Zkratovat zapalování, abychom mohli nastartovat i bez klíče. Ale ze všeho nejdřív musíš vlézt pod kapotu do kufru.“

„Cože?“

„Myslím to vážně,“ ujistil ji Cavanaugh. „Potřebujeme si něco přeměřit.“

„Víš, že mi představa, jak to děláme v kufru auta, připadá fascinující?“

„S mým ramenem by to asi nešlo,“ upozornil ji Cavanaugh.

„Neměla jsem v úmyslu dělat to s tvým ramenem. Co chceš měřit?“

„Délku a šířku desky z půlpalcové oceli. Vložím ji za zadní opěradla, aby do kabiny nemohly proniknout kulky.“

9

„Drž pevně.“

„Máš studené ruce,“ poznamenal Cavanaugh.

„Přestaň si stěžovat a uvolni se. Ani se nenaděješ a budeš to mít za sebou.“

„Tak tohle jsi mi dosud nikdy neřekla. Připomínáš mi jednu dospívající holku v hodině sexuální výchovy.“

„V hodině sexuální výchovy?“

„Jo. Učitelka říká: ‚Nezničte si život kvůli čtvrthodince potěšení.‘ A dívenka se zeptá: ‚Čtvrt hodiny? Jak to děláte, že to vydrží tak dlouho?‘“

„Přestaň se vrtět,“ okřikla ho Jamie. „Tak, hotovo. Jaké to bylo?“

„Vůbec nic jsem necítil.“

„Vidíš? Už mi to docela jde.“ Sterilizovanými nůžkami a pinzetou Jamie přestřihla a odstranila další steh. „Rána vypadá čistě. Ani náznak infekce.“ Další steh. „Akorát ti přibyla do sbírky nová jizva.“

„To jsou znamínka krásy.“

Jamie odstranila poslední stehy a přehlédla své dílo. „Bože, já jsem ale dobrá! Rána se ještě hojí. Dám ti na ni obvaz, aby ti připomínal, že máš být opatrný.“

„Neboj, dám si pozor.“ Od požáru bunkru uplynulo deset dní. Měli hodně práce, ale Cavanaugh většinou odpočíval a zotavoval se, i když nečinnost kladla velké nároky na jeho trpělivost. Navzdory škádlení, které podle svého přesvědčení Jamii dlužil, měl neveselou náladu. Ve snech a často i v bdělém stavu trpěl hrůznými představami, kdy se mu zjevovala Robertova rozbitá hlava, těla Tracy a Chada roztrhaná výbuchem, Duncanova tvář znetvořená kulkami, Karen zhroucená v invalidním vozíku s rukama přitisknutýma k hrudi a s výrazem smrtelného děsu v obličeji, děsu, jehož původ Cavanaugh nedokázal vysvětlit. Jedno však věděl s jistotou – na vině je Prescott.

„Připravenější už nebudeme. Je na čase vylézt z hrobu.“

10

Statný černoch proběhl zatáčku a na rovném úseku parkové cestičky na předměstí Washingtonu se rozběhl ještě rychleji. Nebyl sám, v půl sedmé ráno se spolu s ním připravovala na celodenní stres řada jiných rekreačních běžců. Ráno bylo chladné, takže měl na sobě tmavomodré tepláky a mikinu. Běloch, který klusal vedle něho, byl oblečený podobně – až na šedou barvu.

Míjely stromy, keře a kachny v rybníčku. Když bylo zřejmé, že se ho běloch drží déle, než by se na neznámého člověka slušelo, černoch se ohlédl přes rameno – a málem zakopl.

„Opravdu vidím ducha?“ vyhrkl Afroameričan, který se jmenoval John Rutherford a vyrůstal na jihu v baptistické rodině. „Nebo sním s otevřenýma očima? Návštěva z podsvětí?“

„Vidět znamená věřit,“ odpověděl Cavanaugh.

„Ano, ale Tomáš přesto pochyboval. Nebyl spokojen, dokud nevložil prst do rány na Kristově boku.“

„Musím tě zklamat. Tak dobře tě zase neznám, abych ti dovolil takové důvěrnosti. A navíc nemám poraněný bok.“

Téměř uzdravená rána na Cavanaughově rameni po běhu na tvrdém betonu pobolívala, ale omezil mávaní paží na minimum, aby si ji neroztrhl.

„Slyšel jsem, že jsi hlášen jako pohřešovaný,“ řekl Rutherford. „A pravděpodobně mrtvý.“

„Nikdy nevěř drbům. Kde jsi slyšel tenhle?“ Cavanaughovi se čelo lesklo potem, jak se snažil držet s černochem krok.

„Řekl mi to náměstek ředitele Global Protective Services. Chtěli jsme tvé firmě dát nějakou práci.“

Cavanaugh pokýval hlavou. Vláda Spojených států disponuje několika vynikajícími ochrannými agenturami – patří mezi ně například Tajná služba, sbor U. S. marshallů (federální policie) a Diplomatická bezpečnostní služba –, ale občas prostě „nejsou lidi“ a státní orgány se musí obrátit na soukromé společnosti.

„Podle něho jste ty, Duncan a další tři agenti zmizeli z povrchu zemského, a to spolu s klientem,“ pokračoval Rutherford. „Jedno z vašich bezpečných útočišť bylo zcela zničeno.“

„Upřesnil náměstek totožnost klienta a o které útočiště se jednalo?“

„Kdepak.“ Proběhli další zatáčku a Rutherfordovi se začalo nedostávat dechu. „Kdyby mi řekl tohle, podlomil by tím mou důvěru ve vaši firmu a asi byste tu práci nedostali. Domnívám se, že mi poodhalil tajemství jen proto, aby zjistil, jestli jsem něco nezaslechl.“

„A zaslechl?“ Cavanaughovi se v podpaždí vytvořily tmavé skvrny potu.

„Ani špitnutí.“

Vraceli se k rybníčku, po jehož hladině proplouvaly kachny.

„Tak co se stalo?“ vyzvídal Rutherford.

„Dokážeš udržet jazyk za zuby?“

„Kdybych to nedokázal, dávno by mě z FBI vykopli.“

Otázka byla řečnická a odpověď se dala čekat. Cavanaugh by setkání s Rutherfordem neriskoval, kdyby ho společné zážitky nepřesvědčili, že může černochovi důvěřovat.

„Za předpokladu, že se nejedná o nic nezákonného a že bych tím neohrozil svou kariéru, utajím všechno, co si budeš přát.“

„Ty drby nelhaly,“ začal Cavanaugh. „Opravdu jsem mrtvý. Dneska jsi mě neviděl, ani se mnou nemluvil.“

Rutherford chvíli mlčel. Na začátku rovinky mu z brady stékal pot. „Co Duncan a ostatní?“

„Tak jestli někdy uvidíš je, věř, že máš halucinace.“

„Vražda?“

„Několikanásobná.“

„Kteří ochránci?“

„Chad, Tracy a Roberto.“

„Bůh jim budiž milostiv.“ Rutherford se v běhu pokřižoval. „Znal jsem je a věděl jsem, že jim mohu svěřit svůj život. Co se stalo s klientem?“

„To je právě ten problém.“ Cavanaugh zlostí zesílil hlas. „Jeho vinou Duncan, Chad, Tracy a Roberto zemřeli.“

„Byl neopatrný? Museli jste se kvůli němu zbytečně odhalit?“

„Obrátil se proti nám.“

Rutherford zpomalil, sešel ze stezky, zastavil se mezi keři a čekal, až se k němu Cavanaugh připojí. Stáli proti sobě. „Člověk, kterého jste chránili…“

„K nám záměrně přiláleal nepřátele. Potom rozbil Robertovi hlavu a zastřelil Duncana. A když Chada a Tracy roztrhal výbuch, nechal mě zemřít v hořící budově.“

Rutherfordovi se zvedal hrudník, jak namáhavě oddechoval a snažil se pochopit nepochopitelné. „Pracoval pro druhou stranu?“

„Ne. On před nimi utíkal.“

„Tak proč…“

„Protože jsme mu ukázali, jak si opatřit novou totožnost a zmizet. Usoudil, že když se nás zbaví, bude jeho útěk bezpečnější. O jednu možnost méně, jak by se mu nepřátelé mohli dostat na kobylku.“

„Pro také ničemy mají v pekle vyhrazeno zvláštní místo, jak se jmenuje?“

„Daniel Prescott.“

„V životě jsem o něm neslyšel.“

„Patřila mu firma D. P. Bio Lab.“

„O té jsem taky nikdy neslyšel.“

„Pracoval na projektu financovaném Úřadem pro kontrolu léčiv. Zabýval se výzkumem fyziologických základů drogové závislosti. Místo toho objevil látku, která se snadno vyrábí a způsobuje závislost.“

Rutherford nechápavě potřásl hlavou. „Jsem s DEA v úzkém pracovním styku. O něčem podobném bych věděl.“

„O Prescottově objevu se dozvěděl Jesus Escobar a pokusil se ho unést. A když ho před ním nedokázal ochránit tým z DEA, Prescott požádal o pomoc nás.“

Rutherford vypadal ještě udiveněji. „To je vyloučeno. Escobara před dvěma měsíci zabili. Jeho kartel je v rozkladu. Dnes by nedokázali zorganizovat žádnou akci, natož únos na území Spojených států.“

Cavanaughovi se zdálo, že se pod ním zahoupala zem. „Po Preseottovi musel jít jiný drogový kartel,“ řekl tiše, ale sám tomu nevěřil. Země se houpala ještě silněji a ze zkresleného vnímání reality se mu roztočila hlava.

„O tom bych taky věděl,“ prohlásil Rutherford.

„Prescotta chtěla dostat ještě jedna skupina. Její příslušníci se chovali jako profesionálové ze speciálních jednotek.“

„Armáda? Co ta může mít s touto záležitostí společného?“

„Doufal jsem, že mi to pomůžeš objasnit.“

11

Jamie zařadila neutrál a čekala v odlehlém koutě parkoviště, zatímco Cavanaugh vyťukával číslo na telefonním automatu u vstupu do nákupního střediska. Slunce klesalo k obzoru.

Po třetím zazvonění se ozval hluboký Rutherfordův hlas. „Haló?“

„Restaurace Won Ton. Volám, abych si ověřil objednávku. Před chvílí si někdo z tohoto čísla poručil dodávku jídel za sto dvacet šest dolarů,“ oznámil Cavanaugh.

„Z toho glutamanu, který do těch svých blivajzů dáváte, mě bolí hlava,“ odsekl Rutherford nakvašeně, jako by ho hlava opravdu bolela.

„A já z nich mám pokaždé nadýmání,“ dokončil Cavanaugh výměnu předem dohodnutých signálů, které znamenaly „čistý vzduch“.

„Neexistuje absolutně žádný náznak, že by Prescott nebo jeho laboratoř měli něco společného s výzkumem drogové závislosti, financovaným Úřadem pro kontrolu léčiv. Tato problematika ani nepatří do jejich kompetence. Má ji na starosti NIH, Národní zdravotní institut.“

Hluk hustého provozu na parkovišti donutil Cavanaugha přitisknout sluchátko silně k uchu. „Myslíš tedy, že bych měl pokračovat v pátrání v NIH?“

„Ne. Jdi přímo ke zdroji.“

„Jestli myslíš Prescottovu laboratoř, strávil jsem celý den v knihovně Washingtonovy univerzity. O té laboratoři jsem tam neobjevil ani čárku. Dokonce ani na internetu.“

„Já ano. Sice žádný náznak, čím se zabývá, ale sídlí v…“

Kolem projela dodávka s prasklým výfukem. „Co? Tu poslední větu jsem neslyšel.“

„Říkám, že ta laboratoř sídlí v Bailey’s Ridge ve Virginii.“

„Kde to proboha je?“

Rutherford mu vysvětlil, jak se tam dostane, a omluvně dodal: „Víc ti bohužel pomoct nemůžu.“

„To bohatě stačí. Díky. Pošlu ti to čínské jídlo.“

„Nemusíš. S tím glutamanem a bolením hlavy jsem to myslel vážně.“

„Zítra ti zavolám. Nejspíš budu mít další otázky.“

„Klidně se ptej.“

„Stejné číslo ve stejnou dobu.“ Cavanaugh zavěsil, setřel ze sluchátka a číselníku otisky prstů a vrátil se k autu.

„Zjistils něco?“ zeptala se Jamie.

„Jo. Někdo mu drží u spánku nabitou pistoli. Vypadněme odsud, něž se k tomu telefonu přiřítí smečka aut s lidmi, co nás začnou hledat.“

12

„Domluvili jsme si heslo, kterým jsme si navzájem oznámili, že na naší straně je všechno v pořádku,“ vysvětloval Cavanaugh. Sledoval provoz za nimi a cítil, jak mu zlým tušením a obavami nabíhají žíly.

Jamie napjatě poslouchala a současně se věnovala řízení.

„Takový žert o čínské restauraci a vysokém obsahu glutamanu v servírovaných porcích. Na počátku rozhovoru jsme si je podle předpokladu řekli. Ovšem když jsme končili a já jsem nabídl Johnovi, že mu pošlu čínské jídlo, měl odpovědět, že si nemám dělat starosti, protože už má něco domluveného. Místo toho si znovu postěžoval na glutaman.“

„Dozvěděl ses od něj něco?“ Jamie zkontrolovala zpětné zrcátko.

„Ano. Dal mi informace o místě, kde se nachází Prescottova laboratoř. Musíme počítat s tím, že je tam na nás nastražena past.“

„Někdo ho k tomu donutil.“

„O tom v nejmenším nepochybuju.“ Cavanaughovi se potily ruce. „Ale John věděl, že mě nezrazuje, protože mě předem varoval, když nedokončil smluvené heslo.“

„Myslíš, že ho ti, kdo ho vězní…“

„Zabijí?“ Cavanaugh cítil, jak se mu zrychluje dech. „Jakmile nám tu past nastraží, už jim k ničemu nebude. Ale podařilo se mi získat pro něho trochu času.“

„Jak?“

„Upozornil jsem ho, že mu zítra znovu zavolám. Ve stejnou hodinu a na stejné číslo. Takto ho jeho věznitelé nechají žít o něco déle – pro případ, že bychom se nenechali do té jejich pasti chytit. Jeho prostřednictvím mají totiž jedinou možnost, jak se se mnou dostat do styku. Podívej, my dva si teď musíme promluvit.“

„Vždyť spolu mluvíme pořád.“

„Ale ne o všem.“

„Aha. Už je to tady! Hodláš mi oznámit, že to bude příliš nebezpečné a že chceš, abych se vrátila do Wyomingu, kde mi nic nehrozí. Nemusíš se obtěžovat. Ty jsi otevřel dveře, tys mě pozval dovnitř a já nemám v úmyslu odejít. Již jsem dokázala, že ti můžu pomoct. Dokázala jsem, že je na mě spolehnutí, že mám správné instinkty a že se nesložím. Jestli chceš náš vztah udržet, tohle je cena, kterou za to budeš muset zaplatit. Pro příště už žádná tajemství, žádné rozchody. Nebýt tebe, před dvěma lety by mě zabili. Jsem tvým dlužníkem, a bůh je mi svědkem, chci ten dluh splatit.“

„Souhlasím.“

„Cože?“

„Nic mi sice nedlužíš, ale proti tomu ostatnímu nemám námitky. Nechci po tobě, abys mě teď opustila.“

„V tom případě…“

„Musím tě ovšem varovat.“

„Varovat?“

„Řekl jsem ti, že se mi něco přihodilo. Ve sklepě Karenina domu. Když hořelo.“

Jamie nechápavě čekala na upřesnění.

„Přestal jsem se ovládat.“

„To by asi za takové situace postihlo každého. Musel jsi…“

„Ne,“ namítl Cavanaugh. „Stres mi byl odjakživa druhou přirozeností. Cítil jsem, že žiju. Jenže…“ Cavanaugh nasucho polkl. „Něco se změnilo.“

Jamie se na něho napjatě zadívala.

„Pět let jsem sloužil u Delta Force a dalších pět pracoval jako ochránce pro Global Protective Services. A celou tu dobu mně šly náročné akce vyloženě k duhu. Prožitky, které by většina lidí pokládala za děsivé, mi byly doslova potěšením. Toužil jsem po dalších a dalších přívalech adrenalinu. Nemohl jsem se dočkat. Prostě jsem miloval ten pocit napětí.“

Cavanaugh měl co dělat, aby ovládl zrychlený dech.

„Kdysi jsem ochraňoval generálního ředitele významné a velmi úspěšné firmy. Ten chlapík byl nikotinový a kofeinový narkoman. Denně vykouřil tři balíčky cigaret bez filtru a vypil patnáct hrnků silné kávy. Říkal tomu ‚raketové palivo‘. Tvrdil, že mu káva a cigarety umožňují lépe, rychleji a jasněji uvažovat. Při jejich konzumaci prožíval povznášející pocit vzrušení. Jistého rána, když jsem stál před jeho apartmánem v jednom bruselském hotelu, jsem zevnitř zaslechl zvuk, jako kdyby něco spadlo a rozbilo se. Můj kolega požádal vysílačkou o posilu a zůstal hlídat v chodbě, zatímco já jsem vběhl do pokoje. Klient ležel na podlaze a vedle něho převržený servírovací stolek se snídaní, který při pádu shodil.“

„Byl mrtvý?“

„Nejdřív jsem si to myslel, ale pak jsem si všiml, že mrká. Měl nepřirozeně rozšířené zornice. Skočil jsem k telefonu a zavolal doktora, který pro nás smluvně pracoval. Pak jsem se vrátil ke klientovi. Nedomníval jsem se, že ho někdo otrávil – obrátil se na nás s žádostí o pomoc, protože se obával únosu, ne atentátu. Ale přesto jsem se ho musel zeptat, jestli si nemyslí, že ho nepřítel otrávil. Zavrtěl hlavou. ‚Postihl vás infarkt?‘ Další zavrtění hlavou. ‚Mrtvice,‘ podařilo se mu vykoktat. ‚Točí se se mnou pokoj. Podlaha se naklání.‘ Nahmatal jsem mu pulz. Měl sto padesát. Pochopil jsem, co se mu stalo, i když jsem počkal, až mi to lékař potvrdí.“

„A co se mu stalo?“

Cavanaugh cítil, jak mu na spáncích pulzují žíly. „Masivní předávkování kofeinem a nikotinem. Ládoval ty jedy do sebe tak dlouho, až je tělo nakonec odmítlo přijmout. Dosáhlo hranice, za kterou už nemohlo zajít. Doktor mu píchl sedativum a nařídil detoxikační léčbu.“

„Pomohla mu?“

„Pravděpodobně mu zachránila život. Ale škoda už byla napáchána. Tělo si samo nastavilo meze odolnosti. Když se vrátil ze sanatoria, stačilo, aby se ocitl v místnosti, kde se kouřilo. Několikrát se nadechl a zkolaboval. A po prvním doušku kávy – podotýkám, že bez kofeinu se mu srdce rozbušilo jako sbíječka.“

Jamie svraštila obočí. „Kam tím míříš?“

„Adrenalin.“ Cavanaughovi se rozechvěla kolena. „Právě v této chvíli mi koluje žilami slušná dávka. Než jsem se vydal ke Kareninu domu, dělal mi dobře jako obvykle. Ale teď…“ V ústech mu tak vyschlo, že sotva mluvil. „Musím tě upozornit… Varovat tě… Nevím, co se mi v tom sklepě stalo…“ Nevěřil, že to dokáže vyslovit. „Uvažuju, jestli vůbec ještě můžu dál dělat tuto práci.“

Jamie několik vteřin mlčela. „Chceš se vrátit do Wyomingu?“

„Ne. Já… Ano,“ vydechl Cavanaugh. „Chci se vrátit do Wyomingu.“

Jamie se překvapeně nadechla.

„Jsem tak zmatený…“ Udivilo ho, že to slovo vůbec použil. „Bojím se toho, co se se mnou děje. Chtěl bych se vrátit do Jackson Hole a nevytáhnout odtamtud paty. Ale jestli se teď vzdám a zahrabu někam do úkrytu, nikomu tím neposloužím. Ani tobě, ani sobě samému. Jak bych se ti mohl podívat do očí, kdybych nechal Johna zemřít? Nebýt mě, nenamočil by se do této záležitosti. Jestli ho zabijí…“

„To nepřipustíme.“

„Přesně tak. Ale nevím, jak se proboha budeš cítit vedle někoho, kdo vykazuje všechny znaky zbabělce.“

„Chceš říct všechny znaky lidské bytosti, ne?“

„Pokusím se být stejně spolehlivý, jako jsi dosud byla ty.“ Cavanaugh se zhluboka nadechl a soustředil se na bezprostřední úkoly. „Nesleduje nás někdo?“

Jamie mrkla do zrcátka. „Provoz vypadá normálně.“

„Zajeď do parku, kde jsem se ráno setkal s Johnem.“

„Co tam…“

„Číslo, na které jsem mu volal, je k němu do bytu. Manželka mu loni zemřela, takže žije sám. Právě tam mu drželi u hlavy pistoli, když se mnou mluvil. Logické místo, kde ho držet v zajetí.“

13

Zanechali automobil v parkovací garáži a po běžecké stezce ponořené do stínů zamířili napříč parkem. Mezi posledními stromy opatrně vyhlédli přes rušnou ulici na jasně osvětlený výškový dům s nájemními apartmány.

„Šesté patro,“ poznamenal Cavanaugh. „Vpravo. Čtvrtý byt od konce.“

Jamie přimhouřila oči. „V jednom okně se svítí.“

„To je obývák. John má rád výhled do parku.“

„Dnes večer se nedívá. Má zatažené závěsy.“

„Vedlejší okno vpravo je jeho ložnice.“

„Závěsy rovněž zatažené, ale nesvítí se tam. Má ještě další pokoje?“

„Ne,“ odpověděl Cavanaugh. Nejraději by skočil do auta a odjel. „Když mu zemřela žena, prodal dům a nastěhoval se sem. Tvrdil, že touží po prostším životním stylu. Stal se z něho tak trochu poustevník. Když nepronásledoval ničemy, četl si bibli.“

„Jak vypadá půdorys bytu?“

„Za hlavními dveřmi je chodba, která vede k obývacímu pokoji.“ Hovor o důvěrně známých věcech pomáhal Cavanaughovi odvést myšlenky od nepříjemných pocitů. „Na konci chodby se vchází pod klenutým obloukem do malé kuchyně a podobný oblouk z její protější strany vede rovněž do obýváku. Vlevo bys pak našla dveře do ložnice.“

„Toaleta a koupelna?“

„Na levé straně ložnice.“

Vtom Cavanaughovu pozornost upoutal stín, který se mihl za závěsem okna obývacího pokoje.

„Kolik ho podle tebe hlídá lidí?“ zeptala se Jamie.

„Nejméně dva. Jeden střeží zajatce a druhý se může vyspat.“ Popis činnosti profesionálního ochránce mu dále pomohl zapomenout na emoce. „Domnívám se, že ho přivázali k židli a drží v obýváku. Hlídači tak mají ložnici jen pro sebe a mohou si odpočinout.“

„Ale jak ho vysvobodíme?“

Zatímco Jamie položila otázku, přiblížili se k budově muž a žena a vešli do rozzářené haly. Oknem, které se táhlo od podlahy ke stropu, Cavanaugh jasně rozeznal, jak se hlídač za pultem postavil a promluvil na dvojici. Pak zvedl sluchátko, něco do něj řekl, okamžik poslouchal, přikývl a stiskl tlačítko, které zjevně ovládalo dveře – či spíše nízkou branku – vpravo od pultu ostrahy. Dvojice jimi prošla a zamířila k řadě výtahů.

„A když už o tom mluvím,“ zajímala se dále Jamie, „jak se dostaneme do domu?“

„Zákon přikazuje, aby každá obytná budova byla vybavena nouzovým východem. Kdyby to nešlo jinak, vždycky můžeme ten barák obejít, najít zadní vchod a odemknout si šperhákem.“

„Což je postup, s kterým jsi mě dosud neseznámil.“

„Omlouvám se za svou nedůslednost, ale teď bohužel nemám čas chybu napravit. Ale v tak rušné čtvrti existuje značné riziko, že by si nás někdo všiml. Z věznice bychom Johnovi moc nepomohli. Navrhuju tedy, abychom zašli tam do té trafiky na rohu a koupili si cigarety.“

„Cigarety? O čem to mluvíš? Ty přece nekouříš.“

„Kouříval jsem, ale to už je dávno. Přestal jsem na Duncanovo naléhání, když jsem nastoupil ke Global Protective Services. Pořád ho slyším, jak mě plísní: ‚Jak chceš někoho chránit, když se místo soustředění rozptyluješ vytahováním cigarety a hledáním zapalovače?“

„A teď chceš s kouřením znovu začít?“

14

Hlavní vchod do apartmánového obytného domu ustupoval asi deset metrů od chodníku, lemovaného živým plotem. K příjemné atmosféře poklidného domova přispívalo i několik kamenných laviček. Cavanaugh si vybral tu, která se nacházela nejblíže k ulici. Mávl na manželku, aby si k němu přisedla, a rozbalil krabičku cigaret.

„Nedáš si?“ nabídl jí.

„Co to do tebe vjelo?“

„Neboj se. Aspoň to zkus. Kouření pomáhá zabít čas.“ Podal jí cigaretu, a když jí připaloval, podařilo se mu udržet rozklepané ruce v klidu.

„Vždyť ani nevím, jak se to drží,“ namítala Jamie.

„Na tom nezáleží.“ Cavanaugh zapálil i sobě.

Jamie se rozkašlala.

„Hej! Neřekl jsem ti, že máš kouř vdechovat! Jenom ho trochu natáhni do úst a zase vypusť. A ne tak rychle.“

„Chutná to odporně.“

„Že jo. Nechápu, co se mi na tom dřív líbilo.“

Dvě ženy, které kolem nich právě procházely, se pohoršeně odvrátily.

„Dnes, kdy je u nás pomalu každá budova nekuřácká, je docela přirozené, když vidíš dva lidi někde venku, jak spěšně kouří cigaretu,“ vysvětloval Cavanaugh. „Pro nezasvěceného pozorovatele vypadáme jako návštěvníci někoho ze zdejších obyvatel, jenž hosty, kteří potřebují vyrovnat nikotinový dluh, vyhodil na ulicí, aby mu nezasmradili obývák.“

Další kolemjdoucí, tentokrát muž a žena, soucitně pokývali hlavami a následující dvojici zablýsklo v očích pochopení – bezpochyby je také hostitelé občas posílali s cigaretami do vyhnanství.

„Dobře, už chápu. Našel jsi způsob, jak působit nenápadně před obytnou budovou. Co dál?“

„Napodobíme Prescotta. Budeme pozorovat, naslouchat a učit se.“

Lidé přicházeli a odcházeli a jejich rozhovory se točily kolem despotických šéfů, nově objevených báječných restaurací, levných letenek na Bahamy a žen, které by měly přestat flirtovat s manžely jiných žen.

Uplynulo pět minut.

„Bože, ty cigarety shořely jako papír,“ čertil se Cavanaugh. „Měli bychom si zapálit další.“

„Jestli mi zežloutnou prsty, tak…“ Jamie neupřesnila, co v tom případě udělá.

Cavanaugh jí podal další cigaretu, a zatímco jí zapaloval, zdánlivě si vůbec nevšímal dvou taxíků, které zastavily u obrubníku a vyložily po čtveřici elegantně oblečených cestujících. Když zapálil i sobě, pozvedl oči k nočnímu nebi a osmi lidem, kteří prošli kolem něj, nevěnoval jediný pohled.

„Kolik je hodin?“ zeptala se jedna z žen naléhavě. „Ještě není deset? Chválo bohu, že jsme to stihli. Sandy říkala, že se s Tedem vrátí z kina kolem čtvrt na jedenáct.“

„Jak to dokáže?“ podivil se její společník.

„Půjde na to od lesa. Řekne, že je jí špatně, takže vynechají večeři. Odemkne nám její sestra. Už vidím, jak se Ted zatváří, až na něho všichni vybafneme.“

Nacpali se do haly a jeden přes druhého mluvili na strážného, který někam zatelefonoval, přikývl a stiskem tlačítka pustil návštěvu dál.

„Chudák Ted,“ zalitovala neznámého Jamie a vyfoukla obláček kouře.

Vysokým oknem Cavanaugh pozoroval světelné návěští nad dveřmi výtahu, do kterého skupina nastoupila. Naskakující cifry ukazovaly, kterými patry kabina projíždí. Seděl příliš daleko, aby je dokázal přečíst, ale mohl počítat, kolik se jich rozsvítilo. Po sedmnácti bliknutích se světlo zastavilo. Takže osmnácté, pomyslel si.

Odklepl popel z cigarety a koutkem oka se zahleděl na dodávku s emblémem podniku Dominova pizza na kapotě. Zastavila na malém parkovišti, které sloužilo pro dodavatele. Vystoupil vysoký štíhlý řidič s brýlemi na nose a ze zadní části vytáhl plnou náruč typických plochých čtvercových krabic v termoizolačním obalu.

„Zkusím zjistit, kdo a hlavně kam si ty pizzy objednal,“ oznámil Cavanaugh manželce, a když se řidič přiblížil, vstal a s přesvědčivým úsměvem na rtech ho oslovil: „Dobrý večer. Řekli jsme si, že si zajdeme zakouřit, a počkáme tady na vás. Byt šest set dvacet osm,“ uvedl číslo Johnova apartmánu.

„Promiňte, ale tyhle jsou pro někoho jiného.“

„Všechny?“ opáčil Cavanaugh udiveně s pohledem upřeným na vysoký komín z krabic v řidičově náručí. „Tak to bude pro ten večírek v sedmém patře. Dělají takový kravál, že jsme raději šli kouřit ven.“

„Kdepak. Tahle várka jde…“ Řidič zamžoural přes brýle na lístek papíru přilepená páskou k obalu. „Byt osmnáct set jedenáct.“

„Šťastlivci,“ povzdechla si Jamie závistivě. „A já mám takový hlad! Počítám, že si ještě počkáme. No nic, dám si ještě jednu cigaretu.“

„Určitě to nebude trvat dlouho,“ utěšoval ji řidič.

„Promiňte, že jsme vás zdrželi,“ omlouval se Cavanaugh.

„Nic se nestalo.“ S nákladem zabalených krabic pečlivě vyváženým na rukou vešel řidič do haly; jeden z nájemníků, který právě odcházel, mu podržel dveře.

Jamie odhodila nedopalek na zem a zašlápla ho. „A co mělo znamenat tohle? Ty sis opravdu myslel, že ty pizzy si objednali lidé, kteří vězní Johna u něho v bytě?“

„Tyto možná ne. Ale dříve či později sem s největší pravděpodobností dorazí dodávka s čínským jídlem nebo dalšími pizzami, a ty už pro ně budou.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Protože jsem už mockrát zažil, že se hlídači této chyby dopustili. Nepřetržitě někoho strážit, to je někdy hodně nudný a nezáživný úkol. A když agenti postrádají elementární disciplínu, neustále myslí na jídlo. Jistě, mohli by vyplenit ledničku a něco si uvařit, ale tihle lidé většinou jako kuchaři za moc nestojí.“ Až na Chada, který pokaždé dokázal vykouzlit neobyčejně chutné delikatesy, pomyslel si Cavanaugh smutně. „A tak začnou fantazírovat o pizze, grilovaném kuřeti nebo čínské směsi. Jestli tihle hoši patří k partě, která se pokusila vykouřit Prescotta ze skladiště, pak na základě dosavadních zkušeností soudím, že by měli každou chvíli podlehnout a objednat si od donáškové služby nějakou stravu.“

„To ale taky můžeme čekat několik hodin,“ upozornila Jamie.

„Jestli k tomu dojde, pak spíše dřív než později. Volal jsem Johnovi před necelou hodinou. Předtím měli hlavy plné jiných starostí, než aby mysleli na jídlo, ale teď už je to pro ně jenom rutina.“

„Nebude tomu hlídači tam uvnitř podezřelé, že se tady tak dlouho potloukáme?“ starala se Jamie.

„Ten nás nevidí.“

„Jak to?“

„Při poslední návštěvě u Johna jsem odcházel asi touto dobou a všiml jsem si, že hala je jasněji osvětlená než chodník před budovou. Okna proto zevnitř působí jako zrcadla a strážný ven nevidí.“

„Jenže nad vchodem visí kamera.“

„Všimla sis jí? Výborně. Potom ti jistě neuniklo, že míří přímo před dveře, ne do ulice. Až odsud Johna dostaneme, musím ho upozornit, aby se přestěhoval do budovy s lepší ostrahou.“

„Je tohle ten intelektuální trik, který používáš na své klienty?“

„jaký intelektuální trik?“

„Řekl jsi: ‚Až odsud Johna dostaneme.‘ Přesunul jsi mě do budoucnosti a přiměl uvěřit, že všechno bude v pořádku. Bylo to přesvědčivé. A hodně uklidňující.“

Na parkovišti zastavila další dodávka se znakem Dominova podniku.

„Teď jsem na řadě já,“ nabídla se Jamie, vděčná za příležitost odvést myšlenky jinam a uklidnit napjaté nervy.

Než řidič vytáhl krabice s pizzou, přistoupila k němu a zamnula si ruce v hladovém očekávání. „Zdravíčko. Rozhodli jsme se, že si zajdeme ven zakouřit a ušetříme vám cestu. Byt šest set dvacet osm. Umíráme hladem.“

Mladík s tváří posetou pupínky vypadal, že rovněž umírá hladem, ovšem po něčem jiném než po pizze když se vedle něho nečekaně vynořila atraktivní žena, málem krabice upustil. „Ehm…,“ zajíkl se. „Musím se podívat.“ S obtížemi odtrhl pohled od Jamiina poprsí k útržku objednávky. „Jo. Šest dva osm.“

„Fantazie!“

„Dvě střední? Jedna s feferonkami a černými olivami, druhá de luxe?“

„Přesně tak. Voní nádherně. Kolik jsem dlužná?“

Jamie přidala štědré spropitné a převzala dvě krabice. „Díky. A nashledanou.“

„Rádo se stalo, madam.“ Mladík se podíval na bankovku v dlani a zrudl jako pivoňka. „Děkuju mockrát, madam,“ vykoktal zmateně, nasedl do auta a odjel.

„Dvě střední pizzy,“ oznámila Jamie, když se vrátila k lavičce. „Tak akorát pro dva vyhladovělé žalářníky.“

„Taky bych řekl,“ souhlasil Cavanaugh. „Pokud ovšem není jenom jeden, zato dost měkkosrdcatý, aby myslel i na svého vězně. Ale o tom pochybuju.“

„To, že si objednali jídlo, napovídá, že se cítí celkem v pohodě a bezpečí, nemám pravdu?“

„Naprostou. Předpokládají, že dosud nikdo neví, že se zmocnili Johna a drží ho pod zámkem.“

„Co podnikneme teď?“ zeptala se Jamie.

„Vrátíme se do parku, najdeme tam nějakého spícího bezdomovce, a ty dvě pizzy mu darujeme. Stačí nám jenom krabice.“

Jamie nechápala.

„Potřebuju z jedné odtrhnout dno a z druhé víko, abych je mohl složit na sebe a mezi ně umístit svou neprůstřelnou vestu,“ objasnil jí Cavanaugh.

15

Strážný za pultem zvedl hlavu, když Jamie podržela dveře, aby jimi mohl Cavanaugh s plnýma rukama vstoupit do haly. Chvíli mu trvalo, než se jeho oči přizpůsobily ostrému světlu.

„Dobrý večer. Patříme k té partě, která chystá překvapení pro Teda z osmnáct set jedenáctky.“

Hlídač se tvářil dost komisně. „Před dvaceti minutami šla nahoru celá hromada pizzy.“

„Já jsem ti říkala, že jsme měli přinést žebírka, hranolky a salát,“ vypískla Jamie hašteřivě.

„Ty taky nemyslíš na nic jiného než na jídlo.“ Cavanaughovi se sevřel žaludek.

„Hlavně jim řekněte, aby nedělali kravál,“ vyzval je strážný. „Nerad bych slyšel nějaké stížnosti od sousedů.“

„Jasně, spolehněte se,“ ujistil ho Cavanaugh.

Hlídač přikývl a vpravo od něj se s tichým zabzučením otevřela nízká dvířka.

„Díky.“

U výtahů stiskla Jamie přivolávací tlačítko a po krátkém čekání, které jim připadalo jako celá věčnost, se ozvalo cinknutí oznamující, že kabina zastavila v přízemí.

Cavanaugh, který výtahy bytostně nesnášel, vstoupil jako první, a když Jamie natáhla ruku k panelu, aby zmáčkla šestku, zarazil ji.

„Co je?“

„Hlídač bude sledovat čísla nad dveřmi výtahu, aby se ujistil, že opravdu jedeme tam, kam jsme tvrdili.“

„Jejda!“ Jamie stiskla osmnáctku.

Dveře výtahu se zavřely.

Kabina stoupala a Cavanaugh cítil, že mu těžknou nohy. Na světelném panelu sledoval, jak naskakuje jednička, dvojka, trojka… Než vyjeli do osmnáctého patra, měl dost času zopakovat instrukce, které manželce dal, než vešli do budovy.

„Víš určitě, že otevřou dveře?“ zeptala se.

„Kdyby za nimi stál uhrovitý poslíček, nechali by zavěšený řetízek a přikázali klukovi, ať krabice s pizzou prostrčí nastojato mezerou. Ovšem když uvidí tebe, můžeš se vsadit, že otevřou. Rozepni si halenku.“

„Co prosím?“

„Horní tři knoflíčky.“

„Za koho mě máš? Za lehkou holku?“ pohoršovala se naoko Jamie, ale poslušně rozpínala výstřih.

Výborně, jen tak dál, pochválil ji Cavanaugh v duchu. Když žertuje, znamená to, že se plně ovládá.

Jenže co já? pokračoval v úvahách. Dokážu se taky ovládnout a mít situaci pod kontrolou?

Cink. Cavanaugh se zrychleným dechem vystoupil z kabiny na nový béžový koberec jasně osvětlené chodby, která voněla čerstvou malbou a naštěstí byla liduprázdná.

Rozhlédli se rychle na obě strany a vpravo uviděli dveře s tabulkou SCHODY. Prošli jimi a ocitli se skutečně na betonovém schodišti, poněkud vlhkém a zatuchlém, ale osvětleném ještě ostřeji než chodba. Jamie zavřela dveře a Cavanaugh se zatím rozhlížel po bezpečnostních kamerách. Ulevilo se mu, když žádnou neviděl. Zaposlouchali se krátce do ticha, které narušily až jejich kroky po schodech. Spěšně sestoupili do šestého patra.

Zastavili se před dveřmi.

„Zvládneš to?“ zašeptal Cavanaugh. „Budu hned vedle tebe. Musíš postupovat přesně tak, jak jsem ti vysvětlil.“

Jamie zaváhala.

„Ještě máš čas vycouvat.“

„Jasně,“ odsekla tiše. „Ale potom už bych se nedokázala znovu přinutit zajít tak daleko.“

„Možná jsi vůbec neměla tak daleko zacházet.“

„Zachráníš Johna, když ti nepomůžu?“

Cavanaugh neodpověděl.

„Tak vidíš. Dej mi ty krabice.“ Dívce se vzrušením rozšířily panenky.

Cavanaugh jí je podal a díval se, jak pod tíhou kevlarové vesty napíná svaly. Umístila si náklad tak, aby jí lehce pozvedával ňadra a rozšířil výstřih halenky v místě, kde si povolila knoflíčky „Až tě uvidí, pomyslí si, že zemřeli a dostali se rovnou do nebe,“ konstatoval povzbudivě. „Než zaklepeš, zavři na několik vteřin oči. Zúží se ti zornice a nebudeš působit tak napjatě. Nezapomeň, že když uslyšíš televizi, znamená to, že máme co do činění s velmi bezstarostnými a amatérskými žalářníky. Dobří hlídači udržují v doupěti ticho, aby slyšeli zvuky zvenčí.“

Jamie se zhluboka nadechla a pokynula hlavou ke dveřím schodiště. „Otevři.“

16

Podlahu v šestém patře kryl totožný béžový koberec zářící novotou a stěny byly stejně čerstvě nabíleny jako v osmnáctém. Cavanaugh, srdce sevřené nervózním očekáváním, opatrně kráčel za manželkou. Jak předpokládal, po desáté večer na chodbě nikoho nepotkali.

Pořád máme čas vycouvat, opakoval si v duchu.

Nic si nenalhávej, okřikl se v zápětí. Druhou šanci zachránit Johna už nedostaneš.

Dveře bytu šest dva osm se nacházely vpravo. Cavanaugh se přitiskl ke zdi těsně vedle nich a zevnitř zaslechl ztlumené zvuky výbuchu následované divokou střelbou, kvílením sirén a tepající hudbou – v televizi běžel akční film. Povzbudil manželku pohledem a vytasil pistoli.

Dívka se postavila přímo před špehýrku a zavřela oči. Když je po několika vteřinách otevřela, každý by podle jejích zornic usoudil, že je úplně klidná.

To se o Cavanaughovi rozhodně říct nedalo. Vybičovaný stresem se náhle rozhodl zavelet k ústupu a mávl na manželku, že odcházejí.

Jamie ho ignorovala a zaklepala.

Cavanaugh na ni zakýval ještě naléhavěji, aby ji přiměl k odchodu.

Dívka místo toho znovu zaklepala a tentokrát zvuk televizoru zmlkl.

A jsme v tom až po uši, blesklo Cavanaughovi hlavou a neubránil se obdivu nad znuděným výrazem, který Jamie před kukátkem nasadila – jenom lehce posunula krabice od pizzy, aby ještě zvýraznila plná ňadra.

Ozvalo se hlasité cvaknutí odemykaného zámku. Cavanaugh se přitiskl ke stěně a držel se tak daleko, aby ho z bytu nikdo neviděl.

Jak očekával, dveře se otevřely jen na mezeru, kterou jim dovolil zajišťovací řetízek.

„Objednali jste si dvě střední pizzy?“ Jamie se zadívala na lístek papíru přilepený k horní krabici. „Jednu s feferonkami a černými olivami, druhou de luxe?“

„Obvykle vozí pizzu mladí kluci.“ Muž promluvil s evropským přízvukem.

„Nepovídejte, fakt?“ ušklíbla se Jamie. „Podnik patří mně a manželovi,“ dodala vzápětí na vysvětlenou, aby zmírnila dopad své uštěpačné poznámky. „Dneska nám tři puberťáci nepřišli do práce, takže to zbylo na mě. Mám prostě smůlu.“

Muž za dveřmi se uchechtl. „Kolik to dělá?“

Jamie si přitiskla krabice k prsům a předklonila se, aby přečetla sumu na lístku.

„Moment.“ Muž zavřel dveře.

Cavanaugh okamžitě vystartoval, stoupl si před manželku jako štít a sklonil se, aby ho nebylo vidět kukátkem. Zevnitř zarachotil uvolňovaný řetěz.

Jakmile se dveře znovu otevřely, Cavanaugh se vrhl na překvapeného protivníka, zatímco Jamie v souladu s instrukcemi obrátila krabice kolmo, aby jí složená kevlarová vesta chránila hrudník. Ukázalo se, že Johnovým žalářníkem není nikdo jiný než holohlavý řidič, jemuž Cavanaugh před dvěma týdny ukořistil na parkovišti u nákupního střediska černou limuzínu. Teď s vytřeštěnýma očima tápal po pažbě a snažil se vytasit zbraň. Cavanaugh ho vší silou praštil hlavní pistole do vyholené lebky. Skinhead se v bezvědomí skácel k zemi. Cavanaugh ho přeskočil, vběhl do obývacího pokoje a otočil se s namířenou zbraní vlevo k pohovce před televizorem.

Čtyřicátník s mohutným knírem, který na ní seděl, zkameněl úžasem a nevěděl, kam se podívat – zda na pistoli v Cavanaughově ruce, nebo na tu, kterou na něho mířila Jamie zpod klenutého průchodu do kuchyně. Jeho vlastní zbraň ležela na konferenčním stolku.

Na židli v rohu místnosti seděl John Rutherford, ústa zacpaná roubíkem. Krev; která mu zaschla na obličeji, ostře kontrastovala s černou pokožkou. Vytřeštil překvapením oči, ale Cavanaugh neměl momentálně čas se přítelem zabývat. Přiskočil ke kníratému hlídači, obdařil i jeho úderem do hlavy a přitiskl se ke zdi vedle ložnice, ponořené do stínu. Namířil pistoli do části místnosti, do níž ze svého místa viděl, a pak přeběhl na druhou stranu a pokryl opačný konec ložnice. Nespatřil nic podezřelého; vběhl dovnitř, odtlačil prádelník před zavřenou skříň, nahlédl pod postel a nakonec zkontroloval koupelnu. Nikde nikdo.

Když se vrátil do obývacího pokoje, muž s knírem ležel na podlaze a sténal. Věnoval mu letmý pohled a hned spěchal ke dveřím do bytu. Zamkl je a sklonil se k plešatému zabijákovi, aby ho prohledal. Vzadu za opaskem objevil pistoli. Přivlastnil si ji a pak skinheadovi páskem svázal ruce za zády.

Podobně znehybněl i kníráče, a teprve když se přesvědčil, že se nikdo neschovává ve skříních, přiskočil k Rutherfordovi a uvolnil mu roubík z úst. „Máme je všechny?“

„Jo.“

Cavanaugh rozvázal černochovi provazy na zápěstích a kotníkách. „Jak vážně jsi zraněný?“ zeptal se s pohledem upřeným na modřiny a škrábance v Rutherfordově obličeji.

„Vyrazili mi zub,“ ukázal Rutherford na oteklou levou tvář. „A nejspíš polámali pár žeber.“ Při každém nadechnutí sebou škubl bolestí.

Cavanaugh vytáhl z krabičky na stolku několik papírových kapesníků a podal je příteli. „Zhluboka si odkašlej a vyplivni sem hleny.“

Rutherford poslechl. „Bože, bolí to jako čert.“

Cavanaugh si prohlédl, co zraněný vykašlal. „Výborně. Není v tom krev. Teď si lehni na gauč.“ Odvedl přítele k pohovce, položil ho a opatrně mu prohmatal břicho a hrudník. „Necítím žádný otok. Máš nějaké podezřelé bolesti, které by naznačovaly vnitřní zranění?“

„Kdyby mi tam uvnitř něco vážně poškodili, byl bych už dávno omdlel.“ Rutherford si promasíroval zápěstí; silně utažená pouta mu přerušila krevní oběh.

„Kde máš lékárničku?“

„V koupelně pod umývadlem.“

Když se Cavanaugh vrátil s lékárničkou a namydlenou žínkou, Rutherford se pokoušel posadit. „Ještě jsi mě nepředstavil své přítelkyni.“

„Jmenuje se Jennifer. Seznamte se. Tohle je John, Jennifer.“

Jamie nehnula brvou, přestože ji představil pod falešným jménem.

„Rád vás poznávám,“ řekl Rutherford. „A ještě větší radostí mě naplňuje skutečnost, že jsem se toho potěšení dočkal živý.“

Cavanaugh otevřel lékárničku a zarazil se, protože mezi mastmi, obvazy a náplastmi spatřil tři injekční stříkačky. Zvedl je, a teprve potom si uvědomil důvod jejich přítomnosti. „Používala je tvoje žena, když ještě žila, že?“

Věděl, že měla cukrovku a denně si píchala inzulín, ale ironií osudu zahynula při automobilové nehodě.

„Spoustu jejího oblečení jsem věnoval charitě a ještě větší hromadu jsem vyhodil – staré boty a svršky, které by na sebe nikdy neoblékla, ale přesto se jich nedokázala zbavit. Nechal jsem si jen několikery její oblíbené šaty. Neměl jsem žádné citové problémy dát ty věci pryč, ale při pohledu na tyhle stříkačky na ni bůhví proč vzpomínám s větší láskou. Nedokázal jsem je zahodit.“

Cavanaugh je vrátil do lékárničky a začal příteli omývat obličej.

„Pochopil jsi mé varování že?“ zeptal se Rutherford. „Tu druhou zmínku o glutamanu.“

„Vyšlo ti to.“

„Raději bych se od nich nechal zabít, než bych tě poslal do pasti.“

„Já vím,“ prohlásil Cavanaugh vážně.

„Lidé, kterých jsem se ptal na Prescotta a jeho laboratoř, o něm v životě neslyšeli.“ Po dlouhých hodinách s roubíkem v ústech zněl Rutherfordův hlas bolestně sípavě.

„Přinesu vám trochu vody,“ nabídla se Jamie.

Rutherford se žíznivě napil. Navlhčil si rty a zaschlá krev mu z nich začala opadávat. „Potom jsem prohledal naši počítačovou databázi,“ pokračoval po dalším doušku, „ale nic jsem nenašel.“

„Tak jak se ti podařilo…“

„Ti chlapi buď musejí mít v FBI svého informátora, nebo pro ně pracuje velmi schopný hacker, který se naboural do našeho systému a pátral po někom, kdo se zajímal o Prescotta. Čekali na mě u auta, když jsem odcházel z práce.“ Rutherford zamrkal a promnul si čelist v místech, kde mu zůstala mezera po vyraženém zubu. „Z vozu v protější řadě na mě kdosi zavolal jménem. Ohlédl jsem se, ale vtom už vedle mě zastavila dodávka, vyskočili z ní tři chlapi, popadli mě zezadu a nacpali dovnitř. Nikdo nic neviděl, protože auto únosců stálo mezi mnou a budovou.“

„To znamená řidič dodávky, muž, který na tebe zavolal, plus ti tři, co tě sbalili. Takže celkem pětičlenné komando?“ zeptal se Cavanaugh.

„Ne.“ Rutherford se znovu napil. „Je tu ještě šestý, který tomu všemu velí. Říká si Kline.“

„Ty dva, kteří tě hlídali, jsem poznal. Patřili k první skupině, která šla po Prescottovi.“

Rutherford se podíval Cavanaughovi přes rameno a starostlivě se zamračil. „Není vám špatně, Jennifer?“

Cavanaugh se ohlédl. „Jsi bledá jako stěna. Raději se posaď, než nám tu omdlíš.“

„Mně spíš prospěje, když si kleknu.“ Prošla ložnicí do koupelny a za okamžik se ozvaly dávivé zvuky.

„Její první akce?“ zajímal se Rutherford.

„Ano.“

„Vedla si dobře.“

Cavanaugh přikývl, a když se Jamie vrátila, láskyplně ji objal.

„Nenechala jsem tě ve štychu.“

„Nenechala.“ A já tebe taky ne, dodal sám pro sebe.

Kníratý muž na podlaze zasténal. Jamie ho lhostejně překročila a posadila se do křesla naproti Rutherfordovi. „Mě si nevšímejte. Klidně pokračujte, kde jste skončili. Já se zatím pokusím přesvědčit sama sebe, že ještě žiju.“

Dokud měl Cavanaugh co dělat, ruce se mu nechvěly, ale teď se musel usilovně soustředit, aby zrádný třas ovládl. „Ano. Takže co se stalo potom?“

„Když mě ti chlapi dostatečně zpracovali, aby mi dali najevo, že to myslí vážně, přitiskli mi k hlavě pistoli a dali na vybranou. Buď jim řeknu, proč jsem se zajímal o Prescotta, nebo mě zastřelí.“ Rutherford si přiložil vlhkou žínku k největší modřině na tváři. „Vysvětloval jsem jim, že osobně mi Prescott může být ukradený, že po něm pátrá jeden můj známý. Změnili tedy výběr v tom smyslu, že buď kulka do hlavy, nebo totožnost toho známého. Tvoje jméno jsem jim zatajil. Prozradil jsem jen to, že jsi patřil k Prescottovým ochráncům.“

Cavanaugh uznale přikývl.

„Tato informace je silně zaujala,“ pokračoval Rutherford. „Nemohli se dočkat, až jim padneš do rukou.“

„Jistě. Domnívali se, že bych mohl vědět, kam Prescott zmizel.“

„Říkal jsem jim, že ty ho taky hledáš, že nevíš o nic víc než oni.“

„Ale oni ti nevěřili,“ konstatoval Cavanaugh.

„Kdepak. Zavrtali mi pistoli do spánku a rozkázali, abych ti řekl, že Prescottova laboratoř se nachází v Bailey’s Ridge ve Virginii.“

„A teď jsou čtyři z nich – Kline mezi nimi v Bailey’s Ridge a chystají tam na mě past, ano?“

„Odjeli, jen co jsme spolu domluvili,“ potvrdil Rutherford.

Jamie se v křesle předklonila. „Když se tam neukážeš, začne jim vrtat hlavou, kde se stala chyba. Vrátí se sem, protože jim zbývá jediná naděje – že se ozveš, jak jsi slíbil.“

„Přesně tak,“ souhlasil s jejími závěry Cavanaugh. „Budou mi chtít nastražit další léčku.“

Rutherford se natáhl k telefonu.

„Hej, co to děláš?“ vyhrkl Cavanaugh.

„Seženu pomoc.“

„Tak to ne!“

„Ale FBI přece může…“

„Netušíme, kdo všechno je do toho namočený,“ upozornil ho Cavanaugh.

Rutherford zaváhal.

„Sám jsi říkal, že Kline u vás může mít informátora. Co když se dozví, že na něho čekáme? V tom případě by se k tvému bytu nepřiblížil ani na sto kilometrů.“

17

Když zazvonil zvonek, Cavanaugh počkal několik vteřin a pak stiskl tlačítko domácího telefonu. „Ano?“

„Přišel vás navštívit pan Kline se svým společníkem,“ oznámil strážný ve vestibulu tiše.

„Pošlete je nahoru.“ Cavanaugh uvolnil tlačítko a vrátil se do obývacího pokoje.

„Přišli jen dva,“ poznamenal Rutherford. „To tedy znamená, že další dva zůstali ve Virginii pro případ, že by ses tam nakonec objevil.“

Jamie se podívala na hodinky. „Krátce po poledni. Dostavili se dřív, než jste čekali.“

„Po celonoční číhané musí být Kline pořádně naštvaný, že jsem neudělal, co jsem měl, takže si chce znovu pěkně od plic promluvit s Johnem. Jsme připraveni přijmout hosty?“ Cavanaughova otázka směřovala ke skinheadovi a muži s knírem, kteří teď seděli přivázaní na židlích jako prve Rutherford. Trvalo jim dobrou hodinu, než se probrali z bezvědomí, a výslech, který hned poté následoval, odhalil jen očekávanou skutečnost, že pracují jako nájemní agenti a nemají sebemenší tušení, proč je Prescott tak důležitý.

Během čekání dvakrát zazvonil plešatcův mobilní telefon – Kline se vztekle ptal, co je nového, a pokaždé dostal negativní odpověď. Cavanaugh s oběma zajatci jejich výstupy pečlivě nacvičil a důrazně je varoval, jak v takovém případě odpovídat. Když skinhead mluvil do telefonu, pozorně sledoval jeho oči a při prvním náznaku, že se pokouší svého šéfa varovat, by mu dal krutě pocítit svou nelibost.

Zabijákovu pleš, poznamenanou krvavým šrámem, teď zakrývala baseballová čapka.

„Ptal jsem se,“ Cavanaugh mu poklepal na čepici, „jestli jsme připraveni přijmout hosty.“

Skinhead sebou cukl a přikývl.

Jamie se rozloučila a podle předchozí domluvy odešla z bytu. Rutherford za ní zamkl dveře.

Cavanaugh si nervózně představoval, jak kráčí chodbou, otevírá dveře na schodiště vedle výtahu a krčí se za nimi. Až uslyší cinknutí výtahu, napočítá do dvaceti, což je doba, kterou podle odhadu budou útočníci potřebovat, aby došli od výtahu k Rutherfordově apartmánu. Pak otevře dveře, vejde do chodby a bude předstírat, že v kabelce hledá klíče, přičemž o dvojici ani okem nezavadí. Muži si jí pochopitelně všimnou, ale nebudou mít důvod podezřívat ji z nekalých úmyslů. Vždyť jsou to oni, kdo tady někomu chystá past, a navíc budou mít úplně jiné starosti, jen co se dveře bytu otevřou. Když Jamie odcházela, působila klidným a odhodlaným dojmem; podle manželových instrukcí využila čas čekání k nácviku vizualizačních technik, kdy si v duchu představovala možné varianty naplánovaného scénáře, aby byla připravená a nic ji nepřekvapilo. Její sebedůvěru navíc posilovala neprůstřelná vesta, navlečená pod sakem.

„Fajn,“ řekl Cavanaugh plešatci a namířil na něho pistoli. „Teď nám ukažte, jaký umíte být pozorný hostitel.“

Rutherford mu mezitím uvolnil kotníky a zápěstí a teď rozvazoval lano, které muže poutalo kolem těla k židli.

„A uvědomte si, že budete první na ráně,“ doplnil Cavanaugh poslední varování a pokynul skinheadovi, aby vyrazil. Následoval ho předsíní ke dveřím, kde se oba zastavili. „Vaším nejdůležitějším úkolem je neposkytnout nám důvod vás zastřelit.“

Rutherford zaujal s pistolí v ruce pozici v kuchyni. Cavanaugh čekal a cítil, jak mu po skráních stékají krůpěje potu.

Patnáct vteřin. Třicet. Padesát. Uvědomil si, jak je výtah ve věžáku pomalý, a v duchu se uklidňoval, že se neděje nic vážného, když muži ještě nezaklepali. Trpělivost. Všechno bude v…

Ťuk, fuk. Pauza. Ťuk, ťuk. John slyšel, jak se právě na tomto signálu útočníci domluvili – hlídači mohli bez obav otevřít.

Cavanaughovi se sevřel žaludek, když plešatci pokynul, aby návštěvu vpustil dovnitř.

Scénu, která měla následovat, si předtím několikrát zopakovali. Cavanaugh se stáhl do obývacího pokoje, aby ho od vchodu nebylo vidět. Plešatec měl otevřít dveře a podle instrukcí říct: „Nezavolal.“ Pak se měl otočit a vrátit se do pokoje k Cavanaughovi. Rutherford se zatím schovával za ledničkou a vynořit se měl teprve tehdy, až dvojice vejde do bytu, a namířit na ni pistoli. Útočník, který půjde jako druhý, si ho všimne v okamžiku, kdy jeho společník uvidí Cavanaugha v pokoji. Současně se za nimi vynoří Jamie se zbraní v ruce a hlasitě zavelí: „Do obýváku!“ Přesně tato slova se teď ozvala.

Dvojice, sevřená ze tří stran do kleští, strnula překvapením a nezbylo jí než poslechnout.

„Lehnout!“ křikl Rutherford. „Ruce za hlavu!“

„Dělejte!“ přidal se Cavanaugh.

Plešatec už měl své zkušenosti a pohotově se vrhl břichem na koberec, ale oba návštěvníci zaváhali, než ho poslušně napodobili a složili ruce v týle.

Jamie vešla a zavřela za sebou dveře.

„Byl v chodbě kromě nich ještě někdo?“ vyptával se Cavanaugh a hlaveň jeho pistole mířila na trojici ležící na podlaze. „Viděli tvou zbraň?“

„Když jsem se blížila k bytu, vystoupili z výtahu dva lidé. Pistoli jsem držela mezi tělem a kabelkou. Neviděli ji.“

Cavanaughovi se znatelně ulevilo. John ho sice ujistil, že většinu obyvatel domu tvoří státní zaměstnanci, kteří se takto časně odpoledne v pracovní den domů nevracejí, ale možnost, že se v chodbě někdo objeví v tu nejnevhodnější chvíli, se vyloučit nedala.

„Paráda. To bylo fakt chytré,“ poznamenal z podlahy muž, který do bytu vešel jako první. Byl prostředního vzrůstu, štíhlý, s úzkým obličejem a povojensku krátce zastřiženými vlasy.

Cavanaugh poznal jeho skřípavý hlas. „My už jsme spolu mluvili, že? Přes telefon tohoto chlápka.“ Ukázal na plešatce. „Bohužel jsem ho musel před nákupním střediskem vystrčit z jeho auta.“

„Domyslel jste si, že v telefonu je namontováno navigační zařízení.“ Stejně jako u skinheada zazněl v jeho řeči evropský přízvuk. „Sledovali jsme ho celé hodiny, než jsme zjistili, že jste ho hodil na korbu projíždějícího náklaďáku.“

„No jo. Kamarádi o mně říkají, že mám zvrácený smysl pro humor.“ Vtom Cavanaugha něco napadlo. „Sledovali jste ten náklaďák? Proč jste se namáhali, když jste věděli, že jsme k úniku použili helikoptéru?“

„Helikoptéru? Nechápu. O čem to sakra mluvíte?“

Mužův zmatek byl natolik spontánní, že Cavanaugha přesvědčil a utvrdil ho v podezření, že lidé, kteří se pokusili Prescotta zmocnit ve skladišti, neměli nic společného se skupinou, která pomocí vrtulníků zaútočila na bunkr v horách.

Spolu s Jamií drželi zajatce namířenými zbraněmi v šachu a Rutherford jim zatím spoutal ruce a nohy Pak je prohledal. Jednomu zabavil devítimilimetrovou berettu, druhému nahmatal pod koženou bundou pistoli Browning Hi-Power stejné ráže a v kapse kalhot vystřelovací nůž. Stačilo ho vytáhnout a současně lehce stisknout palcem pojistku a vyskočilo dvacet centimetrů dlouhé ostří.

Nože byly svého času pokládány za podřadnou zbraň („Jen hlupák jde do přestřelky s kudlou.“), ale názorný videoprogram Sebeobrana při napadení bodnou zbraní v roce 1990 všem policistům a pracovníkům bezpečnostních agentur názorně ukázal, že útočník vyzbrojený nožem může překonat vzdálenosti pěti až osmi metrů a způsobit těžké či dokonce smrtelné zranění dříve, než napadený stačí překonat překvapení, zareagovat, vytasit ukrytou střelnou zbraň a vypálit. Od té doby většina operativců změnila názor a považuje nůž za stejně účinnou záložní zbraň jako druhou pistoli. Mnozí mívají u sebe i dva nebo tři. Rukojeť nože, který Cavanaugh držel v ruce, měla povrch natřený antireflexní barvou a nesla značku jednoho z nejlepších výrobců a současně instruktorů boje s „chladnými“ zbraněmi, Ernesta Emersona. Šlo o typ CQC-7 (písmena znamenají Close Quarter Combat – souboj zblízka), jehož vroubkovaná ocelová čepel byla tak tvrdá a ostrá, že hravě pronikla dveřmi automobilu.

„Paráda,“ zopakoval Cavanaugh mužovu poznámku jako ozvěna. Zasunul čepel a schoval nůž do kapsy. Pak se se zkříženýma nohama posadil vedle zajatce. „Používáte jméno Kline?“

„Je stejně dobré jako každé jiné.“

„Řekněte mi něco o Prescottovi.“

Kline zarytě mlčel.

„Dobrá, takže vám řeknu, co o něm vím já. A když budete chtít něco doplnit, klidně se přihlaste o slovo.“

Vylíčil zajatci, co se seběhlo poté, kdy skončila automobilová honička – přílet do bunkru, instruktáž Prescottovi, jak zařídit vlastní zmizení, požár, vrtulníkový útok a další požár v Karenině domě. „Chápete tedy,“ uzavřel své vyprávění, „že ho chci dostat stejně naléhavě jako vy. Možná ještě naléhavěji. Jistě dosáhneme lepších výsledků, když budeme spolupracovat.“

„Ale naše cíle se liší.“

„Věřím, že vzájemné rozdíly dokážeme překonat.“ Cavanaugh si ho pozorně prohlížel. „Zdá se, že vás začínají bolet paže. Co kdybych vám udělal trochu pohodlí?“

Kline se nechápavě mračil, ale to už Cavanaugh přinesl z kuchyně polstrovanou židli s opěradly pro ruce. Pak stále zmatenějšího zajatce zvedl a pakem otevřel nůž.

„Rozříznu vám pouta na zápěstí,“ oznámil. „Ale při sebemenším podezřelém pohybu vás můj přítel,“ ukázal na Rutherforda, „který má mizernou náladu, protože ho po tom včerejším výprasku od vašich lidí bolí celé tělo, bez varování zastřelí.“

Rutherford odskočil do kuchyně a vrátil se s plastovou lahví od minerálky, navlečenou přes hlaveň pistole jako provizorní tlumič. „Bude to za ten vyražený zub,“ procedil zlověstně.

Taktický postup, který Cavanaugh s přítelem rovněž nacvičil, teď přinášel zamýšlený efekt. Při pohledu na improvizovaný tlumič Kline zděšeně přimhouřil oči.

„Ale proč přivolávat průšvih?“ pokračoval Cavanaugh řečnickou otázkou. „Vedeme tady docela příjemný rozhovor a oba chceme spolupracovat, ne?“ Stoupl si za zajatce a rozřízl mu provaz na zápěstí. „Posaďte se.“

Kline poslechl.

Cavanaugh mu přivázal ruce k opěradlům židle. „Neřeže to?“ zajímal se starostlivě. „Fajn. Jsem upřímně přesvědčený, že máme lepší šanci Prescotta najít, když půjdeme spolu, ne proti sobě. Teď je řada na vás. Povězte mi, co o něm víte.“

Kline se odvrátil.

„Můžete začít tím, proč po něm tak silně toužíte. Prescott mi vyprávěl o svém výzkumu drogové závislosti, který prováděl na objednávku DEA. Podle zadání měl identifikovat fyziologický mechanismus, který za vznik závislosti u lidí odpovídá. Tvrdil, že místo toho objevil látku, která se snadno vyrábí a závislost naopak způsobuje. Podle něho se to dozvěděl Jesus Escobar, který ho chtěl nechat unést a vymámit z něj vzorec či složení té chemikálie. Namluvil mi, že vy pracujete pro Escobara. Jenže jak se později ukázalo, byla to snůška nesmyslů. V DEA o Prescottovi nikdo nikdy neslyšel a Escobar je dva měsíce po smrti. Takže mi teď řekněte, pro koho vy a vaši lidé ve skutečnosti pracujete.“

Kline se konečně podíval Cavanaughovi do očí. Napětí, které prožíval, ještě zvýraznilo jeho evropský přízvuk. Slovanský, nejspíš ruský. „Jistě si uvědomujete, že vám to říct nemůžu.“

„Víte co? Vy uvažujte o tomto problému a já zatím uvařím kávu.“

„Kávu?“ Kline nechápavě naklonil hlavu na bok a zamrkal.

„Jo. Nad kávou se přece lépe diskutuje, nemyslíte? Johne, kde máš kafe?“

„V krabici na ledničce.“ Rutherford a Jamie vypadali stejně zmateně jako Kline. „Mlýnek leží hned vedle a kávovar najdeš u toustovače na kredenci.“

„Kávovar? A instantní kafe nemáš? Dal bych mu přednost.“

„To víš, že mám. V kredenci vpravo nad sporákem.“ Cavanaugh otočil zajatce i s židlí, aby mu poskytl nerušený výhled. Pak zašel do kuchyně, otevřel dvířka a na polici našel papírovou krabici se sáčky rozpustné kávy různých značek. „Tak se podívejme, copak tady máme. Na výběr je vanilková, čokoládová nebo oříšková příchuť. Které dáváte přednost?“ zeptal se zajatce.

Žádná odpověď.

„Pošlyš, Johne, těch sladkých náhražek bys měl nechat,“ nabádal Cavanaugh přítele. „Přibereš po nich tolik, že už to nedokážeš vyběhat. Nemáš něco méně kalorického? Moment, co je tohle? Mokka Jáva? Tak to aspoň vypadá jako pití pro chlapa.“

Roztrhl dva sáčky a nasypal obsah do malé čiré sklenice. Pak nalil do konvice trošku vody, postavil ji na plynový sporák a zapálil hořák.

„Hned to bude,“ ujistil zajatce. „Horké kávě s vysokým obsahem kofeinu se nic nevyrovná, když jde o to rozproudit konverzaci. Opravdu se nechcete svěřit? Myslím jako předkrm. Nějakou pikantní zprávičku. Jako třeba proč hledáte Prescotta a kdo jiný ještě po něm jde?“

Kline nasadil tvrdošíjně vzdorovitý výraz.

„No, co se dá dělat,“ povzdechl si Cavanaugh. „Na druhé straně si vážím vaší zásadovosti. Rozhodně nejste žádná ukecaná klepna.“

Zapískala konvice.

Cavanaugh nalil do sklenice asi tři centilitry vařící vody. V tak malém množství se dva sáčky kávového prášku sotva rozpustily. Zamíchal uhlově černou směs a ukázal zajatci, jak je hustá. „To je síla,“ liboval si. „Po té vám vyšlehne z očí oheň a narostou chlupy na prsou.“

Popletenějšího člověka než Kline byste v té chvíli těžko hledali. „Tohle že mám vypít? Ten utrejch mě má donutit, abych promluvil? Stejně to nejspíš vybliju.“

„Vypít? Ale kdeže! A věřte mi, tohle nevyblijete, jak říkáte.“

Cavanaugh otevřel Rutherfordovu lékárničku a vytáhl z ní injekční stříkačku.

Kline vytřeštil oči.

Cavanaugh nasadil jehlu, ponořil ji do sklenice a nasál hustou směs. Pak obrátil stříkačku vzhůru a stiskl píst, aby z ní odstranil vzduchovou bublinu, přičemž si pobrukoval refrén písně Vystřelím tě na měsíc.

„Počkat!“ vyjekl Kline. „Snad mi vážně nechcete…“

Cavanaugh ho přerušil tím, že mu roztrhl límec a odhalil hrdlo a za tichého prozpěvování Černá káva, černá káva přiložil špičku jehly ke krční tepně.

„Proboha svatého, přestaňte!“ Kline se odvrátil tak prudce, že málem převrhl židli, na níž seděl.

„Pozor na jazyk. Neberte jméno Boží nadarmo.“ John Rutherford, baptista vychovaný na americkém jihu, myslel svou výtku zcela vážně.

„No dobře, dobře, hlavně ať toho nechá,“ zakňoural Kline a obrátil se na Cavanaugha: „Přece nejste takový šílenec, abyste…“

„Odpoutejte svou mysl od pozemských starostí, otevřete ji dokořán, stejně jako své žíly a vnitřní orgány,“ vyzval ho Cavanaugh posměšně. „Rozbuším vám srdce jako o závod a přetlakem krve vám vybuchne mozek. Počítám, že než váš pulz dosáhne sto osmdesáti, pokusíte se o levitaci. Jenže to byste nesměl být přivázaný k židli. Tak, teď pěkně držte, ať můžu…“ Železným stiskem sevřel zajatci rameno a upravil polohu jehly.

„Ne!“ Kline sebou škubl a s hlasitým žuchnutím se skácel i s židlí na koberec.

„Hej, berte ohled na sousedy!“ okřikl ho Cavanaugh.

„Ta sračka mě zabije!“ ječel Kline.

„Zabije? To je slabé slovo. Váš metabolismus se natolik urychlí, že u vás pravděpodobně dojde k samovznícení.“ Cavanaugh přitlačil zajatci hlavu k podlaze a jehla se znovu zaryla do kůže.

Kline s obtížemi, protože se snažil co nejméně pohybovat krkem, zachrčel, jako kdyby polykal popel: „Když mě zabijete, nic se ode mě nedozvíte.“

„Hele, tak já vám něco povím. Svým způsobem mi na tom houby záleží. Narazil jsem na vás v poslední době dvakrát, a to je o dva případy víc, než dokážu snést. Přestaňte mě srát, nebo vás oddělám! Mí přátelé jsou mrtví, Prescott mě chce zabít a pak si přijdete vy a zmlátíte Johna! Za tohle mi někdo zaplatí, a jestli se mnou nechcete spolupracovat minimálně do té míry, jako jsem já spolupracoval s vámi, dopřeju si alespoň takové potěšení.“

Cavanaugh přitlačil; jehla pronikla kůží a objevila se krev.

Kline přes veškerou snahu nedokázal potlačit škubnutí a jehla se jeho nedobrovolným pohybem zaryla ještě hlouběji. „Drogová závislost byla jen kamufláž,“ zasípal. „Prescott pracoval pro armádu Spojených států.“

„Chci detaily.“

„Pro oddělení, které se zabývá vývojem speciálních zbraní.“ Kline si olízl rty, náhle suché a popraskané jako starý pergamen. „Potřebuju si odkašlat.“

„To bych vám neradil. Mohl by mi sjet palec na pístu.“

„To oddělení je přísně tajné.“ Kline ztišil hlas do sotva srozumitelného šepotu v zoufalé snaze nehýbat krkem. „Hlášení o výzkumu, kterým se zabývá, ministrovi obrany na stůl nechodí.“

„A nikomu v celém Pentagonu, co? Podobně jako u pokusů s LSD v padesátých letech a vývoje nervových plynů v tajných laboratořích v Utahu v sedmdesátých.“

Kline si znovu olízl vyprahlé rty. „Ano.“

„Skutečně bohulibé využití peněz daňových poplatníků. Takže čeho se týkaly tyhle experimenty?“

„Strachu.“

18

To slovo jako by se vznášelo ve vzduchu. Zaznělo tak neočekávaně, že Cavanaugh na ně zprvu vůbec nereagoval a domníval se, že se přeslechl. „Strachu?“ vydechl a cítil, jak mu tuhnou všechny svaly a vlhnou dlaně v neblahé předtuše, co ještě uslyší.

„Strachu,“ potvrdil Kline chraplavě, ochromený tlakem jehly na tepně. „Prescott vedl biotechnologický výzkum, jehož cílem bylo objevení prostředku, který by vyvolal smrtelnou hrůzu u vojáků, proti kterým by americká armáda bojovala.“ Kline ztuhl. „Můj krk,“ zasípal. „Moc tlačíte.“

„Prescott! Mluvte! Povězte mi o Prescottovi!“

Zajatec měl čelo orosené potem. „Vytvořil syntetický hormon, který způsobuje vyplavení adrenalinu do krve v takové míře, že to vyvolá okamžitou paniku.“

Cavanaugh si uvědomil, že Prescottova smyšlenka, podle níž při výzkumu, jak potlačit drogovou závislost, objevil substanci způsobující pravý opak, se částečně zakládala na pravdě. Stačilo vyměnit slovo závislost za strach. V mysli se přenesl zpět na schodiště ve skladišti a znovu cítil pronikavý pach jako ve chvíli, kdy stoupal k Prescottovu doupěti. S každým překonaným schodem se ho tehdy zmocňoval stále hmatatelnější neklid, kolena se mu s každým krokem třásla silněji, nervozita stoupala.

„Prescottovi šéfové jásali nadšením.“ Kline nemohl pohnout hlavou a málem mu lezly oči z důlků, jak se je snažil stočit stranou a zahlédnout stříkačku, která se mu zarývala do krku. „Kdyby se nový syntetický hormon dal zpracovat v podobě plynu a pak shazovat z letadel jako obyčejné bomby nebo dopravovat na cíl raketami, nepřátelskou armádu by v okamžiku útoku paralyzoval smrtelný děs.“

„Pravda, politici vždycky znervózní, když slyší o vývoji chemických zbraní, ale to přece není důvod pohřbít chytrou myšlenku, že?“ Cavanaugh sotva dokázal ovládnout vztek, který jím lomcoval.

Vzpomněl si, jak Klineovi muži náhle zpanikařili, když vzali útokem schody ve skladišti. V reakci na neviditelnou hrozbu zahájili palbu na všechny strany a nedokázali se přimět k dalšímu postupu. Prescott jistě rozmístil na schodišti nádobky se svým plynem. Stopové množství, jež z nich unikalo, vysvětlovalo Cavanaughovu nepřirozeně nervózní reakci.

A vzpomněl si i na to, jak Prescott pohnul nějakými ovládacími prvky na panelu v okamžiku, kdy útočníci pronikli na schodiště. Ano, báli se, ale asi málo, protože Prescott si polekaně něco mumlal pod fousy, jako kdyby se zklamal v nějakém odhadu. Plyn z nádržek určitě unikal, takže v okamžiku, kdy došlo k útoku a kdy jí tedy bylo nejvíce zapotřebí, účinek zbraně se neprojevil s plnou silou.

„Prescott s tou substancí experimentoval na zvířatech,“ pokračoval Kline sípavě. „Krysy šílely, kočky a psi se báli jeden druhého tak, že se krčili v koutku. Při jednom pokusu ovládla desítku koz taková panika, že běhaly kolem ohrady, v které byly zavřené, tak dlouho, až šokem a vysílením padaly na zem a umíraly.“

Cavanaugh myslel na Karenin sklep, na čpavý zápach plynu. To on u něj vyvolal strach, pocit, který dosud v životě nepoznal, a jeho účinky očividně přetrvaly delší dobu. Myslel na paniku, která ho ve výhni požáru málem stála život. Myslel na Karen, jak sedí zhroucená v invalidním vozíku, ruce přitisknuté k hrudi, obličej zkřivený hrůzou. Prescott použil svůj hormon, aby Karen vyděsil opravdu k smrti. Koronerovi by jistě neušly známky škrcení nebo smrtelného zranění a ihned by poznal, že má před sebou obět vraždy. Ubohá žena. Náporem obrovské síly děsu jí puklo srdce.

„Pozor na tu jehlu,“ zanaříkal Kline. „Klepou se vám ruce!“

„Řekněte mi všechno.“

„Nakonec bylo pokušení příliš velké a Prescott začal dělat pokusy na lidech. Vybral si městské gangy, jejichž příslušníci zděšeně prchali, když osamělá oběť, snadná kořist, hodila na zem syčící nádobku.“

„To znamená, že musí existovat prostředek, který tu látku neutralizuje,“ konstatoval Cavanaugh. „Jinak by se člověk, který tu nádobku hodil, taky vyděsil.“

„Ano.“ Bodavá bolest způsobená jehlou vyvolávala v zajatcově těle křečovité záchvěvy.

Cavanaugh si uvědomil, že Prescott musel v Karenině domě použít neutralizující protijed, protože v opačném případě by při tak mocné dávce také zemřel.

„Kdyby ten prostředek neexistoval, policie by rozhodně nezvládla nepokoje, které doprovázely zasedání Světové obchodní organizace v St. Louisu.“

O zmíněných nepokojích Cavanaugh věděl jen tolik, že po třech dnech divokého násilí pořádkové síly demonstranty přemohly a nahnaly je do vln Mississippi. „Slzný plyn?“

„Obsahoval hormon vyvolávající strach.“ Kline zavřel oči v naději, že uleví zmučeným nervům. „Plynové masky, které vojáci a policisté fasovali, měly neutralizující prostředek ve filtrech. Experiment skončil naprostým úspěchem.“

„A jenom Prescott a několik vysokých důstojníků věděli, co se ve skutečnosti stalo.“

„A hrstka vlivných civilistů s vyhraněným názorem na to, jak by se vaše země měla bránit. Rozhodli se k dalšímu pokusu na lidech, tentokrát na skupině osob vycvičených tak, aby nepodléhali strachu. Vybrali si oddíl Rangers, vyslaný na cvičení do floridských močálů.“

Zprávy v médiích, jež nedávno informovaly o patnácti elitních vojácích, kteří se utopili v průběhu cvičení, Cavanaugha tehdy silně znepokojily.

„Buď byla dávka hormonu špatně vypočítaná,“ pokračoval zpocený Kline, oči stále pevně zavřené, „nebo muži vycvičení používat zbraně přesně toto dělají, když je ovládne strach. Ti chlapi prostě začali zběsile střílet. Většina se jich neutopila, padli v křížové palbě.“

Cavanaughovi se zvedl žaludek. Odvrátil se a odtáhl stříkačku od zajatcova krku.

Až na sípavé oddechování se v místnosti rozhostilo ticho. Zdálo se, že mrtvolně bledý Kline, který ležel na boku přivázaný k židli, potřeboval celou věčnost, než si uvědomil, že už nemá v kůži zabodnutou jehlu. Pomalu a ulekaně otevřel oči a zjevně pořád nemohl uvěřit, že jeho mučitel sedí metr daleko a stříkačka leží na koberci.

„Mluvte dál,“ vyzval ho Cavanaugh.

„Pak se staly dvě věci.“ Kline zvedl hlavu a zadíval se Cavanaughovi do očí. „Zaprvé se o Prescottových experimentech dozvěděl můj šéf.“

„Jak?“

„Jeden z Prescottových laborantů pro nás pracoval jako informátor.“

„A ta druhá věc?“

„Náš informátor nebyl dost opatrný, pokud se týká utrácení peněz, které jsme mu dávali. Prescottovi nadřízení pojali podezření. Podrobili toho muže brutálnímu výslechu a dozvěděli se, že výsledky výzkumu byly prozrazeny a že se nové zbraně chce zmocnit cizí nepřátelská mocnost. Když navíc uvážili fiasko, kdy nezdařený experiment zaplatili životem příslušníci Rangers, dospěli armádní důstojníci k rozhodnutí další výzkum zastavit. Pokládali ho za příliš riskantní. Prostě ten program odpískali dříve, než se o něm dozvěděla oficiální místa a mohla začít bít na poplach.“

Kline se odmlčel a nechal každého, aby si důsledek domyslel sám.

„Chcete naznačit, že Prescottovým nadřízeným začalo vrtat hlavou, jestli mu mohou důvěřovat?“ zeptal se Cavanaugh.

„Náš informátor věděl, jak ten hormon působí, ale neznal jeho složení ani výrobní postup. Tyto informace měl pouze Prescott. Stal se ztělesněním vlastního výzkumu. Aby mohl být program skutečně uzavřen…“

„Bylo nutné Prescotta zlikvidovat,“ dokončil myšlenku Cavanaugh.

„Tím spíš, že jeho nadřízení věděli, že se Prescotta chceme zmocnit my. Prescott ovšem vytušil, jaké nebezpečí mu hrozí. Utekl – a my spolu s jeho nadřízenými jsem na něj zahájili štvanici. Jedna skupina ho chtěla zajmout živého, druhá se ho snažila zabít. Podařilo se nám ho vystopovat do toho skladiště, jenže pak jste se objevil vy a jsme tam, kde jsme,“ uzavřel Kline.

„Ale pořád nechápu, jak Prescottovi nadřízení zjistili, kam ho chceme dopravit.“ Cavanaugh ještě nedomluvil, když ho napadla zřejmá odpověď. „Určitě vás sledovali ke skladišti.“

„Byli jsme mimořádně opatrní,“ ohradil se Kline.

„Třeba nejste jediní, kdo má svého informátora v řadách nepřítele.“

„Proč potom Prescottovým nadřízeným trvalo tak dlouho, než zaútočili?“ nechápal Kline. „Přistoupil k činu, teprve až jste se do věci zapojili vy.“

Cavanaugh cítil, jak bledne. „Mě že sledovali? Někdo z Global Protective Services informoval tajné armádní oddělení, že chráníme Prescotta?“

„Vaše firma se specializuje na ochranu mocných a bohatých. Je docela rozumné předpokládat, že vaši činnost sledují nejrůznější zpravodajské služby, nemyslíte?“

Cavanaughovi se zdálo, že ztrácí kontakt s realitou. Najednou nevěděl, čemu věřit, co si má vlastně myslet. Pak se zadíval na manželku, která na něho upírala ustaraný pohled nádherných očí, a rázem pochopil, na koho se může spolehnout.

„K čertu s tím vším.“ Cavanaugh zvedl zajatce z podlahy a vytáhl z kapsy vystřelovací nůž.

„Co chcete dělat?“ Kline se zajíkl, jako kdyby byl přesvědčený, že ho Cavanaugh v příští vteřině probodne.

„John zavolá na ministerstvo spravedlnosti a nechá poslat pro vaše společníky, které čeká upřímná zpověď o cizích nepřátelských mocnostech.“

Kline zamžikal na nůž. „Ale co bude se mnou?“

„Vezmu vás na výlet.“

„Cože?“

„Vyrazíme si na poklidnou vyjížďku na venkov.“

„S vámi?“ Zajatcovy oči se v úpěnlivé prosbě obrátily k Rutherfordovi. „Copak nevidíte, že ten chlap je šílenec? Odveze mě někam do lesa a jen bůh ví, co tam se mnou provede. Živého mě už nikdo neuvidí a pochybuju, že najdou mou mrtvolu.“

John zamyšleně pohlédl na přítele. „Mohli bychom si promluvit? V soukromí.“

„Nespouštěj ho z očí a kdyby něco, zastřel ho,“ požádal Cavanaugh manželku a následoval Rutherforda do ložnice.

19

Rutherford zavřel dveře ložnice. „Myslíš to vážně?“

„Potřebuju, aby mně ukázal Prescottovu laboratoř.

Možná tam narazím na něco, co mi prozradí, kam se Prescott zdekoval. Jiný postup mě nenapadá.“

„To nemůžu připustit,“ namítl černoch. „Kline byl zatčen a teď patří Federálnímu úřadu pro vyšetřování.“

„Neslyšel jsem, že bys ho seznámil s jeho právy.“

„Za půl minuty to uslyšíš.“

„Co kdybys mu je odrecitoval až za několik hodin?“ navrhl Cavanaugh.

„O co se tady snažíš?“

„Jakmile ho vaši agenti odvezou do federální věznice, Kline pochopí, že je z nejhoršího venku. Je mu jasné, že ho nebudete mučit, a už se od něho nic nedozvíte.“

„Za únos federálního agenta mu hrozí doživotní odnětí svobody,“ prohlásil Rutherford. „Za příslib zmírnění trestu nám vyklopí všechno, co ví.“

„Ale potrvá to strašně dlouho a Prescottova stopa zatím vychladne. Já potřebuju zjistit, co Kline ví, hned teď. Jinak to nemá smysl.“

„To opravdu nemůžu připustit,“ zopakoval Rutherford. „Kdyby se můj šéf dozvěděl, že jsem pustil zatčeného, na hodinu mě vyrazí.“

„Vždyť ty ho nepustíš,“ prohlásil Cavanaugh.

„Tak o čem tady mluvíme?“

„Já si ho vezmu.“

„Cože?“

„Počkej dvě hodiny a pak zavolej do Úřadu. Řekni, že ti jeden vězeň unikl, protože jsem ho odvezl, než jsi měl situaci plně pod kontrolou. Řekni, že jsem s ním odjel do Prescottovy laboratoře, a pošli tam tým agentů. Do té doby se od Klinea dozvím, co potřebuju.“

„Ty jsi fakt šílenec.“

„Omyl. Prostě jenom prožívám něco, co musí přestat.“

Rutherford ho obdařil nechápavým pohledem.

Cavanaugh pozvedl třesoucí se ruku. „Prescott do mě napumpoval dávku toho svého hormonu hrůzy, o kterém Kline mluvil.“

Rutherford chvíli zděšeně mlčel, než vydechl: „Proboha.“

„Kline potvrdil, že existuje prostředek, který působení hormonu neutralizuje. Prescott ho má a já ho potřebuju.“ Cavanaugh otevřel dveře a vyšel do obývacího pokoje. „Jdeme,“ vyzval zajatce, který ho sledoval s nejčernějšími obavami v očích.

„Ne,“ ozval se Rutherford.

Cavanaugh palcem uvolnil ostří nože a osvobodil Klinea od provazu, který ho přidržoval k židli. Pak mu svázal před tělem ruce v zápěstí a přehodil mu přes ně jeho koženou bundu. „Půjdeme po schodech a použijeme nouzový východ. Ty vyzvedni auto, Jennifer. Sejdeme se vzadu za domem.“

„Nemůžu ti dovolit, abys ho odvedl,“ stál na svém Rutherford.

„Dvě hodiny, Johne.“

„Nenuť mě, abych tě zastavil násilím.“

„A jak to chceš udělat? Zastřelíš mě?“

Rutherford na něj beze slova zíral.

Část pátá

Eskalace hrozby

1

Jamie řídila, Kline seděl vedle ní a Cavanaugh vzadu. Pod složenými novinami na klíně držel odjištěnou pistoli a byl připraven střílet přes opěradlo, kdyby mu k tomu zajatec poskytl pádný důvod.

Projížděli po tříproudové dálnici kopcovitou virginskou krajinou, porostlou hustými lesy, asi sto padesát kilometrů západně od Washingtonu. Cestou míjeli jen málo měst, spíše menší osady obklopené poli a žírnými lukami, na nichž se pásla stáda koní, a rozlehlé osamělé farmy s rybníky a kamennými ploty.

Ve čtyři odpoledne byl provoz jen řídký. Sjeli ze silnice, vyšplhali se na lesní mýtinu a po polní cestě dojeli na další. „Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Cavanaugh zajatce.

„Asi pět minut.“

„Víte určitě, že ti dva chlapi, které jste tady nechal, aby na mě počkali, už odešli?“

„Sám jste slyšel, jak jsem jim do telefonu přikázal, že se mají ztratit. Vyjádřil jste se zcela jasně – když je jenom zahlédnete, zastřelíte mě. Ujišťuju vás, že tady nejsou. Nevaroval jsem je.“

Jamie projela kolem návěští s nápisem BAILEY’S RIDGE. „Kde je město? Nevidím žádné budovy.“

„Baileyův hřeben není město,“ odpověděl Kline.

„Tak co to je?“

„Místo, kde byla vybojována jedna z bitev občanské války.“

Několik metrů za ukazatelem viděli velkou tabuli s mapou a historickým pojednáním.

Jamie zastavila vedle ní.

Mapa v podobě basreliéfu zvýrazňovala dramatické kontury okolních vrchů. Různobarevné šipky naznačovaly směry postupu unionistických a konfederačních šiků k místu střetnutí, kterému padla za oběť manželka a dcera irského přistěhovalce Samuela Baileye a jeho farma byla vypálena. Výsledek boje byl dlouho na vážkách, dokud si rozlícený Ir neoblékl uniformu padlého pěšáka Unie a nepřevedl četu seveřanů přes hřeben nad svým pozemkem, odkud vpadli jižanům do zad. Po ztrátě rodiny ho už doma nic nedrželo – vstoupil do Grantovy armády a v hodnosti kapitána velel v mnoha dalších bitvách. Nakonec zemřel na záškrt a svůj domov ani hroby svých nejbližších už nikdy neviděl.

„No, tak tohle stačí, aby mi to pokazilo celý den,“ poznamenal Cavanaugh.

„Já už ho měl zkažený, než jsme sem dojeli,“ opáčil Kline, ruce stále svázané pod koženou bundou. „O dvě mýtiny dál vede cesta vpravo z kopce.“

Dojeli na první paseku. „Odboč tady,“ ukázal Cavanaugh na sotva znatelnou stezku.

„To není ona,“ protestoval Kline. „Říkal jsem, že až na druhé mýtině.“

„Vím, co jste řekl,“ odsekl Cavanaugh, „ale my pojedeme tudy.“

Jamie sjela na plevelem zarostlé vyjeté koleje a ve stínu mezi hustými keři a stromy po několika desítkách metrů narazili na dřevěnou branku, jejíž původně bílý nátěr se oloupal a vybledl do barvy špinavé křídy. Cavanaughovu pozornost zaujala slehlá stébla trávy na cestě – jako by tudy nedávno projelo auto.

„Nikde nevidím zámek.“ Jamie se opatrně rozhlédla, vystoupila z auta, rozvázala zrezavělý řetěz, který držel křídlo branky u kůlu, a otevřela. Projela, zabrzdila a po dalším ustaraném rozhlédnutí se vrátila k brance a zavřela ji.

„Je docela chatrná,“ oznámila, když se posadila za volant. „V nejhorším případě bychom ji mohli při ústupu prorazit.“

„Zaparkuj tamhle v tom hustém křoví,“ vyzval ji Cavanaugh. „Dál půjdeme pěšky.“

Varoval zajatce, aby byl tiše jako myška, a nechal ho jít napřed po hrbolaté stezce, která se kroutila mezi stromy a keři. Z bezpečné vzdálenosti několika kroků ho s pistolí v ruce následoval.

Propletené větve nad jejich hlavami zastiňovaly slunce, ale jak pěšina stoupala, stromy prořídly a teď kráčeli v po kolena vysoké trávě na pasece k několika větrem a deštěm ošlehaným dřevěným lavičkám, odkud se otevíral výhled do širokého údolí, v němž nerostl jediný strom. Podivné, pokud měly louky sloužit jako pastviny pro koně, pomyslel si Cavanaugh, ale docela přirozené, jestli někdo les vykácel proto, aby odstranil místa, kde by se mohl skrývat nepovolaný vetřelec. Navíc se tak získalo volné, ničím nestíněné palebné pole.

Na kůlu visela nakřivo tabule se zažloutlým, původně snad oranžovým nápisem VÍTEJTE V BAILEY’S RIDGE. „Zdá se, že někdo z místních se před lety snažil po vzbudit turistický ruch,“ řekl Cavanaugh.

Sklopil zrak k hlubším otiskům ve vysoké trávě, kde mohlo docela nedávno stát auto, a pokynul zajatci, aby pokračoval k piknikovým lavičkám. Tam si okamžitě všiml udupané trávy kolem jedné z nich, stejně jako cigaretových nedopalků, které vypadaly dost čerstvě, protože papír ještě rosou nezvlhl a nezhnědl.

„Tady na mě vaši lidé čekali, nemám pravdu?“ zeptal se Cavanaugh a zahleděl se na úzkou polní cestu, která vedla mezi pastvinami. „Odsud měli slušný výhled do údolí, takže jim nic neuniklo. Proč jste si včera mysleli, že pojedu tou druhou cestou?“

„Je to jediný úsek, kolem kterého byly vykáceny stromy. Ještě před měsícem to tady celé ohrazoval vysoký plot. Potom vytrhali kůly a sbalili pletivo a snažili se zahladit stopy – rozhrabali hlínu a vysázeli tam keře –, ale pořád je poznat, že se tady něco dělo. Každá druhá stezka končí uprostřed pustiny a je plná výmolů a plevele. Cesta, kterou jsem měl na mysli, není zarostlá a má docela slušný povrch, tam za těmi stromy dokonce zpevněný.“

„Jak se Prescottovi a jeho šéfům podařilo rezervovat si místo, které je vlastně kulturní památka?“ zajímal se Cavanaugh.

„Prescott žádné povolení nepotřeboval. Tento pozemek sice má historickou cenu a oficiálně patří státu, ale ve skutečnosti je jeho majitelem soukromá osoba – Prescott.“

„Co kdybychom sešli dolů? Je to bezpečné?“

„Nikdo tady není. Laboratoř opustili v den, ledy zrušili projekt.“

„Ale kde ta laboratoř vlastně je?“

Kline ukázal do údolí.

„Nevidím nic než ruiny vypáleného domu,“ prohlásil Cavanaugh.

2

„Baileyův statek lehl popelem v roce osmnáct set šedesát čtyři,“ vysvětloval Kline, když sjížděli polní cestou do údolí k opuštěným troskám budovy. „Po občanské válce skoupil okolní pozemky nový majitel, schopný průmyslník, který zbohatl na prodeji munice oběma armádám, a na místě zničené farmy si nechal postavit honosné sídlo. Jeho součástí se stal i původní sklep a ve stěnách byly zazděny kameny, které vlastnoručně opracovával Bailey.“

„Z vás měl být historik.“

„To byl můj otec,“ opáčil Kline s nádechem smutku v hlase.

Dojeli ke zřícené budově poznamenané požárem a vystoupili z auta.

Navzdory ohořelým trámům a zčernalým kamenům z pobořených zdí si Cavanaugh dokázal udělat celkem slušnou představu, jak impozantně musel dům působit v dobách své největší slávy. V duchu před sebou viděl vysoké ozdobné sloupy, dlouhou přízemní terasu, nad ní balkon plný lidí, kteří mávají na kočáry přivážející další hosty v přepychových šatech. „Škoda, že to tady vojáci kvůli Prescottovi zničili.“

„Ten dům nezničili vojáci, ale sám Prescott,“ opravil ho Kline.

Cavanaugh i Jamie se na zajatce překvapeně ohlédli. „Po zrušení projektu držela armáda Prescotta v jeho vlastním domě. V podstatě měl domácí vězení,“ objasňoval Kline. „Jenže člověk se nepustí do výzkumu problematiky strachu, pokud se s ním emocionálně neztotožňuje. Jeho paranoia se ještě prohloubila, když všude kolem sebe pozoroval výmluvné náznaky, že ho jeho nadřízení považují za přítěž. K úvaze, že se ho chtějí zbavit, už byl jen krůček.“

„Strach patří k primárním pocitům,“ souhlasil Cavanaugh. Teď i k mým, dodal sám pro sebe.

„Aby se vysvobodil, udělal Prescott něco, s čím jeho hlídači ani ve snu nepočítali, když uvážíme, jak byl na svůj majetek pyšný,“ pokračoval Kline. „Jednou v noci, kdy ho posedla mimořádně silná obava, že ho zabijí, založil požár a své honosné sídlo vypálil. Šéfové ho podceňovali, protože byl otylý a netrénovaný, a nechali ho hlídat jen hrstkou mužů, zatímco zbytek týmu měl spíše chránit pozemek před narušiteli. Ve zmatku vyvolaném požárem se Prescottovi podařilo proklouznout do tmy. Oheň však tvořil jen polovinu jeho taktického záměru. Jako doplněk vypustil do vzduchu ten svůj hormon. Strážní pochopitelně zpanikařili a v hrůze stříleli na pohybující se stíny, které tančily mezi plameny. Pokládali je za útočícího nepřítele. Většinu zkosila palba vlastních lidí a armáda měla na krku další průšvih, který musela zaretušovat. No, rachot střelby přivolal stráže, které hlídaly vnější obvod areálu, a Prescottovi se podařilo zmocnit se jednoho z jejich džípů. Nasedl, prorazil plot a odjel do nejbližšího města, kde měl v garáži, pronajaté pod falešným jménem, schované vlastní auto.“

„Ukazuje se, že paranoia opravdu pomáhá přežít,“ ušklíbla se Jamie.

„Kde je Prescottova laboratoř?“ zeptal se Cavanaugh.

„Vzadu,“ odpověděl Kline.

Obešli hromadu ohořelých trámů a kamenů a kráčeli k další kupě trosek, zjevně pozůstatkům bývalé stodoly.

„Požár, který Prescott založil, se až sem nerozšířil,“ vysvětloval Kline. „Několik dní po jeho útěku vojáci dílo zkázy dokončili jako součást sanitárních opatření. Účinný způsob, jak zamést stopy.“

„Laboratoř se nachází v podzemí?“

„Pod stodolou.“ Kline mávl rukou k místu, kde mezi odklizenými zčernalými sutinami vedla po betonové podlaze stezka, a ukázal na obrysy masivního ocelového poklopu. „Tam je vchod.“

„To všechno jste se svými muži zjistil? Nebáli jste se, že vás přistihnou?“

„A kdo? Řekl jsem vám už přece, že tady nikdo není. Areál je opuštěný, protože neexistuje důvod ho hlídat. Prescottovi nadřízení se z této strany nemají čeho bát.“

Kline náhle zasténal. Vzápětí Jamie zaječela a Cavanaugh zalapal po dechu, protože zajatci vytryskla z čela krev. Následovala ozvěna vzdáleného výstřelu, ale to už se Kline svalil obličejem do prachu.

Přihodilo se to tak náhle a tak neočekávaně, že vyděšený Cavanaugh dokázal jednat jen reflexivně. Po napětí, které prožíval v Rutherfordově apartmánu, se mu až dosud podařilo udržet nervozitu pod kontrolou. Při tomto výletě měl zjišťovat fakta, rozhodně nepočítal s ozbrojenou konfrontací. A teď ho znovu ovládl strach, infikovaný Prescottovým hormonem, nezvyklý strach, s nímž sváděl úporný vnitřní boj. Ale obava o manželku byla silnější. Napjaté svaly zareagovaly jako stlačené pružiny, které se náhle uvolní – vrhl se k dívce a strhl ji s sebou vedle hromady trosek.

U hlavy mu pleskla kulka; tentokrát zazněl výstřel zblízka a mnohem hlasitěji, téměř současně s dopadem projektilu.

Druhá střela se zaryla do betonu u jejich nohou – tak blízko, že Cavanaugh ucítil vibrace podlahy.

Zuhelnatělá prkna v místě, kde stával dům, náhle zaskřípala jedno o druhé, zvedala se a odkrývala mezery. Zčernalé kameny se koulely z hromad. Ruina ožila, trosky se začaly pohybovat a nabývat nových tvarů. Z popela, sazí a sutin se zvedaly temně oděné postavy s obličeji nabarvenými kamutlážní černí a namířily na ně hrozivá ústí hlavní.

Jeden z maskovaných mužů vypálil dávku těsně vedle Jamie. Výstřely zarachotily jako hromobití, země se otřásla a vzduch se zaplnil úlomky betonu.

Pak palba ustala a v nastalém tichu Cavanaugh, kterému po té kanonádě dunělo v uších, zvedl ruce na znamení, že se vzdává.

Jamie, bledá jako stěna a trhaně oddechující, ho bez váhání napodobila.

Pomalu se postavili.

„Kdyby nás chtěli zabít,“ procedil Cavanaugh okoralými rty ve snaze manželku uklidnit, „už bychom byli mrtví.“ Doufal, že jeho hlas zní přesvědčivě, ale srdce se mu svíralo smrtelným strachem.

Temné maskované postavy vylézaly ze sutin a neustále na ně mířily zbraněmi, v nichž Cavanaugh rozpoznal samopaly Heckler & Koch MP5. Stejně jako příslušníci komanda, kteří v horách slanili z helikoptér a zaútočili na bunkr, i tito muži zjevně absolvovali výcvik u speciálních vojenských jednotek. Jeden z nich se významně podíval za Cavanaugha a donutil ho tak otočit v neblahé předtuše hlavu.

Z lesa na protější straně údolí vyjel automobil. Ujížděl přes pole a zvedal za sebou oblaka prachu, který se rozplynul ve větru, když vozidlo vjelo na uježděnou cestu. Přes zvonění v uších Cavanaugh slyšel hukot motoru stále hlasitěji, a to už se auto přiblížilo natolik, že poznal typ Ford Explorer s náhonem na čtyři kola. Proti slunci se za předním sklem rýsovaly hlavy dvou lidí – řidiče s širokými rameny a štíhlé, asi třicetileté blondýny. Její oválnou tvář s výraznými lícními kostmi by řada mužů považovala za atraktivní, kdyby z ní nehleděly ty nejmrazivější oči, jaké kdy Cavanaugh viděl.

Žena vyskočila z auta, ještě než zastavilo. Byla stejně vysoká jako Jamie, měla sportovní postavu a nenalíčený snědý obličej, vlasy ostříhané hodně nakrátko. Její oči blyštěly modrou barvou ledovce. Na sobě měla pevné vycházkové boty, kalhotový kostým barvy khaki a béžovou košili, takže vypadala jako voják.

Maskovaní muži s namířenými zbraněmi je obklopili v těsném kruhu a žena přikázala svému řidiči, pořízkovi s postavou vzpěrače, aby dvojici prohledal.

Svalovec se v té práci vyloženě vyžíval. Cavanaugha prohmatával s naprosto zbytečnou brutalitou a pak položil pracky na dívku.

Za tohle mi zaplatíš, soptil v duchu Cavanaugh, který se pokoušel zlostí zaplašit strach.

Řidič našel jejich pistole a významně se ušklíbl, když uviděl černý antireflexní nátěr, důkaz, že zbraně pocházejí z dílny zkušeného zbrojíře. Majetnické gesto, s nímž zbraně zastrčil do kapsy pytlovitých kalhot, naznačovalo, že si je hodlá ponechat. Odebral jim náhradní zásobníky a Cavanaughovi zabavil mobilní telefon. Nad vystřelovacím nožem, který mu vytáhl z přední kapsy kalhot, rovněž uznale pokýval hlavou a přivlastnil si ho. Poslední trofejí se staly Jamiiny klíčky od auta.

„Vaše jména!“ vyštěkla světlovláska.

„Sam Murdock.“ Cavanaugh použil jméno, které měl napsáno v dokladech od Karen.

„Jennifer,“ udala Jamie alias, jímž ji Cavanaugh pokřtil u Johna v bytě. Její doklady ležely v kabelce pod předním sedadlem taurusu.

„Sam Murdock?“ Žena otevřela náprsní tašku, kterou jí řidič podal. „To možná stojí v těchto papírech, ale pracujete pod jménem Cavanaugh.“

„Nechápu, o čem…“

„Jste zaměstnancem společnosti Global Protective Services a byl jste to vy, kdo přišel do skladiště pro Prescotta.“ Takže Kline měl pravdu, pomyslel si Cavanaugh.

Někdo z firmy mě zradil a tihle lidé mě ke skladišti sledovali.

„Preseotta?“ nakrčil obočí, jako kdyby usilovně přemýšlel. „A kdo to má jako být?“

Blondýna pokynula řidiči, který pohotově zaryl Cavanaughovi pěst do žaludku a srazil ho na kolena s vyraženým dechem a mžitkami před očima.

„Přijeli jste sem, abyste prohledali jeho laboratoř,“ prohlásila žena v kostýmu připomínajícím vojenskou uniformu. „Fajn. Já vám ji ukážu.“

Odepnula od opasku malou černou krabičku, která vypadala jako pager, a stiskla knoflík.

Za Cavanaughovými zády zavrčel elektromotor. Když se otočil, viděl, jak hydraulické písty pozvedly kovový poklop, pod nímž se objevily schody mizející ve tmě.

„Výstřely určitě někdo slyšel,“ zasípal, když konečně popadl dech.

„Tady ne. Okolní pozemky patří Prescottovi. Místnímu obyvatelstvu se namluvilo, že rád trénuje střelbu na terč. Teď slezte po těch schodech do laboratoře, nebo vás tam Edgar shodí.“

„Díky. Zvolím první možnost.“

Cavanaugh se namáhavě postavil. Povzbudivě kývl na pobledlou manželku, která u něj hledala pohledem povzbuzení, a spolu s ní sestoupil po schodech do temnoty.

„Pořádně jsme to tady uklidili.“ Ženin hlas se v podzemí nesl dutou ozvěnou. „Totálně vykuchali.“

Ozbrojenci rozsvítili miniaturní baterky, upevněné na opascích. Černé válce, jen o málo delší a silnější než ukazovák dospělého muže, vrhaly na svou velikost neuvěřitelně pronikavé světlo. Jeho kužely odhalily dlouhou vybetonovanou chodbu, lemovanou četnými hranatými otvory, jejichž zárubně zívaly prázdnotou. Vzduch páchl zatuchlinou.

„Zničili jsme veškeré přístroje a vědecké vybavení, počítače i všechny záznamy,“ pokračovala blondýna ve výkladu. „Nábytek jsme odvezli, ventilační systém a klimatizaci rozebrali a rovněž odvezli. Odstranili jsme osvětlení, umývadla a toalety, koberce, stropní podhledy, dveře i ostění.“ Od jednoho z vojáků si vzala baterku a posvítila na strop, kde po zářivkách zůstaly jen obnažené dráty. Podobné trčely z čtvercových otvorů na stěnách, kde původně byly vypínače. „Odvedli jsme dokonalou práci. Rozhodně by nikdo nepoznal, k čemu se to tady používalo. Kdyby neshořela stodola, mohlo by se v ní klidně uskladnit seno.“

„Tak proč vám tak vadí, že jsme si to tady chtěli prohlédnout?“ Cavanaughovi se zachvěl hlas. „Není tady nic, co by na vás mohlo ukázat, nic, s čím byste si museli dělat starosti.“

„Přesně tak. Nic než holé zdi. Ale nejsem si jistá, jestli vám dochází plný význam této skutečnosti,“ poznamenala žena.

Dva vojáci přistoupili k Jamii a Cavanaughovi, namířili jim světla do očí a zatlačili je do jedné z místností. „Nejsme zde proto, abychom to tady hlídali. Moji muži neleželi v těch troskách dlouhé hodiny bez hnutí, aby dokázali, jale jsou trpěliví a dokonale trénovaní. My jsme tady čekali.“

Cavanaugh si ji přeměřil Ihostejným pohledem. „Čekali jsme na konkrétní osobu.“

Cavanaugh stále mlčel.

„Na vás.“

3

Teď Cavanaugh konečně zareagoval, ovšem zcela jinak, než blondýna očekávala. „Chci znát vaše jméno.“

„Cože?“

„Jestli máme spolupracovat, pomůže mi, když budu vědět, jak se jmenujete. Bez toho nemůžeme vybudovat vzájemné porozumění a důvěru.“

Žena potřásla hlavou. „To se mi snad jenom zdá.“

„Nevadí, budu hádat. Příjmení zní Graceová.“

Ve tmě prozářené světly baterek žena strnula údivem, a když promluvila, zněl její hlas notně podrážděně. „Ano, podle našich informací umíte výtečně využívat slova, abyste zmanipuloval protivníka. Za každé situace.

A přesně to také od vás chceme. Slova. Spoustu slov. Budete mluvit.“

„O čem?“

„O Prescottovi.“

„Jak jste věděli, že se tady ukážeme?“

„Nauč ho, aby neuhýbal od tématu, Edgare.“ Cavanaugh oslepený baterkou neviděl, kam úder míří. Očekával další ránu do žaludku a zaťal břišní svaly, ale tentokrát mu pěst vybuchla v obličeji a srazila ho na betonovou podlahu. Otřeseně zamžikal a několik vteřin viděl více proudů světla, než jich na něho mířilo. Zatřepal hlavou a vyplivl krev. A znovu mu vztek pomohl neutralizovat strach.

„Domnívali jsme se, že je Prescott mrtvý, ale po tom požáru v horách jsme nenašli jeho mrtvolu,“ řekla Graceová.

Nechalas mě praštit, ty čubko, ale přesto jsem zvítězil, pomyslel si Cavanaugh. Odpovídáš na mou otázku.

„Takže jsme se rozhodli sledovat protivníky,“ pokračovala blondýna. „Oni se totiž pořád snažili Prescotta najít a velmi je zajímal každý, kdo po něm taky šel. Včera jsme na vlastní oči viděli, jak unesli federálního agenta. A potom čtyři z nich – včetně toho mrtvého venku – zaujali pozorovací stanoviště na nedalekém kopci a očividně očekávali příchod někoho důležitého. Doufali jsme, že to bude Prescott, i když jsme si neuměli představit, proč by se sem vracel. Ale pak se dva ztratili, a když se chystala k odchodu i zbylá dvojice, zajali jsme ji a podrobili výslechu. Tak jsem se dozvěděli o vás a o vašem zájmu o tohle místo, takže jsme to tady chvíli pro změnu hlídali my.“

„Proč jste Klinea zastřelili?“

„Tak si říkal?“ Graceová pokrčila rameny. „Kdyby něco věděl, nesnažil by se tak usilovně vás polapit. K ničemu jsem ho nepotřebovala. Snad až na to, abych vám ukázala, jak vážně to myslíme.“

„Ale mě potrebujete, což znamená, že mě nezabijete,“ konstatoval Cavanaugh.

„Myslíte si, že vám nedokážeme nahnat dost strachu, abyste promluvil? A co kdyby si tady Edgar od srdce promluvil s vaší přítelkyní? To vám možná rozváže jazyk.“

Hrozba zapůsobila na Cavanaugha jako žhavá jehla vražená do hrudi. Pořád obluzený po úderu do obličeje namáhal mozek a hledal způsob, jak odvést pozornost té strašné ženské od Jamie. „Já a můj tým jsme Prescottovi vysvětlili, jak zmizet z povrchu zemského, a on potom všechny až na mě zabil.“ Cavanaugh částečně lhal, respektive neřekl celou pravdu. Zamlčel, že raketa, kterou vypálilo komando pod blondýniným velením, roztrhala na kusy Chada a Tracy. Doufal, že tak Graceová nepřijde na to, že ji a její podřízené nenávidí prakticky stejně hluboce jako Prescotta. „Riskoval jsem pro toho parchanta svůj život. Zabil lidi, kteří se zavázali, že ho ochrání. Mé kolegy. Mé přátele. Pokusil se zabít i mě… Chci ho dostat stejně jako vy.“

„Tak nám prozraďte, kde ho hledat,“ vybídla ho Graceová.

Cavanaugh na podlaze zvedl levou ruku a zastínil si oči před oslnivým světlem. Z úst mu kapala krev. „Myslíte si, že kdybych věděl, kde je, přišel bych pátrat do jeho laboratoře?“

„Právě jste řekl, že jste Prescotta naučili, jak zmizet!“ vybuchla blondýna.

„Všechno nevěděl. K poslednímu kroku jsme se nedostali. Nevěděl, jakou měl mít novou totožnost.“ Rozbité rty Cavanaughovi rychle otékaly a ztěžovaly mu mluvení. „Domluvili jsme Prescottovi schůzku s padělatelem, ke kterému si měl dojít pro falešné dokumenty. Dostal se tam dřív než já, převzal doklady a potom padělatele zabil. Neexistuje možnost, jak zjistit, jaké jméno a jakou minulost pro něho padělatel připravil.“

„Kde se chtěl Prescott usadit?“

„Nemám ponětí. Na tom jsme se nestihli domluvit.“

„Edgare!“ vyštěkla Graceová.

Tentokrát byl trestem za neochotu ke spolupráci kopanec do boku, po kterém Cavanaugh zmučeně zasténal. Pokusil se sice odkulit z cesty, ale narazil na roh místnosti.

Když pominula nejintenzivnější bolest, uvědomil si, že Jamie vyděšeně oddechuje. „Poradili jsme mu, aby se uchýlil někam, kde nikdy předtím nebyl, kde by ho nikdo neočekával. Na místo, o kterém nikdy s nikým nemluvil.“

„Vy si svou situaci opravdu vůbec neulehčujete,“ řekla Graceová jedovatě. „Proč bychom vás měli nechat naživu, když nám nemůžete nijak pomoct?“

„Rozumím Prescottovi. Dokážu se vžít do jeho uvažování.“

„Vy že mu rozumíte?“ ušklíbla se Graceová. „Pro nás pracoval deset let a nikdo z nás ho nepochopil.“

„Je to paranoik. A je arogantní.“

„To mi neříkáte nic, co bych nevěděla. Obávám se, že si Edgar bude přece jenom muset promluvit s vaší přítelkyní, abyste byl štědřejší, pokud se týká poskytování informací.“

Cavanaugh slyšel, jak Jamie zatajila dech. „Nechte toho, Graceová. Řeknu vám o něm to nejdůležitější, co potřebujete vědět.“

„Přestaňte mi říkat Graceová! A jestli hodláte předstírat, že vám ta nakládačka zatemnila mozek, tak jste se zatraceně…“

„Prescott je přesvědčený, že je chytřejší než všichni ostatní,“ řekl Cavanaugh.

„No a co?“

„Vsadil bych se, že si myslí, že dokáže zařídit své zmizení lépe, než jsme ho to naučili. Podle mě věří, že si může dovolit porušit základní pravidla, a přitom být natolik prohnaný, že mu to projde.“ Myšlenka, která se tak náhle objevila, rychle vykrystalizovala v něco mnohem víc, než pouhý zdržovací manévr.

„Vyjádřete se konkrétněji.“

Cavanaugh zamžoural oslňujícím světlem vlevo, odkud ze tmy zazněl blondýnin ostrý hlas. „Zeptali jsme se Prescotta, jestli má na mysli nějaké určité místo, kde by chtěl začít nový život. Odpověděl, že ne, což jsme považovali za výhodu,“ Cavanaugh si setřel krev z úst, „protože lidé, kteří si vysnili jisté místo, o něm často bezděčně mluví.“ S obtížemi se nadechl. „Později si na jejich poznámky může někdo vzpomenout a svěřit se s nimi nepovolaným uším.“ Zavrtěl se na podlaze, z níž mu do těla pronikal nepříjemný chlad. „Snažil jsem se upamatovat, zda se Prescott o něčem podobném nechtěně nezmínil.“

„A zmínil?“

„Potrpí si na vybraná vína.“

„To taky není žádná novinka.“

„Má rád dobré jídlo. Mluví o něm jako zkušený šéfkuchař.“ Při vzpomínce na Prescottovu chválu pokrmu, který mu Chad naservíroval, zacloumal Cavanaughem jen těžko ovladatelný vztek nad smrtí přítele. Nebýt Graceové a jejích zabijáků, nebýt požáru, který Prescott založil, mohl Chad ještě žít. Ukryl nenávist k blondýně v zeleném kostýmu za bolest, kterou mu způsobil Edgar, za rozbité oteklé rty a nakopnuté břišní svaly. „Řekl nám, že jediný tělesný pohyb má při golfu.“

„Takže Prescott odjel do Napa Valley nebo do newyorských vinných sklípků nebo do oblasti kolem Bordeaux ve Francii, kde se v klidu oddává kulinářským požitkům, pokud zrovna nehraje golf. To má být ta převratná informace, kterou mi nabízíte?“ zeptala se Graceová kousavě. „Jestli nezačnete klopit něco užitečného, Edgar si zatancuje s vaší přítelkyní. A při tanci bude šlapat po prstech i vám.“

„Nechte mě dokončit.“ Napuchlé rty artikulovaly jen s velkými obtížemi. „Všiml jsem si, že si do svého úkrytu ve skladišti přinesl nějaké knihy a videokazety. Měl je uložené na polici. Moc jich nebylo, ale když uvážíme, že v tom doupěti trčel tři týdny, jistě si s sebou vzal věci, které považoval pro sebe za důležité a dokázal s nimi zabít čas.“ Cavanaugh se odmlčel a doufal, že ryba spolkla háček. „Nebo ukojit své fantazie.“

„Fantazie?“

„Ano, fantazie. Sny o ideálním životě, který si plánoval. O vytouženém místě, kde zapustí nové kořeny.“

„Co to bylo za knihy a kazety?“

„To je právě ten problém. Ať vzpomínám, jak vzpomínám, názvy si nepamatuju.“ I teď Cavanaugh neříkal tak docela pravdu. Neuniklo mu Prescottovo okouzlení básněmi Robinsona Jefferse. Pokoušel se Graceové naservírovat dostatek informací, aby udržel její zájem, a současně hrál o čas v naději, že nakonec vymyslí, jak z této šlamastiky i s Jamií vyváznout.“ Měl tam nějakou fotografickou publikaci, co vypadala jako porno, a knihu o geologii. Sbírka filmů mi připadala dost různorodá. Thriller s Clintem Eastwoodem a zamilovaný romantický příběh s Troyem Donahuem v hlavní roli.“

„Názvy těch filmů?“ dožadovala se blondýna.

„Vždyť říkám, že si je nepamatuju.“

„Však vy si vzpomenete,“ poznamenala Graceová výhružně a luskla prsty.

Ozvaly se šouravé kroky, jak skupina ozbrojenců ustoupila stranou. Cavanaugh se opřel o stěnu a s Jamiinou pomocí namáhavě vstal. Vybelhal se z místnosti; maskovaní muži stoupali po betonových schodech k záři zapadajícího slunce, která ho bodala do očí.

Nahoře držela blondýna u ucha mobilní telefon. „Přivezte sem doktora Rattigana… Já kašlu na to, co právě dělá. Už ať je tady. Hoďte sebou!“

Vojáci zmizeli ve světlém obdélníku a vzápětí se poklop s vrněním motoru začal spouštět. Cavanaugh se vpíjel zrakem do rychle ubývajícího světla, dokud kovová deska s žuchnutím nezapadla na místo. Zůstali s Jamií v podzemí, pohlceni temnotou.

4

V absolutní tmě si připadali zcela izolovaní od okolního světa a vzduch se jim zdál hustší, jeho zápach zatuchlejší. Cavanaugh slyšel, jak Jamie vedle něho trhaně oddechuje.

„Kdo je doktor Rattigan?“ zeptala se rozechvělým hlasem, jehož ozvěna zněla ve tmě podivně hlasitěji.

Cavanaugh kvůli nedostatku světla, zranění a strachem zesláblým svalům jen s problémy udržoval rovnováhu. „Domnívám se, že někdo s kabelou plnou injekčních stříkaček a drog, které mně mají osvěžit paměť.“

„Praštil tě moc?“

„Můj úsměv už není tak oslnivý, jak býval.“ Byl to jen chabý pokus o vtip, ale Cavanaugh cítil, že musí manželku duševně povzbudit. „A co ty? Jak…“

„Já… Promiň, ale já musím…“

Slyšel, jak se Jamie po hmatu sune podél zdi do vedlejší místnosti. Po spěšném uvolnění přezky na opasku následovalo škrknutí zipu a šustění látky po kůži a pak zurčení moči na beton.

„Promiň,“ zopakovala. „Omlouvám se.“

„Když už jsme u toho…“ Kdyby nebyl pevně rozhodnut ji za každou cenu rozveselit, nikdy by nepřiznal, že má mokré kalhoty. „Víš… Jak mě Edgar nakopl, povolil mi měchýř.“

A to je další věc, za kterou mi Graceová draze zaplatí, pomyslel si.

Další šustění látky, jak se Jamie upravovala. „Nevím, jestli jsem se ti s tím už pochlubila, ale když jsem byla malá, parta kamarádů, jestli se jim tak dá říkat, mě zavřela do skříně. Nesnáším tmu.“

„Taky ji nijak zvlášť nemiluju.“

„A v uzavřeném prostoru trpím fobií,“ pokračovala Jamie.

„Třeba bych ho mohl opticky rozšířit.“ Světélkující ciferník Cavanaughových hodinek opsal půlkruh, jak se ruka zvedla k horní kapse bundy.

Škrt.

Zaplápolala zápalka.

Mihotavé světlo vylouplo ze tmy dívčin překvapený obličej.

„Kde jsi vzal sirky?“

„Pamatuješ, jak jsme si před Johnovým domem hráli na kuřáky?“

„Nikdy bych nevěřila, že kouření může být užitečné.“

„Edgar zdaleka neumí prohledávat zajatce tak dobře, jak si myslí⁴). Navíc nám nechal opasky.“

„K čemu nám budou?“

„Hrot přezky může posloužit jako zbraň.“

Plamínek se mu přiblížil k rozklepaným prstům a musel zápalku odhodit.

„Pojď sem. Postav se vedle mě a podrž mi bundu.“

Ozval se zvuk páraného švu.

„Co děláš?“

„Trhám rukáv košile.“

„Proč, proboha?“

„Vyrobíme si pochodeň.“ Cavanaugh škubal za látku; byla pevnější, než čekal, ale nakonec oba rukávy povolily. Na holých pažích mu vlivem chladu od studeného betonu naskočila husí kůže a rychle si oblékl bundu.

„Teď jsem na řadě já.“ Jamie mu podala blejzr. Jemnější materiál halenky se poddal mnohem snadněji a za okamžik už strkala rukávy do kapsy. „Dobře. Uděláme si pochodně a na chvíli uvidíme kolem sebe, ale to nám pořád nepomůže se odsud dostat.“

„Představ si, že jsi Prescott.“ Cavanaugh si sundal opasek a navlékl na hrot přezky konec jednoho z odtržených rukávů. „Tak podezřívavému člověku by se jistě nezamlouvalo zůstat zavřený v podzemí o nic více než nám. Poklop zapadne a…“

„Hydraulika může selhat,“ souhlasila Jamie. „Zůstal by tady chycený jako v pasti a udusil se. Představa, že mu pomalu, ale jistě dochází vzduch, musela být pro Prescotta nesnesitelná.“

„Máš naprostou pravdu.“ Cavanaugh rozžal další zápalku a přiložil plamen k rukávu, navlečenému na přezce. Látka byla, jak bývá běžné, impregnována přípravkem zpomalujícím hoření. Ten sice většinou nedokáže zabránit vzplanutí, ale zajistí, že se oheň rychle nerozšíří, a právě o to Cavanaughovi šlo.

Položil rukáv na zem a táhl ho za sebou na opasku, aby si nespálil prsty. Přezka cinkala po podlaze a v mdlém světle Jamiin výraz ztratil část předchozího napětí.

„Hledáme tunel, který vede do Prescottova domu, že?“

„Přesně tak.“

Doprovázení kovovým klapotem přezky zamířili ke schodům, které vedly k poklopu, a žhnoucí látka odhalila vpravo od nich úzkou chodbu. Vešli do ní a po několika krocích narazili na dveře.

Byly zamčené.

Cavanaugh zvedl límec a vytáhl své miniaturní kasařské náčiní. Pak položil konec opasku na podlahu, promnul si roztřesené ruce a pustil se do práce.

„Máš dost světla?“ zeptala se Jamie.

„Záleží spíš na hmatu,“ odpověděl a zahájil lekci v podloudném otvírání zámků, kterou jí kdysi slíbil. Popisoval, co právě dělá, a odváděl tak její i svoje myšlenky od neutěšené situace. Vysvětloval, že zatímco plochým šperhákem aplikuje krut, tenkým bodcem stlačuje jednotlivá stavítka. Solidní dozický zámek jich měl šest, ale po krátkém úsilí všechna zapadla do otvorů.

Navzdory chvějícím se prstům odolával zámek sotva patnáct vteřin.

Ale když Cavanaugh otevřel dveře, Jamie zklamaně zasténala, protože ve skomírajícím světle se jim naskytl nevítaný pohled na změt ohořelých trámů a popadaných kamenů, která uzavírala tunel jako neprodyšná zátka.

„Takový zával bychom odklízeli celé dny,“ povzdechl si Cavanaugh. „Pokud by se nám to ovšem vůbec podařilo.“

Plamínek zeslábl.

„Nemluvě o tom, že hluk, který bychom přitom způsobili, by byl slyšet až nahoře. I kdybychom se nakrásně dostali do domu, čekal by tam na nás půltucet namířených samopalů.“

Plamínek zhasl.

„Co teda podnikneme?“ zeptala se Jamie.

Cavanaugh místo odpovědi zapálil další rukáv a spěšně se vracel úzkou chodbou. „Jak to Graceová říkala? Co všechno odsud odstranili?“

„Klimatizaci a ventilační systém,“ odpověděla Jamie a rychle pokračovala: „Potrubí muselo někudy vést. A třeba je tady větrací šachta, která ústí na povrch.“

U paty schodů se Cavanaugh zadíval na strop. Zel v něm čtvercový otvor, původně jistě zakrytý mřížkou – ústí větrací šachtice.

Cavanaugh se předklonil a propletl prsty, aby z rukou vytvořil stupačku. Jamie do ní vložila nohu, a když se s ní napřímil, snadno dosáhla k díře ve stropu a strčila do ní hlavu.

„Vidíš něco?“

„Vůbec nic. A otvor je tak úzký, že bych se jím stejně neprotáhla, tím méně ty. Sakra, ve filmu je klimatizační potrubí vždycky tak široké, že jím proleze i velký Arnold.“

Když ji Cavanaugh postavil na zem, rukáv už jen doutnal a stoupal z něj čpavý dým. „Co ještě Graceová říkala? Co dalšího odsud odstranili?“

„Záchody a umývadla. Světla. A…“

Cavanaugh přelétl pohledem dráty trčící ze stěn a stropu. „Víme, že elektřina zůstala zapojená, protože jinak by nefungovalo hydraulické čerpadlo, které zvedá ten poklop.“

„Neměl by tady být vypínač, kterým se dá otevřít zevnitř?“ Jamie zamířila k otvoru vpravo od schodiště. Vyčnívaly z něj dva dráty, jejichž konce byly zaizolovány plastovými koncovkami.

Cavanaugh čepičky sundal a zkoumavě se zahleděl na holé vodiče. „Tento vypínač byl hned vedle schodů. Myslíš, že když ty dva dráty spojím, uzavře se obvod a poklop se zvedne?“

Ve skomírajícím světle ožila dívčina tvář novou nadějí, která ovšem vzápětí pohasla. „Venku jsou stráže. Určitě uvidí nebo uslyší, že se poklop otevírá.“

„Třeba ne. Když těmi dráty o sebe jenom ťuknu, pohyb bude nepatrný a zvuk krátký, takže si jich možná nikdo nevšimne. A my se alespoň dozvíme, jestli tyto dráty skutečně ovládají východ.“

„Nechápu, co si tím pomůžeme. Ven se stejně nedostaneme.“

„Později snad ano,“ utěšoval ji Cavanaugh. „Až nastane vhodný okamžik, zvedneme poklop až nahoru.“

„Myslíš předtím, než tě doktor Rattigan napumpuje drogami, aby ti osvěžil paměť, nebo až potom?“

Cavanaugh nevěděl, co na to říct. Něco zkusit musíme, pomyslel si.

Krátce spojil dráty. Zavrčel motor hydraulického čerpadla a poklop se nepatrně pozvedl, ale pak začal stoupat, jako by nadán vlastní vůlí.

Ve svitu zapadajícího slunce se objevily siluety. Graceová, Edgar, pět nebo šest ozbrojených vojáků. Cavanaugh dupl na cár rukávu a uhasil ho. Pak popadl opasek a strhl dívku do stínu nejbližší místnosti. Netušil, čeho tím vlastně chtěl docílit, ale všechno bylo lepší, než zůstat stát pod schody všem na očích. Bleskurychle vytáhl z kapsy papírové zápalky, několik jich odtrhl a spolu s centimetrovým kouskem drsného škrtadla je uložil do jiné kapsy. Zbytek krabičky pak zmačkal v pěsti.

Těžké kroky ohlásily příchod ozbrojených stráží.

Hned za vojáky kráčela Graceová, doprovázená nerozlučným Edgarem. „Tak vylezte!“ vyštěkla. „Jestli vás budeme muset hledat, použijeme šokové granáty.“

Hrozba protržených ušních bubínků přesvědčila Cavanaugha, aby s Jamií v patách vyšel z místnosti do chodby. „Cítím kouř.“ Graceová ukázala na zuhelnatělé zbytky rukávu na podlaze.

„Kvůli světlu,“ vysvětlil Cavanaugh.

„Jak jste ten hadr zapálili?“

„Sirkami.“

Blondýna sjela Edgara znechuceným pohledem. Otvorem dopadalo do podzemí dost světla, aby si Cavanaugh všiml, že ozbrojenci nemají pod kombinézami neprůstřelné vesty, protože jejich postavy postrádaly typicky zavalitý hranatý vzhled. U opasků měli zavěšenou běžnou výstroj – vysílačky, pistole, náhradní zásobníky a šokové granáty.

Přesunul pohled na Edgarovy pytlovité kalhoty, jejichž pravou stranu táhl dolů nějaký předmět v kapse – nejspíš jedna z pistolí, které jim odebral. V druhé se rýsoval složený nůž z Emersonovy dílny.

„Hoďte mi ty zápalky,“ přilcázala Graceová.

Cavanaugh poslechl.

„Co jste s nimi dělal? Skákal po nich, nebo je přejel autem?“ Graceová si s otráveným výrazem prohlížela domačkanou krabičku, na níž v jejím stavu chybějící kousek škrtadla nevzbudil žádné podezření. „Mám v autě zabudovaný počítač s přístupem na internet.“ Zamávala několika listy z laserové tiskárny. „Možná bych mohla, než přijede kouzelnický doktor, vaši paměť povzbudit o něco příjemněji. Troy Donahue.“ Sluneční paprsky, které na ni zezadu dopadaly, dovolily blondýně přečíst vytištěný text. „Vysoký, modrooký blonďák, idol dospívající mládeže, známý svým prkenným hereckým projevem. Vrchol popularity na přelomu padesátých a šedesátých let. Nejznámější filmy: Susan Sladeová, Letní sídlo, Farnost, Římské dobrodružství, Víkend v Palm Springs. Říkají vám ty názvy něco?“

„Viděl jsem pouze krabičku s kazetou,“ odpověděl Cavanaugh. „Netuším, o čem ten film byl. Ale bylo na ní napsáno jméno hlavní ženské představitelky. Vyjmenujte mi nějaké herečky z té doby.“

Graceová se zahleděla do papírů. „Connie Stevensová, Sandra Deeová, Suzanne Pleshetteová, Stefanie Powersová.“

„Sandra Deeová.“ Cavanaugh věděl, že musí Graceové něco dát, aby s ním neztratila trpělivost. „Ta v tom hrála.“

„Letní sídlo.“ Blondýna přečetla obsah filmu. „Milostný příběh, odehrávající se v městečku na pobřeží Maine. Že by měl Prescott v plánu odstěhovat se do Maine?“ Vytáhla další list papíru. „Filmy s Clintem Eastwoodem. Říkal jste thriller?“

„Určitě to nebyl western ani válečný film.“

„Drsný Harry.“

„Ne.“

„Magnum Force. Násilník. Oklamaný.“

„Ne.“

„Pravda zabíjí. Zahrajte mi Misty. Hrom a blesk. Náhlý úder.“

„Ne.“ S rozechvěním si Cavanaugh náhle na název filmu vzpomněl. Naštěstí se mu podařilo potlačit emoce a zachovat lhostejný výraz.

„Začínáte mě štvát. Rukavice. Zelenáč. S nasazením života.“

„Ne.“

„Dokonalý svět. Absolutní moc. Perfektní zločin. Krvavá práce.“

„Ne.“

„Vy mě fakt štvete. Konec seznamu. Konec diskuze. Doktor dorazí za půl hodiny. Ráda se podívám, až na vás uplatní svá kouzla.“

Graceová se zlostně otočila a odešla, následovaná Edgarem a vojáky. Ocelový poklop se uzavřel. Cavanaugh se vpíjel pohledem do ubývajícího světla a pak je opět pohltila absolutní tma.

5

Tentokrát byla temnota tak hmatatelná, až měli pocit, že je svírá a drtí.

Jamie namáhavě oddechovala, jako by se jí nedostávalo vzduchu.

Cavanaughovi se chvěly nohy a nejraději by si sedl a opřel se o stěnu. S vypětím vůle odolal a zůstal stát. „Jedna věc mluví v náš prospěch.“

„Nedokážu si představit, co by to mohlo být.“

„Pořád nám ponechali opasky.“ Hraná kuráž ho pomalu opouštěla, jak se šoural kolem zdi do místnosti, kde se chtěli ukrýt. Sunul nohy po podlaze a nakonec narazil na odhozený opasek. „Dej mi ty rukávy, co jsme utrhli z tvé halenky.“

„A k čemu nám budou? Graceová ti sebrala sirky, takže je nemáme čím zapálit.“

„V náš prospěch mluví ještě jedna věc.“ Cavanaugh doufal, že mu z hlasu zaznívá sebedůvěra. „Nedal jsem jí všechny sirky.“ Jednu z nich vylovil z kapsy saka a přejel hlavičkou po centimetrovém kousku drsného škrtadla.

Zápalka nechytla.

Proboha, asi jsem toho utrhl málo, zabědoval v duchu. S bušícím srdcem pokus zopakoval a tentokrát sirka vzplála. V třepotavém plamínku viděl manželčin obličej zrůzněný panikou, kterou nedokázalo uklidnit ani životodárné světlo.

Jamie vytáhla z kapsy saka odtržené rukávy. Cavanaugh jeden upevnil na hrot přezky a přiložil k němu zápalku. Pozorovali, jak látka chytá, jako kdyby to byly jiskřičky jejich životů.

„Mám žízeň,“ postěžovala si dívka.

„Já taky. Způsobuje ji zvýšené uvolňování adrenalinu.“

„Mám ústa tak vysušená, že bych… Dala bych království za hlt vody. Sakra, že museli odstranit i vodoinstalaci!“

I v nezřetelném svitu žhnoucí tkaniny Cavanaugh viděl, jak Jamii zazářily oči, jako kdyby si náhle na něco vzpomněla.

„Co je?“ zeptal se.

„Kde tady asi měli koupelnu? Nebo toalety? Musela tu přece být aspoň umývárna.“ Pomalu vyrazila chodbou.

Cavanaugh ji následoval a cinkot přezky na betonu jako by ještě zdůrazňoval temnou uzavřenost jejich vězení. „Napadlo tě něco?“

Jamie mu vysvětlila svou myšlenku.

„Snad by to šlo,“ souhlasil Cavanaugh váhavě. „Třeba se nám to povede.“

„Všechno záleží na vodě,“ prohlásila dívka.

Hnáni zoufalstvím prověřili místnosti na pravé straně chodby, až v předposlední objevili trubky vyčnívající ze stěn v místech, kde se původně nacházely pisoáry a umývadla.

„Zatracená práce,“ povzdechla si Jamie. „Jsou zaslepené! Doufala jsem, že kohoutky nechali. Mohlo to vyjít.“

„Pořád to může vyjít.“ Cavanaugh si ve skomírajícím světle prohlížel trubku o větším průměru než ostatní. Našroubovaná čepička měla čtvercovou hlavu.

„A čím to chceš povolit, když nemáme hasák?“

„Sundej si opasek.“

„A k čemu bude…“ Jamie se sice vyptávala, ale poslušně si rozepnula opasek, vyvlékla ho z poutek a podala mu ho.

Vděčný za to, že se může rozptýlit nějakou činností, Cavanaugh zapálil konec druhého rukávu halenky a v jeho světle zkoumal dvojitou vrstvu propletené kůže. Vlas na obou pruzích byl veden protisměrně. „Zkusme, jak je pevný.“

Provlekl konec pásku přezkou a vytvořil tak smyčku, kterou nasadil na hranatou hlavu záslepky a utáhl. Když kůže pevně sevřela kov, zatáhl za opasek a snažil se otočit šroubem v závitu. Kožené pruhy se mu zarývaly do dlaní a svaly ho rozbolely námahou. Podrážky mu na zvlhlé podlaze nepříjemně ujížděly.

Uzávěr trubky držel pevně a nepohnul se.

Jamie se také chopila konce opasku a oba zatáhli ze všech sil. Konečně si dal závit s hlasitým vrznutím říct a mírně se protočil. Cavanaugh upravil polohu smyčky. Když se s Jamií oba zapřeli do země a škubli páskem, málem přistáli na zádech, protože šroub náhle povolil.

Cavanaugh spěšně uvolnil smyčku a rukama vyšrouboval záslepku. Doufal, že z trubky začne voda alespoň kapat, ale když přejel prstem její ústí, zjistil, že je suché.

„Někde tady musí být hlavní uzávěr vody,“ přemýšlela Jamie nahlas. „Na místě, kde vodovodní potrubí vstupuje do budovy. Určitě zavřeli ventil.“

S žhnoucím rukávem na opasku Cavanaugh následoval manželku do stínů poslední místnosti vpravo.

„Tam je!“

V prázdné komoře stoupalo z podlahy široké potrubí, které se větvilo do několika užších trubek, mizících ve zdi. A před první rozbočkou spatřili v nejasném světle kolo hlavního ventilu. Jamie k němu přistoupila a začala s ním otáčet. Šlo to docela snadno, ale i když ventil úplně otevřela, potrubí se nerozvibrovalo přítokem vody, neozvalo se cákání stříkající kapaliny z uvolněného konce trubky ve vedlejší místnosti.

„Voda je zastavená někde jinde.“ Cavanaugh se horečně rozhlížel a zrak mu padl na svorkovnicovou skříňku upevněnou na zadní stěně. Přední kryt byl odšroubován, všechny pojistky a spínače odstraněny – až na jeden v pravém horním rohu, který bezpochyby ovládal poklop u vstupu do podzemí. Ze zdi visely různobarevné dráty.

„Tohle místo pravděpodobně získává vodu ze studny,“ uvažoval Cavanaugh. „To znamená, že by zde mělo být čerpadlo a tlaková nádrž. Voda neteče, protože čerpadlo je odpojeno od zdroje proudu.“

Přistoupili k elektrickému panelu a snažili se určit, který drát patří ke kterému. Po krátkém zkoumání se Cavanaughovi zdálo, že vodiče netrčí ze stěny náhodně, ale tvoří uspořádané dvojice. Uchopil dva dráty za plastovou izolaci a přiložil holé konce k sobě. Nic se nestalo. Se stejným výsledkem zkusil další pár.

Jamie to zkoušela s jinými dráty, ale opakované neúspěchy v ní vyvolávaly zoufalství. „Kolik času nám zbývá?“

„Necelá čtvrthodina.“

Plamínek zeslábl a stíny zhoustly.

Když Cavanaugh spojil další dva odizolované konce vodičů, přeskočila mezi nimi jiskra, ale uzavřený obvod se nikde kolem nich neprojevil. Rozpojil dráty, ale přihnul jejich konce, aby si je označil a později je nemusel pracně hledat.

„Pospěšme si.“ Jamie chraplavě oddechovala.

Cavanaugh už sotva viděl na dráty, které chtěl spojovat. Svlékl si sako a rozpáral košili ve švech. Roztřásl se zimou, ale když zapálil další kus látky, vrhl se zpět ke svorkovnici. Pak se zarazil, protože zaslechl vibrace pod podlahou a šumění protékající vody.

„Podařilo se,“ hlásila Jamie vítězoslavně. „Našla jsem správný pár.“

Z otevřeného konce trubky ve vedlejší komoře hlasitě stříkala voda.

Cavanaugh ovládl předčasnou radost a rozhlédl se. Na zemi se rýsoval světlejší obdélník v místě, kde dříve pravděpodobně stával kotel ústředního topení. Nad ním vyčnívaly ze stěny vedle svorkovnice kovové háky, které kdysi sloužily k upevnění trubek.

Hnán zoufale se krátícím časem stočil pohled k elektrickému panelu. „Škoda, že ty dráty nejsou delší,“ povzdechl si.

Jamie uchopila dva vodiče, vší silou za ně zatáhla a povytáhla je o dobrých čtyřicet centimetrů.

„Ulomíme je!“ zavelel Cavanaugh a oba rychle kroutili dráty tak dlouho, až kov povolil.

Čerpadlo zatím tiše předlo a trubka chrlila do vedlejší místnosti proudy vody.

Když Cavanaugh zuby stáhl z konců drátů izolaci, všiml si, že plamínek pohasíná. Požádal dívku, aby zapálila další kus jeho košile a odtáhla světlo do chodby.

„Podlaha je úplně suchá,“ zvolala znepokojeně. Spěchali do umývárny – a skutečně, voda zaplavila jen malý kus betonu uprostřed místnosti.

„Proboha, v podlaze je odtok,“ zděsila se Jamie. Strhla si blejzr a nacpala jej do otvoru jako ucpávku.

S obavami pozorovali, zda se projeví nějaký efekt. Cavanaughovi se točila hlava a uvědomil si, že napětím zatajil dech.

Zátka fungovala. Hladina pomalu stoupala a kaluž se rozšiřovala. Když se voda rozlila do chodby, Cavanaugh přiskočil ke zdroji světla a odtáhl ho do kotelny

Uslyšel cákání a šplíchání, jak se Jamie horečně snažila nohama hrnout vodu co nejdál do chodby. Přistoupil ke svorkovnici a uchopil ohnuté vodiče – ty, mezi nimiž přeskočila jiskra. Držel jejich konce od sebe, vytáhl je na maximální délku ze zdi a pak k nim připojil dva kusy drátu, které před chvílí odlomili.

Konce prodlouženého vedení dosahovaly až k podlaze.

Ve světle hořící tkaniny se zableskla bledá kůže holých paží. Na prahu stála Jamie. „Voda se rychle šíří,“ oznámila spokojeně.

„Musíme ji dostat sem.“ Vyběhli do chodby; zčernalou betonovou podlahu pokrýval vodní film. Šoupali nohama a poháněli ji ke kotelně.

Než pronikla dovnitř, Cavanaugh se vrátil, zvedl dráty z podlahy a zavěsil je na háky vedle svorkovnice, přičemž dával pozor, aby se jejich konce nedotkly.

To už cítil, že mu vláha sahá až k podrážkám, a zavolal na manželku, aby si přichystala opasek. Z kovové přezky svého strhl hořící látku a ponořil ji do vody, aby ji ochladil. Pak do ní vsunul konec pásku, vložil hrot do dírky a utáhl, takže vznikl kožený kruh. Jamie udělala totéž se svým opaskem a oba přehodili smyčky přes háky.

Voda zalila doutnající tkaninu a se sykotem ji uhasila. V posledním záblesku světla Cavanaugh rozpojil vodiče, které přiváděly proud k čerpadlu.

V nastalé tmě utichlo vrčení pod podlahou i šum proudící vody.

Znovu obklopeni tichem a temnotou napjatě čekali.

K chladu betonu se připojila vlhkost rozlité studené vody. Do půl těla nahý Cavanaugh se klepal zimou a v neproniknutelné černotě naslouchal Jamiinu nervóznímu oddechování.

Pokusil se ji rozptýlit. „Až tahle hrůza skončí, rád bych tě poučil o neurolingvistickém programování.“

„Co to proboha je?“

„V podstatě metoda, jak prostřednictvím síly slova ovládat pocity a myšlení a tak přispět k rozšíření a rozvoji duševního potenciálu člověka.“

„Až tahle hrůza skončí? Už zase, že? Pokoušíš se mi vsugerovat víru, že všechno dobře dopadne.“

„Dostaneme se z toho, uvidíš.“ Cavanaugh doufal, že na ni přenese naději, kterou sám zdaleka necítil. „Představ si, co se stane a co musíš udělat, aby tě nezaskočila nějaká neočekávaná událost, na kterou jsi nebyla připravena.“

„Představuju si sluneční svit.“

„Který brzy uvidíš.“

„Líbí se mi, jak používáš budoucí čas.“

„Příjemné, že?“

Kovové zvuky napověděly, že se zvedá poklop uzavírající vstup do podzemí. Po schodech zaduněly početné kroky, jejichž ozvěna se nesla chodbou. Objevily se záblesky baterek, namířených dost vysoko, takže kužely světla neodhalily vrstvu vody na betonu.

„Přivádím doktora,“ oznámila Graceová.

Jamie a Cavanaugh v kotelně ani nedutali.

„Kde zas jste?“ zeptala se blondýna důrazně.

Odpovědi se nedočkala.

„Tak kde sakra jste? Zatraceně! Okamžitě vylezte! Varovala jsem vás, co vás čeká, když si se mnou budete zahrávat a schovávat se!“

Ticho.

„Takže chcete granáty, ano? Dobrá, máte je mít!“

Do šustění oděvů blesklo komíhání světelných kuželů a Cavanaugh usoudil, že si útočníci nasazují chrániče sluchu. Nahmatal manželčiny ruce, přitiskl jí je na uši a pak si rychle zakryl vlastní. Věděl, že tohle opatření pomůže jen tehdy, když šokové granáty vybuchnou v určité vzdálenosti. Kdyby je vojáci hodili přímo do kotelny, dlaně na uších by je před nesnesitelnou bolestí, doprovázející hlasitou detonaci, neochránily.

V příštím okamžiku zaslechl kutálení kovového předmětu po betonové podlaze.

Tlumený výbuch jako by náhle stlačil okolní vzduch, ale explozi vnímali spíše prostřednictvím vibrací, než by ji skutečně slyšeli.

Další detonace následovaly rychle za sebou a jejich zvuky se postupně přibližovaly.

Tiskl si dlaně k uším vší silou a cítil, jak se k němu Jamie celá roztřesená choulí, jako by u něj hledala spásu. Granáty v místnostech vybuchovaly již tak blízko, že Cavanaugh zřetelně rozeznával záblesky, odrážející se od stěn chodby. Předpokládal, že Graceová a její komando si zakrývají oči, protože obličejové štíty nebo ochranné brýle u vojáků neviděl.

Příští výbuch zaburácel ještě blíže a ve světle baterek poskakovaly v chodbě stíny postav se samopaly Cavanaugh usoudil, že celá skupina se již pohybuje ve vodě. S nasazenými chrániči sice čvachtání neslyší, ale každým okamžikem se může někdo podívat pod nohy a všimnout si, v čem stojí.

A přesně to se stalo. Když v očekávaném okamžiku nevybuchl další šokový granát, Cavanaugh odtáhl dlaně od uší.

„Co má znamenat ta voda?“ ptala se Graceová. „Kde se tady k čertu vzala?“

Cavanaugh poklepal manželce na rameno a uklidnilo ho, že reaguje na domluvený signál. Zavěsila se na smyčku z opasku, přehozenou přes hák ve zdi, a zvedla nohy nad podlahu.

„Prohledejte ty poslední dvě místnosti!“ rozkázala Graceová.

Cavanaugh se spěšně zavěsil za opasek a pokrčil kolena, aby se nohama nedotýkal vody. Pak sundal z háků oba dráty a ponořil je do vody.

Jestli to nebude fungovat… Nechtěl ani domýšlet, co je čeká.

Očekával, že v okamžiku, kdy se konce vodičů dotknou hladiny, vyšlehnou jiskry, ale nestalo se vůbec nic. Tak to je náš konec. Promiň, Jamie, pomyslel si sklíčeně.

Podivný zvuk, tajemný, jako z jiného světa, ho probral z beznaděje.

Uuuuuhhhhh.

Ozval se z chodby. Tichý, rozechvělý, hrdelní, vlastně několik zvuků, spojených do bolestného akordu nesnesitelného utrpení.

Uuuuuuuuuuuuhhhhhhhhhh.

Náhle mu došlo, že slyší sténání mužů, jejichž těly prochází elektrický proud. Cink. Bum. Prásk. Samopaly s třeskotem dopadaly na beton. Zkroucené prsty neudržely miniaturní baterky a kužely světla se potácely jako opilé po mokré podlaze; díky vodotěsným obalům svítilny nezhasly.

Uuuuuuuuuuuuuuuhhhhhhhhhhhhhhh.

V groteskních stínech přízemního osvětlení se mužské postavy bezvládně hroutily a svíjely se ve vodě. Cavanaugha ohlušila koktavá dávka ze samopalu, ale nemohl si zakrýt uši; držel se opasku jako klíště a komíhal nohama nad hladinou. Střelba pokračovala a chodbou pleskaly odražené kulky. Muži křičeli a ječeli. Cavanaugh netušil, jestli střelec pálí na imaginárního nepřítele, nebo po zásahu proudu jeho prst v neovladatelné křeči mačká spoušť. Na podlahu dopadaly s kovovým cinkotem jedna přes druhou mosazné nábojnice. Pak uzávěr cvakl naprázdno a hlasité zařinčení napovědělo, že zbraň vypadla vojákovi z ochromených rukou.

Uuuhhh.

Svíjející se stíny v chodbě postupně znehybňovaly.

Uh.

V podzemí se rozhostilo zlověstné ticho. Zavěšený za pravou ruku Cavanaugh levou zvedl jeden z drátů nad hladinu a přehodil ho přes hák. Elektrický obvod se rozpojil.

„Jdeme,“ vybídl manželku.

6

Seskočili do vody, vběhli do chodby a ve světle baterek spatřili mrtvoly. Cavanaugh zvedl pohozený samopal a byl připravený okamžitě střílet, kdyby někdo smrt jenom předstíral. Vedle zkrouceného těla v civilním obleku si všiml lékařské brašny. Přistoupil k Edgarovi, který ležel obličejem ve vodě, a v kapsách jeho pytlovitých kalhot našel podle očekávání svůj nůž a pistoli. Střelnou zbraň podal manželce, nůž si ponechal.

„Zatraceně, kde je Graceová? Nikde ji nevidím…“

Bleskurychle se otočil za zvukem spěchajících kroků na konci chodby. Po schodišti se k východu z podzemí řítila ženská postava.

Cavanaugh vypálil.

Kulky pleskaly o betonové schody, ale blondýna proběhla otvorem a vrhla se stranou. Bezpochyby současně stiskla knoflík dálkového ovladače zavěšeného na opasku, protože poklop se začal zavírat.

Cavanaugh sprintoval ke schodišti a uvažoval, jak je sakra možné, že Graceová přežila. Buď se držela v bezpečné vzdálenosti, kam se voda nerozlila, nebo ji zachránily boty s vysokou gumovou podrážkou.

Poklop klesal. Cavanaugh za sebou slyšel pádící kroky, ale celou myslí se soustředil na schody, po kterých v příštím okamžiku vyběhne.

Světlá mezera se zúžila na čtvrt metru. Vrhl se do ní, s odřenými rameny se překulil na záda a vysoukal se ze škvíry, než poklop zapadl na místo.

Slunce nad obzorem ho bodalo do očí, ale přesto spatřil čtveřici užaslých mužů. Vztyčil se do sedu a zahájil palbu. Svaly pravého ukazováku si z nekonečného výcviku pamatovaly, jak dlouho tisknout spoušť, aby samopal střílel krátkými dávkami a z hlavně vylétávaly tři čtyři kulky na jeden cíl.

Jeden z vojáků se svalil na záda a z nechráněného hrudníku my vytryskla krev, ještě než stačil pozvednout zbraň. Druhý to stihl, ale dávka do obličeje mu nedovolila zamířit a jeho střely vylétly k nebi.

Poslední dva ozbrojenci prchali k vypálené stodole, zatímco Cavanaugh zamířil k hromadě sutin, které zbyly z Prescottova domu.

Zalehl za zřícenou kamennou zeď v okamžiku, kdy se na něj sneslo krupobití střel a kolem hlavy mu hvízdly odražené kulky. Přistál holým hrudníkem na kamenech a škaredě se poškrábal, ale v duchu nad tím mávl rukou teď je důležité přežít, zabít všechny, kdo mu stojí v cestě, zachránit Jamii a dostat se odsud.

Ale aby mohl otevřít vstup do podzemí, potřeboval dálkový ovladač, zavěšený na blondýnině opasku. Kde je? Když se vrhal do úkrytu, krátce ji zahlédl. Zmizela kdesi vlevo od poklopu, v místě, které se nyní nacházelo po jeho pravici. Tím směrem parkoval její explorer. Že by se ukryla v autě?

Před fordem stál tmavozelený stejšn, nejspíš doktorův. Graceová se teď možná plíží podél vozidel a snaží se mi dostat do zad, uvažoval. Nahlédl mezerou mezi kameny, ale ze své pozorovatelny neviděl pod podvozky, kde mu pohyb nohou mohl prozradit, co blondýna dělá či kam míří.

Navíc mu hučení v uších bránilo postřehnout slabé zvuky, které by ho zavčas varovaly, že se Graceová a její muži o něco pokoušejí. Srdce se mu prudce rozbušilo, když si uvědomil, že zalehl v brázdě mezi troskami, kterou si vyhloubil jeden z vojáků skrývajících se ve zbořeništi. Vlevo viděl podobná holá místa, odkud byly odstraněny kameny a trámy. Plazil se přes sutiny podél zřícené zdi, snažil se způsobit co nejméně hluku a hledal mezeru mezi kameny, která by mu umožnila výhled ke stodole i na vozidla vpravo.

Zkontroloval zbraň, kterou svíral v rukou. Plný zásobník samopalu Heckler & Koch MP5 obsahuje třicet nábojů ráže devět milimetrů a Cavanaugh musel nějak odhadnout, kolik munice mu ještě zbývá. Sám vypálil tři dávky a výcvik ho naučil střílet maximálně čtyři rány na dávku. Ale co když jich bylo víc? Za předpokladu, že vypálil šestnáct nábojů, by mu jich (při plném zásobníku) zůstalo čtrnáct a jeden v komoře (pokud do ní střelec náboj vsunul a pak doplnil zásobník).

Uvažuj spíše pesimisticky, nabádal se v duchu, a předpokládej, že máš k dispozici jen dvanáct výstřelů.

Přehodil páčku selektoru z automatiky na střelbu jednotlivými ranami a rozložil skládací pažbu, aby mohl samopalem mířit jako puškou. Když se vztyčil k mezeře mezi kameny, spatřil v ruinách stodoly jakýsi pohyb po obou stranách zavřeného poklopu, ale než mohl vystřelit, pleskly do kamenů kulky a donutily ho sklonit hlavu. Na čele ho bodavě zaštípalo a cítil, jak mu po něm stéká něco teplého. Zvedl ruku k obočí a zadíval se na prsty potřísněné krví – škrábl ho odštěpek kamene vymrštěný střelou.

Popadl kus ohořelého prkna a hodil ho spodním obloukem k proluce za zdí, kde se před okamžikem skrýval, v naději, že hluk přesvědčí nepřátele, že se vrátil na svou původní pozici. Rychle vykoukl mezerou, která se mu málem stala osudnou – jeden ze střelců zvedl hlavu nad hradbu trosek a mířil k místu, odkud se ozval šramot.

Cavanaugh stiskl spoušť. Zasáhl muže do ramene a srazil ho k zemi, ale hned se musel skrčit za zídku, protože kameny kolem střílny pokropila dlouhá dávka.

Vzduchem létaly kamenné úlomky a zvedla se oblaka prachu. Zaradoval se, že jednoho ze soupeřů zasáhl. Ale rána jistě nebyla smrtelná a střelec stále představoval hrozbu.

Chudák Jamie, pomyslel si zoufale. Jistě tam dole šílí strachem. A co když všichni vojáci nebyli mrtvá? Co když právě teď bojuje o život.

Na to teď nesmíš myslet.

Přesunul se kolem zřícené stěny o kus doleva, a jak se plazil po rumišti, drásal si hrudník do krve. Dorazil na konec zbořeniště a uvědomil si, že může vyhlédnout za trosky bez rizika, že ho muži skrývající se ve vypálené stodole uvidí. Kdyby se přemístil k přední části domu a obešel ho z druhé strany, mohl by nečekaně zaútočit. Současně se mu otevírala i šance překvapit Graceovou, jestli se skrývá za vozidly vpravo od spáleniště.

Když dosáhl přední strany ruiny, uviděl jejich taurus na místě, kde ho Jamie zaparkovala. Ne že by mu to nějak pomohlo. Bez klíčků by nedokázal auto nastartovat tak nenápadně, aby si toho nepřátelé nevšimli. Trosky sahaly tak vysoko, že za nimi mohl v předklonu běžet. Z tržných ran na prsou mu tekla krev, do holých zad ho pálilo slunce, žízní naběhlý jazyk se mu lepil na patro. Dorazil k rohu rumiště a vyhlédl na terénní vůz a lékařův stejšn vedle stodoly. Auta stála k němu bokem a jejich karosérie zakrývaly, co se za nimi dějě, ale kdyby zalehl, mohl by nahlédnout pod podvozky.

Nedaleko předních kol exploreru se rýsovaly blondýniny pevné vycházkové boty, nad nimi manžety kalhot barvy khaki. Měla dost rozumu, aby se krčila za motorem, tedy na jediném místě automobilu, kterým neproletí ani střela z velkorážní kulovnice. Pak Cavanaugh spatřil pohyb nad kapotou. U čelního skla se objevily světlé vlasy – Graceová pozvedla hlavu, aby pohledem zkontrolovala situaci u zadní zdi zničeného domu. Úhel pohledu jí neumožnil spatřit Cavanaugha, který ji pozoroval od předního rohu.

Samopal Heckler & Koch MP5 má účinný dostřel dvě stě metrů. Explorer byl vzdálený asi sedmdesát, ale za daných okolností to představovalo značnou vzdálenost. Cavanaugh uvažoval, jestli se mu opravdu podaří zasáhnout tak malý cíl – temeno hlavy vykukující nad karosérií – zbraní s krátkou hlavní, jejíž mířidla si navíc nemohl nastavit podle svého oka. Po vyčerpávajících dramatických zážitcích posledních hodin se mu ruce nejistě chvěly a ani nervózně trhané dýchání mu míření neulehčí. Graceové a jejím dvěma nohsledům by stačilo rozdělit se, obejít širokým obloukem trosky a sevřít ho před nimi do kleští.

Rozhodl se pro jiný postup. Přitiskl se břichem k zemi a zapřel se lokty. V této pozici udrží zbraň mnohem pevněji. S oběma očima otevřenýma srovnal mušku a hledí a namířil pod podvozek na blondýniny boty a lýtka. I když kvůli udržení rovnováhy jistě stála rozkročená, z tohoto úhlu se mu její nohy jevily v zákrytu a nabízely lepší cíl než horní část hlavy. Zadržel dech, nehybně strnul a jeho ukazovák dvakrát v rychlém sledu stiskl spoušť.

Výstřely zaburácely tak hlasitě, že neslyšel, jak kulky zasáhly cíl, ale pronikavé zaječení, které se ozvalo za automobilem, mu neuniklo, stejně jako bolestí zkroucený ženský obličej, který se náhle objevil pod podvozkem vedle přední pneumatiky. Aby na něj mohl zamířit, musel se vysunout dál za sutiny, a jeho pohyb Graceové neušel natočila k němu hlaveň pistole. Překulil se do úkrytu zlomek vteřiny předtím, než kulka odštípla třísku z ohořelého trámu.

„Ten hajzl je tady!“ zařvala Graceová. „Před barákem!“

Cavanaugh se zvedl a v předklonu se vracel zpátky k levé straně domu. Žaludek se mu zvedal přívalem emocí. Bojovat, nebo utéct? Spolehl se na svůj výcvik, na dlouhá léta bojových zkušeností, a poručil rozbouřeným nervům alespoň natolik, že ho nohy donesly za roh zříceného stavení. Šokovaný střelec ztuhl překvapením. Zareagoval na výkřik své velitelky a vyběhl ze stodoly, ale nedosprintoval ani do poloviny délky levé stěny domu, když mu dvě střely z Cavanaughova samopalu roztrhaly hrudník.

Cavanaugh k němu doběhl, přesvědčil se, že je mrtvý, a vzal si jeho zbraň. Netušil, kolik nábojů v zásobníku zbylo, ale i kdyby jenom jeden, pořád to byla střela navíc. S oběma samopaly v rukou dosáhl zadního rohu budovy. Poslední muž je zraněný a neopustí úkryt, pokud k tomu nebude mít pádný důvod. Graceová rovněž utrpěla zranění a může se jenom plazit nebo lézt po čtyřech. Určitě zůstane schovaná za automobily, dokud nezjistí, co se přesně děje. Ani jeden ze soupeřů nemohl vědět, co bylo výsledkem střelby, kterou slyšeli. Logicky vzato by muž, kterého Cavanaugh zabil, na své společníky v případě vítězství v souboji zavolal, ale kdyby minul a teď nepřítele pronásledoval, zachovával by absolutní ticho. Absence triumfálního výkřiku tedy pro Graceovou a jejího pomocníka nutně neznamenala, že je voják mrtvý.

Cavanaugh se rozhodl, že počká a nechá je trochu podusit ve vlastní šťávě, než přistoupí k další akci.

A pak přes zvonění v uších zaslechl známé zahučení. Zavrtěl hlavou. To přece není možné. Byl to zvuk zvedaného poklopu. Domníval se, že ho šálí smysly. Kdo by vchod do podzemí otevřel?

Hukot pokračoval. Proboha! Že by Graceová použila dálkový ovladač ve snaze vylákat Jamii ven a použít ji jako rukojmí?

Přesvědčen, že poslední místo, kde by ho blondýna a její střelec vyhlíželi, je pata rohu těsně nad zemí, zalehl a vykoukl za kamenem. Přimhouřil oči a zadíval se k vypálené stodole – ocelový poklop se opravdu zvedal.

Varován instinktem se ohlédl za sebe, protože jeho pozice se mu najednou zdaleka nezdála tak bezpečná. Uvažoval, jestli Graceová neotevřela vstup do laboratoře, aby odlákala jeho pozornost a sama se zatím proplazila kolem trosek domu a překvapila ho, zatímco se bude soustředit na stodolu a na to, aby zabránil Jamii vyběhnout z podzemí.

Po dalším ohlédnutí znovu vyhlédl za nejspodnějším rohovým kamenem zřícené zdi. Poklop již byl úplně otevřený a v temnotě pod ním se něco pohybovalo.

„Jamie! Zůstaň, kde jsi! Nevycházej!“

Hned po varovném výkřiku se Cavanaugh stáhl do úkrytu za stěnou a v příštím okamžiku pleskly do zdi kulky, které vyslaly do vzduchu prach a odštěpky kamene. V rachotu dlouhé dávky Cavanaugh rozpoznal i jednotlivé výstřely z pistole. To znamená, že Graceová se pořád krčí za autem.

„Slyšíš mě, Jamie? Nevycházej!“

Tentokrát jeho varování střelbu nevyvolalo – nepřátelé zřejmě šetřili munici.

„Slyším tě!“ Jamiin hlas se nesl jako by z velké dálky. „Neboj se, zůstanu tady.“

„Kdybys vylezla, zastřelili by tě, nebo tě vzali jako rukojmí! Proto Graceová ty dveře otevřela.“

„Neudělala to ona, ale já!“

Cavanaugh nechápal.

„Ty dráty, které jsi chtěl spojit! Myslel sis, že ovládají poklop! Měl jsi pravdu!“

„Nevystrkuj hlavu!“

„Kolik jich proti sobě máš?“

„Graceovou a jednoho chlapa!“ křikl Cavanaugh.

„Kde jsou?“

„Graceová vlevo od tebe. Za explorerem, stojí pořád na stejném místě. Chlap se skrývá v troskách stodoly za vchodem do laboratoře. Proboha, hlavně se neukazuj!“

„Je ten chlap vlevo ode mě, nebo vpravo?“

„Byl vlevo, ale mohl se přesunout! Ale říkám ti, že máš zůstat, kde jsi, a nevylézat!“

„Neboj se!“ zavolala Jamie. „Ale něco mě napadlo. Až ti řeknu, začni střílet.“

„Nevím, co máš v úmyslu, ale rozhodně to nedělej! Je to moc riskantní!“

„Dej mi dvacet vteřin!“

O co se to sakra snaží? uvažoval Cavanaugh zmateně.

Zmítán neklidem si přehodil řemen svého samopalu přes levé rameno a sevřel v rukou zbraň, kterou sebral mrtvému u zdi. Logicky usoudil, že by voják nevyběhl z krytu a nevrhl se do boje bez dostatečné zásoby střeliva, ale neměl čas vytáhnout zásobník a ověřit si to.

Stáhl se od rohu zdi. Odtamtud se ozvaly jeho výkřiky a právě tam ho Graceová a její střelec očekávají. Přesvědčen, že mu prudce bušící srdce každým okamžikem praskne, ustoupil o šest sedm metrů k místu, kde trosky nesahaly tak vysoko, takže kdyby se vzpřímil, mohl by přes ně střílet.

Stále se opatrně ohlížel pro případ, že by se Graceová přece jen rozhodla vpadnout mu do zad. Jak dlouho by jí asi trvalo, obejít po kolenou nebo po břiše dům?

„Připrav se!“ houkla Jamie z podzemí.

Jenom doufám, že ten její plán vyjde, blesklo Cavanaughovi hlavou.

„Počítej do pěti!“ křikla dívka. „Teď!“

Zmatený Cavanaugh poslechl.

Jedna. Dvě.

Přehodil rychle páčku selektoru na poloautomatickou střelbu.

Tři. Čtyři.

Vyděsily ho dva výbuchy, které zaburácely od stodoly. Kristepane! Házejí do otevřeného poklopu tříštivé granáty! Vztekle vyskočil a pokropil trosky střelbou. Explodovaly další dva granáty, ohlušující třesk doprovázel oslepující záblesk. To nejsou tříštivé, ale šokové granáty, uvědomil si náhle. Jamie je vyhazuje z otvoru do podzemí!

Sutinami otřásly další dva výbuchy. Zvedl se kouř a současně s ním zraněný střelec. Tiskl si dlaně k uším a zmateně prchal.

Cavanaugh pečlivě zamířil a vyslal za ním tři kulky. Mířil na střed zad, ale hlaveň se lehce pohnula, takže se soupeři do hrudníku zaryla jen první střela. Druhá ho trefila do krku a třetí cíl úplně mnula. Nevadí, pomyslel si Cavanaugh. Podle proudu krve, který stříkal z rány na krku, usoudil, že zasáhl tepnu a že muž v několika vteřinách vykrvácí.

„Je vyřízený!“ křikl na dívku.

Bang!

Bang!

Podle záblesků a hlasitých detonací Cavanaugh poznal, že Jamie teď hází šokové granáty směrem k zaparkovaným vozidlům.

Bang!

Cavanaugh se rozběhl k přední části zničeného domu. Uklidnil rozbouřený dech a vyhlédl zpoza rohu. Nic neviděl, takže prosprintoval kolem průčelí k pravému přednímu rohu budovy a opatrně za něj nakoukl.

Bang!

I na vzdálenost sedmdesáti metrů ho záblesky kolem vozidel bolestně bodaly do očí. Usoudil, že kanonáda přikovala Graceovou k zemi, a riskantně vyběhl z úkrytu do otevřeného prostoru. Držel se dál od sutin a snažil se zahlédnout, co se děje za explorerem.

Dvere u řidiče byly otevřené a Graceová, která krvácela z levé nohy, se právě soukala za volant. Vypálil, ale místo aby střely prolétly plechem a blondýnu zabily, ozval se charakteristický zvuk kulek narážejících na ocelový pancíř. Graceová přibouchla dveře a strčila klíček do zapalování. Cavanaugh zřetelně rozeznával světlé vlasy a výrazné lícní kosti, ale to už zaburácel nastartovaný motor. Vypálil na čelní okno, ale na neprůstřelném skle jen naskákaly paprskovité hvězdice.

Druhou dávku vypálil ve chvíli, kdy Graceová sešlápla plyn k podlaze, prudkým pohybem volantu objela stejšn a řítila se na něj.

Po třetí dávce už čelní okno připomínalo hvězdnou oblohu. Cavanaugh věděl, že neprůstřelné sklo by mělo odolat nárazu pěti kulek na kruhovou plochu o průměru dvaceti centimetrů, ale pokud se stejné místo zasáhne i potom, hmota neodolá a rozpadne se. Neochvějně tedy stál na místě a pokračoval v palbě, i když se automobil natolik přiblížil, že mu ledově modré oči nad volantem připadaly hrozivě veliké.

Když stiskl spoušť, aby proti autu vyslal pátou dávku, úderník jen naprázdno cvakl. Se zaklením hodil zbraň na čelní sklo a v posledním zlomku vteřiny uskočil před řítící se řvoucí obludou. Explorer proburácel v oblacích prachu těsně kolem něho a Cavanaugh se několikrát překulil. Cítil přitom, jak se mu druhý samopal zarývá do holé kůže na boku.

Graceová nezamířila na cestu vedoucí z údolí, jak Cavanaugh očekával. Strhla volant, smykem se otočila a znovu na něho najížděla.

Vyskočil a strhl zbraň z ramene, ale auto se přiblížilo příliš rychle, než aby mohl vystřelit.

Vrhl se doleva.

Graceová zatočila k němu. Uskočil doprava.

Graceová ho vytrvale pronásledovala.

V posledním okamžiku naznačil pohyb doleva a odrazil se na druhou stranu. Ucítil závan větru od projíždějícího vozidla. Dopadl na zem, otřásl se, ale hned vstal a chystal se uskočit před najíždějícím automobilem.

Graceová však štvanici vzdala a na plný plyn ujížděla k silnici, která vedla z údolí. Burácení motoru utichalo v dálce, ale vystřídal je rytmický rachot, který naopak sílil. Helikoptéra! Graceová si mobilním telefonem přivolala posily, pomyslel si Cavanaugh, ale vzápětí tu myšlenku zavrhl. Kdyby vrtulník patřil k ní, zůstala by a neprchala před ním.

Cavanaugh se rozběhl k taurusu a cestou sebral ze země kámen. Novější automobily americké produkce již měly zámky sloupku řízení tak robustní a odolné, že je nešlo strhnout prudkým pohybem volantu, jak se mu to podařilo u rezavého sedanu, když zachraňoval Prescotta ze skladiště. Teď musel vyškubnout zamčené dveře, otevřít nůž, strčit čepel do otvoru pro klíček zapalování a kamenem bušit do střenky jako kladivem, aby ostří proniklo co nejdál. Pak složil rukojeť, aby svírala s čepelí pravý úhel. Ostří ze speciální oceli vydrželo i extrémně brutální zacházení, a když Cavanaugh prudce škubl rukojetí, ucítil, že zámek řízení povolil.

Spěšně hrábl do přihrádky pod palubní desku a povytáhl malou plastovou krabičku se spínačem a svorkami. Koupili ji v železářství v oddělení s elektromateriálem a stala se součástí úprav, které na svém voze provedli obvyklé opatření pro případ, že by neměli klíčky od zapalování. Ke svorkám byly připojeny kabely od startéru. Po stisknutí tlačítka motor pohotově naskočil.

Pak se otevřely dveře na straně spolujezdce a Cavanaugh zvedl nůž, aby se bránil, ale hned ho zase sklonil, když uviděl Jamii.

„Jeď!“ křikla, sotva dopadla na sedadlo. „Jeď!“

7

Cavanaugh sešlápl plyn; kola proklouzla na hlíně a taurus vyrazil za prchajícím explorerem.

Jamie přibouchla dveře ve stejném okamžiku, kdy Graceová zmizela mezi stromy daleko před nimi.

„Máš ještě tu pistoli, co jsem sebral Edgarovi?“ zeptal se Cavanaugh.

„Jasně!“ Jamie hlasitě oddechovala.

„Stáhni okénko a dávej pozor na místa, kde by nám Graceová mohla nastražit léčku.“

Taurus svištěl mezi stromy a hustými keři a Jamie poznamenala: „Může čekat kdekoliv.“

Polní cesta je vyvedla přes zalesněný hřeben z údolí. Na úpatí se serpentiny narovnaly a brzy dojeli na křižovatku se štěrkovanou silnicí. Oblaka prachu vířící vpravo jim prozradily, kterým směrem Graceová odbočila.

Cavanaugh projel křižovatku smykem a hnal se za prchající kořistí. Slunce svítilo z boku a jeho paprsky, které se odrážely od prachových částic, ještě zhoršovaly výhled. Cavanaugh se snažil jet co nejrychleji, ale tak, aby měl čas zastavit, kdyby se před nimi náhle vynořila překážka. Poryv větru odvál závoj prachu a umožnil mu zrychlit. Viděl, že se blíží ke křižovatce, kde štěrkovou silnici, po níž se řítil, kolmo protínala asfaltka.

Prašný oblak zmizel, takže Graceová odbočila na silnici. Vlevo, nebo vpravo? Podle stop od kol na asfaltu se Cavanaugh orientovat nemohl. „Zvol si směr,“ vyzval Jamii.

„Doleva,“ zněla odpověď.

Letmým pohledem se přesvědčil, že po silnici nikdo nejede, strhl volant vlevo a dupl na plyn. Ručička tachometru, ukazujícího v mílích, se rychle vyšplhala přes stovku. Pole a lesy kolem nich splynuly v rozmazanou skvrnu. Cavanaugh se blížil k vrcholu stoupání a musel zpomalit pro případ, že by jim za kopcem Graceová nachystala past. Bez rušivé příhody sjel ze svahu k další křižovatce s jinou asfaltkou.

„Kudy teď?“

„Zase doleva,“ odpověděla Jamie.

„Máš pro tu volbu nějaké konkrétní zdůvodnění?“

„Ne. Řídím se intuicí.“

„Dobrá, tedy vlevo.“

Když u příští křižovatky nespatřili po exploreru ani památku, Cavanaugh zabrzdil u krajnice. Svíral volant trak pevně, že chvíli trvalo, než zaťaté prsty poslechly a povolily.

Se zpoceným čelem zíral před sebe. Jamie vedle něj se chvěla stejně jako on.

„Zvládla jsi to velmi dobře,“ pochválil ji.

„Díky,“ zachraptěla.

„Zachovalas klid a rozvahu,“ pokračoval rozechvěle. „Nezpanikařila jsi.“

„Moc k tomu nechybělo.“

„Ten pocit znám.“ Cavanaugh se potil ještě silněji a nedokázal odtrhnout zrak od čelního skla. „S těmi granáty to byl výborný nápad.“

„Byla jsem vzteklá jako čert. Řekla jsem si, že tam dole za žádnou cenu nezůstanu.“

„Vztek je výborný motivační faktor.“ Cavanaugh si rozklepanou rukou setřel ze rtů zaschlý prach. „Zejména když člověk musí překonat strach.“

„Přinesla jsem ti dárek.“

„Ale?“ Zmateně sklopil zrak k sedadlu. Vedle pistole ležel vojenský opasek, který Jamie odebrala jednom z mrtvých mužů v podzemní chodbě. Viselo na něm pouzdro s berettou a náhradní zásobník plný nábojů.

„Chytré,“ ocenil uznale.

„Pořád hledám cestičku k srdci svého milovaného. Kdo má naši druhou pistoli? Graceová?“

„Nejspíš,“ odpověděl Cavanaugh. „A s ní i klíčky od auta. A mou náprsní tašku s penězi a doklady od Karen. A taky můj mobil.“

„Sáhni pod sedadlo.“

Cavanaugh nechápal, ale poslechl – a vylovil Jamiinu kabelku. „Ať se propadnu.“

Zip zůstal zatažený. Dívka kabelku otevřela a zkontrolovala obsah. „Zdá se, že na ni nepřišli. Zůstala mi peněženka i mobil.“

Kdesi vzadu klesala do údolí helikoptéra.

Jamie se ohlédla. „To nemůže být posila, kterou si Graceová přivolala, protože v tom případě by neujela.“ Cavanaugh přikývl. „Vsadil bych se, že je to Johnův tým agentů FBI.“

Dívce se viditelně ulevilo. „Tak se otoč a vrať se tam. Řekneme jim všechno, co jsme zjistili.“

Cavanaugh se nehýbal.

„Co je s tebou?“ vyhrkla Jamie ustaraně. „Jestli se jim nepřihlásíme, vydají na nás zatykač. Možná nás už hledají. K čertu, odvedli jsme Johnovi Klinea, který je teď mrtvý, stejně jako všichni chlapi, kteří tam čekali v záloze. A doktor. Musíme přece vysvětlit, co se stalo.“

„Nemůžeme se vrátit.“

„Proč ne?“

„Federálům nemůžeme věřit. Někdo z FBI pracoval pro Klinea. Ten člověk sledoval Johna. Kdybych agentům řekl všechno, co víme, mohl bych pomáhat nepříteli zmocnit se Prescotta.“

„Ale John snad toho informátora odhalí, ne?“

„Kdoví jestli. A jak dlouho mu to bude trvat? Já nutně potřebuju protijed na ten hormon. A i kdyby John informátora odhalil a já mohl bez rizika říct všechno FBI, nic by se tím nevyřešilo. Prescott by pořád unikl trestu.“

„Teď ti nerozumím.“

„Vláda by ho ochránila. Jistě, jeho tajný výzkum by zapůsobil jako bomba a Prescottovi nadřízení by si to v sice tichosti, ale přesto pořádně odskákali. Ale Prescott samotný ne. Zbraň existuje a prokázalo se, že je účinná. Ministerstvo obrany o ní bude chtít jistě zjistit všechny detaily, aby ji mělo pro každý případ v záloze. Pod záminkou ochrany národní bezpečnosti toho parchanta někam pohodlně ukryjí, aby měli snadný přístup k jeho informacím. Prescott dostane novou totožnost a může začít nový život. Dají mu všechno, o co si řekne. To je bez debaty.“

Jamie se na manžela upřeně zadívala.

„Co je? Proč se na mě tak díváš?“

„Když tohle začalo, byl jsi jako lovná zvěř. Pronásledovali tě, chtěli tě zabít. Říkala jsem si, že když ti pomůžu zjistit, kdo po tobě jde, osvobodíme se a budeme se moci vrátit do Wyomingu a zase volně dýchat.“

„Věř, že přesně o tohle jde i mně. Celou svou bytostí toužím po tom, abychom se mohli vrátit a žít jako dřív.“

„Tak proč to neuděláme?“

„Karen. Duncan. Chad. Tracy. Roberto. U nich se počet Prescottových obětí nezastaví. Je to paranoik. Zase začne zabíjet. Bez váhání zlikviduje každého, kdo se na něj jenom křivě podívá, protože se bude cítit ohrožený. Musím ho zastavit.“

V autě se rozhostilo ticho, narušované jen rachotem náklaďáku, který projel křižovatkou.

„Měli bychom ti vymyslet alibi, nějakou obhajobu, která by obstála.“

„Cože?“

„Klinea jsme neunesli společně, udělal jsem to já. Donutil jsem tě, abys šla se mnou. Tak to policii vylíčíš. Uděláš ze sebe oběť.“

„Ty si myslíš, že tomu někdo uvěří?“ Jamie pochybovačně potřásla hlavou.

„Musíš je přesvědčit. Musíš se zbavit viny.“

„Chceš snad naznačit…“

„Vrať se.“

„Máme se rozdělit?“

„Kvůli mně jsi málem přišla o život,“ vysvětloval Cavanaugh. „Nemůžu připustit, abys dál riskovala.“

„Jsem s tebou proto, že chci.“

„Jenže já nemůžu pronásledovat Prescotta a současně si dělat starosti o tebe.“

„Sám jsi říkal, že jsem to zvládla dobře.“

„To je pravda,“ uznal Cavanaugh. „Zvládla.“

„Zůstanu s tebou.“

Cavanaugh se zadíval na své rozklepané ruce. Křižovatkou prorachotil další náklaďák.

Beze slova přikývl.

„Co má to pokývnutí znamenat? Kde jsme se ocitli?“ naléhala Jamie.

„Někde v Západní Virginii.“

„To není zrovna moc vtipné.“

„Žerty mi už bohužel došly.“ Cavanaugh se zadíval na její špinavé paže a potrhanou halenku a zatáhl za páčku otevírající kufr auta, kde měli uloženy kufry. „Měli bychom se převléct.“

„Ty potřebuješ mnohem víc než čisté šaty.“

Pod manželčiným kritickým pohledem se Cavanaugh zadíval na sebe. Od hlavy k patě měl tělo pokryté prachem a sazemi. Kalhoty na něm visely v cárech, hrudník měl jednu krvavou změt šrámů a modřin. Krev a pot se mísily s černou špínou.

„Vzadu zůstalo několik lahví s vodou. Umyju si obličej, pak si nasadím čepici a obleču čistou košili a kalhoty. Tím zakryju to nejhorší. Zbytek počká, než se ubytujeme v nějakém motelu.“

„Smrdíš střelným prachem,“ poznamenala Jamie.

„Některé ženy to pokládají za vzrušující.“

Část šestá

Hledání hrozby

1

Motel na předměstí Harrisburgu v Pensylvánii ležel dvě hodiny jízdy na sever, dost daleko, aby pátrání, které by Rutherford případně nařídil, skončilo neúspěchem. Federální agenti navíc nevěděli, pod jakým jménem Jamie vystupuje, ani jakým autem uprchlíci odjeli.

Harrisburg jako hlavní město státu nabízel další výhodu – nacházela se v něm spousta videopůjčoven. Thriller s Clintem Eastwoodem, na jehož název si Cavanaugh vzpomněl (a Graceové, když mu četla seznam, to zatajil), objevili bez potíží, ale film s Troyem Donahuem a Sandrou Deeovou představoval mnohem tvrdší oříšek a museli obejít prakticky všechny půjčovny v Harrisburgu, než drželi v rukou kazetu s titulem Letní sídlo.

„Láska pod hvězdami na pobřeží Maine,“ přečetla Jamie ze zadní strany obalu, když se vrátili do motelu.

Cavanaugh vložil kazetu do přehrávače, který si ve městě koupili. „Prescott není svým založením romantik, takže musel mít jiný důvod, proč ten film pokládal pro sebe za tak důležitý, že si ho přinesl do svého úkrytu.“

„Možná se Graceová nemýlila a opravdu se chtěl přestěhovat do státu Maine,“ řekla Jamie.

Páska již byla stará a obehraná, barvy splývaly a obraz se nedal zaostřit. Na malé obrazovce působily panoramatické záběry, určené pro širokoúhlé plátno, nepřirozeně stísněně a sraženě.

„Hudba není špatná,“ poznamenala dívka.

„To je taky jediné, co není špatné.“

Dospělí se oddávali svým choutkám, ale Donahueovi a Deeové v rolích dospívající dvojice jejich lásku zapovídali. Richard Egan hrál stejně prkenně jako jeho slavnější kolega. Zdlouhavé, těžkopádně nudné scény přerušovaly záběry na vlny, rozlévající se po nádherné pláži lemované borovicemi.

„Zajímavý dům.“

Štíhlá modernistická stavba z kamene se tyčila nad skalnatým útesem, který vybíhal do zátoky, a vypadala jako lodní příď, o niž se rozbíjejí vlny.

„Připomíná mi domy Franka Lloyda Wrighta,“ pokračovala Jamie.

Za bujarého jásotu hudby film milosrdně skončil poslední, už snad stokrát přežvýkanou scénou. Cavanaugh stiskl tlačítko převíjení. „Tak to bychom měli Maine.“

„A teď představení číslo dvě…“ Jamie zvedla kazetu s filmem Zahrajte mi Místy a přečetla zadní stranu obalu. „Žena pronásleduje diskžokeje. Režijní debut Clinta Eastwooda. Natočeno v Carmelu, jeho domovském městě.“ Obrátila krabičku a prohlížela si obrázek. „Jessica Walterová a nůž. Výborně. Mám ráda scény se souboji na nože.“

„Je to docela slušný film. Viděl jsem ho tak dávno, že si ho skoro nepamatuju, ale řekl bych, že Eastwood odvedl dobrou práci. Pěkný příběh plný napětí.“

„Napětí není nikdy dost,“ souhlasila Jamie ironicky.

„Kalifornie. Maine. Zdá se, že se Prescott nemohl rozhodnout, co vlastně chce.“

„No tak si tu nádheru pustíme, ať zjistíme, co ho tak zaujalo.“

Film začínal dlouhým záběrem z helikoptéry, která prolétala nad rozeklaným pobřežím. O skaliska se rozbíjely mohutné vlny, nad útesy se skláněly koruny borovic.

Po půlminutě se oba v křeslech prudce předklonili.

„A sakra,“ vydechl Cavanaugh. „Letní sídlo se údajně natáčelo v Maine, ale ve skutečnosti…“

„V Carmelu,“ doplnila Jamie.

Zaujatě sledovali, jak Clint Eastwood ujíždí v nízkém sportovním automobilu podél skalnatého pobřeží nad pláží, po níž se v pozdějších scénách procházel s hlavní hrdinkou.

„Stejná pláž jako v Letním sídle,“ konstatovala Jamie. „Zátoka má nezaměnitelně zakřivený tvar. Neumím si představit, že by existovala ještě jedna, k nerozeznání jí podobná.“

„Dívejme se po domě Franka Lloyda Wrighta,“ vybídl Cavanaugh.

Dům se na obrazovce do konce filmu neobjevil, ale přesto byli oba přesvědčeni, že se Letní sídlo a Zahrejte mi Místy natáčely ve stejných exteriérech.

„Čeho ještě sis u Prescotta při prvním setkání všiml? Mluvil jsi o knihách.“

„Jedna fotografická publikace. Akty. Kniha o geologii. A básně Robinsona Jefferse.“

2

Městská knihovna v Harrisburgu, budova z oceli a tmavého zakřiveného skla, nabízela návštěvníkům prostornou čítárnu se spoustou počítačů. Cavanaugh a Jamie si ke stolku přinesli náruč svazků a začali je pročítat.

„Poslechni si tohle,“ zašeptala. „Zátoka u Carmelu fascinuje geology už celá desetiletí. Je totiž zakončením obrovské podmořské rokle, která se svými rozměry vyrovná Velkému kaňonu.“

„To by vysvětlovalo jednu z knih,“ konstatoval Cavanaugh.

„Město, které se celým názvem jmenuje Carmel-bythe-Sea, se dále proslavilo tím, že v něm žili známí umělci, spisovatelé a fotografové.“ Poslední slovo Jamie zdůraznila, ale podařilo se jí nezvýšit přitom hlas. „Bydlel zde Anselm Adams. Taky Edward Weston.“

„Adamse znám, ale kdo je ten druhý?“

„Říkal jsi, že ta Prescottova kniha s fotografiemi byla nějaká pornografie, že?“

„Měla sexuálně dvojsmyslný název a na obálce nahou ženu.“

„Vášeň?“

„Co?“

„Nejmenovala se Formy vášně? Podívej se.“

Jamie mu přes stůl otočila knihu. Fotograf se jmenoval Edward Weston. Kniha měla utrženou obálku, ale když Cavanaugh prolistoval stránky, narazil na nejkrásnější akt, jaký v životě viděl.

„Tahle fotka byla na obalu,“ oznámil.

Mladá štíhlá žena seděla se skloněnou hlavou a skrání se opírala o zdvižené koleno. Byla nahá, ale záběr ani v nejmenším neodhaloval intimní partie těla. Její smyslná póza Cavanaughovi připomněla jeden z předchozích záběrů v publikaci – papriku, která narostla do podoby dvojice v milostném objetí. Na následující stránce narazil na mořskou škebli s podobně erotickým obrysem.

„Vášeň.“ Cavanaugh si zaujatě prohlížel fotografie. „Ve všech formách.“

Pak se prolistoval ke krajinkám, které podle popisků zobrazovaly Point Lobos, skalnatý výběžek pobřeží u Carmelu. Stránka za stránkou ukazovaly záběry na nádherné rozeklané mořské pobřeží, které již znali z Letního sídla a Zahrajte mi Místy.

„Můžeme mít nějaké pochybnosti, že Prescottovi tohle místo učarovalo?“ zeptala se Jamie.

Knihovnice, která právě procházela kolem nich, si naštěstí nevšimla Cavanaughovy tváře poseté modřinami, ale sjela Jamii pohledem za to, že promluvila nahlas v chrámu literatury.

Dívka nasadila zkroušený výraz a sklopila oči ke knihám. Sotva knihovnice odešla, zašeptala naléhavě: „Říkal jsi, že se Prescott zajímá o golf. Pár kilometrů na sever od Carmelu se nachází Pebble Beach, jedno z nejnádhernějších golfových hřišť na světě. Tvrdil jsi, že Prescott je labužník, že si rád pochutná na dobrém jídle. Podle této publikace se Carmel může pochlubit větším počtem vynikajících restaurací na čtvereční metr, než kterékoliv jiné město ve Státech. Aby bylo spojení úplné, potřebujeme ještě někam zakomponovat Robinsona Jefferse.“

„To už jsem zjistil.“ Cavanaugh k ní přisunul své poznámky. „Jeffers s manželkou navštívili Carmel v roce 1914. Město a okolí je tak zaujalo, že tam zůstali až do smrti. Jeffers si koupil rozlehlý pozemek, z pláže nechal navozit žulové kvádry a strávil řadu let stavbou kamenného domu s dvanáctimetrovou věží. Své sídlo pojmenoval Tor House po nějakém skalisku v Anglii. V tom domě on i jeho manželka zemřeli.“

Otevřel sbírku Jeffersových básní a ukázal na dva verše.

Když jsem byl mladý, postavil jsem jí věž

– jednoho dne zemře.

„Při prvním setkání jsem s Prescottem o těchto verších mluvil, ale tehdy jsem netušil, k čemu se vztahují.“

„Teď to víš.“

„Teď to vím.“

3

Rozhodli se dojet do Carmelu autem. Od teroristických útoků na Světové obchodní centrum americká letiště podstatně zpřísnila bezpečnostní opatření a Cavanaugh nechtěl použití letadla riskovat. Při mnohonásobných kontrolách by musel předkládat osobní doklady, jenže řidičský průkaz a kreditní karty⁵), které dostal od Karen, mu zabavil Edgar. Navíc Rutherford pravděpodobně vyhlásil celostátní pátrání po dvojici, jejichž popis odpovídá jemu a Jamii. Když zvážil všechna pro a proti – nezanedbatelnou roli hrála možnost ponechat si zbraně –, mělo cestování autem řadu výhod. Cesta potrvá déle, takže získá čas na zhojení ran. Jejich taurus bude prostě jedním z tisíců a tisíců automobilů na silnici, obsazených dvojicí cestujících, i když v tomto případě bylo očividné, že muže nedávno postihla jakási nehoda. Zranění, která při ní utrpěl, pravděpodobně vysvětlovala, proč si nechává růst plnovous.

Po mezistátní dálnici číslo 80 projeli Ohiem, Indianou, Illinoisem a Iowou.

Při pohledu na otevřené roviny Nebrasky Cavanaugh poznamenal: „Tahle krajina mi připomíná Oklahomu.“

„Ale?“

„Pár let jsem tam jako dítě žil.“

Jamie se na něj zvědavě zadívala.

„Otec měl tu smůlu, že pracoval na vrtných věžích až v době, kdy ropný boom pominul.“

Zaváhal a odmlčel se.

„Měl jsem psa. Nic čistokrevného, jenom takový podvraťák. Vypadal jako miniaturní kolie.“

Jamie s upřeným pohledem čekala na pokračování.

„Často jsme se s rodiči stěhovali, protože táta dlouho nemohl sehnat pořádnou práci. A když už něco našel, většinou to bylo hodně nebezpečné. Pamatuju si, jak kdysi – byl jsem ještě docela malý kluk – uhasil požár ropného vrtu. Měl na sobě azbestový oblek, ve kterém vypadal jako astronaut. Nasedl do buldozeru a dopravil k věži nálož dynamitu, kterou potom odpálili. Potom se opil. Táta vůbec hodně pil. Večer přišel domů, pohádal se s mámou a začal ji bít. Chtěl jsem mu v tom zabránit, a tak zmlátil mě. Potom se rozštěkal můj pes a otec, aby nám ukázal, kdo je doma pánem, ho ukopal k smrti.“

Ticho narušovalo jen vrčení motoru a šum pneumatik na asfaltu.

„Po tom incidentu ho máma opustila,“ pokračoval Cavanaugh. „Chtělo to od ní velkou dávku odvahy, postavit se otcovu hněvu. Zůstali jsme sami dva a třeli bídu s nouzí. Ale maminka to nakonec zvládla. Našla si slušného muže a dokonce se jí podařilo zajistit mi výborné vzdělání. Myslím, že ona a můj nevlastní otec doufali, že ze mě jednou bude právník nebo něco podobně úctyhodného. Jenže já jsem v sobě dusil hněv, spoustu hněvu. Chtěl jsem pomstít všechny zbité matky a ukopané psy na světě… A tak jsem se přihlásil do armády a absolvoval výcvik u speciálních jednotek. Dostal jsem řadu příležitostí zlikvidovat teroristy a podobné grázly, a taky jsem je využil. Ale pak se přehoupla třicítka a já si musel naplánovat budoucnost. Moc možností, jak využít dovednosti a zkušenosti získané v armádě, bývalý příslušník elitní jednotky v civilním životě nemá. Může se stát žoldákem, přihlásit se u CIA nebo policie, případně nastoupit u soukromé agentury specializované na ochranu osob. Měl jsem štěstí. Můj někdejší instruktor z Delta Force mi nabídl práci ochránce a já po ní skočil všemi deseti. Myslím, že důvod není těžké pochopit. Je mi líto obětí. Ještě pořád se snažím pomoct své matce. Pořád se snažím zachránit svého psa.“

Jamie konečně promluvila. „Takhle dlouho mluvit o minulosti jsem tě ještě nikdy neslyšela. A když tak nad tím uvažuju, řekla bych, že je to vůbec poprvé, co ses o své minulosti zmínil.“

„Prescott ze sebe dělal oběť, ale ukázalo se, že je sprostý gauner a vrah. Kvůli němu jsem dostal strach z jemu podobných. Nepřipustím, aby mu to jen tak prošlo.“

Projížděli Wyomingem, ale když míjeli odbočku, která by je dovedla mezi svahy a údolí Grand Teton Mountains a do Jackson Hole, jejich domova, oba mlčeli.

4

Po čtyřech dnech jízdy je mezistátní silnice číslo 80 konečně přivedla do San Franciska. Sjeli na Pacifickou pobřežní dálnici a zamířili na jih do Carmelu. Noc strávili v motelu, ale Cavanaugh se moc nevyspal, protože měl plnou hlavu starostí, co všechno musí zařídit a udělat.

„Kde chceš začít hledat?“ zeptala se Jamie druhý den ráno v motelové jídelně nad omeletou se šunkou a sýrem. Cavanaugh si dal jenom kávu. „Nechápu, jak můžeš tolik jíst a přitom zůstat tak štíhlá.“

„Mám výkonný metabolismus. Kromě toho vždycky hodně jím, když mě něco znepokojuje.“

„V dané chvíli jsi v naprostém bezpečí.“

„Tak to nemyslím.“ Seděli u rohového stolu zády ke zdi. Sousední stolky zůstaly neobsazeny a nad výdejním pultem drmolil televizor, ale přesto spolu rozmlouvali tiše. „Už tě nikdo nepronásleduje jako štvanou zvěř. Tady nejsi v boji a neposloucháš rozkazy. Nejde ani o sebeobranu, ani o ochranu klienta. Teď se z tebe stal lovec. Znepokojuje mě, co se stane, až dosáhneš svého, a jak tě to změní.“

„Prescott nadnesl podobné téma.“

Jamie zvědavě nakrabatila čelo.

„Když jsem ho zachránil u skladiště a podařilo se nám uniknout, málem jsme uvízli v pasti v nákupním středisku. Pronásledovatelé nechali venku auto. Podařilo se mi k němu nepozorovaně přiblížit a zařval jsem na řidiče, ať vypadne. Ztuhl zděšením a nedokázal se pohnout. Abych ho popohnal, prostřelil jsem střechu. Později se mě Prescott zeptal, proč jsem toho chlapa prostě nezabil.“

„A co jsi mu odpověděl?“

„Že mi k tomu ten člověk nedal žádný důvod, že jsem ochránce a ne…“

K tomu Jamie nemusela nic dodávat – Cavanaugh pochopil, o co jí šlo.

„Zajímalo by mě, jestli na to Prescott spoléhá,“ ušklíbl se s hořkostí v hlase. „Nemůže s jistotou vědět, jestli jsem při požáru Karenina domu zahynul, nebo zůstal naživu. Ten parchant možná sází na to, že jsem svou povahou spíš obránce než útočník a že se mu proto nebudu chtít pomstít, ať už zradil mě a mé přátele a poslal nás na smrt.“

Jamie mlčela.

„Určitě si změnil vzhled,“ pokračoval v úvahách Cavanaugh. „Nejspíš teď nosí brýle. Měl dost času nechat si narůst knír anebo bradku. Možná dokonce podstoupil plastickou operaci. Ale těžko zamaskuje svou tělnatost.“

Znepokojená Jamie se znovu pustila do omelety.

Cavanaugh se zadíval na televizor za pultem. Na obrazovce se jako reklama na odtučňovací prostředek objevily fotografie „před“ a „po“ – původně těžce otylý muž se mohl pochlubit úžasně štíhlou postavou. „Prescott měl ve skladišti plné police té nejsytější stravy, jakou si dokážeš představit,“ řekl manželce. „Makarony se sýrem a další těstoviny, čokolády, sladké tyčinky, klasickou kolu, všechno samé kalorické bomby bohaté na uhlohydráty.“

„Není divu, že byl tak tlustý.“

„A co když si naordinoval tvrdou dietu?“

Jamie pozvedla oči.

„Naposled jsem ho viděl před třemi týdny. Jestli od té doby hladoví a pije hektolitry vody, aby si propláchl zažívání…“

Jamie přikývla. „Muž tak odhodlaný jako Prescott by to dokázal. Není to nejzdravější, ale při drastické dietě by mohl zhubnout až kilogram denně.“

„Kristepane,“ zděsil se Cavanaugh. „Takovým tempem? Za pár dní ho nepoznám.“

„Zatímco ty jsi pořád skoro stejný, navzdory těm vousům, které si necháváš růst, abys změnil svůj vzhled,“ poznamenala Jamie. „Prescott ti splyne s davem, ale on sám tebe uvidí, až se k němu přiblížíš, a pozná tě.“

„Ale tebe ne,“ vydechl Cavanaugh.

„Jak to myslíš?“

„Nemá o tobě tušení, neví, že patříme k sobě. Můžeš stát přímo před ním a on si neuvědomí, že po něm jdeš.“

„Hele, lovec jsi tady ty, ne já.“

5

Košatými stromy a hustými keři lemovaná Ocean Avenue, věčně plná turistů, jako jediná ulice protíná celý Carmel; v déke několika domovních bloků strmě klesá mezi půvabně starobylými obchůdky od dálnice až k mořskému pobřeží.

Jamie se věnovala řízení a Cavanaugh si pozorně prohlížel hemžení na chodnících. Při troše štěstí by mohl Prescotta zahlédnout.

Ale štěstí mu nepřálo.

Na úpatí kopce se zastavili u pláže z oslnivě bílého písku, která se jako na pohlednici táhla na míle daleko kolem podkovovité zátoky. Vlny se tříštily o vyčnívající skaliska a klouzaly k pobřeží, cypřiše rozpínaly větve, které vypadaly jako listy kapradí. Po hladině uháněli dva surfaři v neoprénových oblecích. Na mělčině skotačili psi, jejich pánové je procházkovým krokem následovali. Vzduchem se neslo skřehotání racků.

Cavanaugh se však soustředil jen na muže na pláži. Prescotta mu žádný z nich nepřipomínal.

Odbočili vlevo na vyhlídkovou silnici podél pobřeží a projížděli kolem venkovských stavení obklopených stromy, většinou borovicemi a větrem zkroucenými věkovitými duby.

Jamie náhle ukázala k výběžku vpravo. „Tamhle je ten dům z Letního sídla.“

I teď Cavanaughovi připadal jako lodní příď, ale neustálé dorážení vln se na něm nepříjemně podepsalo. „Vypadá opuštěně,“ podotkl a hned se zase zaměřil na postavy procházející se po pláži pod nimi.

Prescott mezi nimi nebyl.

6

Zastavili v klidné úzké uličce mezi stromy. V době, kdy v Carmelu žil básník Jeffers s manželkou, zde ještě nestála. Prošli po dlážděné příjezdové cestě, otevřeli dřevěnou branku a vstoupili na pozemek, v jehož středu stál Tor House, kde žil a psal Robinson Jeffers.

Cavanaugh si v knihovně historii tohoto místa pečlivě nastudoval. Dočetl se o úsilí a zápalu, s nímž vysoký hubený Ir s vyzáblým obličejem svůj dům budoval, takže očekával impozantní budovu. Proto ho překvapilo, jak intimním dojmem klidu a pohody domek působí.

Květiny hrající barvami mezi malebnými keři mu připomněly zahrady na anglickém venkově. Vlevo se tyčila dvanáct metrů vysoká štíhlá kamenná stavba s komíny, schodištěm, cimbuřím a věžičkami, kterou Jeffers pokřtil Sokolí věž. Domek vpravo s mírně klesající sedlovou střechou, pokrytou šindelem, vypadal oproti ní malý, jakoby přikrčený k zemi.

Po dlážděné cestě došli ke dveřím, kde jim starý průvodce vysvětlil, že pracuje pro kulturní nadaci, která se o památku stará. „Budete si přát prohlídku?“

„Velice rádi.“

„Co se vám stalo?“ zeptal se soucitně muž s bělostným plnovousem, když si všiml Cavanaughova obličeje.

„Spadl jsem. Vzal jsem si dovolenou, abych se dal trochu do pořádku.“

„Carmel je pro vás ideální místo.“

Místnosti v domku, který Jeffers s takovou námahou budoval, se vyznačovaly malými rozměry, ale přesto působily velmi prostorně. Tíhou kamenné stavby vzduch jako by zhoustl. Dřevem obložené zdi vyzařovaly chlad. V obývacím pokoji zaujal návštěvníky kamenný krb a piano v protějším rohu. Okna nabízela výhled na oceán.

Průvodce jim v přízemí ukázal pokoj pro hosty, kuchyni a ložnici a potom dvě podkrovní světničky, z nichž jednu básník používal jako pracovnu.

„Robin, jak mu tady říkáme,“ vysvětloval stařec, „postavil domek záměrně malý, aby snáze odolával mořským bouřím. Měl s Unou, svou manželkou, dva syny Dvojčata. Jistě si dovedete představit, že se museli hodně milovat, když v tomto stísněném a izolovaném prostředí dokázali vést mimořádně šťastný život. Vždyť i elektřinu si nechali zavést až v roce devatenáct set čtyřicet devět, a to už zde bydleli třicet let.“

Cavanaugh cítil, jak se mu podivně stahuje hrdlo.

„Všimněte si prosím veršů, které Robin nechal vytesat do tohoto trámu,“ upozornil je průvodce. „Nejsou to ovšem jeho slova. Pocházejí z jedné z jeho oblíbených knih, Spenserova eposu Královna víl.“

Přístav po bouřném moři, spánek po bdění,

mír po válce, smrt po žití dá uklidnění.

Cavanaugh měl hrdlo jako ve svěráku.

„A teď mě laskavě následujte k Sokolí věži,“ vyzval je stařec.

Když Cavanaugh pomyslel na střízlivou vážnost, s níž Jeffers ve svých básních kladl do protikladu křehkost lidského bytí a nezničitelnou sílu přírody, překvapilo ho, jakou dávku smyslu pro humor projevil při stavbě věže. Sloužila jako klidné útočiště jeho manželce a herna pro jeho syny a nechyběl zde podzemní žalář ani „tajné“ zrcadlové schodiště, kde se chlapci mohli schovat. Z úzkých okének a z cimbuří se otevíral výhled na všudypřítomné moře.

„Una zemřela na rakovinu v roce devatenáct set padesát, Robin, který trpěl mnoha neduhy, o dvanáct let později,“ pokračoval průvodce ve výkladu. „Hodně kouřil, což se pochopitelně podepsalo na jeho plicích a cévách, ale já vždycky říkám, že mu nakonec puklo srdce žalem. Z manželčiny smrti se totiž nikdy nevzpamatoval. Jí bylo v den smrti šestašedesát, jemu pětasedmdesát. Co je to za věk, že? A jak plný život vedli! Dětem, které sem chodí se školou, to nevyprávím, ale vám to řeknu. Když byli mladí, posílali Robin a Una děti spát v noci do podkroví a potom se,“ stařec krátce zaváhal, „milovali v pokojíku pro hosty v přízemí, než i oni odešli do druhé ložnice v podkroví. A postel, v níž prožili tolik lásky, se později oběma stala smrtelným ložem. Zpopelnění leží vedle sebe v rohu zahrady.“

Na ulici vrzly dveře automobilu a vzápětí se přibouchly. Cavanaugh se zahleděl přes květiny a laťkový plot na rodinku, která vystoupila z prostorného stejšnu.

„Tady máte několik ukázek Robinových básní.“ Průvodce podal Jamii pár listů papíru. „Kdybyste se chtěli na něco zeptat…“

„Já bych jednu otázku měl,“ ozval se Cavanaugh, uklidněný, že otec rodiny ani v nejmenším nepřipomíná Prescotta. „Ale netýká se Robinsona Jefferse.“

Průvodce přikývl a čekal.

„Hledám jednoho muže a domnívám se, že tento dům v nedávné době navštívil. Je to Jeffersův nadšený obdivovatel. Neváhám říci fanatik.“

Průvodce znovu přikývl, jako kdyby se rozumělo samo sebou, že každý člověk musí „Robina“ fanaticky obdivovat.

„Jmenuje se Daniel Prescott.“ Cavanaugh sice silně pochyboval, že by biochemik vystupoval pod svým pravým jménem, ale za zkoušku přece nic nedá.

„To mi bohužel nic neříká.“

„Je mu něco přes čtyřicet. Měří asi metr osmdesát. Nosí brýle. Má knír a uvažoval, že si nechá narůst bradku.“ Cavanaugh se snažil pokrýt všechny eventuality.

„Je mi líto,“ omlouval se průvodce, „ale asi vám nepomohu. Ten popis odpovídá spoustě mužů. Denně tudy projde tolik lidí, že mi jejich postavy a obličeje splývají.“

„Chápu. Ten chlapík býval dost otylý, ale nedávno si konečně nechal říct, když na něj jeho doktor naléhal, že musí zhubnout. Opravdu si nevzpomínáte na čtyřicátníka, který vypadal, že náhle ztratil pěkných pár kilo?“

„A jak bych to asi poznal?“

„Snadno. Podle volné kůže v obličeji a zejména pod bradou.“

„Ještě jednou se omlouvám, ale v tomhle vám skutečně nepomůžu. Ale kdyby sem někdo takový přišel… Nechcete, abych mu od vás vyřídil, že ho sháníte?“

„Ne,“ odmítl Cavanaugh. „Víte, já jsem soukromý detektiv.“

Průvodce vykulil oči.

„Ten člověk má tři manželky a dvanáct dětí. Když ho to doma přestane bavit, sebere se a zmizí. Změní si jméno a pochopitelně neplatí alimenty. Je to slizký ničema. Domníváme se, že se přesunul sem do Carmelu a chystá se založit novou rodinu. Jen bůh ví, kdy se nabaží své příští manželky. Já se ho snažím zadržet a donutit, aby projevil trochu odpovědnosti za své činy. Ironií osudu zbožňuje Robinsona Jefferse, ale z veršů, ve kterých básník opěvuje oddanou lásku, se za mák nepoučil.“

Průvodce očividně nechápal, jak mohla někomu uniknout zjevená pravda Jeffersova díla.

„Jestli se tady ten mizera objeví, zapamatujte si poznávací značku jeho auta,“ požádal Cavanaugh. „Můžete se ho třeba i zeptat na jméno, ale snažte se v něm nevzbudit podezření.“

„Nebojte se, dám si pozor.“

„A hlavně mu nesmíte říct, že ho hledám.“

„To by mě ani nenapadlo.“

„Já ho dostanu,“ prohlásil Cavanaugh sveřepě.

„V to doufám.“

7

Pebble Beach leží kousek cesty na sever. Projeli ospalými ulicemi Carmelu, oči neustále pátraly po někom, kdo by byť vzdáleně – připomínal Prescotta.

Neúspěšně.

Jamie u mýtnice zaplatila a vjeli na pověstnou Sedmnáctimílovou cestu, okružní silničku kolem rozlehlého golfového hřiště, z níž se otevíraly nádherné výhledy na pečlivě udržovaný pažit odpališť a greenů, rybníčky a pískové bunkry a na oceán v pozadí. V zeleni volně pobíhali srnci. Pozemky, na nichž stála honosná sídla za miliony dolarů, ohraničovaly borovice a duby. Cavanaugh tu nádheru lhostejně ignoroval, soustředil se výhradně na pátrání po Prescottovi.

Jamie projela klenutým průčelím u sídla golfového klubu a zaparkovala v nenápadném koutku parkoviště, odkud Cavanaugh mohl sledovat přicházející a odcházející hosty. Po chvíli vystoupila z auta a vešla do klubovny. Vrátila se za deset minut a vypadala dost zmateně.

„Co se děje?“ přivítal ji Cavanaugh.

„Jestli si Prescott představoval, že nebude dělat celou dobu nic jiného, než hrát golf v Pebble Beach, čekalo ho velké překvapení. Pokud si tady chceš zahrát a nemáš vlivného známého, musíš se zapsat do pořadníku. Čekací doba je minimálně rok.“

„Rok?“

„A když je vás víc, tak dva roky. Ovšem jestli ses ve svém předpokladu, že Prescott plánoval svůj útěk dlouho dopředu, nemýlil, pak je docela dobře možné, že požádal o členství v klubu už dávno a jeho šéfové na to nepřišli.“

„To by bylo příliš velké riziko,“ nesouhlasil Cavanaugh. „Navíc tehdy nemohl vědět, pod jakým jménem bude vystupovat. Zálohu by totiž musel zaplatit kreditní kartou, vystavenou na toto nové jméno.“

Jamie potřásla hlavou. „Takže pokud si nenašel vlivného přímluvce, což se mu za těch pár týdnů mohlo jen těžko podařit, můžeš si dát na rok pohov a potom se sem vrátit a zkusit, jestli ho nepoznáš.“

„Doufal jsem v poněkud rychlejší postup.“

„V okolí se nachází nejmíň deset golfových hřišť. Na některých snad není čekací doba tak dlouhá. Ostatně, co máš v plánu? Chodit od jednoho hřiště ke druhému, najít si škvíru v plotě a dalekohledem pozorovat hráče v naději, že se Prescott dříve či později ukáže?“

„Když to bude nutné…“

„To zabere spoustu času a snadno ho můžeš propást. Zato FBI má dost lidí, aby mohli hlídat všechna hřiště současně.“

„FBI do toho nebudeme zatahovat,“ ohradil se Cavanaugh.

„Federální agenti by rovněž mohli lehce prověřit minulost všech nových členů klubu nebo hostů,“ naléhala Jamie.

„FBI do toho nebudeme zatahovat,“ zopakoval Cavanaugh.

8

Cavanaugh seděl schovaný mezi cypřiši nedaleko severovýchodního výběžku nad pláží u Carmelu, kde se pobřeží zvedá k plotu, za nímž se rozkládá travnatá pláň Pebble Beach. Keře, které rostly mezi stromy, ho dokonale skrývaly před všetečnými zraky. Vzduch čeřil mírný vánek. Odpolední slunce se od mořské hladiny odráželo s takovou intenzitou, že si musel nasadit tmavé brýle.

„Všechny cesty vedou do Říma, že?“ podotkla Jamie.

„A každý, kdo přijede do Carmelu, skončí na proslavené pláži, vedle Sedmnáctimílové cesty a golfových hřišť třetí velké místní atrakci.“ Cavanaugh přejížděl pohledem dlouhou podkovu bělostného písku, hemžící se stovkami lidí. Seděli s knihou či časopisem v ruce v plážových křeslech, čvachtali se na mělčině, procházeli se a běhali, házeli míčky a létající talíře psům. „Neumím si představit, že by tady Prescott žil a nezašel si na pláž. Jistě, zpočátku bude mít strach ukazovat se na veřejnosti a bude se držet doma, ale jeho obavy postupně pominou. Nakonec si sem třeba bude chodit zaběhat nebo zacvičit. Co já vím? Možná si ten parchant dokonce pořídil psa.“

Jamie se nevzdávala. „FBI by mohla prověřit každého, kdo si tady v poslední době koupil dům.“

Cavanaugh beze slova pokračoval v obhlídce pláže.

„Jenom mě to tak napadlo,“ dodala dívka.

„Pořád před sebou vidím Roberta s rozmašírovanou hlavou… Duncana s obličejem plným děr po kulkách… Karen doslova vyděšenou k smrti v invalidním vozíku.“

„Úřady by k Prescottovi možná nebyly tak shovívavé, jak si myslíš.“

Místo odpovědi se Cavanaugh zahleděl na plán města s vyznačenými obchody. „Největší knihkupectví je na Carmel Mall. Měli bychom je sledovat. Prescott má rád knihy a s největší pravděpodobností se tam dříve či později ukáže.“

„Pokud nekupuje knihy přes internet.“

„Kamennému knihkupectví se nic nevyrovná.“

„V tom případě možná dá přednost krátké zajížďce do Monterey,“ zchladila jeho naděje Jamie.

Cavanaugh se na ni vyčítavě zadíval.

„Jenom se snažím nezanedbat žádnou eventualitu,“ ospravedlňovala se.

„Což nás přivádí zpátky sem na pláž. Připadám si tu jako na čekané.“

„Mně to vyhovuje. Docela bych ocenila odpočinek v křesle a s knihou.“

„Až se setmí, projdeme si nejlepší místní restaurace, jestli na něho nenarazíme.“

„V skrytu duše jsem doufala, že bychom se v jedné z těch restaurací mohli i najíst, ne je jenom procházet.“

„Když uvážím, jak málo toho v těchto dnech kvůli dietě jí, jistě si náhradou za miniaturní porce dopřeje ty nejvybranější lahůdky. Nespokojí se s ničím horším než dvěma třemi podniky na samé špici žebříčku.“

„Pokud se ovšem nestravuje doma.“

Další vyčítavý pohled.

Po pláži k nim sprintem mířil zdatný běžec. Potom se otočil a klusem se vracel.

„Chce zhubnout,“ řekla Jamie.

„Napadlo tě něco?“

„Možná budu už brzo trpce litovat, že jsem nedržela pusu. Když chceš rychle zhubnout, potřebuješ něco víc než redukční dietu. Potřebuješ pohyb. Hodně pohybu. Prescott musí cvičit. Hodiny a hodiny. Každý den.“

9

Cavanaugh čekal v umělecké galerii, zatímco Jamie využila mezery v hustém proudu aut, přeběhla na druhou stranu ulice a průchodem zamířila k bludišti obchůdků a butiků v proluce mezi domovními bloky. Jedno z fitcenter, která chtěli prověřit, se nacházelo právě tam, v prvním patře budovy přilehlé k malému hotelu. Bylo půl páté odpoledne. Samozřejmě nemohli s jistou vědět, že Prescott navštěvuje fitcentrum, nota bene právě toto a právě v tuto chvíli, ale Cavanaugh nemohl riskovat, že by tam šel sám. Co kdyby na Prescotta nějakou zatrolenou náhodou opravdu narazil? O Jamiině existenci ovšem neměl nepřítel tušení, takže logicky vyrazila na výzvědy ona. Pokud žádný z potících se návštěvníků nevzbudí její podezření, měla se pod vhodnou záminkou obrátit na instruktora s dotazem, zda některý z členů klubu v poslední době nezaznamenal díky svému úsilí a pevné vůli pozoruhodný úspěch při snižování nadváhy. Píše totiž na toto téma článek pro populární časopis.

Cavanaugh předstíral, že se kochá vystavenými obrazy, ale jeho pohled neustále klouzal širokým oknem přes ulici. Klesající slunce zahalilo průčelí domů stínem. Turisté vcházeli do obchůdků v malebných domcích, adaptovaných ze starých stájí, a zase z nich vycházeli. Podíval se na hodinky a vrátil se k obrazům.

O třicet minut později musel stále ještě projevovat zájem o malířská veledíla.

Usoudil, že už je příliš nápadný. Opustil galerii a přešel ulici. Vchody do domů zdobily květiny v keramických mísách. Zamířil do prvního průchodu; druhý vpravo by ho podle mapy dovedl přímo k fitcentru, které Jamie odešla prověřit. Obešel roh, minul další květináče a zastavil se u schodů, které vedly k dvoukřídlým dveřím v prvním patře, nad nimiž visela cedule s okázalým nápisem KLINIKA ZDRAVÉHO ŽIVOTNÍHO STYLU.

Vyšel nahoru a za dveřmi se rozhlédl po vstupní hale a jasně osvětlené tělocvičně za ní. Jamii nikde neviděl. Držel se nenápadně v rohu a pozorně si prohlížel jednotlivé postavy, které si trápily tělo na nejrůznějších cvičebních strojích. Žádná z nich nevypadala jako Prescott. V šumu rotopedů a veslařských trenažérů a cinkotu závaží a činek přistoupil ke svalovci v krátkých šortkách a tričku, který stál za pultem.

„Měl jsem se tady sejít s manželkou, ale trochu jsem se opozdil,“ oslovil zřízence. „Nevíte, jestli už odešla, nebo je pořád tady? Vysoká, štíhlá, kaštanové vlasy, docela hezká.“

Svalovec nakrčil obočí. „Nejmenujete se náhodou Cavanaugh?“

„Proč? Stalo se něco?“

„Člověče, je mi to fakt moc líto.“

„Líto?“

„Vaše žena omdlela. Její kamarádky mi řekly, že má vážné problémy s nízkým tlakem.“

Cavanaugh cítil, jak mu trnou ruce a nohy.

„Chtěl jsem zavolat sanitku,“ pokračoval muž za pultem, „ale její kamarádky mě ujistily, že to není nic vážného, že už omdlela několikrát a vždycky byla zase v pořádku. Je to prý něco s hladinou elektrolytů v krvi.“

Místo srdce měl Cavanaugh ledový kvádr.

„Přinesl jsem jim tamhle z automatu láhev iontového nápoje. Daly jí trochu napít a pomohli vstát. Bylo vidět, že se jí pořád točí hlava, ale když ji podepíraly, dokázala odejít po svých.“

„Kamarádky?“ Cavanaugh se staženým hrdlem jen sípal.

„Ano. Byly dvě. Přišly hned za ní. A ještě štěstí, že byly dvě, protože ta s berlemi by vaši ženu sama nezvládla.“

„S berlemi?“ Pod Cavanaughem se houpala podlaha.

„Jo. Měla nohu v sádře. Nechala vám tady vzkaz. Říkala, že jistě budete mít o ženu strach.“ Svalovec sáhl pod pult a položil na něj obálku.

Roztřeseným prstům trvalo nekonečně dlouho, než obálku otevřely. Když si přečetl zprávu napsanou rovným hůlkovým písmem, nejraději by zařval.

TOR HOUSE. ZÍTRA RÁNO V OSM.

10

Graceová, pomyslel si Cavanaugh vztekle a měl co dělat, aby se ovládl. Slabostí hadrovité končetiny ho sotva poslouchaly, ale usilovně projížděl nazdařbůh uličkami mezi domy Nečekaně odbočoval, otáčel do protisměru a vracel se tam, odkud právě přijel, semafory projížděl na poslední chvíli těsně předtím, než naskočila červená, používal každý trik, který znal, aby se ujistil, že ho nikdo nesleduje. A v duchu klel jako pohan. Graceová, ta čubka, také přišla na spojitost mezi filmem Letní sídlo a Carmelem. A protože se neměla od čeho odrazit, pátrala ve městě a okolí, stejně jako on a Jamie. Někdy v průběhu dne se jejich trasy střetly. Možná u Tor House. O Prescottově okouzlení Jeffersem blondýna nevěděla, ale to nebylo důležité. Básníkův dům patří k místním pamětihodnostem a nesměla ho vynechat. Možná k němu právě přicházela a všimla si, jak odtamtud Cavanaugh a Jamie odjíždějí. Přinejmenším by to vysvětlovalo její volbu místa zítřejší schůzky. Nebo je viděla na Sedmnáctimílové cestě či u klubovny Pebble Beach? Kdo ví, třeba zahlédla Cavanaugha dalekohledem, když prověřovala carmelskou pláž.

Jisté bylo jedno – Graceová je nespustila z očí, využila možnosti zmocnit se Jamie a teď pravděpodobně sleduje jeho. Ostře vydechl, protože si uvědomil, že blondýna mohla snadno využít jeho nepřítomnosti a namontovat mu do auta směrový vysílač, aby ho mohla sledovat z bezpečné vzdálenosti a neprozradit svou přítomnost. Cavanaugh zastavil u nejbližší čerpací stanice a zkontroloval obvyklá místa na karoserii a podvozku, kam se takové věcičky umísťují. Z telefonního automatu si v informacích zjistil adresy všech obchodů s elektronikou v okolí. Dozvěděl se, že prodejna Radio Shack v nedalekém Monterey má otevřeno do devíti hodin. Vyptal se na cestu a vyrazil na sever. Těch deset kilometrů po dálnici číslo jedna ujel co nejrychleji, ale tak, aby neporušil dopravní předpisy. Se zakoupeným tranzistorovým radiopřijímačem v ruce začal obcházet taurus, pomalu přelaďoval frekvence a čekal, kdy se ozve typické pípání směrového vysílače. Jistě by byl naladěn na kmitočet, který nepoužívá žádná z místních stanic. Graceová podle hlasitosti vysílaného signálu pozná, zda se ke sledovanému blíží, nebo se naopak od něho vzdaluje. Jenže pokud blondýna použila technicky dokonalejší zařízení, využívající například ultrazvuk, Cavanaugh nemohl doufat, že v běžné prodejně sežene stejně sofistikovanou detekční pomůcku.

Po hodině neúspěšného pátrání po zrádné štěnici nasedl do auta a pokračoval v úhybných manévrech, přičemž neustále hleděl do zpětného zrcátka, zda další dvojice světlometů nezabočí stejným směrem jako on. Nakonec si vyčerpání a frustrace vybraly svou daň a musel se vrátit do motelového pokoje. Graceová možná za použití chemikálií přinutila Jamii prozradit, kde se ubytovali, a tak by nejraději strávil noc někde jinde, ale nemohl. Kdyby se manželce podařilo utéci, zavolala by do pokoje nebo by sem přišla, aby u něho hledala pomoc. Nechal rozsvíceno, odtlačil prádelník před dveře a posadil se na podlahu do rohu vedle okna. S koleny přitaženými k tělu a s pistolí v ruce se neodvažoval zavřít oči, aby neusnul, a byl připraven střílet, kdyby se někdo násilím pokusil proniknout dovnitř.

11

Kvůli mlze se ráno probouzelo do nového dne velmi pomalu. Dorazil na místo schůzky o hodinu dříve a v sedm už zaparkoval v uctivé vzdálenosti od Tor House. Vypnul světla, stěrače a motor a vystoupil do nepříjemného mrholení. Za krátké jízdy měl puštěné topení, ale moc se neohřál a teď se ve vlhké lezavé zimě roztřásl. Krátký plášť sportovního střihu si nemohl dopnout až ke krku, protože potřeboval snadný přístup ke zbrani, a tak se donutil k pohybu. Mlha zhoustla, stíny potemněly. Hlasitá ozvěna kroků ho přiměla uchýlit se ke kraji silnice, kde spadané borové jehličí zvuky milosrdně utlumilo.

Jak se blížil k ulici, kde stojí Jeffersův dům, uvažoval, čeho vlastně chtěl tak časným příjezdem docílit. Za omezené viditelnosti by stejně nedokázal případnou nastraženou léčku rozpoznat. Co bych asi udělal, kdybych na Graceovou nečekaně narazil? Mám střílet v naději, že ji jenom zraním a pak donutím, aby mi řekla, kde Jamii drží? Tak takhle mi to určitě neulehčí, a jestli opravdu chystá past, může stejně tak dobře postřelit ona mě.

Zastavil se a podezřívavě se zahleděl na stíny stromů, keřů a domů před sebou. Hořce si vyčítal, že manželku neposlechl a nenechal Prescotta běžet. Teď by nestrádala někde v zajetí a on by nestál tady v bílé omáčce, vyděšený jako dosud nikdy v životě.

Ale už se nebál o sebe. Bál se o Jamii.

Nohy jako by mu nepatřily, ale jestli mu v minulých týdnech účinně pomáhal proti strachu vztek, potřeba ochránit manželku se ukázala jako ještě mocnější síla. V noci neustále přemítal, zda by se neměl alespoň opožděně zařídit podle Jamiiny rady a požádat o pomoc FBI, ale na přípravu a koordinaci záchranné operace zbývalo zoufale málo času a riziko, že se narychlo shromáždění agenti předčasně prozradí a akce skončí neúspěšně, bylo příliš vysoké. Stačí, aby Graceová vycítila nebezpečí a stáhla se, a on přijde o možná jedinou šanci manželku vysvobodit.

Míjel nezřetelné obrysy stromů a honosných sídel za nimi. Pomalu se blížil k místu, kde tušil básníkův dům, a cítil, jak mu chlad proniká celým tělem. Nechápal, jak je to možné, když mu vnitřnosti hořely strachem a obavami. Protože v Tor House nikdo trvale nežil, pohrával si s myšlenkou, že pronikne za plot a někde – nejspíš v Sokolí věži – se ukryje v naději, že mlha během hodiny zřídne natolik, aby Graceovou včas spatřil, až se dostaví na schůzku.

Ale měl bych raději počítat s možností, že mě blondýna předešla, pomyslel si. Třeba se skrývá právě ve věži.

Pup-pup.

Cavanaughovi poskočilo srdce a strnul v půli kroku uprostřed křižovatky zahalené mlhou.

Pup-pup.

Zvuk se přiblížil.

Pup-pup.

Uviděl v mlze pohyb a vytasil pistoli.

Pup-pup.

V mléčném moři se nejasně rýsovala lidská postava. V dálce hučel příboj.

„Přišel jste o hodinu dřív, co?“ zeptal se ženský hlas. Graceová. „Chtěl jste mít všechny výhody na své straně. Jak to, že mě to nepřekvapuje?“

Cavanaugh nedokázal promluvit.

„Přistoupím blíž k vám,“ pokračovala blondýna. „A ocenila bych, kdybyste po mně tentokrát nestřílel.“

Pup-pup.

Blondýna vystoupila z mlhy. Svou štíhlou, trénovanou postavou, oblečenou do khaki kalhot, stejně zbarveného roláku a bundy se spoustou poutek a hlavně kapes, kam se snadno ukryje zbraň, znovu připomínala vojáka.

Ale Cavanaugha nejvíce zaujal pohled na berle, o které se opírala. Zvuk, který prve slyšel, vydávaly jejich gumové konce při dopadu na dlažbu. Levou nohu jí od kolena ke kotníku znehybňoval sádrový obvaz.

„Ještě že je to levá. Jinak bych nemohla řídit. Nechcete se mi na tu sádru podepsat? Nebo aspoň udělat křížky v místech, kam jste mě trefil?“

Ani teď nebyl Cavanaugh mocen slova.

„Nevadí, tak snad později. Až skončíme tu záležitost.“ Kolem krátce střižených světlých vlasů jí proplouvaly mlžné chuchvalce a vytvářely dojem, jako by mlha vycházela přímo z ní. Obličej, krásný proporcemi, byl i v této chvíli odpudivý svým výrazem.

Zamračila se na berettu v Cavanaughově ruce. Schoval zbraň do pouzdra.

Někde v mlze bouchly dveře.

„Sejděme dolů na pláž, než pobudíme sousedy,“ navrhla Graceová.

Zapřela se v podpaždí, zhoupla nohy dopředu, položila je na zem a přesunula berle. Jedna z nich přistála o něco dříve než druhá. Pup-pup.

„To, že jste mě postřelil, dokážu pochopit. Ale nikdy vám neodpustím, že jste mě přinutil shlédnout všechny ty filmy s Troyem Donahuem.“

Pup-pup.

„Nemohla jsem se nijak přesvědčit, jestli jste nelhal, když jste tvrdil, že v tom hrála i Sandra Deeová, tak jsem se musela protrpět nejznámějšími Donahueovými dojáky Římské dobrodružství? Teroristé vyhrožují Američanům po celém světě a někdo tak podezřívavý jako Prescott by se do Evropy určitě neuchýlil. Děj Farnosti se odehrává na tabákových plantážích, takže Prescotta jako nekuřáka určitě neoslovil, a dost pochybuju, že to dokázaly ty nadržené holky, které vykukují za každou lodyhou, jak se nás tvůrci filmu snažili přesvědčit. Víkend v Palm Springs? Jsou tam golfová hřiště, která Prescott vyhledává, ale svou laboratoř si zřídil ve virginském údolí plném svěží zeleně a neumím si představit, že by chtěl žít na poušti. Zbylo tedy Letní sídlo se svou nádhernou pláží, která, jak se ukázalo, vůbec není v Maine.“

Mlha se natolik rozptýlila, aby poznali, že už došli k vyhlídkové cestě, která vedla těsně podél skalnatých pobřežních útesů. Cavanaughovi stékal po čele pot.

„Ale abych si to ověřila,“ pokračovala Graceová, „musela jsem si přehrát všechny thrillery s Clintem Eastwoodem, které jsem sehnala. I když se docela ráda dívám, jak Clint střílí ničemy, po několika dnech jsem ho měla až po krk. Obávám se, že po takovém zážitku si už na něho do kina nezajdu. A to je další věc, kterou vám nikdy neodpustím.“

„Kde jste na nás narazila?“

„Zaměřila jsem se na Prescottovu zálibu v golfu. Bylo mi jasné, že dřív nebo později ho začnete hledat na hřišti Pebble Beach, které je snem každého golfisty. No a včera jste se tam objevili.“

Cavanaugh mlčel.

Příboj dorážel na skaliska.

„Sakra,“ ulevil si.

„A potom jsem jenom čekala na příležitost.“

„Jak se vám podařilo Jennifer přemoct?“

„Ušetřete si ty pokusy o dezinformace,“ zchladila ho Graceová. „Podle dokladů, které měla v kabelce, se jmenuje Jamie. Požádala jsem o pomoc přítelkyni. Podotýkám, že jedinou opravdovou přítelkyni, kterou mám. Díky vám FBI prověřuje Prescottovu laboratoř a všechny, kdo s ní měli něco do činění. Moje kamarádka dala Jamii okusit trochu tohohle.“ Ukázala Cavanaughovi nádobku se sprejem, zabalenou do igelitového sáčku. „Ten mamlas za pultem byl jenom rád, že jsme tu vaši holku odvedli. Omdlelý zákazník není pro fitcentrum právě nejlepší reklama. Moje berle úspěchu napomohly, protože s mrzákem má každý soucit a nikdo ho nepodezřívá z nekalých úmyslů.“

Cavanaughovo srdce bilo hlasitěji než přiboj. „Je Jamie v bezpečí? Nestalo se jí nic?“

„Momentálně je celkem v pořádku. Ale její budoucnost závisí na vás. Měl jste dost času uvědomit si, jak moc vám chybí? Jste připraven na slovo poslouchat?“

S tepnami bušícími na spáncích Cavanaugh čekal na upřesnění.

„Potřebuju Prescotta. Jedině tak přesvědčím své nadřízené, že pro ně nepředstavuju žádnou přítěž ani riziko. Jestli ho dostanu, jestli budu moci předložit důkaz, že je mrtvý, získám zpátky ztracenou důvěru – alespoň do té míry, že budu moci odejít za podmínek, které si sama zvolím, ne které mi někdo vnutí.“

Cavanaughovi se zvedl žaludek.

„A vy mi ho seženete,“ uzavřela Graceová.

„Dost dlouho jste nás sledovala, abyste poznala, že nevím, kde je. Zatraceně, já netuším, kam se zahrabal, o nic víc než vy!“

„Jenže vy máte dvě zdravé nohy a já kvůli vám ne. Jestli chcete, abych vám Jamii vrátila, musíte ho najít. Dávám vám čtyřiadvacet hodin,“ dodala.

„Čtyřiadvacet hodin?“

„Víc času nemáte, protože ho víc nemám ani já. Pokud se situace s Prescottem do zítřejšího rána nevyřeší, mí nadřízení začnou v panice jančit a svezou se po mně. Už nikdy mi neuvěří. Najděte ho. Tady máte číslo mého mobilu.“ Graceová mu podala lístek.

„Chcete, abych vám ho přivedl?“

„Přivedl? K čertu, to ne. Chci, abyste ho zabil a potom mi ukázal jeho mrtvolu.“

Cavanaugh se nemohl ubránit pomyšlení, že právě touha zabít Prescotta ho do tohoto průšvihu dostala.

„Vemte si tohle.“ Blondýna mu podávala plastový sáček se sprejem, kterým omámila Jamii. „Třeba vám to pomůže. Účinek přetrvá několik hodin. Ale při použití musíte mít nasazené rukavice.“ Když Cavanaugh schoval zabalenou nádobku do kapsy, dodala: „Jestli se mi do zítřejšího rána neozvete, dostanete mrtvolu vy ode mě. Jamiinu.“

Vzájemně se měřili nenávistnými pohledy.

Příboj pod nimi vztekle burácel.

Graceová ustoupila do mlhy.

Klapot berlí mizel a vzduch jako by se ledově ochladil.

Cavanaugh, zimou celý rozklepaný, ji chtěl v první chvíli sledovat v zoufalé naději, že ho třeba dovede k místu, kde Jamii drží. Ovšem jakmile by nasedla do auta, mohl se se sledováním rozloučit. I kdyby se mu podařilo zaznamenat typ vozidla a státní poznávací značku, neměl k dispozici prostředky, které by mu umožnily po této stopě vyrazit. Graceová navíc s největší pravděpodobností používá auto z půjčovny, pronajaté na falešné jméno. Jako náhradní řešení se mohl rozběhnout ke svému taurusu, spěšně se vrátit na tuto ulici a modlit se, že zatím neodjela. V tak husté mlze by ovšem musel rozsvítit potkávací světla, čímž by blondýnu na sebe upozornil. Mohla by dospět k závěru, že pro ni Cavanaugh představuje neúnosné riziko, na všechno se vykašlat, zabít Jamii a zmizet.

Ne, rozhodl se Cavanaugh. Musím najít Prescotta.

A potom? přemítal. Mohu se spolehnout, že Graceová dodrží slovo a Jamii propustí?

Pup-pup, neslo se téměř neslyšně klapání berlí. V mlze projela po vyhlídkové cestě tlumená světla nerozeznatelného vozidla. Zvuk motoru přešel v tiché brumlání, jak auto zastavilo. Otevřely se dveře a zase se přibouchly. Automobil odvrčel do dálky.

Cavanaugh se rozběhl ulicí dušenou mléčným příkrovem k místu, kde zanechal svůj taurus. Zabít Prescotta? uvažoval. Nepřipadá v úvahu. Potřebuju ho živého. Jedině tak zachráním Jamii.

Ale nejdřív, bůh mi pomáhej, ho musím najít.

12

„U telefonu Rutherford,“ ohlásil se hluboký hlas.

U automatu před benzinovou stanicí Cavanaugh sevřel sluchátko. „Pořád jsi nepřišel na chuť čínskému jídlu?“

Rutherford zaváhal jen na okamžik. „Nechals po sobě spoušť jako po bitvě.“

„Čistá sebeobrana.“

„Znělo by to mnohem přesvědčivěji, kdyby ses tam chvíli zdržel a vysvětlil, co se stalo. Máš ponětí, kolik agentů tě hledá? Kolik zákonů jsi porušil? Nepředpokládám, že bys byl ochoten se svěřit, odkud voláš, co?“

„Ale s radostí. Kromě toho ti to už určitě prozradil tvůj systém identifikace volajícího. Carmel.“

„Někdo si užívá dovolenou, že? Závidím ti,“ ucedil Rutherford s neskrývaným sarkasmem. „jednoho dne si taky udělám volno.“ V pozadí Cavanaugh slyšel chaotický šum zmatených hlasů – nejspíš kancelář, usoudil. „Ale až nebudu po uši zahrabaný do vyšetřování případu pana Prescotta a jeho laboratoře. Ministerstvo spravedlnosti se domnívá, že odhalilo armádní špičky, které Prescottovu práci řídily, jenže když je laboratoř zničená a Prescott nezvěstný, nikdo není schopen dokázat, že šlo o neschválenou výrobu biochemických zbraní. Totéž se týká nezákonných testů těchto zbraní na lidech, civilistech i vojácích.“

„Možná bych vám mohl pomoct ten důkaz získat,“ nabídl se Cavanaugh.

„Před několika dny jsi měl možnost to udělat, jenže ty ses raději vypařil.“

„Změnil jsem názor.“ Cavanaugh sevřel sluchátko tak silně, až mu zbělely prsty.

„Jak vysvětlíš tento zázračný obrat?“

„Přišel jsem o manželku.“ Snažil se, aby mu hlas zněl pokud možno klidně a vyrovnaně, a vylíčil, co se stalo Jamii a co musí udělat, aby ji zachránil. „Budeš spolupracovat? Pomůžeš mi s hledáním Prescotta? Chci ho použít jako návnadu.“

„Spolupracovat s tebou? Hele, ty ses na nás zvysoka vykašlal, když jsme tě potřebovali, a teď přilezeš s prosíkem? Proč bychom ti měli pomáhat?“

„Protože jedině tak se ode mě dozvíte, kde toho parchanta hledat.“

„V Carmelu? To už jsem si domyslel sám.“

„Můžu ti okruh pátrání podstatně zúžit. Ale to je teď vedlejší. Poslouchej, Johne, jestli se dopustíme sebemenší chyby, ona zemře.“

Několik vteřin slyšel Cavanaugh jen změť hlasů v pozadí, jak Rutherford zvažoval nabídku.

„Jak to chceš provést?“ zeptal se vedoucí agent Federálního úřadu pro vyšetřování nakonec.

„Prověřit všechna golfová hřiště kolem Carmelu a Monterey. Zjistit jména všech zájemců o hru, kteří se přihlásili v posledních třech týdnech.“

„Těch budou tisíce.“

„Potom bude třeba vyslechnout majitele realitních kanceláří a zeptat se, kdo si v této oblasti ve stejném období koupil nebo pronajal dům. Jestli Prescott bydlí v nájmu, mohl si to zařídit i soukromě, ale někde začít musíme. Pak tato jména porovnáme se seznamem nových golfistů. Prostě budeme hledat společný jmenovatel.“

Rutherford se znovu krátce odmlčel. „Musíme vyslechnout spoustu lidí. To zabere čas.“

„Jenže já čas nemám! Dnes odpoledne, Johne. Ozvu se ti dnes odpoledne.“ Zmítán zoufalou beznadějí praštil sluchátkem do vidlice. Když běžel zpátky k autu, honila se mu hlavou vtíravá myšlenka – obrátit se na FBI bylo přesně to, co Jamie chtěla od samého počátku.

13

„Bob Bannister.“ Cavanaugh podal muži pravici.

„Vic McQueen.“ Cvičitel vložil do stisku hodně chlapácké síly a upřímnosti.

Cavanaugh si nechal chvíli drtit prsty a pak ruku stáhl. „Pracuju pro nový časopis zaměřený na zdravý životní styl. Jmenuje se Vaše tělo, vaše zdraví. Redakce sídlí v Los Angeles, ale díky internetu a e-mailu odsud nemusím vytáhnout paty.“

Vic pokýval hlavou na znamení soucitu s každým, kdo by byl nucen vyměnit nádherně čistý vzduch v Carmelu za smog nad Los Angeles.

„Šéfredaktora můj nápad vyloženě nadchl,“ pokračoval Cavanaugh v pohádce, kterou si připravil. „Chci napsat článek o tom, jak rychle dokážou lidi zhubnout, když jsou opravdu odhodlaní pro sebe něco udělat.“

Vic se zájmem naklonil hlavu. Stáli naproti sobě v kanceláři, jejíž stěny zdobily police s různými trofejemi ze soutěží v aerobiku a ostatních fitness sportech a podepsané fotografie, na nichž se usmíval Vic ve společnosti jiných stejně neuvěřitelně zdravě vyhlížejících lidí s vypracovanými postavami v krátkých tričkách – bezpochyby místní celebrity.

„Mám na mysli ty opravdu zdánlivě beznadějné případy,“ hustil do instruktora Cavanaugh. „Lidi, kteří funí, sotva přejdou místnost, s takovou nadváhou, že vypadají, jako kdyby měli v příští vteřině dostat infarkt. Chci napsat článek, z kterého vyplyne, že je úplně jedno, jaká troska z člověka je. Pomocí silné motivace, vhodné diety a odborně vedeného cvičení se i největší tlusťoch může dostat do formy a v relativně krátkém čase dramaticky změnit svůj život. Ne za půl roku či za rok, jak se obvykle můžeme dočíst. Pro lidi, kteří jsou na tom skutečně špatně, je i půl roku jako celá věčnost. Nechtějí dlouhé měsíce trpět, touží po rychlém výsledku. Jak zní ten aforismus? Problém okamžitého uspokojení spočívá v tom, že trvá příliš dlouho.“

Vic nakrčil čelo. „Jak rychlé výsledky máte na mysli?“

„Měsíc. Zajímalo by mě, jestli je možné vzít chlapa s pořádnou nadváhou, naordinovat mu drastickou zeštíhlovací dietu, naučit ho cvičit a používat posilovací stroje, sledovat ho, povzbuzovat, přinutit ho, aby u vás trávil několik hodin denně, začít pozvolna, ale rychle přidávat zátěž, obměňovat cviky… Prostě cokoliv, aby za měsíc zhubl o dvacet kilo a vypadal jako vy.“

„Jako já? Za měsíc? Tak to ne. Za měsíc by jako já nevypadal.“

„Ale mohl by se dostat do podstatně lepší kondice, ne?“

„Bylo by to dost riskantní.“

„To je nadváha taky,“ oponoval Cavanaugh. „Chci ve svém článku použít srovnání před a po. Rád bych čtenáře přesvědčil, že ve fitcentru, jako je to vaše, dokážete za velice krátký čas udělat zázrak. Hlavní poučení tkví v tom, že člověk nepotřebuje ke zhubnutí trpělivost, pokud má dostatečně silnou motivaci.“

Vic se zamyslel. „Snad by to šlo, ale musel byste čtenáře upozornit na zdravotní rizika příliš rychlého postupu.“

„Dám vám ten článek přečíst, než ho pošlu do redakce,“ slíbil Cavanaugh. „Budete se moci přesvědčit, že jsem téma pojal podle vašich představ. Třeba bychom ho mohli doplnit o pár fotografií, na kterých byste byl vy a ty zázračné případy, kterým jste pomohl.“

„Moje fotky? No jasně.“

„A co členové vašeho klubu? Odpovídá někdo tomuto popisu?“

„No, před půl rokem jsme tady měli chlápka…“

„Jde mi spíš o někoho nového, abych mohl zdokumentovat celý proces.“

„Tak to bohužel nemohu sloužit. Momentálně tady nikdo takový není,“ povzdechl si Vic zklamaně. „Znamená to, že o mně a o našem klubu ve svém článku nenapíšete?“

14

„Většina našich členů je ve vynikající kondici. Čas od času tady máme horší případ, ale v posledních třech týdnech ne.“

* * *

„Dokážeme s lidmi udělat zázraky, když nám v tom pomůžou, ale…“

* * *

„V posledních třech týdnech nikdo.“

* * *

„Řekl bych, že pro vás mám toho pravého,“ usmál se cvičitel, který vypadal jako nordický bůh.

Cavanaugh své radostné vzrušení nedal najevo. Tohle bylo desáté fitcentrum či klub, které navštívil. Vyčerpal všechny možnosti v Carmelu, Pacific Grove a Monterey a teď se přesunul do patnáct kilometrů vzdáleného Seaside na východním pobřeží Montereyské zátoky, nedaleko bývalé vojenské pevnosti Fort Ord, která pamatovala pionýrské časy dobývání Divokého západu. Zachoval klid, otevřel zápisník a připravil si tužku. „Opravdu?“

„Jmenuje se Joshua Carter. Ne Josh, Joshua, jak pořád zdůrazňuje. Přišel sem,“ instruktor se zamyslel, „před necelými třemi týdny. Pamatuju si ho, protože vypadal fakt otřesně. Nevěřil jsem, že vydrží. Ale od té doby sem chodí každé odpoledne. Fakt každé. A maká celé hodiny. Zpočátku jsem se bál, že to s ním sekne, že se svalí mrtvý z rotopedu nebo běžícího pásu, ale má dost rozumu, aby si nenakládal přespříliš. Nepřehání to až do totálního vyčerpání, ale soustavně zvyšuje zátěž. Na závěr si vždycky dá dlouhou saunu, kde vypotí další kila.“

Cavanaughovi se nějakým zázrakem podařilo ovládnout třas ruky, která snaživě zapisovala poznámky, ale srdce mu celou dobu bušilo jako o závod. „Zdá se, že ten člověk je ideální ilustrace pro můj článek.“

„Asi jo. Akorát že už je trochu pozdě na fotky.“

„Pozdě?“

„Je tak odhodlaný a tak přísně dodržuje dietu i cvičební rozvrh, že už vypadá dost jinak než na začátku. Byl jsem přes víkend tábořit, a když jsem se po třech dnech vrátil, málem jsem ho nepoznal. Nechápu to. Ještě jsem neviděl, že by se někdo zlepšoval takovým tempem. Jestli teda chcete jeho fotky před, bude se ho muset zeptat, jestli nemá nějakou doma.“

„No, jestli si žádné fotografie z dřívější doby neschoval, tak tady zbytečně ztrácím čas. Jaké má telefonní číslo a adresu, abych se ho mohl zeptat?“ Cavanaugh formuloval otázku jako doplňovací a v pozitivním smyslu, aby instruktora naprogramoval na odpověď.

„Podívám se.“ Instruktor rozehrál prsty po klávesnici počítače. „Vista Linda sedmdesát osm. Je to jedna z těch nových ulic, co vyrostly, když město získalo do svého majetku golfový areál Fort Ord.“ Mladík napsal na kousek papíru telefonní číslo. „Víte, něco mě znepokojuje. Budu k vám upřímný.“

„Ale?“ Cavanaugh ztuhl. Že by ho instruktor začal podezřívat, že není novinář, za kterého se vydává?

„Jak o tom tak přemýšlím, zdá se mi, že Joshua asi nebude ten pravý materiál pro váš článek. Dostává se do kondice tak rychle, až je to nepřirozené. Občas mě napadne, že za tím není jenom jeho odhodlání, drastická dieta a naše pomoc.“

„Jak to myslíte?“ Cavanaugh odpověď očekával, ale předstíral neinformovaný zájem.

„Hele, nechci, abyste měl nějaké problémy se svými šéfy, až ten článek napíšete a oni ho otisknou. Někdo by totiž mohl vyšťourat, že Joshua za své pokroky nevděčí jen silné vůli, dietě a cvičení, ale…“

„Steroidům?“

„Vždyť si vezměte ty skandály v poslední době! Berou je vzpěrači, profesionální fotbalisté, nedávno dokonce prosákly zprávy o tenistkách… Steroidy pronikly i na olympijské hry! Naše branže kvůli tomu získala špatnou pověst. Občas se mi stane, že se někdo zadívá na moje svaly a utrousí, že když se každý naláduje steroidama, může vypadat jako já. Přísahám při bohu všemohoucím, že jsem čistý, že jsem v životě nic nebral. To svinstvo způsobuje infarkt a mozkovou mrtvici. Dopink se příčí všem principům, pro které jsem si své povolání vybral.“

Steroidy by seděly; odpovídají Prescottově specializaci biochemika, řekl si Cavanaugh v duchu. „Zeptal jste se Joshuy, jestli dopuje?“

„Jo. Ta otázka ho šokovala. Zapřísahal se, že by se toho sajrajtu nikdy nedotkl.“

„Ale?“ vybídl instruktora Cavanaugh.

„Nedokážu si srovnat v hlavě, že by se bez chemie dokázal tak rychle spravit.“

„Až se s ním setkám, nezapomenu se ho na to zeptat pokud ovšem přistoupí na spolupráci. Jak vypadá?“

„Měří asi metr osmdesát. Něco přes čtyřicet. Pořád je trochu silnější, ale ne moc. Každým dnem vypadá štíhleji. Jedním z důvodů, proč jsem ho po návratu z výletu nepoznal, je, že si oholil hlavu. Zato si nechává růst bradku.“

Cavanaugh si při instruktorových slovech vzpomněl na Robertovu bradku a v souvislosti s tím na jeho rozbitou hlavu. „Takže bude dost fotogenický. To mému článku jenom prospěje,“ pochvaloval si. Celou bytostí toužil rozmlátit Prescottovu hlavu, ale musel svůj vztek držet na uzdě. Záchrana Jamie má absolutní přednost, a aby ji získal, aby Graceovou donutil manželku propustit, potřebuje Prescotta živého. „V kolik obvykle přichází?“

„Kolem jedné.“

Cavanaugh se podíval na hodinky. Prověrka tělocvičen mu zabrala celé dopoledne a už bylo po půl jedné. Čas běžel jako splašený. „Ten váš Joshua asi pracuje v noci, když sem může každé odpoledne chodit.“

„Pracuje v noci? Já pochybuju, že by vůbec někdy pracoval.“

„Proč myslíte?“ zajímal se Cavanaugh.

„Přepychově se obléká. Má zlaté hodinky. Piaget nebo co to je za značku. Vím, že byly zatraceně drahé, protože když se k nám přihlásil, měl spoustu řečí o zámcích na skříňkách. Vozí se v úplně novém porsche. Carrera, ne boxter. A bydlí v honosné ulici. Řekl bych, že má tolik prachů, že nemusí pracovat.“

Zlaté hodinky? uvažoval Cavanaugh. Porsche? Copak Prescott zapomněl, jak jsem mu kladl na srdce, aby byl nenápadný?

„Takže boháč. To je dost nemilé.“

„Proč?“

„Bohatí lidé si většinou chrání své soukromí a nejsou rádi, když se o nich píše v tisku. Možná se bojí, že článek na ně upozorní zloděje. Víte co? Udělejte mi laskavost, a až Joshua přijde, neříkejte mu, že jste se mnou o něm mluvil. Pokusím se ho kontaktovat sám, až si vyčíhám vhodný okamžik. Kdyby věděl, že jste mi o něm řekl, asi by se mi nepodařilo přesvědčit ho ke spolupráci. A kdyby se navíc domákl, co jste mi povídal o těch steroidech, ještě by vás mohl zažalovat pro pomluvu.“

„Kristepane, zažalovat?“

„A možná nejenom vás, ale taky vedení klubu. Boháči už bývají takoví. Ale žádný strach, já se mu o vás slůvkem nezmíním. Ale musíte mě nechat, abych si s ním promluvil jako první.“

„Hele, ode mě se nic nedozví, to mi věřte.“

„Tak porsche, co?“

„Jo.“

„Jestli někdy vyhraju v loterii, tak si ho taky koupím. Červené. Moje oblíbená barva.“

„Joshua má bílé.“

15

Pět minut před jednou vjelo na parkoviště vedle fitcentra, které sídlilo v budově ze skla a sekvojového dřeva, bílé porsche. Cavanaugh ho se zrychleným dechem pozoroval z kavárny na protější straně ulice a spěšně si do bloku poznamenal poznávací značku. Usazený u stolku v bezpečné vzdálenosti od okna usrkával kávu a díval se, jak sportovní vůz zastavuje co nejblíže budovy a vystupuje z něho vysoký, jen lehce přitloustlý muž. I na tu dálku bylo zřejmé, že jeho ručně šité černé mokasíny, šedivé kalhoty a modrý svetr nepocházejí z Iconfekce. Měl vyholenou hlavu a černou bradku, opálenou pleť a na očích sluneční brýle.

Cavanaugh se přinutil ke klidu. Odložil šálek a soustředil veškerou pozornost na muže, který si teď říkal Joshua Carter. Jestli to je opravdu Prescott, pak prodělal úžasnou proměnu. Z neohrabaného tlusťocha s naducanými tvářemi se stal úplně jiný člověk. Jistě, ještě by potřeboval několik kilogramů zhubnout, ale dieta a cvičení a nejspíš i chemie mu již dramaticky pozměnily linie postavy a tvar obličeje. Díky vyholené hlavě a bradce získal mužnější vzhled – jedním slovem udělaný chlap a svým způsobem docela pohledný. Pod pohodlně volným oděvem Cavanaugh vycítil klíčící tělesnou sílu.

Za tak krátkou dobu? To snad není možné, pomyslel si. Určitě bere jako součást kúry steroidy. Ale pak ho něco napadlo. Že by Prescott objevil nějaký hormonální stimulant?

Muž se na okamžik zastavil, rozhlédl se po parkovišti a okolí, pak se natáhl dozadu za opěradlo a vylovil černý sportovní pytel. Vyhlížel nepřítele, nebo se jen kochal nádhernou vyhlídkou? Přes neprůhledná skla slunečních brýlí Cavanaugh neviděl, zda se Carter cestou ke vchodu do klubu kolem sebe pozorně nerozhlíží, ale když otevřel dveře, nejdřív se opatrně ohlédl a teprve potom vešel.

16

Padesát. Padesát dva. Padesát čtyři. Cavanaugh křečovitě svíral volant. Pomalu projížděl po Vista Linda a sledoval čísla domů. Ulici lemovaly přepychové domy za miliony dolarů, vsazené do pečlivě udržovaných zahrad a vzorně ostříhaných trávníků. V těsném sousedství leželo vyhledávané golfové hřiště s příznačným názvem Bajonet/Černý kůň, který očividně měl své kořeny v době největší slávy pevnosti Ord.

Šedesát. Šedesát dva. Šedesát čtyři. I přes blízkost golfového areálu Cavanaugh nechápal, proč se Prescott neusadil v Carmelu, když už si vybral Montereyský poloostrov. Asi se chtěl ze strachu držet dál od míst, která by s ním mohl někdo spojovat. Ale když už je tak opatrný, proč u všech čertů nosí zlaté hodinky a vozí si zadek v porsche?

Sedmdesát. Sedmdesát dva. Cavanaugh měl v úmyslu podrobně si prohlédnout Prescottův dům a jeho bezprostřední okolí, nějak se dostat dovnitř, počkat si na něho, omráčit ho sprejem, který dostal od Graceové, a pak ho vyměnit za Jamii. Bezpochyby bude muset vyřadit poplašné zařízení a podstoupit nebezpečné riziko, že si ho všimnou pozorní sousedé, ale neměl na vybranou.

Sedmdesát čtyři. Osmasedmdesátka ležela přímo před ním, impozantní patrový dům v pseudošpanělském koloniálním slohu s taškovou střechou a…

Cavanaugh přibrzdil a nevěřícně zíral na tabulku s nápisem NA PRODEJ, zapíchnutou uprostřed trávníku.

17

„Promiňte, že obtěžuju,“ omlouval se postaršímu muži s řídkými šedivými vlasy, který otevřel dveře, „ale nemohl jsem si nevšimnout té tabulky přes ulici.“

Staříkovu dohněda opálenou tvář protkávaly desítky hlubokých vrásek z přemíry slunce a jeho strohý výraz je ještě zvýraznil.

„Můj otec je úspěšný chicagský chirurg a rád by se sem uchýlil na odpočinek. Je totiž blázen do golfu,“ vysvětloval Cavanaugh. „Měl jsem náhodou cestu kolem, a tak jsem si řekl, že se podívám, jestli by zde nebylo něco na prodej. Ten dům na druhé straně ulice vypadá moc pěkně, ale tohle je nová zástavba a mě by zajímalo, co je na tom místě tak špatného, že se ho někdo potřebuje tak rychle zbavit.“

„Ta zatracená cedule!“ zaburácel bělovlasý muž.

„Co prosím?“

„Říkal jsem jí, ať ten barák nabídne v tichosti,“ čertil se stařík. „S podobnými cedulemi vypadá naše ulice jako chudinské předměstí! Nepotřebujeme, aby nám sem lozili čumilové, kteří si nemohou takové bydlení dovolit! Ale ona si nedala říct. Sam ještě nevychladnul a jeho manželka se už nemohla dočkat, až to tady všechno prodá.“

„Sam?“

„Jamison. Nastěhoval se sem před dvěma lety ve stejný týden jako já. Včera ráno zemřel při golfu na infarkt a odpoledne už trčela v zahradě ta zpropadená cedule!“

18

U nejbližší čerpací stanice Cavanaugh spěchal k telefonnímu automatu. Strčil do štěrbiny kartu a vytočil číslo.

„Rutherford,“ ohlásil se hluboký hlas.

„Jak jsi daleko s těmi seznamy,“ vyhrkl Cavanaugh a překvapilo ho, jak se mu nedostává dechu.

„Ve Washingtonu sedí u telefonů desítka operátorů. Ze San Franciska a San Jose jsme poslali armádu agentů, aby se spojili s naším zástupcem v oblasti Carmel – Monterey. Ale pořád zbývá kontaktovat spoustu realitních kanceláří, a pokud se týká golfových areálů, chtěl bych mít dolar za každého, kdo si tam chce zahrát.“

„Měli byste sebou hodit. Prověř mi jednu kalifornskou poznávací značku.“ Cavanaugh nadiktoval číslo. „Nové porsche carrera bílé barvy Potřebuju vědět, kdo je majitelem.“

„Jsi v…“ John odrecitoval adresu a číslo automatu, z něhož Cavanaugh mluvil.

„Ten tvůj identifikační systém je zatraceně dobrý.“

„Slůvka zatraceně a dobrý k sobě nepatří,“ napomenul Cavanaugha baptista původem z jihu. „Zůstaň, kde jsi. Spojím se s kalifornskou pobočkou a za deset minut se ti ozvu.“

„Počkám, ale pospěš si.“

Jakmile Cavanaugh zavěsil, rozběhl se k autu a na plný plyn odjel, přesvědčený, že každým okamžikem dorazí hlídkový vůz vyslaný Rutherfordem, který policistům jistě přikázal, aby ho zadrželi. O deset ulic dál zastavil u jiné benzinové pumpy s telefonním automatem na stěně vedle dveří. Čas, který prve tak pelášil, se teď mučivě vlekl. Počkal, až uplyne slíbených deset minut, vsunul do přístroje kartu, zpocenou rukou zvedl sluchátko a vytočil Johnovo číslo. „Cos zjistil?“

„Měl jsi zůstat na místě.“

„Co jsi zjistil?“

„To porsche je půjčené.“

„Cože?“

„Jenom na měsíc. Pronajal si je jistý Joshua Carter, který půjčovně udal adresu v Seaside v Kalifornii. Vista Linda číslo sedmdesát osm. Místní policejní stanice tam poslala hlídku v neoznačeném voze, aby to prověřila.“

Cavanaugh sotva dýchal. „Můžeš jim říct, že je to zbytečné. Carter tam nebydlí.“

„Že nebydlí? Tak když to víš, proč jsi po mně pro všechno na světě chtěl…“

„Doufal jsem, že přijdeš s jinou adresou.“

„Takhle to dál nejde. Potřebujeme tě na velitelském stanovišti, které právě zřizujeme. Tentokrát se ani nehneš a počkáš, až tě někdo vyzvedne.“

„Jasně.“ Cavanaugh zavěsil a rozběhl se k autu.

19

Kristepane, Prescott je tak paranoidní, že si stvořil uvnitř falešné identity ještě jednu, honilo se Cavanaughovi hlavou, když pozoroval fitcentrum z kavárny přes ulici. Ten parchant se nakonec přece jenom řídí radami, které jsme mu v bunkru dali. Projděte si staré noviny a pátrejte po úmrtních oznámeních. Hledejte dítě, které by dnes bylo přibližně vašeho věku, kdyby žilo. Většina rodičů nechá dítěti přidělit číslo sociálního zabezpečení hned po porodu. V některých státech – a Kalifornie mezi ně patří – se toto číslo uvádí na úmrtním listu. Zajděte si na matriku v místě, kde to dítě zemřelo, a vyžádejte si jeho kopii. Na základě čísla sociálního zabezpečení z úmrtního listu můžete na jméno dítěte získat řidičský průkaz a otevřít si účet v bance.

Držel se v bezpečné vzdálenosti od okna a předstíral, že je začtený do novin. Podle instruktora se Joshua Carter pokaždé zdrží v tělocvičně několik hodin. Bylo pět odpoledne. Prescott pravděpodobně používá svou druhou falešnou totožnost jako první obranné pásmo. Kdyby jeho pozoruhodná tělesná proměna přilákala nežádoucí pozornost okolí, zbaví se postradatelné osoby Joshuy Cartera, někam se zašije a spolehne se na absolutně neprůstřelnou identitu, kterou pro něho vytvořila Karen. Jakmile odjede z klubu, navrátí se k této původní nové totožnosti a zamíří ke svému skutečnému domovu.

Nemůžu počítat s tím, že bych ho ve fitcentru načapal samotného, přemohl ho a dostal odtamtud ven, aniž by si mě někdo všiml a pokusil se mi v tom zabránit, uvažoval Cavanaugh. Ale kdyby se mi ho podařilo sledovat…

Prescott vyšel z budovy. Zastavil se pod ostrými paprsky slunce a držel se o něco vzpřímeněji než při příchodu. Jako by se mu trošku rozšířila ramena a zmohutněl hrudník. Tváře, zrudlé námahou, vypadaly o něco hubenější. Ať už používal jakékoliv chemické podpůrné prostředky, jejich účinek se pozoruhodně snoubil s vyčerpávajícím cvičením a přísnou dietou. Stejně jako při příchodu měl na sobě černé mokasíny, šedé kalhoty, modrý svetr a na očích sluneční brýle. V ruce nesl stejný černý sportovní pytel. Když se opatrně rozhlédl ulicí a vydal se ke svému zaparkovanému vozu, vyholená hlava se na slunci zářivě leskla. Než nastoupil do auta, znovu se rozhlédl.

Jakmile Prescott odjel z parkoviště, Cavanaugh vyběhl z kavárny k taurusu, zaparkovanému za domem. Za necelou čtvrtminutu vyrazil za kořistí. Věděl, že právě tento časový úsek je kritický – za patnáct vteřin mohl sledovaný dojet ke křižovatkám na obou koncích ulice, aniž by překročil povolenou rychlost. Když vyjel z parkoviště za kavárnou, zahlédl brzdová světla porsche u křižovatky vpravo. Prescott odbočil doleva.

Cavanaugh šlápl na plyn, a když odbočil vlevo, spatřil bílé porsche asi o domovní blok vpředu. Bylo mu jasné, že se mu sportovní vůz ztratí, jestli Prescott využije jeho vynikající akcelerace a stability, aby kličkoval provozem a nečekaně odbočoval. Ani přitom nemusí porušit dopravní předpisy. Doufal však, že po odchodu z fitcentra Prescott odhodí umělou masku nafoukaného boháče a bude se snažit splynout s okolím alespoň do té míry, do jaké je to v tak drahém autě možné.

Prescottovo chování tuto logickou domněnku potvrdilo. Poklidným tempem projel po Del Monte Avenue na výpadovku do sousedního Monterey. Tam v hustém odpoledním provozu dvakrát odbočil doprava a vjel do dvoupodlažní parkovací garáže patřící k rozlehlé kancelářské budově.

Výjezd z garáže se nacházel hned vedle vjezdu, ale Cavanaugh se potřeboval ujistit – i když to nepokládal za příliš pravděpodobné –, že se do parkovací garáže nedá vjet a opustit ji i jinudy a že Prescott nezamířil na parkoviště jen pro případ, že by ho někdo sledoval, aby hned zase na druhé straně vyjel. Problém spočíval v tom, že zatímco on bude objíždět blok a hledat další východy, Prescott může garáž opustit předním výjezdem. Uklidnil ho pohled na dlouhou frontu, která se vytvořila uvnitř před závorou u zřízencovy budky – končila pracovní doba a spousta zaměstnanců se chystala domů. Aut bylo tolik, že Cavanaugh mohl oprávněně doufat, že bude mít dost času objet blok, než se Prescott dostane na řadu.

Jak předpokládal, parkovací garáž jiné výjezdy neměla. Vrátil se tam, kde viděl Prescotta naposled, a zajel dovnitř. V pachu výfukových plynů projížděl potemnělým přízemím, ale bílé porsche nikde neviděl. Vyjel tedy nahoru a objevil sportovní vůz na místě vyhrazeném pro malá osobní auta nedaleko východu do kancelářské budovy.

Situace přinutila Cavanaugha změnit strategii. V ideálním případě by porsche stálo daleko od dveří, zaparkované mezi většími vozidly, nejraději dodávkami, za nimiž by mohl zamaskovat svůj taurus, v úkrytu počkat, až se Prescott objeví, a pak se na něj vrhnout.

Teď musel zaparkovat ve větší vzdálenosti od cíle. Uvažoval, že by se přikrčil v temném koutě nedaleko porsche a pak Prescotta přemohl, než by stačil nastoupit. Mohl by také uříznout několik pruhů látky z deky, která na sedadlech zakrývala krvavé skvrny, jež po sobě zanechal. Kdyby je nacpal do výfuku sportovního vozu, Prescott by nenastartoval a musel by vystoupit, aby se podíval, co se stalo. Jeho pozornost by polevila a Cavanaugh by se ho mohl snadněji zmocnit.

Ale vskutku by jeho pozornost polevila? Nepřiměly by ho náhlé potíže s autem naopak k maximální ostražitosti? Jestli má Prescott pistoli, jestli dojde k přestřelce… Nemůžu riskovat, že ho zabiju, zavrhl tuto eventualitu Cavanaugh.

Pak ho napadlo optimální řešení. Může přece nastříkat kliku na dveřích porsche paralyzujícím sprejem, který dostal od Graceové. Jalanile se jí Prescott dotkne a zkolabuje, přiskočí k němu zvedne ho a odvede k taurusu. Kdyby je někdo viděl, pomyslí si, že Cavanaugh pomáhá opilému kamarádovi.

Nasadil si gumové rukavice, které si hned ráno koupil. Pak vylovil nádobku se sprejem z plastového sáčku, vystoupil z auta a schoval ruce za záda, aby si odcházející zaměstnanci nevšimli rukavic. Za půl minuty už seděl zpátky za volantem. Schoval kovovou nádobku do sáčku a opatrně si sundal rukavice, přičemž dbal na to, aby se jich dotýkal jen zevnitř.

Taurus stál v nejtemnější části garáže a úředníci, kteří procházeli kolem, si ho nevšímali. Prostorem se neslo bouchání dveří a startování motorů. Auta sjížděla do přízemí a v patře jich postupně ubývalo. V šest hodin parkovalo u zdi jen bílé porsche vedle východu a tmavý taurus mezi několika vozidly na protější straně.

Cavanaugh se přemístil do vzdálenějšího kouta, aby byl co nejméně nápadný.

Půl sedmé. Odjížděli poslední opozdilci. Sedm.

Když deset minut po osmé dělal sportovnímu vozu společnost jen jeho taurus, Cavanaugha se zmocnilo neblahé tušení.

20

„Někdo má tam nahoře úplně nové porsche,“ řekl mladíkovi s náušnicí v nose, který seděl v budce u výjezdu a inkasoval parkovné.

„No jo. Parádní kára, co?“

„Nevím, jestli je zrovna moudré nechávat tak drahé auto bez dozoru.“

„Hele, tady je stálá služba. Buď já, nebo někdo z kolegů. Zatím jsme žádnej pokus vo krádež nezaznamenali, jasný?“

„Zatím,“ podotkl Cavanaugh významně.

„Chlápek, kterýmu ten sporťák patří, zaplatil za celej měsíc. Ale je divnej, to vám teda povím.“

„Jak to myslíte?“

„Vyjíždí s tím poršákem akorát vodpoledne. Vodjede něco po půl jedný a kolem pátý si to zase dohrčí.“

A odejde přes kancelářskou budovu, dodal Cavanaugh sám pro sebe. A pak z protější strany ulice pozoruje, jestli ho někdo nesleduje.

21

Viděl mě. Musím počítat s tím, že mě ten parchant viděl. Cavanaugh vyjel z parkovací garáže, která, jak pochopil, tvořila dělicí čáru mezi Joshou Carterem a osobou, kterou stvořila Karen. Vracel se k Del Monte Avenue a byl stoprocentně přesvědčený, že Prescott měl nedaleko parkoviště připravené jiné auto, nenápadné, jak ho tomu v bunkru naučili.

Dával si pozor, aby se vyhýbal pohledům do zpětného zrcátka. Nemohl riskovat nic, co by Prescottovi naznačilo, že počítá se sledováním. S nervy napjatými k prasknutí odbočil doleva k historickému centru Monterey S překvapením si na tabuli přečetl, že projíždí slavnou Cannery Row⁶). Továrny na rybí konzervy ze Steinbeckova románu dávno vystřídaly módní butiky a kavárny, ale Cavanaugh si jich nevšímal, stejně jako ohnivé koule, které se vpravo nořila do vln oceánu.

Sleduj mě, zapřísahal v duchu Prescotta. Sleduj mě.

Snažil se vmyslet do soupeřova uvažování. Jistě se ho zmocnilo nutkání okamžitě oblast Carmelu a Monterey opustit. Ale na druhou stranu se mohl oprávněně domnívat, že protivník odhalil pouze Joshuu Cartera. Jestli usoudí, že Cavanaugh po něm pátrá na vlastní pěst – a všechno tomu nasvědčovalo – rozhodne se chránit totožnost, kterou ho vybavila Karen, tím, že nepřítele zlikviduje? Vše záleží na tom, jak moc Prescottovi přirostl k srdci jeho nový život, jak nerad by se ho vzdával. Uteče, nebo bude bránit falešnou identitu, pro kterou už zabil pět lidí?

Cavanaugh ujížděl rovnoměrným tempem a vůbec se nepokoušel o úhybné manévry. Protože je Cannery Row na konci slepá, odbočil doleva, ale hned zase doprava a pokračoval dál podél pobřeží. Slunce zapadlo a po obzoru pluly červánky. Minul několik vyhlídkových parkovišť, ale ani jednou se nepodíval do zpětného zrcátka, ani jednou nenaznačil zájem zjistit, zda ho někdo nesleduje, ne tak, že v to celou svou bytostí doufá. Nakonec si vybral terasu nad mořem, kde stálo jen několik vozidel. Sjel ze silnice, zaparkoval co nejdál a vystoupil z auta. Po úzkém chodníku zamířil mezi pobřežní skaliska.

A pak sám sebe překvapil projevem osobní odvahy, i když na svůj čin nemohl zdaleka být pyšný. Kdyby poslechl Jamii a vrátil se s ní do Jackson Hole, jak si neustále se smutkem v duši připomínal, nemusel teď potlačovat pud sebezáchovy a obranné instinkty získané výcvikem. Našel si dva nízké balvany, které ležely tak blízko u sebe, že se mohl na jeden posadit a o druhý opřít nohy, usedl zády k silnici, položil ruce na kolena a čekal.

Hladina se leskla posledními paprsky odcházejícího dne. O skaliska se rozbíjely vlny a lehký vánek unášel chladivou vodní tříšť, ale Cavanaugh se soustředil jen na zvuk automobilu, který za jeho zády sjel ze silnice a zastavil na parkovišti.

Motor zůstal běžet, ale dveře se otevřely a zase přibouchly. Přes hukot příboje Cavanaugh slyšel kroky na chodníku. Pak zakřupaly podrážky na oblázcích – někdo se blížil k balvanu, na kterém seděl.

Těsně za ním se kroky zastavily.

Strach volal po reakci. Uteč, nebo bojuj! nabádal ho vnitřní hlas. Cavanaugh však zachoval klid a zůstal bezbranně sedět, vydaný nepříteli na milost a nemilost. Byl to zdánlivý klid, protože uvnitř se mu bouřil každičký nerv a srdce bušilo jako splašené, jak se tělo dožadovalo další krve a vydatnějšího přísunu kyslíku.

„Jak jste mě našel?“ Prescottovi se chvěl hlas úplně stejně, jako když ho Cavanaugh slyšel poprvé.

„Letní sídlo a Zahrajte mi Místy.“ Cavanaughovi se potily dlaně.

„Jste bystrý pozorovatel.“

„A vy se obdivuhodně rychle učíte. Za jiných okolností z vás mohl být vynikající ochránce.“ Neuškodí, když mu pohladím jeho pýchu, pomyslel si Cavanaugh.

„To vždycky lichotíte lidem, které se chystáte zabít?“

„Já už vás nechci zabít.“ Cavanaugh hleděl upřeně do rozbouřených vln.

„A to mě má přesvědčit, abych vás nezabil já?“

„Kvůli tomu jste sem nepřišel. Kdyby ano, dávno byste stiskl spoušť.“

„Tak proč jsem podle vás tady?“

„Abyste si se mnou promluvil.“ Cavanaugh se násilím nutil ke klidu.

Ticho, jen hučení příboje a brumlání naprázdno běžícího motoru.

„Držte ruce na kolenou a hlavu otočenou k vodě,“ rozkázal Prescott.

V sílícím větru zaslechl Cavanaugh kroky na štěrku a pak koutkem oka spatřil vypracovanou postavu, která v bezpečné vzdálenosti obcházela balvan vpravo od něj. Prescott měl přes ruce přehozené sako, které s největší pravděpodobností zakrývalo střelnou zbraň.

„Vypadá to, že jste sám,“ poznamenal Prescott. „Nebo se snad mýlím?“

„Měl jste dost času pozorovat mě v té garáži. Jistě víte, že nikdo jiný se o to bílé porsche nezajímal.“

„Co jste mi nastříkal na kliku?“

„To jste na mě měl až tak dobrý výhled?“

„Rozmístil jsem na několik sloupů videokamery. Miniaturní, poháněné tužkovými bateriemi. Nikdo si jich nevšimne. Inzeráty na ně je plný internet. Chcete mít své dítě neustále pod dohledem? Chcete se podívat, jak se sousedova dcera opaluje? Záběry sleduju na monitorech namontovaných v dodávce zaparkované v přízemí.“

„Pak jistě víte, že mi nikdo nepomáhá.“

„Co jste mi nastříkal na kliku auta?“

„Paralyzující chemikálii, která působí dotykem přes pokožku.“

„Proč jste sám? Proč jste úřadům neoznámil, že jste mě našel?“

„Protože úřady by se s vámi dohodly. Výměnou za svědectví proti armádním představitelům, kteří vám dali za úkol vývoj hormonu strachu, byste získal beztrestnost.“

„Takže to víte?“

„Myslím, že jste ho teď proti mně nepoužil jen proto, že vítr vane od moře a odnesl by plyn dříve, než by na mě začal působit.“

„Kdo vám o tom hormonu řekl?“

„Jeden chlap. Jmenoval se Kline. Vedl skupinu, která se vás pokusila unést.“

„Já vím, co je Kline zač.“ Prescottovi ztvrdl hlas.

„Už si s ním nemusíte dělat starosti. Je mrtvý.“

„Zabil jste ho?“

„Ne. Jeho smrt zajistila žena. Jmenuje se Graceová.“

„Graceová?“

„Metr osmdesát, modré oči, krátké blond vlasy, slušně vypracovaná postava. Kdyby nebyla tak protivná, mohla by být docela přitažlivá.“

„Tak tu znám. Říkáte Graceová? Ve skutečnosti se jmenuje Alicia. Tedy křestním, příjmení neznám.“

„Na ni je to moc žensky znějící jméno.“

„Každá, která absolvuje experimentální výcvik u speciální jednotky, musí podle mě ztratit část své ženskosti.“

Obloha na západě zešedla a krajinu zahalil soumrak. Cavanaugh pochopil, proč Prescott nevypnul motor. Nechal rozsvícené reflektory, které je teď ozařovaly, a nechtěl si vybít baterii.

„Právě ona mi dala přípravek, který jsme vám nastříkal na kliku u auta.“

„To rád slyším.“

„Jak to?“

„Pochybuju, že by vaše znalosti chemie a laboratorních postupů přesáhly úroveň střední školy. Tu chemikálii vám někdo dal. Sám sebe jste usvědčil ze lži. Vy nepracujete sám.“

„Věřte mi, že s Graceovou nespolupracuju.“

„Pokuste se mě o tom přesvědčit.“

„Jsem…“ Cavanaugha to stálo velké přemáhání, ale věděl, že teď musí porušit pravidlo nikdy neprozradit nic ze svého soukromí. „Ženatý.“

„Tvrdil jste, že žádnou rodinu nemáte.“

„Snažte se mě pochopit,“ naléhal Cavanaugh. „Za normálních okolností bych samozřejmě nepřipustil, aby se moje žena jakkoliv zapletla do mé profese. Ale po událostech v horském bunkru jsem se neměl na koho jiného obrátit o pomoc. Přijela se mnou do Carmelu a včera ji Graceová unesla. Jestli jí do zítřejšího rána neukážu vaši mrtvolu, moje žena…,“ strašlivé slovo mu uvízlo v hrdle, „zemře.“

„Silná motivace, abyste mě chtěl zabít.“

„Právě naopak.“ Studená sprška zaplavovala Cavanaughovi každou chvíli obličej, ale strach jeho vnímání natolik otupil, že chlad sotva cítil. „Proč by mi Graceová mou ženu vracela, kdybyste byl mrtvý? Má řadu důvodů mě nenávidět. Zlikvidoval jsem její tým a ji samotnou zmrzačil.“

„Zmrzačil?“

„Prostřelil jsem jí kotník. Chodí o berlích. Její nadřízení od ní dali ruce pryč.“

„Jistě, to by naštvalo každého,“ souhlasil Prescott.

„Proto ji také podezřívám, že i kdybych jí dodal vaši mrtvolu, pomstila by se mi prostřednictvím mé ženy za všechna příkoří, která jsem jí způsobil.“

„To je dost pravděpodobné.“

„Chci vás požádat, abyste mi pomohl.“

Příboj burácel, motor běžel, světlomety protínaly tmu.

„Co prosím?“ nechápal Prescott.

„Vím, jak vyřešit problémy nás obou.“ Cavanaughovi se sevřel hrudník napětím.

„Mluvte dál. Poslouchám.“

„Moje žena pro mě znamená víc než cokoliv na světě.“

„Víc než mrtví přátelé? Bylo jich pět.“

„Víc než cokoliv. Kdyby se jí něco stalo, nevím, jestli bych dokázal dál… Když mi pomůžete získat ji zpět, už se z mé strany nebudete mít čeho bát. A nepřipustím, aby vám ublížil někdo jiný.“

„Stanete se znovu mým ochráncem?“ posmíval se Prescott. „A jak si mou pomoc představujete?“

„Tak, že vyřešíte svůj problém současně s tím, jak já vyřeším svůj. Zatelefonuju Graceové a oznámím jí, že jsem vás dostal, ale že vás nechávám naživu, dokud nepropustí mou ženu. Pak dohodnu výměnu zajatců. Sejdeme se na domluveném místě a vy půjdete ke Graceové, moje žena ke mně. Jenže Graceová nebude vědět, že vy nejste můj zajatec, nýbrž spojenec.“

„Myslíte si, že vás nebude podezřívat?“

„Nebude. Ví, kolik jsem si dal námahy, abych vás našel, je přesvědčená, že vás k smrti nenávidím.“

„Copak to není pravda?“

„Když mi pomůžete, všechno se smaže.“

„A co jí zabrání mě zastřelit, sotva se ukážu?“

„Neodpustí si osobní uspokojení stát těsně vedle vás, až si s vámi vyrovná účet. Ale pro všechny případy si obléknete neprůstřelnou vestu. Mám ji v autě. Graceová vás zná jako otylého tlusťocha. Teď jste zhubl, ale díky vestě budete vypadat skoro jako dřív. Nevšimne si, jaká změna se s vámi udála, a nevzbudí to v ní podezření. Abych ji ještě více ukolébal, budu s vámi naoko zacházet hodně drsně, než vás pustím. Budete držet ruce za zády, jako kdybyste je měl svázané, ale v okamžiku, kdy se k ní přiblížíte… Umíte vůbec zacházet s tou pistolí, co schováváte pod sakem?“

„Každé ráno cvičím na otevřené střelnici v Monterey.“

Cavanaugh se neobtěžoval vysvětlením, že zamířit na lidskou bytost a stisknout spoušť vyžaduje nesrovnatelně víc než střílení na terč. Prescott opakovaně prokázal, že před vraždou nezaváhá. „Jakmile se ke Graceové dostatečně přiblížíte, stačí vám dát ruce, v kterých budete pochopitelně držet pistoli, dopředu a zastřelit ji.“

„To se snadno řekne. Ale co když nebude sama. Myslíte, že jí nikdo nepomáhá?“

„Pomáhá. Jedna její kamarádka. Tvrdí, že nikoho jiného nemá, protože se na ni armáda vykašlala.“

„A jestli lže?“

„Místo pro výměnu zvolíme tak, abychom tam dorazili dřív než ona a připravili se na případné překvapení z její strany.“

„Vy to opravdu myslíte vážně?“ zeptal se Prescott.

„Graceová vás tak nenávidí, že se nezastaví před ničím, dokud vás nedostane. Dokud bude žít, nemůžete se cítit v bezpečí. Pořád za sebou uslyšíte kroky. Jestli si chcete zachovat svou novou identitu, musíte se jí zbavit. Pomozte mi zachránit mou ženu a já vám pomůžu zlikvidovat Graceovou.“

„A co potom? Když se nám to podaří a vy budete mít svou manželku živou a zdravou, neobrátíte se proti mně?“

„Ne. To vám slibuju,“ odpověděl Cavanaugh.

„I když jsem vám tak ublížil? I když kvůli mně zemřeli vaši přátelé?“ Prescott potřásl hlavou. „To ode mne vyžadujete opravdu pořádnou porci důvěry. Dejte mi nějaký důvod, abych vám mohl věřit.“

„Dám vám ten nejlepší, jaký si můžete představit. Své čestné slovo.“

Cavanaugh poprvé odvrátil pohled od temného horizontu. V záři automobilových reflektorů se ohlédl na Prescotta, na vypracovanou postavu, kterou sotva poznával, na jeho nečekaně mužný výraz, podtržený výraznou bradou, vousem, holou lebkou a širokými rameny.

„Máte mé slovo. Pomozte mi zachránit manželku a budete přede mnou v absolutním bezpečí.“

„Vaše slovo?“ zaznělo z Prescottových úst pochybovačně, jako by něco podobného slyšel poprvé v životě.

„A mou lásku k mé ženě.“

„Jak můžu vědět, že ta manželka vůbec existuje? Že to z vaší strany není jenom trik?“

„Na parkovišti před fitcentrem jsem vás mohl snadno zastřelit. Nechal jsem vás naživu, protože jeden druhého potřebujeme.“

Prescottovi viditelně zazářilo v očích.

„Ale pokud vám to nestačí, myslíte, že byste uvěřil Graceové?“ zeptal se Cavanaugh. „Telefon v motelu, kde bydlím, má hlasitý odposlech. Až jí zavolám a vy uslyšíte, jak mluví o mé ženě, potom mi uvěříte?“

22

Prescott s pistolí pod sakem namířenou na jeho záda následoval Cavanaugha do motelového pokoje a přikázal mu, aby zavřel dveře a zatáhl závěsy. Cavanaugh se pohyboval opatrně a držel ruce od těla, i když pistoli a nůž nechal na Prescottův rozkaz v autě.

Jakmile byly závěsy zataženy, Prescott odložil sako přes židli. Ukázalo se, že poslechl Cavanaughovy rady a následoval jeho příklad do té míry, že se ozbrojil stejným typem pistole – SIG-Sauer 225.

„Takto jsme se poprvé setkali,“ poznamenal Cavanaugh. „Taky jste na mě mířil pistolí.“

Prescott měl zornice stejně tmavé a rozšířené jako ve skladišti.

„Vzpomínáte si na náš rozhovor o adrenalinu?“ zeptal se Cavanaugh.

Prescott přikývl a olízl si vyschlé rty. „V bunkru.“

„Tehdy jsem vám řekl, že člověka, který dokáže ovládnout příliv adrenalinu a který se rozhodne bojovat a ne utíkat, nemůžeme označit za odvážného. Zato někdo jako vy, kdo překoná strach a nesloží se, kdo neuteče a postaví se hrozbě čelem, ten je skutečně odvážný.“

„Přestaňte mi pochlebovat. Mně nezáleží na ničem jiném, než abych měl pokoj od svých nepřátel.“ Cavanaugh ukázal na prádelník. „Chtěl bych otevřít tamten šuplík a něco vám ukázat.“

„Můžete, ale pomalu.“

Konečky prstů levé ruky Cavanaugh povytáhl zásuvku. „Podprsenky. Kalhotky. Už je to dost dávno, co mě přestalo bavit dělat transvestitu.“

„Cože?“ nechápal Prescott.

„V koupelně najdete dámskou toaletní soupravu. Lak na vlasy. Rtěnku. Krém na obličej. Holicí strojek je růžový a malý a má kolečka. To by vás mělo přesvědčit, že tady se mnou bydlela žena.“

„No dobře. Věřím vám.“ Prescott se neklidně posadil na postel. „Otázka zní, jestli ji opravdu někdo unesl.“

Cavanaugh vylovil z kapsičky košile lístek s telefonním číslem, které dostal od Graceové. Přistoupil k telefonu na nočním stolku, zvedl sluchátko, stiskl devítku pro vnější linku, aktivoval reproduktor a vyťukal číslo blondýnina mobilního telefonu.

Seděli na dvojité posteli naproti sobě (Prescott s namířenou pistolí) a poslouchali vyzvánění na druhém konci linky.

První.

Druhé.

Cavanaugh si začal dělat starosti, že se Graceové nedovolá, ale vtom se ozval strohý ženský hlas. „Ano?“

Cavanaugh se zadíval na Prescotta. Poznáváte ji? ptaly se jeho oči.

Prescottovi zbledly rty.

Na lince bzučela statická elektřina a spojení nebylo nejlepší. Výborně, pochvaloval si Cavanaugh v duchu, alespoň podle slabé ozvěny nepozná, že mám zapnutý reproduktor.

„To jsem já,“ představil se.

„Doufám, že voláte proto, abyste mi sdělil dobré zprávy.“

„Mám Prescotta.“

„Je mrtvý?“

„Chci slyšet hlas své ženy.“

„Ptala jsem se, jestli je mrtvý.“

„A já říkám, že chci slyšet svou ženu!“

Nejdřív však slyšel jen praskot a šum podrážděných hlasů v pozadí.

Pak se znovu ozvala Graceová. „Řekněte mu, že jste v pořádku!“ křikla ostře.

Ticho.

„Tak mu to sakra řekněte!“

„Jsem…“ Když uslyšel Jamiin hlas poznamenaný utrpením, sevřelo se Cavanaughovi srdce soucitem. „V pořádku.“

„Tak vidíte,“ přerušila ji Graceová. „Nic se jí nestalo. Takže zpátky k Prescottovi.“

„Co jste jí proboha udělala?“

„Nic, co by ji nemohlo ještě víc bolet.“

Cavanaugh se až zapotácel, když se mu před očima zjevila mučivá vidina – Jamie s obličejem zalitým krví.

„Čím dřív se k vám vrátí, tím dřív ji budete moci zahrnout láskyplnou péčí,“ vysmívala se Graceová. „Prescott. Říkáte, že máte dobré zprávy Je mrtvý?“

„Není.“

„Tak to není dobrá zpráva. Proč jste ho nezabil?“

Cavanaugh se zadíval na Prescotta a beze slov se ho zeptal: Vidíte? Nelhal jsem.

Prescottova holá hlava se leskla potem.

„Protože se chci pojistit, že mi manželku opravdu vrátíte,“ odpověděl Cavanaugh.

„Nevěříte mi, že dodržím svou část dohody?“

„Když vám dodám mrtvolu? Určitě ne. Proč byste mi ji měla vracet živou a zdravou? Teď mám něco na výměnu. Až uvidím svou ženu, vy uvidíte Prescotta. Až ji pustíte, já pustím jeho. Potom si s ním dělejte, co chcete.“

„Zatraceně, domluvili jsme se jinak.“

„Ale takhle to provedeme.“

Na lince se rozhostilo elektronické ticho.

„Nesnáším, když na mě někdo tlačí,“ rozčilovala se Graceová.

„Měla byste mít radost. Dala jste mi lhůtu do zítřejšího rána, protože jenom tak získáte ztracenou důvěru svých představených. Máte skoro deset hodin k dobru. Dejte mi mou ženu, vezměte si Prescotta a máme oba vyhráno.“

Graceová upadla do dlouhého mlčení, než vyrazila otrávený povzdech. „Kde navrhujete uskutečnit výměnu?“

Cavanaugh se potřetí zadíval na Prescotta. Cestou do motelu probírali logistické zajištění výměny zajatců samozřejmě za předpokladu, že Cavanaugh Prescotta přesvědčí, že mluví pravdu, a on se rozhodne přistoupit na hru. Místo navrhl Prescott, který měl spoustu času si oblast kolem Carmelu dostatečně prohlédnout.

Cavanaugh s ním teď seznámil Graceovou. „Asi třicet kilometrů jižně od Carmelu odbočuje z dálnice číslo jedna silnice, která vede do hor. U odbočky je cedule HISTORKKÁ PAMÁTKA.“

„Kultura. To mi ještě scházelo,“ ušklíbla se Graceová. „Co je to za památku?“

„Kamenná kaple, kterou tam postavil jistý poustevník v roce devatenáct set šest. Byl to původně bankéř. Celá jeho rodina zahynula při zemětřesení v San Francisku. Z kaple je dnes zřícenina a nikdo tam nechodí.“

„Můžete mi laskavě prozradit, jak jste se o ní dozvěděl?“

„Už jsem Carmel několikrát navštívil,“ lhal Cavanaugh. „Jednou jsem jel z Los Angeles. Ta cedule mě zaujala a rozhodl jsem se, že si tam zajedu.“

„A já se mám cítit v bezpečí, když se s vámi setkám na místě, které jste sám určil, ano?“

„Hele, já jsem sám, vy máte svou kamarádku. Netoužím po ničem jiném než zbavit se toho parchanta a mít zase svou ženu. Co tam v horách, kde vás nebude nikdo rušit, s Prescottem uděláte, to už je vaše věc. Myslel jsem, že oceníte soukromí.“

Další otrávený a unavený povzdech. Podezřívavost sváděla v její mysli souboj s potřebou vetřít se znovu do přízně nadřízených. „Kdy?“

„Za hodinu.“

„To nestihnu. Domluvme se na dvou.“ Graceová přerušila spojení.

23

Cavanaugh vypnul reproduktor telefonu a odložil sluchátko do vidlice. Se ztuhlými rty se ohlédl na Prescotta a pistoli v jeho ruce. „Tak co?“

Prescott se trhaně nadechl a zdálo se, že mobilizuje vůli a všechny síly k závažnému rozhodnutí. Vypadal při tom ještě mužněji. Podíval se na digitální budík na nočním stolku – 10:20. „Lže, když tvrdí, že potřebuje dvě hodiny, protože to dřív nestihne.“

„To je pravda.“

„Pospíší si, aby se tam dostala co nejdřív. Chce nastražit past a zároveň se pojistit, že nespadne do vaší,“ pokračoval Prescott.

„I to je pravda. Jak říkám, minul jste se povoláním.“

„Moc času nemáme.“ Prescott se starostlivě zamračil.

„Jak se tedy rozhodnete? Zbytek života na útěku a neustálé ohlížení přes rameno, nebo se dnes v noci jednou provždy osvobodíte?“

Prescott na něho hleděl – nebo spíše hleděl skrz něho, jako by tu Cavanaugh nebyl, jako by před sebou viděl tu řadu dní a nocí, které protrpí jako štvaná zvěř.

Konečně vstal, černá bradka v ostrém kontrastu s popelavě bledým obličejem. Na temeni se mu řinul všemi póry pot. Zdálo se, že následující tři slova byla ta nejtěžší, jaká v životě pronesl. „Jdeme na věc.“

Část sedmá

Likvidace hrozby

1

„Sundejte si košili a oblečte si tohle.“ Cavanaugh sáhl pod deku na zadním sedadle taurusu a vytáhl schovanou neprůstřelnou vestu. „Máte naštěstí košili dost volnou, takže si toho brnění nikdo nevšimne. Potom si oblečete sako, které zakryje pistoli.“ Dohodli se, že Prescottovi pro zvýšení věrohodnosti sváže ruce, ale tak, aby se snadno uvolnil. I tak bude mít dost času vytasit zbraň zastrčenou za opaskem.

Taurus stál ve stínu v rohu parkoviště za motelem. Prescott, krčící se za karoserií, poslechl. I krátký pohled na jeho podstatně menší břicho a vypracované hrudní a prsní svaly Cavanaugha udivil.

Když si Prescott oblékl sako, Cavanaugh zvedl z podlahy roli instalatérské pásky a vyzval ho: „Posaďte se dopředu a tímto si omotejte kotníky.“

Prescott nasadil výraz krajního podezření.

„Musí to vypadat přesvědčivě,“ chlácholil ho Cavanaugh. „Nebojte se, jenom naoko.“ Otevřel levé přední dveře a z podlahy vedle pedálů, kam ho spolu s pistolí na Prescottův rozkaz odložil, zvedl Emersonův nůž a palcem stiskl páčku na zadní straně rukojeti. Ostří s cvaknutím vyskočilo. „Nařízněte pásku zevnitř tak, abyste ji v případě potřeby dokázal nohama roztrhnout,“ a podal nůž Prescottovi.

Moc ho neuklidnil.

„Proboha, člověče, uvědomte si, že kdybych chtěl, mohl bych vás takhle zblízka lehce odzbrojit a zabít!“ Cavanaugh potřásl hlavou. „Dokud jste se mnou, nehrozí vám žádné nebezpečí. Omotejte si kotníky a potom pásku nařízněte. Opatrně. Nůž je ostrý jako břitva.“

Cavanaugh se posadil za volant, sebral z podlahy pistoli, zastrčil ji do pouzdra a čekal, až se k němu zajatec a spojenec v jedné osobě připojí. Prescott však musel znovu mobilizovat vůli, aby do auta nastoupil.

Cavanaugh se okamžitě rozjel, ale o dvě ulice dál zastavil u samoobsluhy, kterou cestou do motelu míjeli. Neonový nápis nad vchodem hlásala OTEVŘENO DO PŮLNOCI. Vyběhl ven a za pět minut se vrátil s papírovým pytlíkem, jehož obsah vysypal na zadní sedadlo.

Zatímco řídil, Prescott se ohlížel dozadu na čtyři předměty, které na sedadle ležely. Půllitr bezbarvého kukuřičného sirupu, lahvička červeného potravinářského barviva, miska z umělé hmoty a velká plastová lžíce.

„K čemu to je?“

„Nasypte do misky barvu, přilejte trochu sirupu a lžičkou rozmíchejte.“ Cavanaugh vjel na dálniční přivaděč.

„Proč, proboha?“

„Musíme se obejít bez divadelních líčidel a tohle je nejlepší náhražka, jak vyrobit strupy a zaschlou krev.“

Zařadili se do proudu aut, který směřoval po dálnici číslo jedna na jih. Ačkoliv jím lomcovala nedočkavost, Cavanaugh nepřipustil, aby ručička tachometru překročila povolenou rychlost. Hodiny na palubní desce ukazovaly deset čtyřicet. Chtěli se na místo setkání dostat co nejdříve a už ztratili dvacet minut.

Prescott rozmíchal směs, pak sáhl do náprsní kapsy saka a vytáhl šedou kovovou trubici.

Cavanaugh ztuhl. „To je…?“

„Ten hormon?“ Prescott přikývl. „Ano. Nemýlil jste se. Tam na pláži jsem ho nepoužil proto, že by vítr plyn odvál. Když se otočí tady tou čepičkou, bezpečnostní pojistka po dvaceti vteřinách stlačený plyn uvolni.“

„Chcete ho na místě setkání použít?“

„Postarejte se, abychom měli vítr v zádech.“

„Jenže co když to nepůjde? Stačí, abych se toho svinstva nadechl, a nebudu vás moci chránit. A další riziko. Co když Graceová a její společnice zareagují jako ti vojáci na Floridě a místo útěku začnou kolem sebe v panice střílet? Klidně by mohly trefit mou ženu!“

Prescott mlčel.

„Kdepak,“ prohlásil Cavanaugh rozhodně.

„Ale…,“ začal Prescott.

„Položte to na sedadlo.“

Prescott na něho beze slova hleděl.

„Dělejte. Položte to a nechte ležet.“

Prescott neochotně odložil trubici.

„Kvůli tady tomu jsem poprvé v životě poznal strach. Existuje nějaký neutralizační prostředek, něco jako protijed?“ Cavanaugh doufal, že otázka zněla nenuceně.

„Samozřejmě. Bez toho by zbraň, i když má bezpečnostní pojistku, mohla ohrozit toho, kdo ji použil.“

„A protilátka odstraní strach?“

„Pouze strach vyvolaný hormonem.“

„Chci, abyste mi ji dal,“ řekl Cavanaugh.

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„Nemám protilátku u sebe,“ vysvětlil Prescott. „A i kdybych vám ji mohl dát, stejně by vám momentálně moc nepomohla.“

„Jak to?“

„Pořád byste se bál o svou ženu. Jakmile si někoho zamilujete, začnou vás trápit obavy, že se tomu člověku něco stane. Tomuto druhu strachu se mi naštěstí podařilo vyhnout. Teď to poznáte na vlastní kůži.“

„Co poznám?“

„Co znamená být odvážný.“

2

Minuli Carmel a pokračovali na jih. Aut na silnici ubývalo, až v řídce obydlených končinách kolem Point Lobos jejich světlomety prakticky osaměly. Mezi stromy probleskovala rozzářená okna několika stavení.

„Co je to za město?“ zeptal se Cavanaugh.

„Carmel Highlands. Není to město, spíš osada, pár domků rozložených na útesu nad mořem.“

Když Cavanaugh spatřil ukazatel u odbočky, sjel z hlavní silnice a zamířil mezi stromy, vyloupnuté ze tmy kužely reflektorů. Zabrzdil a zhasl světla.

„Nechtěl jsem vás namaskovat dřív, protože kdyby si vašeho obličeje všiml nějaký policista, určitě by nás zastavil.“

Vzal lžičku, nabral z misky barevnou sirupovitou kaši a začal ji Prescottovi nanášet na levou tvář, kolem úst a na spánek. Na závěr vyrobil přesvědčivě působící tržnou ránou na holém skalpu. Směs začala na vzduchu rychle tuhnout a během minuty Prescott vypadal, jako kdyby si ho podala parta opilých výtržníků a rozmlátila mu obličej.

Cavanaugh zapnul reflektory a v odlesku matného světla od přístrojů na palubní desce si prohlédl své dílo. „V tomto stavu patříte na pohotovost.“

„Jenže ten sirup je cítit.“

„Než se ke Graceové natolik přiblížíte, aby ho ucítila, bude dávno mrtvá.“

„Musím si být absolutně jistý.“

„Jak to myslíte, jistý?“

„Udělejte to doopravdy.“

„Nechápu, co tím chcete…“

„Pořežte mě.“

„Cože?“

„Na temeni. Rány na hlavě pokaždé hrozně krvácí. Pach krve tu nasládlou vůni sirupu překryje.“

„Kristepane,“ vydechl Cavanaugh.

„Dělejte.“ Přes své odhodlání sebou Prescott škubl, když palec uvolnil čepel a ta s hrozivým cvaknutím vyskočila.

Cavanaugh mohl jen odhadovat, kolik sebeovládání musel jeho klient vynaložit, aby klidně držel, když mu prudkým rozmachem vyřízl v kůži nad čelem rozšklebený pěticentimetrový šrám.

Vyřinula se krev.

Cavanaugh otřel ostří Prescottovi o tvář a zasychající směs získala karmínovější odstín.

Teď už Prescott vypadal jako chodící mrtvola.

„Nastavte ruce,“ vyzval ho Cavanaugh.

Prescott se celý klepal, když mu zápěstí stáhla instalatérská páska. Cavanaugh vložil do mezery čepel nože a lehce jím zevnitř přejel po přední i zadní straně pout. Z dálky by každému připadala páska netknutá a pevná, ale Prescott ji mohl prudkým pohybem paží přetrhnout.

„Dobrý?“ zeptal se Cavanaugh.

Prescott vyzkoušel pevnost pout a málem pásku natrhl. Trhaně se nadechl. „Dobrý,“ potvrdil roztřeseným hlasem.

Cavanaugh vycouval zpátky na silnici a pokračoval na jih. Vpravo se na hladině oceánu třpytil měsíc, vlevo oživovalo temné kopce občasné světélko. Jeli úplně sami, neviděli jediné vozidlo.

„Za příští zatáčkou,“ upozornil Prescott hlasem staženým nervozitou.

„Znáte to tady fakt dobře.“

„Když jsem začal hubnout, vyhýbal jsem se lidem, dokud jsem se natolik nezměnil, aby mě nikdo nepoznal. Zabíjel jsem čas vyjížďkami a procházkami po okolí.“

Cavanaugh projel zatáčkou a kužely světel skutečně odhalili tabuli s nápisem HISTORICKÁ PAMÁTKA. Odbočil doleva na kamenitou polní cestu plnou výmolů, která se ztrácela mezi temnými stromy.

Projeli lesíkem na měsícem osvětlenou louku, ale klikatá cesta je rychle dovedla zase do hustého porostu. Vyjeté koleje byly tak hluboké, že spodek auta občas drhl o hlínu a kamení. Propletené větve nad jejich hlavami tvořily neproniknutelný tunel a o boky karoserie škrábaly pruty keřů.

„Za chvíli narazíme na další louku,“ hlásil Prescott. „Kaple stojí při úpatí protějšího svahu. Moc tam toho k vidění není.“ Dech se mu zrychlil a téměř sípal. „Kromě věžičky s křížkem se všechno zřítilo.“

„Dýchejte pomalu a počítejte do tří.“

„Cože?“

„Nadechněte se, zadržte dech a napočítejte do tří. Pak zase na tři doby vydechněte a opakujte to. Trochu to pomůže. A teď byste se měl na sedadle zhroutit, než vás uvidí. Ať si myslí, že jste v bezvědomí.“

I ve tmě bylo vidět, jak Prescott zbledl, ale bez reptání poslechl.

Cavanaugh se zaposlouchal do jeho přehnaně odměřeného oddechování a současně vnímal každé zhoupnutí auta na výmolu jako bodnutí do srdce. Projel ostrou zatáčkou a vynořil se ze stínu stromů na další louku. Neosvětloval ji jen měsíc; z místa, kde podle Prescotta stála kaplička, náhle vyšlehly automobilové reflektory.

„Zatraceně,“ zaklel Cavanaugh. „Stihla to dřív než my.“

3

Cavanaugh nezpomalil. Nechtěl zareagovat poplašeně a klidně pokračoval k oslepujícím světlům. „Připravený?“ zeptal se Prescotta schouleného na sedadle.

„Teď už je trochu pozdě vycouvat, nemyslíte?“

„Za pět minut bude po všem. Vy budete volný a v bezpečí a já se svou ženou.“

„Vy s tím svým budoucím časem dokážete hotové divy. Moc mi to pomohlo, když jste mě zachraňoval z toho skladiště. Ano, za pět minut budete se svou ženou a já volný.“

Když Cavanaugh Prescotta slyšel opakovat svá slova, jako by i na něj přešla část kouzelného zaklínadla. „Tak, teď zjistíme, jestli jste stejně dobrý herec jako biochemik.“

„A taky zjistíme…,“ Prescott zadržel na tři doby dech, „jestli jste tak dobrý ochránce, jak o sobě tvrdíte.“

Taurus se přiblížil k světlometům. Graceová stála opřená o berle vedle auta, jehož popularita a z ní plynoucí značné rozšíření na amerických silnicích z něho udělala oblíbené vozidlo bezpečnostních služeb – ford mercury sable. Vzadu se Cavanaughova světla odrazila od křížku na vrcholu věžičky uprostřed zřícených stěn.

Cavanaugh zabrzdil ve vzdálenosti pětadvaceti metrů, tedy mimo účinný dostřel pistole s nočními mířidly. Jistě, pořád existovala možnost, že si Graceová přivedla společníka, který číhá někde mezi stromy v záloze s ostřelovačskou puškou v ruce. Jenže aby mohl spolehlivě zamířit, potřeboval by přinejmenším speciální dalekohled, a Cavanaugh pochyboval, že by se blondýně podařilo tak pozdě v noci a v tak krátké době sehnat poměrně vzácný a obtížně dostupný doplněk. Kromě toho by záře dvou párů automobilových reflektorů většinu zařízení pro noční vidění prakticky vyřadila z provozu. Ta totiž pracují na principu zesílení svitu měsíce a hvězd a tak silný zdroj světla by střelce doslova oslepil.

Cavanaugh nechal rozsvíceno a vystoupil, aniž vypnul motor. Studená noc ještě zintenzívnila chlad v jeho hrudi. Přimhouřil oči proti světlu, ovládl rozechvělé hlasivky a zavolal na Graceovou: „Jste tady brzo!“ Slova, která se nesla ozvěnou od stromů, mu připomněla začátek jejich ranního rozhovoru u Jeffersova domu zahaleného do mlhy.

„Mám dojem, že vás to nepřekvapuje o nic víc než mě váš časný příjezd,“ odsekla blondýna. „Otevřete všechny dveře svého auta.“

Cavanaugh poslechl. Věděl, proč to po něm Graceová chce. Její společnice zaujala pozorovací stanoviště stranou mezi stromy a uvidí, zda se v autě někdo neskrývá. Srdce se mu sevřelo obavou jestli se nepřepočítal, jestli na svahu za kaplí přece jenom nečeká ostřelovač. Pokud používá nejnovější typ infračerveného dalekohledu, který pracuje na principu detekce tepelného, nikoli světelného záření, světla automobilů mu nevadí.

S žaludkem v krku otevřel levé zadní dveře, obešel kufr k pravým a chystal se otevřít u spolujezdce. Držel se co nejblíže reflektoru v naději, že mu silný světelný zdroj spíše pomůže než uškodí.

Ale současně se obával, že se naplní jeho nejčernější obavy a že pečlivě připravený plán v posledním okamžiku selže.

Bože všemohoucí, snažně tě prosím, dej, ať se mi Jamie vrátí, vyslal k nebi němou modlitbu.

Vtom Graceová znovu promluvila a její slova mu vrátila naději. „Kde je Prescott?“

Proč se ptá? uvažoval Cavanaugh. Všechny dveře jsou otevřené a ten, kdo se na auto dívá z boku, musí přece Prescotta vidět. Jistě má vysílačku a dávno Graceové oznámil, že si Cavanaugh žádného pomocníka nepřivezl.

„Leží v bezvědomí vpředu na sedadle.“ Takže tím požadavkem, abych otevřel přední dveře, jenom blufovala! Cavanaughovi se rozbušilo srdce novou nadějí. Chce, abych si myslel, že má mezi stromy ostřelovače, ale ve skutečnosti tam nikdo není. Jinak by věděla, kde je Prescott a že se v autě nikdo další neskrývá.

„Vytáhněte toho hajzla ven!“

„Ne, dokud neuvidím svou ženu.“

Graceová netrpělivě pustila jednu z berlí a pokynula rukou dozadu ke zřícené kapličce.

Mezi stíny se zvedly dvě postavy a postoupily do světla. Jedna strkala druhou. Urostlá žena, která kráčela vzadu, se vzrůstem a stavbou těla pozoruhodně podobala Graceové – až na to, že krátce zastřižené vlasy měla černé. Nejspíš obě patřily ke speciální ženské jednotce, o níž se zmínil Prescott.

Ta, kterou před sebou popoháněla, byla Jamie. S rukama svázanýma před tělem klopýtla a předklonila se, jako by jí projel záškub bolesti. Když zvedla hlavu, Cavanaugh spatřil na jejím obličeji krev. Vlna vzteku mu rozpálila svaly doběla a nejraději by zplna hrdla zařval.

„Vytáhněte Prescotta!“ křikla Graceová.

Cavanaugh se vrátil k pravým předním dveřím a ujistil se, že Prescott splnil příkaz a že kovová trubice stále leží na sedadle. Hrubě ho vytáhl z auta. Prescott se svalil na zem a zasténal.

Stejně neurvale ho Cavanaugh odtáhl před auto a v záři reflektorů několikrát nakopl ležící postavu do boku, přímo před očima Graceové a její společnice, která strkala Jamii. Cítil, jak špička boty naráží na kevlarovou vestu, kterou měl zajatec navlečenou pod košilí. Vesta sice ochránila vnitřní orgány, ale Prescott přesto kopance bolestně pocítil a znovu zasténal. Po čtvrtém se překulil stranou a schoulil se, svíraje si břicho.

„Zvedej se!“ poručil mu Cavanaugh. „Nemysli si, že tě tam takový kus potáhnu!“

Vytáhly z kapsy nůž, otevřel ho, sklonil se a rozřízl pásku, která zajatci poutala kotníky. Jakmile zaklapl ostří a schoval zbraň, popadl Prescotta za límec a jedním škubnutím ho postavil na nohy, až se mu prudce rozkývala hlava. Cavanaugh si stoupl za něho a položil mu ruce na ramena, protože zajatec se potácel jako opilý a hrozilo, že spadne.

„Chtěla jste ho, tady ho máte,“ zavolal na Graceovou.

„Co to má sakra znamenat? To přece není Prescott.“

„Ale je, žádný strach.“

„Ale Prescott vypadá úplně…“

„Zhubl jako součást přestrojení. Dokážu vám, že je to on. Hej, ty buzerante, řekni jí něco.“

Prescott se na nejistých nohou kymácel jako třtina. Cavanaugh mu uštědřil tvrdou ránu do ledvin, chráněných kevlarovou vestou. Aby si nezlomil klouby, v posledním zlomku vteřiny úder ztlumil. Mohl si to dovolit, protože stáli ke Graceové čelem.

Prescott se se zasténáním zlomil v pase.

„Neslyšels? Řekni jí něco!“

„Eh…“ Prescott, zdánlivě zkroucený bolestí, zvedl hlavu. „Jak se…“ Rozkašlal se, jako kdyby mu zlomená žebra bránila dýchat. „Jak se daří, Al?“

„Je to on,“ utrousila Graceová. „Ježíšikriste, podívejte se na jeho obličej! Co jste mu udělal?“

„Splatil mu mizivou část toho, co on způsobil mým přátelům. Teď ho můžete vyplatit i vy. Pusťte mou ženu a já pustím Prescotta.“

Graceová se opřela o berle, ohlédla se na svou společnici a přikývla.

Vysoká černovláska postrčila dívku před auto a Jamie, osvětlená reflektory zepředu i zezadu, se belhala k Cavanaughovi.

„Jste na řadě!“

Cavanaugh žduchl Prescotta do zad. Jako loutka, za jejíž provázky škube loutkář postižený tancem svatého Víta, se zajatec na hadrovitých nohou potácivě rozešel.

„Ještě kousek, Jamie,“ povzbuzoval manželku. „Všechno bude dobré. Ještě pár kroků a jsi u mě.“

Oba zajatci se bolestně pomalu přibližovali k sobě. Prescott náhle zavrávoral a klesl na kolena. Cavanaugh k němu přiskočil a zvedl ho za límec.

„Zatraceně, mrskej sebou! Nevidíš, že na tebe čekají? Mám na práci jiné věci než tady okounět a čekat, až se uráčíš položit jednu nohu před druhou.“

Znovu postrčil zajatce, který ještě více připomínal bezvládnou loutku.

Jak se k nim Prescott hlemýždím tempem přibližoval, Graceová a její společnice zděšeně zíraly na jeho domlácený obličej.

Jamie už došla tak blízko, že Cavanaugh ve záři světlometů rozeznával zelenou barvu jejích duhovek.

Prescott znovu zavrávoral. Pak se zastavil, jako kdyby měl každým okamžikem zkolabovat.

„Dělej!“ vybídl Cavanaugh zajatce důrazně a doprovodil svá slova kopancem do zadku. To už se nacházeli v polovině mezery mezi automobily.

Prescott popošel o několik krůčků a minul Jamii. Dívka se zakrvácenými rty podle vyděšeného výrazu v obličeji očividně prožila mnohem horší utrpení a bolest než Prescott, i kdyby všechna zranění v jeho obličeji byla pravá.

Už to bude brzo za námi, pomyslel si Cavanaugh a vyslal k nebesům další modlitbu. Předpokládal, že Graceová na něho vystřelí ve chvíli, kdy jeho pozornost cele zaujme Jamie. Rozhodne příštích několik vteřin.

„Jedeme domů.“ Pokynul manželce, ať jde k autu, a vztáhl ruku, jako by ji chtěl obejmout kolem ramen, ale stále se neobracel.

A bylo na co se dívat. Graceová se opřela o jednu berli a zvedla druhou, aby udeřila Prescotta, který k ní právě dovrávoral, do obličeje. Její společnice zatím na zajatce namířila pistoli.

Dal jsem mu své slovo, pomyslel si Cavanaugh. Graceová švihla berlí a Prescott se vrhl k zemi, aby se úderu vyhnul. Berle mu zasvištěla nad hlavou, ale to už ležel na břiše, svázané ruce schované pod tělem.

Teď trhá pásku a sahá pro zbraň za opaskem, představoval si Cavanaugh, co asi zajatec dělá.

Graceová se znovu ohnala berlí.

V okamžiku, kdy se Prescott odkulil stranou – mnohem svižněji, než by odpovídalo domlácenému člověku na pokraji zhroucení –, Cavanaugh vytasil pistoli.

Tři výstřely ze tří různých zbraní zahřměly v tak rychlém sledu, že splynuly v jediné zaburácení. Společnice Graceové střelila zajatce do hrudi. Prescott se otřásl a stiskl spoušť. Jeho kulka prolétla blondýně hlavou; její berle se zaryla vedle něho do hlíny. Cavanaugh uslyšel výkřik, když se jeho střela zaryla černovlásce do prsou a srazila ji dozadu. Čtvrtý výstřel zazněl o vteřinu později a její výkřik umlčel – Prescott ji trefil do obličeje a okamžitě ji zabil.

Ve vzduchu se mezi průsvitnými mlžnými obláčky vznášel pach spáleného korditu.

Se zvoněním v uších a nervy napjatými k prasknutí se Cavanaugh otočil a ulevilo se mu, když viděl, že se Jamie při prvních výstřelech vrhla k zemi. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“

„Určitě?“

„Ano.“ Obrátil se k Prescottovi. „A co vy? Dobré?“

Prescott ležel na zemi a hned neodpověděl – střela, ztlumená kevlarovou vestou, mu vyrazila dech. Musel se také vyrovnat s vědomím, že jeho trápení skončilo, že už se nemá čeho bát. „Ano.“

„Dodržel jsem slovo,“ řekl mu Cavanaugh. „Pomohl jsem vám. Ochránil jsem vás. A protože jste vy pomohl mně, z mé strany vám nic nehrozí. Přestože vás stále nenávidím, nic proti vám nepodniknu.“

Prescott jen přikývl, ale nevstával a zdálo se, že pořád nemůže popadnout dech.

„Jestli jste zapomněl utřít z nábojů otisky prstů, než jste je nabil do zásobníku, posbírejte prázdné nábojnice a odneste je,“ nabádal ho Cavanaugh.

„Nezapomněl.“

„Můžete si vzít auto Graceové. Až ho někde odstavíte, nezapomeňte setřít svoje otisky ze všeho, čeho jste se dotkl.“

„Nezapomenu.“

„Od této chvíle s vámi nemám nic společného.“

S pistolí v ruce a otočený k Prescottovi čelem odcouval k Jamii, pomohli jí vstát a stále pozpátku ustupoval k autu.

„Nejsi vážně zraněná?“ vyptával se starostlivě. „Nepotřebuješ doktora?“

Prescott se posadil a svíral si hrudník v místě, kde mu pod vestou bezpochyby naskočila pořádná modřina. Cavanaugh viděl ve světle automobilových reflektorů vlastní pohybující se stín. Motor taurusu vrčel na volnoběh.

„Myslím, že nemám nic zlomeného,“ zachraptěla Jamie.

Cavanaugh narazil stehny zezadu na kapotu a odváděl manželku k pravým předním dveřím.

Jamie se náhle zachvěla a těžce se o něj opřela. Jemu samotnému se podlomila kolena. Do nosu ho udeřil čpavý pach, který vycházel z auta. Rozbušilo se mu srdce, dech se nepřirozeně zrychlil a v ústech náhle pocítil vyprahlé sucho.

Kovová trubice na sedadle. Než jsem Prescotta vytáhl z auta, otočil uzávěrem a uvolnil pojistku!

V oblaku neviditelného plynu s hormonem, který se šířil z kabiny, popadl Cavanaugh trubici a hodil ji na Prescotta. Na místo, kde před okamžikem seděl. Zatímco měl jiné starosti, Prescott se uklidil z dohledu.

Objal Jamii a chtěl jí pomoci nasednout, ale vtom ze tmy zaburácel výstřel a srazil ji na něho.

„Ne!“ Dávka hormonu mu naplnila plíce a ovládla ho nepředstavitelná hrůza. Nedokázal potlačit třas v celém těle, ale přesto jednou rukou podpíral manželku a druhou střílel k místu, kde zahlédl záblesk z hlavně. Zdálo se mu, že za blondýniným autem, jehož světla ho ozařovala jako na jevišti, se krčí podezřelý stín. Vypálil na pravý reflektor, ale jak byl rozklepaný, minul. Musel stisknout spoušť ještě dvakrát, než se sklo světlometu rozprsklo a pravá část mercury potemněla. Prescott opětoval palbu a jeho kulka zasvištěla Cavanaughovi nad hlavou.

Bylo mu jasné, že otevřené dveře auta jsou jako štít bezcenné a rány z pistole nezastaví. Spěšně složil manželku na přední sedadlo a ztuhl hrůzou, když viděl, že má pravou stranu hrudníku zalitou krví.

Další Prescottova kulka provrtala čelní sklo taurusu. Cavanaugh oběhl auto, vsunul horní polovinu těla do kabiny, sklonil se nad manželku a roztrhl jí halenku. Věděl, že teď je oba účinně chrání motor. V otvoru po střele bublala krev a zlověstně hvízdavý zvuk napovídal, že kulka prošla plící. Pronikavý pach hormonu hrozil, že ho udusí, když se natahoval pro roli instalatérské pásky. Roztřesené prsty odtrhly deseticentimetrový kus, přiložily ho Jamii na hrudník a zakryly tak vstřel.

Hvízdání plic ustalo.

Druhým kusem pásky jí přelepil otvor na zádech, kudy kulka vyšla. Čelní sklo proděravěly další střely. Natáhl se přes Jamii a přibouchl dveře. Pak se přikrčený vsoukal za volant, zařadil zpátečku a donutil nohu, aby stlačila akcelerátor k podlaze. Zpod kol odlétávaly trsy trávy a vozidlo prudce couvalo. Cavanaughovi se nějakým zázrakem podařilo sešlápnout brzdový pedál a stočit volant o devadesát stupňů. Automobil se smykem obrátil do protisměru a natočil se k Prescottovi kufrem. Cavanaugh zoufale přeřadil a vyrazil na plný plyn. Silný motor udělil vozu takové zrychlení, že se zbývající otevřené dveře hlasitě přibouchly.

Schoulený, aby mu hlava co nejméně přečnívala přes opěradlo a Prescott na ni nemohl zamířit, měl tolik práce s řízením, že sotva dokázal nahmatat tlačítka elektrického ovládání oken. Konečně se mu podařilo částečně spustit levé přední. Průvan začal pročisťovat vzduch v kabině, když vtom prolétla kulka zadním oknem. Ve spršce skleněných střepin se Cavanaugh zabořil ještě hlouběji do sedadla, roztřesený jako v horečce. Potom Prescott sklonil hlaveň a začal střílet na kapotu v naději, že projektily prolétnou oběma opěradly a nepřítele vyřídí. Kulky však jenom neškodně narážely na ocelovou desku, kterou Cavanaugh prozíravě do kufru namontoval.

Řítil se ke stromům na okraji louky a vůbec ho neuklidňovalo vědomí, že Prescott již téměř vyprázdnil zásobník. Vždyť má ještě k dispozici zbraň Graceové a její společnice!

Ve zpětném zrcátku viděl, jak zbývající světlomet mercury poskočil a začal je pronásledovat.

Ten parchant, zaklel Cavanaugh v duchu a po hmatu si zapjal bezpečnostní pás. Slíbil jsem, že ho budu chránit! Vjel do lesa a ve světle reflektorů spatřil prudkou zatáčku směřující z kopce. Kvůli narušeným reflexům ji jen tak tak projel.

Dal jsem mu své slovo, že mu neublížím!

Větve šlehaly o karoserii. Cavanaugh se potýkal s volantem a vjel do další zatáčky. Ve zpětném zrcátku se v mezerách mezi stromy občas míhaly záblesky jediného světlometu, který se rychle přibližoval.

Cavanaugh si uvědomoval, že za situace, kdy je Jamie zraněná a on sám omámený hormonem, drží Prescott v rukou všechny trumfy. Na potvrzení jeho neveselých úvah následující ostrá zatáčka málem vyhodila dívku ze sedadla. Musel zpomalit, aby mohl sundat pravou ruku z volantu, natáhnout se k protějším dveřím pro bezpečnostní pás a zapnout ho kolem Jamie.

Temné kmeny zmizely a světlomety ozářily další louku. Reflektor za ním se rychle dotahoval a Cavanaugh slyšel nárazy kulek do ocelové desky za zadními sedadly.

Svištěl přes louku a snažil se nahmatat páčkový spínač upevněný pod palubní deskou. Okamžitě musel přimhouřit oči, protože ze zpětného zrcátka ho oslepil odraz mlhových světel, která Jamie namontovala nad zadní nárazník a která teď svými dvěma stowattovými halogenovými žárovkami s křemíkovým vláknem vyšlehla proti Prescottovi.

Louka jako by neměla konec. Mlhové lampy zářily tak silně, že Cavanaugh za sebou nedokázal rozeznat reflektor automobilu, který ho pronásledoval. V duchu viděl, jak si oslepený Prescott dlaní stíní oči a zpomaluje ze strachu, aby se nenaboural.

Ztratil jsem ho, pomyslel si s ulehčením. Teď musím dostat Jamii do nemocnice.

Dívka zasténala.

Bože všemohoucí, nedopusť, aby zemřela.

Vpředu se vynořil další lesík a v tom okamžiku do taurusu zezadu prudce narazil Prescottův vůz. Síla nárazu zastihla Cavanaugha zcela nepřipraveného a mrštila jím kupředu, až se mu napnutý bezpečnostní pás bolestně zařezal do prsou. Jamii poskočila hlava. Ne!

Místo aby Prescott zpomalil, využil pronikavou záři mlhovek jako maják. Oči mu nebyly prakticky k ničemu, a protože dokázaly rozeznat pouze halogenové lampy na kufru taurusu, šlápl na plyn, aby se k nim ještě více přiblížil. Po nárazu se ocitl tak blízko, že se zář mlhovek odrážela od přední masky jeho vozu a v zrcátku Cavanaugha oslepovala.

Cavanaugh překlopil vnitřní zpětné zrcátko nahoru a hned viděl o něco lépe. Potýkal se s volantem na nerovném povrchu a ucítil další náraz. Prescott se z honičky po útěku ze skladiště evidentně nepoučil, pomyslel si. Pronásledovatelé do nás tehdy opakovaně naráželi zezadu, ale bez většího efektu. Ano, odnesly to nárazníky a několikrát to s námi pořádně zatřáslo, ale ukradený automobil mohl bez vážnějšího poškození pokračovat v jízdě.

A další rána. Prescott se držel tak blízko, že ho mlhovky tak moc neoslňovaly. Nebo se je pokouší rozbít? uvažoval Cavanaugh. Před vjezdem do lesa musel zpomalit a zezadu ucítil nepovolující tlak do svého nárazníku. Pochopil, že mu tak Prescott chce znesnadnit, ne-li znemožnit ovládání vozidla. Proboha, snaží se mě dostrkat do lesa, abych to napálil do stromu!

Uvědomoval si, jak je to nebezpečné, ale nezbývalo mu než šlápnout na plyn. Světlo za taurusem ztratilo na intenzitě – Prescottovi se podařilo zničit jednu z mlhovek. A pak už se Cavanaugh musel cele soustředit na brzdu a volant, aby se vůbec propletl mezi kmeny stromů. Se štěstím překonal první zatáčku, i když s odřeným nárazníkem, a instinktivně škubl hlavou, když oknem prolétla kulka. Další pleskaly do kufru a jedna z nich roztříštila druhou halogenovou lampu – zář za taurusem pohasla, zůstal jen Prescottův osamělý světlomet.

Stromy se nečekaně rozestoupily a před Cavanaughem se objevil asfalt Pacifické pobřežní dálnice. S kvílejícími pneumatikami strhl volant doprava a s plynem na podlaze se vyřítil na sever k Carmelu.

Jamie zasténala.

„Nesmíš zemřít,“ zapřísahal ji.

Za ním šlehlo světlo – Prescott vjel na dálnici. Vlevo se měsíčním svitem třpytila mořská hladina, vpravo se zvedaly zalesněné vrchy a mizely za obzorem. Pusto a prázdno, žádná osvětlená okna, žádné automobilové reflektory nevěštily přítomnost lidských bytostí. Vřítil se do zatáčky a málem vyletěl přes krajnici. Nečekal to a uvědomil si, že taurus poslouchá volant velmi neochotně a že řízení jde hodně ztuha, jako by se něco porouchalo. Obával se, že problém vězí v pneumatikách. Jestli se Prescottovi podařilo některou prostřelit, neroztrhala by se, ale postupně by z ní unikal vzduch a vozidlo by začalo na silnici plavat.

Osamělý světlomet se přibližoval, a když Cavanaugh v další zatáčce musel kvůli snížené ovladatelnosti zpomalit, Prescott do něho znovu zezadu narazil. Jamie na sedadle poskočila a zasténala bolestí. Cavanaugh se neodvažoval myslet na její zranění, aby mu nic nenarušovalo absolutní soustředění na řízení, které bylo stále obtížnější.

Projeli kolem malé osady a Cavanaugh vycítil šanci, když se před ním otevřela dlouhá rovinka. Sešlápl plyn na doraz, aby získal náskok, ale s měkkou pneumatikou taurus zdaleka nedosahoval obvyklé akcelerace.

Z protisměru vyšlehla dvojice světelných kuželů a v okamžiku, kdy je plnou rychlostí míjela tmavá dodávka, Prescott do taurusu zase narazil, ale pak neočekávaně vjel do levého pruhu a začal je předjíždět.

„Ne!“ zabědoval Cavanaugh.

Jak se od něho naučil, Prescott ťukl pravým předním nárazníkem do Cavanaughova levého zadního. Pomohla mu samozřejmě zhoršená ovladatelnost taurusu, ale i tak zvládl znehybňující manévr na nováčka velmi dobře. Taurus se roztočil a za okamžik už Cavanaugh zděšeně zíral za svými reflektory do směru, odkud právě přijel. Zadek auta prorazil zábradlí před nízkým mostem. Taurus se na svahu naklonil, překulil se na bok, na střechu a druhý bok a pak koly napřed dopadl s mohutným gejzírem do řeky.

4

„Jamie!“

Při kotrmelcích musela nárazy strašlivě trpět a teď na vedlejším sedadle tiše sténala.

Otřesený Cavanaugh se pokoušel jasně uvažovat. Vozidlo se potápělo a tlak vodní masy do boků už nedovoloval otevřít dveře. To bude možné teprve tehdy, až se kabina naplní vodou a vnější a vnitřní tlaky se vyrovnají. Na počátku štvanice stáhl okénko u řidiče asi do poloviny a teď stiskl tlačítko, které je mělo úplně otevřít. Doufal, že se mu podaří manželku otvorem vystrčit a sám unikne za ní, a proto ho vyděsilo, když se okno ani nehnulo.

Studená voda mu prosákla do bot. Vytáhl z kapsy kalhot nůž a rukojetí praštil vší silou do polostaženého okna. Bezpečnostní sklo se rozprsklo na záplavu střepin. Znovu se rozmáchl, aby očistil okraje od ostrých zbytků, ale zarazil se při pohledu na temný stín za oknem. V měsíčním svitu a odrazu od světlometů rozeznal obrovský balvan.

Otočil se na stranu spolujezdce – podobný kamenný kvádr. Strašlivou shodou okolností taurus přistál přímo mezi dvě skalní lavice, a i kdyby se mu podařilo uvolnit kterékoliv z bočních okének, uniknout by tudy nemohli.

Musím vykopnout přední sklo, napadlo ho, ale okamžitě si uvědomil, že když se taurus na svahu převrátil vzhůru koly, nosné sloupky karoserie povolily, plech střechy se zmáčkl, sklo vpředu i vzadu se vysypalo a zůstala mezera tak úzká, že by se jí ani Jamie, ani on neprotáhli.

Ledová voda už mu sahala po kolena. Jak automobil klesal stále hlouběji, reflektory začaly pomrkávat, stejně jako osvětlení palubní desky. Cavanaugh se roztřásl zimou. Zvedl Jamii do sedu a zaklonil jí hlavu, aby mohla co nejdéle dýchat. Začínala mu trnout chodidla.

Dveře zablokované balvany.

Okny neprolezeme.

Střecha!

Stiskem palce uvolnil ostří vystřelovacího nože, švihem rozřízl čalounění stropu a odtrhl je. Střecha byla promáčklá dovnitř a příčné vzpěry se natolik rozestoupily, že mezi nimi zůstávalo dost prostoru pro lidské tělo. V cestě jim ovšem stál ještě plech..

Cavanaugh sevřel rukojeť v dlani tak, aby ostří směřovalo vzhůru, a zabodl je do plechu. Nože z Emersonovy dílny jsou na celém světě známé jako mimořádně odolné nástroje. Houževnatá čepel ze speciální vysokopevnostní oceli je ostrá jako břitva, její špička tvrdá jako dláto a zoubkované ostří dokáže řezat kov. Snadno s ní prorazíte dveře auta a Cavanaugh věděl o případech, kdy pronikla i vlákny kevlarové vesty.

I teď díky svým obdivuhodným vlastnostem a síle, kterou do úderu vložil, lehce projela plechem a Cavanaugh jí několikrát přejel nahoru dolů a nařízl střechu. Pak nůž vytáhl a zarazil o kus dál. Zatímco mu voda stoupala ke slabinám, bodal a řezal do plechu a snažil se vytvořit dostatečně široký otvor. S každým úderem mu přes rameno projela do celého těla ostrá bolest.

Při dalším bodnutí zasténal bolestí a odvrátil hlavu. Vylekal ho pohled na Jamii. Dívka se naklonila na bok a hlava se jí houpala těsně nad hladinou, která jí sahala k břichu. V horečném spěchu ji narovnal a jako šílený bodal do plechu, páčil a řezal čepelí a snažil se dokončit kruhový otvor. Hlasitě oddechoval a u úst se mu tvořily obláčky páry. Hladina mu sahala až k hrudi. Opět se rozmáchl, ale jeho pohyb již zbrzdil odpor vody a tentokrát čepel kov neprorazila.

Pak zhasla světla a v nastalé tmě Cavanaugh vyrazil zmučený výkřik. Nejen že se ve vodě nemohl rozehnat plnou silou, ale navíc už neviděl, kam bodá. Spíše vycítil, než postřehl, jak se Jamie na sedadle znovu svezla stranou, a musel ji zachytit, aby se neutopila. Pohladil ji po tváři a do očí mu vyhrkly slzy. Promiň, má lásko, promlouval k ní v duchu. Kdybych tě víc miloval, kdybych ti naslouchal, mohli jsme teď být doma. Jako ochránce jsem v tvém případě selhal. Je mi to tak líto…

Ve chvíli, kdy mu hladina sahala nad prsa, posedl Cavanaugha šílený vztek. Bože, pomoz mi! Musí přece existovat…

Ani nedomyslel a zatáhl za páčku otevírající zavazadlový prostor. Skopal z nohou boty, přelezl dozadu a rozklepaný zimou začal bodat nožem do zadního sedadla. V zoufalém spěchu sekal, řezal a páral čalounění, až se objevila ocelová deska. Zapřel se do ní nohou, vyvrátil ji, ponořil se pod hladinu a proplul do zaplaveného kufru. Zůstal zavřený. Domníval se, že víko drží tíha vodní masy, ale i když se do něj opakovaně opíral, nepovolilo. Nárazy Prescottova vozu nejspíš poškodily zámek. S plícemi pálícími nedostatkem kyslíku vrazil pod západku čepel nože a zapáčil. Něco povolilo. Napřel se zády proti kapotě a konečně zavazadlový prostor otevřel.

Zoufale se potřeboval nadechnout. Proplul dírou do kabiny a zvedl hlavu, ale ve tmě se uhodil o plech. Když vypustil vzduch z plic, rozlehla se stísněným prostorem bublavá ozvěna. Zděšeně odhadoval, že hladinu dělí od střechy sotva deset dvanáct centimetrů. Bez otálení se zhluboka nadechl, zajel pod vodu, natáhl se k přednímu sedadlu, nahmatal Jamii a zvedl jí hlavu do rychle se zmenšujícího volného prostoru.

Její zaúpění ho naplnilo nadějí. Člověk nemůže sténat, když nedýchá. Po hmatu jí sundal boty a pak ji natočil obličejem k sobě. Otevřel jí pohmožděné rty a opakovaně vdechoval do úst, aby jí co nejvíce naplnil plíce. Bude potřebovat každou molekulu kyslíku, aby přežila to, co musel udělat – přetáhnout ji přes opěradlo dozadu a proplout s ní dírou do kufru auta. Ani nevěděl, jak ji tam dostal, ale konečně se mohl vší silou odrazit. S Jamií v náručí proplul otevřeným víkem a strháván proudem usilovně zabíral nohama.

Ztratil orientaci, nevěděl, kde je dole a kde nahoře, a cítil se úplně bezmocný.

Jednadvacet.

Dvaadvacet.

Třiadvacet.

Čtyřiadvacet.

Když prorazili hladinu, zaslechl, jak se vlny rozbíjejí o kameny. Jamie lapala po vzduchu. Objal ji kolem ramen a volnou rukou pádloval napříč proudem ke břehu.

Světlo baterky ho téměř oslepilo. Mířilo na ně shora, z mostu, který se klenul asi šest metrů nad nimi, nedaleko prudkého svahu, po němž se skutáleli s autem do vody. Prescott, blesklo Cavanaughovi hlavou. Teď dokončí, co začal. Neustále sice plaval k balvanům, ale každou vteřinou očekával kulku, kterou sice neucítí, ale která mu roztříští lebku. Bylo mu jasné, že se Jamie utopí, i když ji Prescott nezastřelí. Jejich mrtvoly odplaví proud až do moře.

Tak blízko záchraně, a teď je konec.

Napnul síly k poslednímu výkřiku. „Ty zkurvený hajzle!“

„Co? Neslyším vás!“ zavolal z mostu mužský hlas, který nepatřil Prescottovi. „Pokuste se doplavat k těm skalám!“

Cavanaugh už neměl sílu odpovědět.

Baterka mu pořád svítila do očí. „Všiml jsem si proraženého zábradlí a ještě jsem zahlédl, jak se vaše auto potápí! Přivolal jsem policii! Ještě kousek! Mám v kufru lano! Hodím vám ho!“

5

Jamie ležela na pojízdných nosítkách s kyslíkovou maskou přes obličej a jehlou intravenózní soupravy zabodnutou do žíly na paži. Dvě sestřičky z pohotovosti s ní spěšně projely elektronicky ovládanými dveřmi do ostře nasvětlené chodby, která vedla k operačním sálům. Hned za nimi běželi dva lékaři. Hodiny na stěně ukazovaly půl jedné. Cavanaugh se díval, jak se za nosítky zavírají dveře, a sevřel ještě pevněji okraj deky, do které byl zabalený.

„Slyšel jsem, žes jí zastavil krvácení instalatérskou páskou,“ ozval se vedle něj mužský hlas.

Cavanaugh se otočil k Rutherfordovi, jehož černý obličej ještě nesl známky výprasku od Klineových goril.

„Měli bychom to začít učit na Akademii,“ dodal agent FBI.

Cavanaugh cítil v hlavě takovou prázdnotu, že se jen s obtížemi donutil promluvit. „Rád tě zase vidím, Johne.“

„Tomu se mi ani nechce věřit, když uvážím, jak sis dal záležet, aby ses mi vyhnul.“

„Odkdy jsi tady?“

„Od večera. Jakmile nám bylo jasné, že si s námi zase hraješ na schovávanou, někteří z nás se rozhodli zajet si na dovolenou do Carmelu. Ve skutečnosti jsem tvůj druhý telefonát nepřijímal v kanceláři, ale v letadle někde nad Ohiem.“

„Požádali jste policii, aby vám hlásila každou nehodu, do které byli zapleteni lidé odpovídající našemu popisu, že?“

„Jo. Připadlo nám to jako rozumný postup. Nevím, jak to děláš, ale mám dojem, že přitahuješ smůlu.“ Rutherford kývl hlavou ke dveřím na chirurgii. „Přežije?“

Cavanaugh sklopil zrak. „To mi doktoři neřekli.“

„To je mi líto. Kdybys nás nechal, mohli jsme se alespoň o něco pokusit. Třeba bychom ji zachránili.“

„To těžko. Operace by vyžadovala rozsáhlou koordinaci, a na tu nebyl čas. Vládě by stejně víc leželo na srdci Prescottovo zadržení než její záchrana. Nemohl jsem to riskovat.“

„Řekli ti doktoři, kdy budou vědět něco určitého o její prognóze?“

„Čtyři až pět hodin.“

„Dlouhé čekání,“ poznamenal Rutherford. „Můžeš tu dobu strávit v cele, nebo s námi. Rozmysli si to. Ale uvítal bych, kdybys nám konečně začal při dopadení Prescotta pomáhat.“

6

V rozlehlé služebně na policejní stanici v Monterey stály dvě řady stolů, plně obsazené unavenými agenty ministerstva spravedlnosti a místními strážci pořádku, kteří poslouchali Cavanaughovo líčení nedávných událostí. Celou dobu vyzváněly telefony. Pokaždé, když někdo zvedl sluchátko, Cavanaugh ztuhl napětím, jestli nevolají z nemocnice, ale zatím čekal marně.

„Necháme policejního kreslíře vypracovat portrét podle tvého popisu,“ řekl Rutherford. „Už jsme upozornili všechna letiště podél pobřeží.“

„Myslím, že tuto oblast neopustí.“ Ostré světlo bodalo Cavanaugha bolestně do očí. „Může se oprávněně domnívat, že jsme oba mrtví. Moc k tomu nechybělo.“

Odmlčel se, když si uvědomil, že v tuto chvíli Jamie možná opravdu umírá, a jen s největším vypětím vůle se donutil pokračovat. „Řekl jsem Prescottovi, že podle mě úřady o jeho útěku do Carmelu nevědí, a on mi uvěřil. Proč taky ne? Kdybych s vámi spolupracoval, nebyl bych sám. Ve své aroganci si Prescott možná myslí, že za sebou konečně zametl všechny stopy. Třeba udělá to, co od něj nikdo nečeká, a bude se držet doma. Máš ten seznam, o který jsem tě žádal?“ Mluvil o seznamu lidí, kteří si v posledních třech týdnech koupili nebo pronajali dům v oblasti kolem Carmelu a Monterey a současně požádali o členství v některém z místních golfových klubů.

Rutherford mu podal několik potištěných listů. „Tohle je vše, co jsme zatím zjistili. Seznam nezahrnuje ty, kdo si nemovitost obstarali bez pomoci realitní agentury. Prověřujeme inzeráty v místních novinách a kontaktujeme soukromé majitele, kteří se se zájemcem domluvili přímo.“

Cavanaugh se začetl do seznamu a světlo zářivek mu připadalo ještě pronikavější. „Je jich mnohem víc, než jsem čekal.“

„Tahle oblast je velmi populární.“

„Jak to, že v samotném Carmelu zase tolik nových nájemníků není?“

„Nemovitosti jsou tam strašně drahé a hned tak někdo si je dovolit nemůže. A protože jde o tak ceněnou lokalitu, jen málo majitelů své domy prodává.“

Cavanaugh jel očima po seznamu. Pacific Grove, Monterey, Seaside, Carmel Valley, Carmel Highlands, nekonečný sloupec jmen.

„Prověřit tohle všechno si vyžádá spoustu práce a lidí,“ povzdechl si. „A taky času, protože musíme být opatrní, abychom nevzbudili Prescottovo podezření, kdybychom se k němu v průběhu pátrání příliš přiblížili.“

„Doufali jsme, že tě některé z těch jmen zaujme, což by nám hodně času a úsilí ušetřilo,“ poznamenal agent FBI.

„Když Karen připravovala pro Prescotta novou totožnost,“ uvažoval nahlas Cavanaugh, „jistě zvolila běžné jméno. Takové, které na první pohled nevyčnívá jako bolavý palec. A taky takové, které nemá žádnou spojitost s jeho předchozím životem.“

Přítomným strážcům zákona kolektivně poklesla čelist.

„Jedině že by Karen neměla z Prescotta dobrý pocit.“

Všichni s nadějí v očích vzhlédli.

„Jestli vytušila, že jí z jeho strany hrozí nebezpečí,“ rozvíjel svou myšlenku Cavanaugh, „mohla mu dát jméno, které by mi něco říkalo a dovedlo mě k němu.“

„Opravdu jste si byli tak blízcí?“

„Sloužil jsem s jejím bratrem u Delta Force. Vykrvácel mi na rameni.“

Po jeho slovech zavládlo v sále pochmurné ticho.

Cavanaugh přehlédl seznam. „Jmenoval se,“ poklepal ukazovákem na jednu z položek, „Ben.“

Rutherford se mu naklonil přes rameno a přečetl označené jméno: „Benjamin Kramer.“

„Carmel Highlans.“ Cavanaugh si živě vzpomínal, jak se cestou ke kapličce krátce předtím, než sjel na odbočku a zastavil na okraji lesa, zeptal na světla mezi stromy. Není to město, spíš osada, pár domků rozložených na útesu nad mořem, odpověděl mu Prescott. Právě tam se ten parchant usadil, pomyslel si Cavanaugh. Aniž to tušil, projížděl tehdy nedaleko jeho nového domova.

„Připadá mi to dost slabé. Opravdu si myslíš, že je to on?“ V Rutherfordově hlase zazněla zoufalá touha uvěřit. „Nemůže to být jenom shoda okolností?“

„Zprvu jsem si toho nevšiml. Karenin bratr snad nikdy nepoužil celé znění svého jména, vždycky byl pro každého prostě Ben. Jenže Prescott tyhle zkráceniny nesnáší. Hned při prvním setkání mi zdůraznil, že se jmenuje Daniel, žádný Dan. A když se vydával za Cartera, personál ve fitcentru upozornil, že jeho křestní jméno nezní Josh, nýbrž Joshua. Drtivá většina mužů na tomto seznamu uvádí zkrácenou verzi. Sam, Steve a tak dál. Ten Benjamin mezi nimi působí hrozně formálně.“

„A co to příjmení Kramer?“ zeptal se agent Federálního úřadu pro vyšetřování.

„Před nehodou, která ji připoutala na invalidní vozík, byla Karen zasnoubená s chlapem, který se jmenoval Kramer. Když ten všivák zjistil, že je nadosmrti zmrzačená, zasnoubení zrušil. Ben vždycky říkal, že ta Karenina nehoda byla alespoň k něčemu dobrá – nestala se z ní paní Kramerová.“

„Tak se podívejme na adresu. Kdo to zná v Highlands?“ zeptal se auditoria.

„Bydlí tam moje teta.“ Příslušnice místního detektivního sboru popadla telefon.

Rutherford se obrátil na jiného policistu v civilu. „Máte tady na oddělení katastrální mapu okolí?“

„Jasně. V počítači. A taky satelitní snímky.“

„Chci přesnou lokalizaci toho domu.“

Zazvonil telefon. Cavanaugh doufal, že tentokrát to bude z nemocnice, a současně se toho děsil. Ukázalo se, že ještě nějakou dobu bude muset tápat v nejistotě.

Někdo vložil do mechaniky optický disk a na obrazovce se objevilo několik málo ulic, které tvoří osadu Carmel Highlands. Detektiv vyťukal na klávesnici adresu. „Tady. Na konci útesu. Přímo nad oceánem.“ Zvětšený záběr ze satelitu nabízel pohled na střechy, rozložení vegetace a kontury ulic. Detektiv kliknutím myši nechal zvětšit dům, o který měli zájem.

„Rozlehlý pozemek,“ podotkl Cavanaugh.

„V Highlands mívají půl hektaru i více.“

„A velký dům.“

„Podle stínů okolních budov bude jenom přízemní.“

Detektivka mezitím ukončila rozhovor s tetou a položila sluchátko. „Tam dole se všichni navzájem znají. Když se ten chlápek nastěhoval, teta mu přinesla na uvítanou košík ovoce. Byl prý otylý a dost nevrlý. Odbyl ji s tím, že drží dietu a ovoce nejí, protože má vysoký obsah fruktózy. Ano, tak to řekl. Fruktózy, ne cukru. Od té doby ho viděla jen párkrát. Zhubl, oholil si hlavu a nechal narůst bradku. Teta říká, že skrz stromy vidí jeho dům. Svítí se tam.“

„O půl druhé v noci?“ podivil se jeden z agentů FBI.

„Třeba při odchodu z domu nezhasíná.“

„Nebo se balí,“ dodal Rutherford a natáhl se k telefonu, „a v tom případě nemáme na jeho polapení moc času.“

7

Cavanaugh stál za jedním ze tří hlídkových vozů, které zatarasily vjezd do temné uličky. Napětí a nedostatek spánku mu bičovaly nervy. Před odjezdem nevydržel a hnán starostí o Jamii zavolal do nemocnice, ale o jejím stavu se nic nového nedozvěděl. Rutherford a další agenti vedle něho si nočnímu dalekohledy prohlíželi domy, ponořené v širokých rozestupech do stínů, a soustředili se zejména na budovu na konci ulice. Nízká, ale široká silueta usazená na okraji útesu by se zřetelně rýsovala na pozadí zpěněných vln, nebýt ostrých světel kolem plotu, jež ohraničoval pozemek. Svítilo se i v několika oknech.

„Za závěsy nevidím žádný pohyb,“ utrousil jeden z agentů.

„Prescott už třeba dávno vzal nohy na ramena a ta světla v nás mají jenom vyvolat dojem, že je ještě doma, a tak nás zdržet,“ opáčil jeho kolega.

Cavanaugh se sice převlékl do suchých šatů, ale musel si obejmout paže, aby se alespoň trochu zahřál, protože při pomyšlení na Jamiin osud ho mrazilo hrůzou. „Pohyb nevidíte proto, že Prescott nemá v povaze přibližovat se k oknům.“

Jeho pozornost upoutaly nezřetelné postavy, které se pohybovaly ve stínech stromů – policisté eskortovali do bezpečí za zátarasy další rodinu. Prescottovy sousedy budil uprostřed noci telefon a vždycky chvíli trvalo, než celí rozespalí pochopili, že se mají v tichosti, ale potmě obléci a opustit dům zadním vchodem, kde na ně bude čekat ozbrojený doprovod.

„To už jsou poslední?“ zeptal se Rutherford.

„Šest domů, šest rodin. Oblast je čistá,“ odpověděl místní detektiv.

Za barikádou se z otevřené dodávky občas ozvalo tlumené cinknutí, jak si příslušníci speciální zásahové jednotky nasazovali těžké neprůstřelné vesty a přilby s brýlemi pro noční vidění, utahovali opasky a připínali vysílačky. Když ve svých černých kombinézách kontrolovali pistole a opakovací automatické pušky, vypadali jako postavy z Hvězdných válek.

Rutherford k nim zamířil a Cavanaugh ho následoval.

U kabiny dodávky právě civilista středního věku, jeden z Prescottových sousedů, ukazoval veliteli zásahové jednotky náčrtek interiéru Prescottova domu. Tlumené červené světlo baterky, kterou si velitel svítil, nebylo vidět dál než na dva metry.

„Kdy jste tam byl naposledy?“ zajímal se velitel.

„Před pěti týdny, když se předchozí majitel stěhoval. Byli jsme s Jayem dobří přátelé. Zatracená škoda, že onemocněl.“

„Proběhly v domě od té doby nějaké stavební úpravy? Myslím, jestli jste tam třeba neviděl dělníky.“

„Pokud vím, tak ne.“

„Dobře. Takže tady máme hned za dveřmi obývací pokoj. Vpravo je čítárna s domácím kinem a pokoj pro hosty, vlevo kuchyň, malá a velká ložnice, u každé koupelna. A ještě pracovna. Zatraceně velký barák! Říkáte, že vzadu vede z obýváku do zahrady francouzské okno?“

„Ano. Za ním je asi tři metry široká terasa. Sahá až k útesu, který je obehnán takhle vysokou zídkou,“ soused si ukázal k pasu, „aby někdo nespadl do vody.“

„A co je tady to vzadu za garáží?“

„Prádelna.“

„A vedle ní?“

„Temná komora. Jay a já rádi fotografujeme…“ Muž se zarazil a smutně se opravil. „Než onemocněl, vyvolávali jsme tam fotky.“

Velitel ukázal nákres svým podřízeným a vysvětlil jim, jakým způsobem a kudy do domu proniknou. Když zodpověděl poslední dotazy, obrátil se na Rutherforda. „Jsme připraveni. Až dáte pokyn, můžeme vyrazit.“

„Opakovaně zdůrazňuji, že ho chceme živého,“ prohlásil Rutherford.

„Je ozbrojený?“

„Pokud je nám známo, má u sebe AR patnáctku upravenou na střelbu dávkami a minimálně jednu, ale spíš více pistolí ráže devět milimetrů.“

„jestli na nás vystřelí…“

„Máte slzný plyn. Máte šokové granáty. V případě absolutně nutné sebeobrany se ho snažte jen poranit.“

„Má taky kevlarovou vestu,“ ozval se Cavanaugh. Černě odění muži se k němu otočili a pozorně si ho prohlíželi.

„Vy jste ten tělesný strážce?“ zeptal se velitel.

Tentokrát Cavanaugh přešel nevhodný výraz bez komentáře. „Měl jsem s ním několik vážných střetnutí. Je extrémně nebezpečný.“

Velitel se podíval na Rutherforda. „Říkáte, že cíl je biochemik?“

„Správně.“

„Takže snaživý amatér, který si hraje na pistolníka.“

„Zabil pět lidí, o kterých víme. Nepodceňujte ho,“ varoval Cavanaugh. „Ten chlap je mimořádně inteligentní a má pro tyhle věci přirozené nadání.“

„Zasypeme ho tolika prskavkami, že týden neuslyší.“

„Řekl vám někdo o zbrani, kterou vyvinul?“ zeptal se Cavanaugh.

„Jakýsi sajrajt, co vyvolává strach?“

„Hormon v podobě aerosolu.“

„Hormon?“ Velitel sjel Cavanaugha útrpným pohledem. „Lidé z mého týmu mají minimálně sedm let zkušeností. Osamělý biochemik je pro ně ve srovnání s tím, co už prodělali, rekreační procházka. Na strach už jsme si docela zvykli. Myslím, že se s ním umíme vypořádat.“

„Chápu,“ opáčil Cavanaugh.

Velitel se na něho zadíval, jako kdyby pochyboval, zda při svých omezených zkušenostech může alespoň částečně pochopit, co obnáší práce speciální zásahové jednotky.

„Jenže dokud se s tím plynem nesetkáte, nedokážete si ani v nejmenším představit, jak mocné má účinky,“ pokračoval Cavanaugh. „Jestli ucítíte štiplavý smrad…“

„Budou to jeho vyprázdněná střeva, až mu do baráku vtrhne horoucí peklo,“ přerušil ho velitel přezíravě.

„Myslím, že bych tam měl jít první,“ nedal se odradit Cavanaugh.

„Cože?“ Rutherford zalapal po dechu.

„Vím, co můžu čekat.“ Cavanaugh se děsil pocitů, které zakusí, až ucítí pach hormonu, ale nemohl přece nechat ty muže jít do akce s tím, že v nejmenším netuší, čemu budou muset čelit. „Mám lepší šanci…“

„Vždyť se na sebe podívejte!“ vybuchl velitel. „Jste hotová troska. Ten chlap vám to dnes v noci už jednou nandal, takže nechápu, kde se ve vás bere přesvědčení, že to nedokáže zopakovat. Uznávám, že můžete být dobrý tělesný strážce, ale tohle je případ, kdy by měli těžkou práci odvést profesionálové.“ Velitel se otočil ke svým mužům. „Jdeme!“

Cavanaughem sice lomcovala zlost, ale musel uznat, že maskovaní muži své práci rozumí. Rozdělili se na dvě skupiny, prošli kolem zátarasu a postupovali po obou stranách ulice, přičemž využívali každý stín a temný koutek ke krytí. Vypadali stejně zkušení a trénovaní jako příslušníci všech zásahových jednotek kdekoliv na světě. Během několika vteřin mu zmizeli z očí.

V Prescottově domě začala pomalu jedno po druhém zhasínat světla.

„Co to sakra…?“ vyhrkl někdo ze tmy.

„Třeba se konečně chystá do postele.“

„Nebo jsou světla napojena na časovač,“ poznamenal detektiv v civilu.

„Měl bys tu akci zastavit,“ řekl Cavanaugh Rutherfordovi naléhavě.

„Velitel hlásí, že deset minut počkají, jak se situace vyvine,“ oznámil policista, který seděl v dodávce se sluchátky na uších. „Jestli si jde Prescott opravdu lehnout, tím lépe. Až tam vtrhnou, najdou neškodný rozespalý cíl.“

Cavanaugh rozklepaný zimou pozoroval vnější osvětlení kolem domu a cítil stejně napjaté očekávání, jako kdyby s jednotkou čekal na povel k zahájení akce.

Uplynulo deset minut a přesně ve tři čtvrtě na pět muž se sluchátky ohlásil: „Vyrážejí.“

Cavanaugh viděl, jak ze stínů vybíhají temné postavy, rychle dosahují osvětleného terénu a běží přes trávník před domem. Dva nesli krátké, ale těžké beranidlo. Sevřeli držadla v dlaních a několika údery rozštípali přední dveře. Předpokládal, že druhá polovina týmu se stejným způsobem probíjí zadním vchodem. Se zbraněmi v pohotovosti vběhli muži v přilbách a černých kombinézách do domu. O pět vteřin později se za zataženými okny rozblikaly stroboskopické reflektory a ticho noci prořízlo vytí sirén.

Pak se ozvaly výkřiky a zběsilá palba.

8

„Proboha, co se stalo?“ vyjekl Rutherford. „Kdo pustil tu sirénu? A co znamenají ty blesky?“

„Prescott,“ odpověděl Cavanaugh tiše.

Střelba a křik zesílily.

„Přivolejte posily!“ křikl Rutherford na muže u vysílačky a vytasil pistoli. „Musíme za nimi! Musíme jim pomoct!“

Cavanaugh ho zastavil. „Střílejí po sobě navzájem.“

„Cože?“

„Střílejí po všem, co se hýbe! Jestli se přiblížíš, zastřelí tě!“

„Ale přece je nemůžeme…“

Palba utichla a výkřiky ustaly, jen sirény skučely do noci a přerušovaná blesková světla dál ozařovala závěsy na oknech v tak krátkých intervalech, že se Cavanaughovi při pohledu na ně zatočila hlava.

„Proboha svatého, nechoď tam, dokud ti neřeknu,“ zapřísahal Rutherforda. „Dejte mi někdo pistoli!“

„Na to nemáš oprávnění!“

Cavanaugh jen mávl rukou a sáhl do dodávky pro baterku. Všiml si, že na podlaze leží brokovnice s pákovým mechanismem a sklonil se pro ni.

„Hej! Co to sakra děláte!“ okřikl ho radista.

Ale než ho mohl kdokoliv zastavit, Cavanaugh oběhl barikádu a zmizel ve tmě. Postupoval mezi stromy na pravé straně ulice kolem domu postaveného v malebném rustikálním stylu, přeběhl otevřené prostranství k další budově a mířil ke stožáru elektrického vedení, jasně osvětlenému proti tmavé obloze.

Stožár stál vpravo od Prescottova domu a čím více se Cavanaugh blížil k sirénám a blikajícím bleskům za okny, tím pomaleji postupoval. Když dosáhl posledního domu na pravé straně ulice, opatrně vyhlédl za roh a přes úzký dvorek se doplazil k sotva metrové kamenné zídce nad útesem, strmě klesajícím k moři. Vytí sirén přehlušovalo burácení příboje. Cavanaugh se připlížil k vysokému plotu ze sekvojových prken, který odděloval sousední pozemek od Prescottova. Mezi plotem a domem se tyčil elektrický stožár.

V polovině výšky se rýsovala masivní šedá hmota. Transformátor.

Cavanaugh uvažoval, že přeleze plot, seskočí na druhé straně, doplazí se k domu a pokusí se najít vnější pojistkovou skříň, v níž bude kromě elektroměru i hlavní vypínač, kterým vypne sirény a stroboskopy v pokojích. Ale když si uvědomil, že bude muset vystrčit hlavu přes plot, a přitom neví, co ho za ním čeká, zaváhal. Kromě toho bude elektrická skříň určitě zamčená a Prescott při své vynalézavosti do ní určitě nainstaloval nějaký pekelný stroj, který zneškodní každého, kdo by se ji pokusil otevřít a přerušit dodávku proudu do domu. Ne, když uvážil všechny okolnosti a zejména nedostatek času, věděl, že mu zbývá jediná možnost.

Škubl uzávěrem brokovnice, aby do komory vklouzl první náboj, namířil na transformátor a stiskl spoušť. Zaburácel výstřel. Mohutným zpětným rázem ho zabolelo v rameni, ale i když broky vyrazily do plechového krytu patnácticentimetrový otvor, sirény dál pronikavě ječely a blesky nezhasly. Další zapumpování uzávěrem vyhodilo prázdnou nábojnici a vsunulo do komory nový náboj. Po druhém výstřelu zasršely z transformátoru jiskry – sirény utichly, blikání za okny ustalo.

Prescottův dům zahalila neproniknutelná tma.

Cavanaugh se ostražitě plazil mezi stíny podél plotu. Dorazil na jeho konec, přikrčil se a opatrně vyhlédl k budově, kterou proti obloze sotva rozeznával.

Ulicí se rozlehly spěšné kroky. Blížily se vzrušené hlasy

Náhle vedle Cavanaugha zalehl Rutherford. „Dobrá, tak když o tom tolik víš, poraď nám, co dál.“

„Než se kdokoliv bude moci odvážit dovnitř, musíme porozbíjet všechna okna.“

„Porozbíjet okna?“

„Vítr od moře pročistí v domě vzduch a vyvětrá z něho zápach hormonu. Jinak každý, kdo tam vejde, začne v panice střílet na stíny. A jestli tam zůstal někdo naživu, udělá to samé.“

Připojili se k nim dva agenti FBI, zatímco další se spolu s policisty kryli mezi stromy a keři na protější straně ulice. Ticho narušovalo jen hučení příboje pod strmým útesem.

Od předních dveří domu se ozvalo zasténání.

„Tony?“ křikl Rutherford na velitele zásahové jednotky

Žádná odpověď.

„Tony, slyšíš mě?“

Zlověstné ticho.

Cavanaugh věděl, že to nic neznamená. Tony mohl klidně přežít, ale nechce se ozvat, aby neodhalil svou pozici.

Další zaúpění od dveří.

Rutherford přiložil k ústům miniaturní vysílačku. „Ozval se z nich někdo? Přepínám.“

Ve vysílačce zapraskalo. „Nikdo. Přepínám.“

Cavanaugh zaslechl vzdálené sirény. „Jestli je nedostaneme co nejrychleji do nemocnice, všichni vykrvácí… Jestli to vůbec někdo přežil.“

„A Prescott nás může jednoho po druhém oddělat, až tam pro ně půjdeme.“ Další Rutherfordova otázka přišla jako z jiného světa. „Víš, v co věří baptisté?“

Cavanaugh se domníval, že přítel mluví, aby sám sebe uklidnil. „Nevím, Johne. Řekneš mi to?“

„Lidé jsou hříšní.“

„To je pravda,“ souhlasil Cavanaugh.

„Naší jedinou nadějí je milosrdenství boží.“

„To je taky pravda.“

„Tak ať je nám bůh milostiv!“ S těmito slovy se Rutherford rozběhl k borovici, která rostla před Prescottovým domem.

Cavanaugh ho chtěl vzápětí následovat, ale zradily ho vlastní nohy. Při představě, že znovu ucítí pach hormonu, ho pud sebezáchovy nabádal, aby se otočil a co nejrychleji prchal do bezpečí.

Rutherford něco řekl do vysílačky a ve zvuku blížících se sirén se policisté a agenti Federálního úřadu pro vyšetřování začali přesouvat k domu.

„No jo, ať je nám bůh milostiv!“ povzdechl si Cavanaugh, když uslyšel další zasténání, a vyrazil od plotu. Aby se potrestal za svou předchozí zbabělost, když se málem dal na panický útěk, přesprintoval trávník až ke kamenné stěně mezi dvěma okny a obě je rozbil pažbou brokovnice.

Zařinčelo sklo, jak agenti a policisté následovali jeho příklad a přilepení ke zdi bušili pažbami do okenních tabulek. O minutu později se vysypala i okna v zadním traktu budovy.

Cavanaugh čekal, kdy Prescott zahájí palbu. Vítr od moře mezitím pronikl do domu a rozhýbal závěsy.

„Co je to za smrad?“ zvolal jeden z policistů. „Zdrhejte od toho domu!“ přidal se vyděšený hlas agenta FBI.

„Kryjte se! Vidím pohyb!“

„Nestřílejte, dokud si nebudete jistí cílem!“ řval Rutherford.

Policista se odlepil od zdi a prchal jako zajíc. Vzápětí se za ním rozběhli dva agenti a klikatými přískoky se vraceli k hlídkovým vozům při ústí ulice.

Cavanaugh se snažil zadržovat dech.

Nedostatek kyslíku ho donutil k nadechnutí, i když k němu průvan donesl zápach hormonu. Přestože už byl zředěný, zaútočil mu na mozek šokující silou. Ze všech pórů my vytryskl pot a smáčel celé tělo. Taky by utekl, kdyby ho panika zcela neparalyzovala. Mučivě pomalu vítr odvál z domu poslední stopy plynu, ale i poté, co ve vzduchu cítil jenom slanou vůni moře, Cavanaugh se nepřestával třást.

„Obývák čistý!“ křikl kdosi zevnitř. Skupina, která na dům zaútočila zezadu, postupovala po větru, takže na ni hormon tak nepůsobil.

„Čítárna čistá!“

„Pokoj pro hosty čistý!“

„Ložnice čistá!“

Za rozbitými okny se míhala světla baterek a postupovala z jedné místnosti do druhé. Předními dveřmi vběhli další agenti a policisté, světelných kuželů uvnitř přibylo.

„Malá ložnice čistá!“

„Malá koupelna čistá!“

„Pracovna čistá!“

Litanie hlášení pokračovala, jak strážci zákona prověřovali všechny prostory domu, a Cavanaugh pomalu vklouzl dovnitř. Místo hormonu cítil ve vzduchu spálený střelný prach a měďnatý zápach krve.

„Uvolněte zátaras! Nechte projet sanitky!“ hulákal Rutherford do vysílačky.

Cavanaugh ho našel, jak se sklání nad tělem na podlaze. Světlo baterky dopadalo na černou kombinézu nasáklou krví. Střely do obličeje muže k nepoznání znetvořily

Cavanaugh přecházel z pokoje do pokoje a všude viděl další těla a krev. Některá se naštěstí pohybovala, ústa vyrážela bolestné úpění. Neprůstřelné vesty sice odvrátily smrtelná zranění, ale pořád hrozilo vykrvácení z prostřelených paží a nohou.

Za rozbitými okny zablikaly majáčky dvou sanitek, které se přiřítily k domu, ale Cavanaugh se díval na panel s namontovanými stroboskopickými reflektory a sirénou. Podobného si všiml v každé místnosti.

„Velká ložnice čistá!“

„Velká koupelna čistá!“

„Garáž čistá!“

„Prádelna čistá!“

„Fotokomora čistá!“

Zdravotníci se proplétali mezi světly baterek od jednoho těla ke druhému a pokoušeli se udržet zraněné při životě.

„Měl jsi pravdu,“ řekl tiše Rutherford. „Postříleli se navzájem.“

Cavanaugh ukázal na panel. „Ty reflektory jsou namontované tak, že jejich záblesky pravděpodobně vypadaly jako dávky ze samopalu. Možná dokonce způsobily optický klam, jako že se za nimi krčí postava se zbraní v ruce. A sirény děsivý efekt ještě posílily. Ať se ti chlapi otočili kamkoliv, neměli šanci rozeznat tušeného nepřítele od svých kolegů. Potom už stačilo, aby se jeden z nich v panice vyvolané hormonem neovládl a stiskl spoušť. Ostatní ho okamžitě následovali. Ochromeni hrůzou, jakou si nedokázali představit ani v nejdivočejších snech, kosili jeden druhého v křížové palbě.“

„A byli to trénovaní, zkušení profíci.“ Rutherford nevěřícně potřásl hlavou.

„Stejně jako těch patnáct příslušníků Rangers, co se vzájemně postříleli v bažině na Floridě. Ale kde je k čertu Prescott?“ vyhrkl Cavanaugh.

Dorazily posily a dům ožil horečnou činností, jak nejméně dvě desítky agentů a policistů znovu a znovu systematicky prohledávaly dům.

„Není tady sklep ani podkroví,“ poznamenal Rutherford.

„Střecha je šikmá. Jistě se pod ní nachází volný prostor. Neschoval se tam?“ řekl Cavanaugh.

„Tam to centimetr po centimetru prohledali dva agenti,“ odpověděl Rutherford. „Dvakrát.“

„Když se zásahová jednotka přiblížila k domu, Prescott zhasl světla a aktivoval pohybové senzory napojené na stroboskopy a sirény.“

„A potom utekl zadem,“ doplnil Rutherford. „Prohledejte sousední pozemky a domy. Vyšlete hlídky, ať zablokují ulice a hlavní cestu. Neviděli jsme Prescotta odjíždět a pěšky se daleko nedostane.“

„No, to je právě ten problém,“ ozval se jeden z agentů.

„Jaký problém?“

„Garáž je prázdná. Možná měl auto schované někde poblíž.“

Cavanaugh poprvé v životě slyšel Rutherforda klít a brát jméno boží nadarmo.

Zapraskala vysílačka. „Je tam s vámi ten tělesný strážce?“ zeptal se radista z dodávky. „Přepínám.“

„Stojí vedle mě. Přepínám,“ odpověděl Rutherford.

„Řekněte mu, že právě volali z nemocnice.“

9

Cavanaugh seděl v rohu pronikavě osvětleného pokoje na jednotce intenzivní péče. Na lůžku u zdi ležela v bezvědomí Jamie, obličej smrtelně bledý. Zpod nemocniční noční košile vedly kabely elektrokardiografu, do žíly na lokti měla zavedenou kapačku a do krku trubici respirátoru. Na monitorech v záhlaví postele blikaly a pípaly údaje o krevním tlaku, tepové a dechové frekvenci a srdeční činnosti.

Ošetřující lékař, štíhlý Latinoameričan, se otočil od lůžka. „Je pozoruhodně silná.“

„To ano,“ zašeptal Cavanaugh.

„Za dvanáct hodin budeme moudřejší, ale vitální funkce vypadají nadějně. Máme všechny důvody k optimismu.“

Cavanaugh beze slova přikývl a očima se vpíjel do Jamie.

„Za svůj život vděčí vám,“ pokračoval lékař. „Kdybyste jí nezastavil krvácení tou páskou, zemřela by dříve, než se dostala do nemocnice.“

„Ne,“ odmítl Cavanaugh. „Neexistuje nic, za co by mi měla být vděčná.“

Lékař tázavě nakrčil obočí.

„Kdybych ji poslechl, nikdo by ji nepostřelil.“

Monitor srdeční činnosti monotónně pípal.

„Můžu tady zůstat?“

„Normálně to nepovolujeme…“

Cavanaugh se na něho upřeně zadíval.

„Ano,“ řekl lékař.

Cavanaugh přimhouřil víčka. „Je tu moc světla. Nemůžete jí něčím zakrýt oči?“

„Jen co skončíme vyšetření, ztlumíme je.“

„Nešlo by to hned?“

„Požádám sestru, aby přinesla roušku.“

„Děkuji.“

Za půl minuty Cavanaugh s Jamií osaměl.

Respirátor jí za stálého hvízdání a syčení pumpoval vzduch do plic a hrudník se jí pravidelně zvedal a klesal. „Je mi to strašně líto,“ řekl jí Cavanaugh.

Bolelo ho celé tělo a pod víčky cítil v ostrém světle škrábání, jako kdyby mu někdo nasypal do očí písek. Zakryl si je dlaní, opřel se na tvrdé židli a upadl do neklidného spánku, z něhož se probral pokaždé, když ošetřovatelka přišla zkontrolovat přístroje nebo vyměnit lahvičku intravenózní soupravy.

10

Kolem druhé odpoledne dojel Cavanaugh ve vypůjčeném neoznačeném policejním voze po dálnici číslo jedna k odbočce na Carmel Highlands, která by ho dovedla až k Prescottovu domu, a zastavil pár desítek metrů před ní. Vystoupil z auta a podél stromů vedle krajnice zamířil ke křižovatce. V jasném odpoledni se mu nad hlavou klenula azurově modrá obloha, ale on měl oči jen pro větve stromů v těsné blízkosti odbočky. Blížil se k nim v hodně ostrém úhlu a zakláněl hlavu. Aby lépe viděl, sundal si sluneční brýle.

Když nenašel, co hledal, zvedl k očím dalekohled a namířil ho ke větvím. Držel se co nejblíže u stromů a zaměřoval se zejména na místa, kde větve vyrůstaly z kmenů. Po deseti minutách se jediným objektem jeho zájmu stala vysoká borovice na levé straně silnice, asi dvanáct metrů za křižovatkou. Zaostřil pohled do mezery mezi větvemi a pokýval hlavou.

11

Nedaleko vyústění Prescottovy ulice znovu zastavil, vystoupil z auta a v uctivé vzdálenosti od vozovky se blížil ke křižovatce. Teď už jeho oči získaly určitou praxi a trvalo mu sotva pět minut, než objevil miniaturní televizní kameru s malým objektivem, připevněnou kovovým páskem ve vidlici dvou borovicových větví osm metrů za odbočkou. Pásek byl natřený hnědou barvou, aby co nejvíce splynul s kůrou. Šlo o stejný typ kamery, jaký Prescott podle vlastního přiznání rozmístil v patře parkovací garáže, aby zjistil, zda někdo nesleduje jeho porsche. Inzeráty na ně je přecpaný internet, řekl mu tehdy. Chcete mít své dítě neustále pod dohledem? Chcete se podívat, jak se sousedova dcera opaluje?

Nebo pozorovat zásahovou jednotku, jak se nenápadně blíží k vašemu domu, aby na vás překvapivě zaútočila, dodal teď Cavanaugh v duchu. Včera v noci Prescott sledoval každý náš krok od chvíle, kdy jsme přijeli do Carmel Highlands. Neuniklo mu, jak Rutherford nechal uzavřít ulici hlídkovými vozy, a pochopitelně ani jak maskovaní muži vyrazili k jeho domu. Cavanaugh si vybavil, že světla v budově zhasla jen pár vteřin poté. Prescott jistě doufal, že jasně osvětlený dům postup zásahové jednotky zpomalí, čímž získá trochu času, ale jakmile viděl, že útok je neodvratný, přistoupil k druhé fázi, kdy zhasl, aktivoval pohybová čidla reflektorů a sirén a vypustil do ovzduší hormon.

Cavanaugh se držel mimo zorné pole kamer a vrátil se k autu. Nasedl, rozjel se a odbočil do Prescottovy ulice. Zadíval se na její konec a uvědomil si, že si vůbec poprvé může prohlédnout jeho dům ve světle. Nízká budova modernistického vzhledu byla postavena z opracovaných kamenných kvádrů naskládaných na sebe. K hlavnímu vchodu vedla zakroucená příjezdová cesta lemovaná keři. Vrata dvojité garáže zela otevřená a kolem pozemku se od stromu ke stromu táhla žlutá policejní páska, zakazující vstup na místo činu.

Cavanaughovu pozornost zaujalo dění kolem domu. U stožáru stál montážní vůz se zvedací plošinou, na níž dva dělníci měnili transformátor, který v noci padl za obět výstřelům z brokovnice. Na příjezdové cestě vousatý muž v pracovní kombinéze skládal z ložné plochy náklaďáku pláty překližky. Polovina rozbitých oken v přední části již byla zakryta dřevěnou výplní. Na levé straně ulice parkovaly v protisměru dva policejní hlídkové vozy a neoznačený sedan, který používal Rutherford a další agenti Federálního úřadu pro vyšetřování.

Na konci ulice se Cavanaugh pomalu otočil a přitom si pozorně, ale nenápadně prohlížel mezeru pod okapovými rourami. Malé dřevěné krabice s kulatými otvory mohly klidně sloužit jako ptačí budky, ovšem stejně dobře i jako schránky pro miniaturní kamery.

Zaparkoval před prvním hlídkovým vozem a vystoupil. Když zamířil k Prescottovu domu, vyšel z něj Rutherford a znaveně si ho přeměřil.

„Co žena? Už je na tom lépe?“ Rutherford se sice převlékl a oholil, ale přesto vypadal jako ošuntělý vandrák. Modřiny v obličeji dodávaly jeho černé pokožce sinalou barvu.

„Ještě se neprobrala z bezvědomí.“ Povzdechl si a vyčerpaně dodal: „Ale doktor říká, že její životní funkce jsou lepší, než čekal. Vypadá to nadějněji než včera.“

„Výborně.“ Upřímnou úlevu v hlase Rutherford nehrál, ale vzápětí poznamenal vyčítavým tónem: „Mimochodem, právě jsem zjistil, že se nejmenuje Jennifer, nýbrž Jamie.“

„Promiň.“

„Nic se nestalo.“

„Říkal jsem si, že když zatajím její skutečné jméno, třeba ji v dlouhodobé perspektivě ušetřím toho, aby se do případu zapletla,“ vysvětlil Cavanaugh.

„Ale nakonec se do něj zapletla, že?“

„Ano,“ odpověděl Cavanaugh. „A pořádně.“

„Proč jsi sem přijel?“

„V nemocnici nemám co dělat a to čekání…“ Nedokázal větu dokončit a rozhlédl se. „Doufal jsem, že bych ti tady mohl s něčím pomoct.“

„Nevím jak,“ řekl Rutherford. „Prescott je dávno za horama. Buď měl někde v okolí schované auto, nebo si nějaké ukradl. Upozornili jsme všechny policejní složky na severu i na jihu. Na dálnicích a hlavních silnicích jsme rozestavěli hlídky. Kontrolujeme letiště, přístavy, železniční a autobusová nádraží. Zajistili jsme auto, které nechal na vyhlídkové terase, kde se s tebou sešel. Hlídáme i tu dodávku v parkovací garáži, kde nechal své porsche.“

Opravář přibil plát překližky na další vysypané okno a Cavanaugh mávl rukou k otevřeným dveřím. „Technici už skončili?“

„Nenašli nic, co by se nám mohlo hodit. Zabavili jsme Prescottův počítač a všechny jeho dokumenty. Třeba nám napoví, kam zmizel.“

Cavanaugh vešel do domu. Zleva i zprava slyšel hlasy detektivů a agentů FBI, kteří naposled procházeli celý dům a zjišťovali, zdali jim něco neuniklo. Za denního světla působila rozloha Prescottova příbytku ještě impozantněji. Modernistické architektuře stavby odpovídal drahý nábytek ve stejném stylu, i když většinu křesel, židlí, stolků, pohovek a lamp proděravěly kulky, podobně jako omítku a obložení stěn a zarámované černobílé fotografie Carmelu a okolí. Svěží vánek od moře vyvětral pach krvavých skvrn, které se na dubových parketách černaly mezi křídovými obrysy padlých těl.

Cavanaugh se zahleděl na stroboskopické reflektory upevněné na stojanu v rohu místnosti. Různě zbarvené kompaktní žárovky byly uspořádány jako výtvor abstraktního umělce a při pohledu zvenčí přes okno by nevzbudily žádné podezření.

„Počet obětí zůstal stejný?“ zeptal se.

„Pět mrtvých. Pět vážně zraněných, naštěstí ve stabilizovaném stavu. Zdá se, že se z toho dostanou.“

„Díky bohu alespoň za to.“

Cavanaugh prošel obývacím pokojem k francouzskému oknu, podlezl žlutou policejní pásku a stanul na tři metry široké dlážděné terase, ozdobené květinami a okrasnými dřevinami v keramických nádobách. Naklonil se přes kamennou zídku a zaujatě hleděl na rozbouřenou hladinu oceánu. Vlny bušily do skalisek pod příkrým, dvanáct metrů vysokým útesem a vodní tříšť stříkala až nahoru.

„Čluny pobřežní stráže hledají v moři tělo pro případ, že by byl Prescott takový blázen a zkusil po té skále sešplhat,“ podotkl Rutherford.

„Za zkoušku to určitě stojí.“

Cavanaugh se nenuceně otočil od zídky a spatřil pod okapy další dvě ptačí budky. Jedna se nacházela u pravého, druhá u levého rohu budovy a mířily proti sobě. Pokud v nich byly miniaturní televizní kamery – a Cavanaugh o tom ani v nejmenším nepochyboval –, jejich umístění Prescottovi umožnilo zahlédnout každého, kdo by se pokoušel zezadu obejít dům.

Když se vrátil dovnitř, řemeslník zatloukal další rozbité okno. Předními dveřmi odcházeli čtyři policisté v civilu, dva agenti FBI čekali na svého nadřízeného.

„Ještě chvíli zůstaneme a počkáme, až zapojí elektřinu a utěsní okna,“ oznámil Rutherford. „Potom to tady zamkneme a můžeme jít.“

Cavanaugh mlčky přikývl.

Prošel si pracovnu, ložnice a koupelny. Zašel do garáže a prohlédl si prádelnu a fotokomoru.

Celou dobu ho Rutherford sledoval jako jeho stín. Cavanaugh se vrátil do přední části domu a ještě se pár minut rozhlížel, ale pak zklamaně zakroutil hlavou.

„Vždyť jsem ti to říkal,“ poznamenal Rutherford.

„Aspoň mně nemůžeš vyčítat, že jsem to nezkusil.“

„To je pravda. Tohle ti opravdu vyčítat nemůžu.“

„Měl jsem zůstat v nemocnici.“

12

„Ne, pane. Všechno při starém,“ odpověděla ošetřovatelka.

13

„Přejete si?“ zeptal se šlachovitý kníratý prodavač v obchodě se zbraněmi.

„Potřeboval bych brokovnici.“

„Máte na mysli určitou značku nebo typ?“

„Remington osm set sedmdesátku s pákovým uzávěrem. Ráže dvanáct.“

„Vynikající zbraň,“ rozplýval se prodavač. „Nepracujete náhodou u policie?“

„Ne. Proč se ptáte?“

„Protože tento model používá drtivá většina policajtů v zemi. Kromě nich si tuto brokovnici zařadily do výzbroje také speciální armádní jednotky.“

„Neříkejte, opravdu?“ opáčil Cavanaugh.

14

„Potřeboval bych nejsilnější pilku na železo, jakou máte, a náhradní pilové listy,“ řekl Cavanaugh prodavači v železářství.

15

„Máte neoprénové obleky?“ zeptal se Cavanaugh prodavače v obchodě s potápěčským vybavením.

16

„Sháním velký nafukovací člun, na který se dá připevnit závěsný motor,“ zněl Cavanaughův požadavek v prodejně armádních přebytků.

„Myslíte něco jako zodiac, který používají speciální jednotky?“

17

Cavanaugh zamyšleně hleděl na kosmetickou toaletní soupravu, kterou Jamie nechala ležet na prádelníku v motelovém pokoji. Před chvílí volal do nemocnice, ale nic nového se nedozvěděl.

Stáhl z lůžka matrace a pomocí svorek, které koupil v železářství, připevnil brokovnici k rámu postele. Pak uchopil pilku na železo a o deset centimetrů zkrátil původně téměř půlmetrovou hlaveň. (Podobně své zbraně upravují mnohé policejní jednotky.) Tato práce mu zabrala celou hodinu a ztupil při ní několik pilových listů, ale plynoucího času si nevšímal – měl plnou hlavu jiných myšlenek.

Po dalším telefonátu do nemocnice („Žádná změna.“) otevřel krabici s brokovými náboji typu Federal 00 „pro taktické použití“. Tuto munici si oblíbil proto, že velké broky se při výstřelu tak nerozptýlily.

A aby rozptyl ještě zredukoval, Cavanaugh otevřel nový Emersonův nůž CQC-7, který tvořil součást jeho nákupů, a ostrou čepelí nařízl po obvodu plastové trubice nábojů asi v třetině délky odspodu, tedy v místě, kde na prachovou náplň doléhají broky. Z opatrnosti tlačil jen lehce, aby plastový válec úplně neprořízl. Současně musel být zářez dostatečně hluboký, aby se při výstřelu horní dvě třetiny náboje oddělily jako celek. Z hlavně tak broky vyletí spolu s částí trubice, v níž jsou uloženy. V důsledku toho se řítí na cíl v sevřeném shluku a zasáhnou ho s mnohonásobně ničivější silou.

18

Po setmění Cavanaugh vyrazil a po dálnici číslo jedna dojel až k nízkému mostu jižně od Point Lobos, nedaleko Carmel Highlands. Právě v tomto místě srazil Prescott jejich taurus do řeky. Terén dokonale vyhovoval jeho potřebám. Zaparkoval u krajnice, počkal, dokud z obou směrů neviděl žádné přibližující se automobilové reflektory, a stáhl složený gumový člun po strmém břehu k vodě. Nafoukl ho stlačeným vzduchem z tlakové láhve a ukotvil k balvanu a pak podnikl dva opatrné výlety k zaparkovanému autu, odkud přinesl malý přívěsný motor a nepromokavý nepotopitelný vak se svým vybavením. Neoprénový oblek si navlékl už v motelu a teď mu stačilo svléknout sportovní sako, které podivný úbor maskovalo. Ruce a nohy mu chránily pevné gumové rukavice a potápěčské boty. Odrazil se od kamenů, nastartoval motor a vyplul po proudu k ústí řeky do moře. Na měsícem postříbřené zvlněné hladině oceánu se držel asi sto metrů od břehu. Sledoval kontury skalnatého pobřeží a orientoval se podle rozsvícených oken řídce rozesetých obydlí.

Když doplul na úroveň výběžku, na němž stál Prescottův dům, vypnul motor a chopil se pádla. Tiše směřoval k pevné zemi. Dodávka elektřiny byla obnovena, takže mohl světla na obvodu pozemku využívat jako maják. Blíže ke břehu vlnobití zesílilo a spolu se spodními proudy značně znesnadňovalo ovládání člunu. Cavanaugh se potil námahou a musel střídavě zabírat pádlem na obou stranách, ale pomalu se posouval k útesu.

Pak už se natolik přiblížil k příboji bušícímu do skalisek, že mu bezprostředně hrozil náraz a okamžité převržení. Do obličeje ho studila nepřetržitá sprška slané vodní tříště. Přetáhl si přes hlavu kapuci obleku a potápěčské brýle s upevněným šnorchlem, nasadil ploutve, uchopil nepromokavý vak s vybavením a přes bok člunu se po zádech spustil do vody. V prvním okamžiku ho ledově studená voda doslova paralyzovala a chvíli trvalo, než přiměl svaly k pohybu. Pak polopropustnou tkaninou prosákla voda a vytvořila mezi tělem a „mokrým“ neoprénovým oblekem izolační vrstvu. Tělo ji rychle ohřálo na svou teplotu a pak už Cavanaugh cítil chlad jen na obličeji. Největší starost mu dělal neuvěřitelně silný spodní proud. Usilovně kopal nohama a máchal pažemi ve snaze probít se zvířenými masami vody. Vak s výstrojí táhl za sebou na pevném nylonovém laně navinutém na cívce, kterou si smyčkou přivázal k levému zápěstí. Mohutná vlna ho nadzvedla a hrozila, že s ním mrští o vyčnívající skalisko. Srdce se mu rozbušilo zběsilým tempem a uvažoval, jestli by se neměl vrátit do člunu, než ho proud odplaví na širé moře.

Ale teď se nesměl vzdát, nesměl se poddat strachu. Věděl, že kdyby to udělal, byl by to pouze první z mnoha ústupů, které by nevyhnutelně následovaly. Příboj ho stáhl pod hladinu. Zvedl ho a zase pustil. Mohutným výdechem vyfoukl slanou vodu z dýchací trubice a oroseným sklem potápěčských brýlí zkoumal bezprostřední okolí. Odhadl, kdy se o něj opře další vlna, a mocnými záběry ploutví a paží se vyhýbal balvanům, které čněly ze dna. Vlna jím praštila o útes a nebýt ochranné neoprénové vrstvy, sedřel by si o drsnou žulu kůži z ramene. Zamrkal bolestí a snažil se zachytit o výčnělek, ale to už ho vlna strhla zpět do moře. Následující ho uchopila ještě zuřivěji a mrštila jím o skalisko. Znovu zmučeně zasténal, ale tentokrát prsty v gumové rukavici vklouzly do pukliny a pevně se zachytily. Druhou rukou horečně přejížděl po kameni nad hlavou a hledal další štěrbinu. Zaklesl se do ní a vytáhl se nahoru právě včas – vlna, která přikvačila vzápětí, se mu sápala po nohou, ale už ho nedostala.

Visel nad rozbouřeným příbojem. Počkal, až nabere dech, pustil se jednou rukou, strhl si z hlavy brýle se šnorchlem a hodil je do vody Následovaly ploutve, které si zkopal z nohou. Špičky gumových potápěčských bot zasunul do úzkého výklenku a stoupl si na ně, aby ulevil namáhaným pažím. Po několikerém hlubokém nádechu pak v temnotě zahájil horolezecký výstup. V poletující vodní tříšti si uvědomil, že s nasazenými rukavicemi nemá v rukou potřebný cit ani obratnost a že riskuje zřícení. Za normálních okolností by odřízl špičky prstů, ale takto si musel pomocí zubů rukavice jednu po druhé stáhnout a odhodit do vln pod sebou. Ruce ho okamžitě zastudily, ale ne natolik, aby mu je chlad ochromil. Mohl prsty volně ohýbat a neztratil v nich tolik potřebnou sílu.

Povytáhl se výš. Cívka lana, na němž měl upevněný vak s výzbrojí, byla opatřena odvíjecí pojistkou. Cavanaugh ji uvolnil, ještě než doplaval ke skalám, a lano se odmotalo na celou délku. Nepromokavý vak teď plaval v příboji a jeho váha ho při výstupu nezatěžovala a nehrozila, že ho stáhne zpátky do moře. Pomalu stoupal. Zdálo se mu, že cítí na rozedraných prstech krev, ale nedbal toho. Hlavně se nesmím vzdát, běželo mu hlavou stále dokola. Natáhl se k dalšímu chytu. Přesunul špičku nohy do vyšší štěrbiny. Když po několika nekonečně namáhavých minutách tápal po puklině ve skále, nahmatal kamennou zídku. Vědomí, že tvrdou zkoušku má téměř za sebou, mu vlilo do žil novou energii.

Miniaturní televizní kamery ukryté v protilehlých rozích pod okapy by zachytily každého, kdo by se plížil kolem domu, ale při svém omezeném zorném poli, navíc ještě zúženém kulatými otvory v dřevěné desce, rozhodně nedokázaly zabrat prostor kolem okraje útesu. Cavanaugh se vzepřel, posadil se na korunu zídky a začal k sobě přitahovat lano, na jehož konci visel gumový vak. Položil ho před sebe a počkal, až z něho steče voda. Neustále přitom bedlivě pozoroval zadní trakt Prescottova domu. Reflektory ostře nasvěcovaly rohy budovy a francouzské okno, které se nacházelo přímo naproti němu. Stejně jako vpředu byla okna zaslepena překližkovými deskami. Zadní dveře, přes které se táhla žlutá páska, zajišťoval masivní visací zámek. Na překližku v jednom z oken upevnili policisté výstrahu, která označovala vniknutí na místo činu za závažný trestný čin.

Cavanaugh otevřel nepromokavý vak a vylovil z něj brokovnici s upilovanou hlavní a nylonový pytlík plný nábojů s dlouhou šňůrou, kterou si přehodil přes pravé rameno. Následoval Emersonův nůž – karabinu na konci rukojeti zahákl za poutko u krku neoprénového obleku a úzké pouzdro se šperháky. Jako poslední vytáhl speciální brýle pro noční vidění, které koupil spolu s gumovým člunem v prodejně armádních přebytků. Stáhl si z hlavy kapuci a pověsil brýle na krk. Byl připraven.

Seskočil ze zídky na terasu, zalehl na dlaždice a plazil se k francouzskému oknu, k jehož spodní části kamery rovněž nedohlédly. Nebezpečí se vystavil teprve v okamžiku, kdy se vztyčil do dřepu a v horečném spěchu vsunul šperhák do zámku. Otevřel, skočil do temné místnosti, zavřel za sebou, nasadil si noční brýle a namířil brokovnici před sebe.

Obraz zprostředkovaný brýlemi měl typický zelenavý nádech. Cavanaugh se rozhlédl po zpustošeném obývacím pokoji. Nic nevynechal a pak se přesunul do čítárny. Když ji zkontroloval, pokračoval do pokoje pro hosty a přilehlé koupelny. Tato část domu nepředstavovala hlavní oblast jeho zájmu, ale musel se ujistit, že mu odsud nehrozí žádné nebezpečí. Spokojený s prohlídkou se vydal na druhou stranu. Pod gumovými podrážkami mu skřípaly skleněné střepy. Ve vzduchu se pořád vznášel slabý pach spáleného korditu – a v tom okamžiku Cavanaugh poznal, že závěrečná fáze jeho vstupu do domu přece jenom neunikla pozornosti kamer, protože náhle už necítil střelný prach, ale důvěrně známý štiplavý odér.

Hormon strachu.

Do této chvíle mu v neoprénovém obleku bylo příjemné teplo, ale pot hrůzy, který mu prýštil ze všech pórů, byl tak horký, že si rázem připadal jako v sauně. Z vedra se mu točila hlava a pokoušely se o něho mdloby. Věděl, že nebezpečně riskuje, ale musel jednou rukou pustit brokovnici, aby mohl rozepnout zip na prsou a odhalit si hrudník. Moc si však nepomohl.

V Karenině sklepě se domníval, že zažil plný účinek hormonu, ale nyní si v nesnesitelném zápachu uvědomil, že dosud neměl ponětí, jak úžasnou silou dokáže Prescottova zbraň působit. Nohy se mu podlamovaly, v žaludku cítil střídavě palčivý žár a mrazivý chlad, tepová frekvence hrozila ztrátou vědomí.

Část jeho mysli toužila schoulit se do klubíčka a modlit se, aby ta šílená noční můra skončila. Jiná část ho nutila otáčet se na všechny strany a střílet na každý podezřelý obrys. Zelený pohled na svět se v brýlích zamlžil odpařujícím se potem. Obklíčený neuchopitelným, ale snadno představitelným nebezpečím, zorné pole drasticky zúžené hrůzou, spatřil muže s pistolí, který na něho mířil z chodby od velké ložnice. Prst na spoušti se zarazil snad setinu milimetru před výstřelem, když si uvědomil, že vidí jenom pokřivený stín a že přesně takto se cítili a reagovali příslušníci Rangers i zásahové jednotky.

Oproti nim měl Cavanaugh malou, ale nezanedbatelnou výhodu – už dříve poznal účinek hormonu na vlastní kůži a věděl, co může očekávat. Přesto však v zápachu, který nabyl takové intenzity, že mu vehnal do úst chuť žluči, slyšel ze tmy děsivé zvuky. Chvíli trvalo, než v nich poznal žalostné kňourání, které vydávalo jeho vlastní hrdlo. Plíce, které se nadýmaly a splaskávaly jako kovářské měchy, s každým výdechem rozechvívaly hlasivky stále silněji, až fňukání přešlo ve vzlyky a nakonec málem v hlasitý jekot, který potlačil až tím, že se rozběhl chodbou do velké ložnice.

Vpadl dovnitř. Neodvažoval se uvažovat, neodvažoval se váhat nebo nedej bože znovu promýšlet závěry, k nimž dříve dospěl. V obrovské místnosti byl na zdi v nohách lůžka upevněn obrovský širokoúhlý televizor s plochou plazmovou obrazovkou, vedle pohodlného ušáku ležela na stolku herní konzole. Posuvné dveře vpravo vedly do skříně na šaty. Cavanaugh do ní odpoledne nahlédl a našel Prescottovy na zakázku šité obleky pověšené na ramínkách a na policích z cedrového dřeva za nimi vzorně složené svetry, kalhoty, trička, mikiny a bundy, vše ze značkových obchodů.

Odtáhl od zdi prádelník a nacpal ho do šatníku. Popadl masivní taburetku a několika údery rozštípal tyčku s ramínky. Strhl ze zdi televizor a hodil ho s řinkotem rozbité obrazovky na zem. Zablokoval tak šatník a odhalil stěnu v nohách postele. Pak vytáhl z pytlíku s náboji chrániče sluchu a nasadil si je na uši – s roztřesenými prsty dost obtížný úkol. Nesnesitelným zápachem se mu zvedal žaludek a měl co dělat, aby se nepředklonil a nezvracel. Za hlasitého klení odstoupil, pozvedl brokovnici a vystřelil na stěnu asi metr pod stropem. Mohutný zpětný ráz ho málem srazil na podlahu, rosolovité nohy tělo sotva udržely. Potěšilo ho, že náboj správně nařízl a že po výstřelu vylétla většina broků z hlavně uzavřená v plastovém válečku. Ten se jako miniaturní raketa zavrtal do omítky, při dopadu se rozpadl a vyrazil ve zdi díru širokou jako pěst, jíž prolétly zbývající broky. V otvoru se objevilo tajemně modravé světlo.

Cavanaugh škubl pákou uzávěru, která současně sloužila jako přední držadlo, a vyhodil zbytek nábojnice. Sotva vklouzl do komory další náboj, znovu stiskl spoušť. Tentokrát mířil vlevo těsně pod strop a explodující raketa vyrazila další jako pěst velkou díru. A další a další a z každého nového otvoru se linulo podivné světlo. Brokovnice Remington 870 má v zásobníku čtyři náboje a pátý v komoře. Cavanaugh v mžiku všechny vystřílel a postupně mířil stále níž. Spálený střelný prach pomáhal potlačit štiplavý zápach hormonu. Hrábl do pytlíku a donutil rozechvělé prsty naládovat náboje do štěrbiny ve spodní části pažby. I přes nasazené chrániče uší slyšel za zdí zoufalý křik, ale to už se kanonáda rozezněla nanovo.

Díry ve stěně se začaly objevovat půldruhého metru pod stropem a vytvořily klesající svislou linii. Při dalším nabíjení zněl Prescottův křik mnohem hlasitěji a rozmnoženými otvory pronikalo do ložnice více světla. Prostor se zamlžil dýmem ze střelného prachu. Nabít. Vypálit. Nabít. Vypálit. Teď už kanonáda mířila metr nad podlahu, stále blíž k místu, odkud se ozýval Prescottův jekot, jak ho exploze stěny mířící dolů donutily hledat spásu u podlahy.

„Chtěl jste vyvolat dojem, že jste zmizel!“ zařval Cavanaugh a vlastní hlas, zkreslený prožívanou hrůzou, mu přes chrániče uší zněl podivně vzdáleně.

„Jenže pak jsem si všiml miniaturních kamer namontovaných na domě!“ Další zapumpování uzávěrem vyrazilo díru půl metru nad zemí a přibilo vyděšeného Prescotta k podlaze. Vzduchem létaly třísky a kusy omítky, teď už jasně osvětlené.

„Spoustu kamer!“ Cavanaugh ječel jako nepříčetný.

„Kamery potřebují monitory. Jenže kde sakra jsou?“

Cítil, že mu působením hormonu už už povoluje močový měchýř.

„Kde je šatna, která k tak obrovské ložnici nutně patří?“ Zapumpování uzávěru. Výstřel. Řadou otvorů Cavanaugh viděl, že modravé světlo skutečně vychází z baterie televizních monitorů, nastavěných na policích vlevo za prostřílenou zdí.

„Zazdít dveře nebyl žádný problém! A vyrobit otáčecí tajnou stěnu ze skříně, která se dá zevnitř zamknout, taky ne!“ Stiskl spoušť. Věděl, že sousedé střelbu uslyší a přivolají policii, ale bylo mu to jedno. Než ochránci zákona dorazí, svou práci tady dávno dokončí.

„Čím jste si sem přivez materiál? Tou dodávkou z parkovací garáže?“ Brokovnice znovu zaburácela. „Sousedi si nevšimli, že zazdíváte šatnu! Police pro monitory! Ventilační potrubí napojené na klimatizační systém! Skládací polní lůžko! Konzervované potraviny! Chemický záchod! Jako při našem prvním setkání! Tehdy jste zalezl jako krysa do nory! Stejně tak jste v krysí díře schovaný dnes!“

Cavanaugh mačkal spoušť a střílel na střed zdi. Otvory už pronikalo tolik světla od monitorů, že přes speciální brýle prakticky nic neviděl a musel si je posunout na čelo. „Ta obrovská televize na zdi na každého tak zapůsobila, že nikoho nenapadlo, že se za ní skrýváte! Za pár dní, až by policie ukončila pátrání v bezprostředním okolí, byste se po setmění vykradl z domu! Jako krysa! Ukradl byste auto, a než by majitel ztrátu zjistil, byl byste v San Francisku! Nikoho by nenapadlo spojovat ukradený vůz s vámi, zejména kdybyste nezapomněl setřít otisky prstů, jak jsem vás naučil!“

Cavanaughovi se obličej a ruce leskly potem. Vyhodil poslední prázdnou nábojnici a hrábl do pytlíku pro nové střelivo.

Náhle proti němu z poničené zdi vylétla sprška střel. Dávka z automatické pušky vybuchla v oblaku prachu, kusů omítky a dřevěných štěpin. Robertova zbraň, pomyslel si Cavanaugh a vrhl se k zemi. Chrániče uší ztlumily ohlušující rachot jen částečně. Kulky se zavrtávaly do čela postele a do stěny za ní, tříštily lampy a drtily zarámované obrazy. Rozšiřujícími se dírami ve zdi rozeznával staccato záblesků z hlavně.

Palba ze šatny nečekaně ustala. Cavanaughovi se zdálo, že slyší zaklení a škrábání kovu o kov, které obvykle doprovází úsilí o uvolnění náboje vzpříčeného v komoře. V příštím okamžiku se prostřílené zbytky zdi rozpadly a do ložnice se s šíleným řevem vřítil Prescott, který použil své mohutné tělo, dnes již obalené místo tuku svaly, jako beranidlo. Kromě kalhot na sobě měl jen kevlarovou vestu. Jeho vypracovaná ramena a vyholená hlava se ve světle monitorů leskly potem a z očí jako by mu šlehaly plameny. Než se vrhl proti zdi, odhodil pušku, a teď mohutným odrazem přeskočil rozbitý televizor a řítil se vzduchem na nepřítele jako dělová koule.

Síla nárazu vyrazila Cavanaughovi dech. Tělo vyztužené neprůstřelnou vestou ho přibilo k zemi, až se mu zatmělo před očima. Pak mu svalnaté ruce sevřely hrdlo a vyslaly do mozku další šok. Palce mu drtily hrtan, až se bál, že se zalkne. Hnán pudem sebezáchovy praštil protivníka přes uši tak silně, že Prescott zaječel bolestí a odpadl.

Lapaje po dechu se Cavanaugh spěšně překulil k místu, kde upustil brokovnici, ale Prescott mu odkopl ruce a sám popadl zbraň. Zvedl hlaveň a stiskl spoušť. I přes nasazené chrániče mu zahřmění výstřelu málem roztrhlo bubínky. Střela zasáhla herní konzoli. Při nárazu se váleček s broky roztrhl jako granát a roztříštil elektronické zařízení na tisíc kousků. Prescott naštěstí mechanismus brokovnice neznal. Trvalo mu příliš dlouho, než přišel na to, jak trhnutím uzávěru zasunout do komory nový náboj, a poskytl tak Cavanaughovi čas k protiútoku. Setrvačnost nárazu vrhla obě těla na francouzské okno zakryté překližkou. Ta povolila a oba muži proletěli otvorem na ostře nasvětlenou terasu.

Reflektory bodaly Cavanaugha do očí, ale přesto zpod přimhouřených víček postřehl, jak Prescott vrávorá a zvedá brokovnici.

„To vám nepomůže,“ ucedil. Rozechvělý hlas měl zkreslený hrůzou, která mu ve vlnách zaplavovala mysl. Ledový vítr od moře mu foukal otevřenými ústy a nosem do krku. „Než jste se proboural tou zdí, měl jsem čas nabít jenom jeden náboj.“

„Neříkejte,“ utrousil Prescott pochybovačně.

Cavanaugh sundal Emersonův nůž zavěšený na poutku u ramene a stiskl palcem pojistku čepele, která vyskočila se zlověstným cvaknutím. Několikrát se zhluboka nadechl. Čistý vzduch působení hormonu neodstraní, ale jeho účinky se alespoň nebudou zhoršovat.

„Jen hlupák jde do přestřelky s kudlou,“ ušklíbl se Prescott.

„Ten starý vtip znám.“

„Ale smát se budu já.“ Prescott stiskl spoušť.

Nic se nestalo.

„Nejvyšší čas znovu začít s výukou,“ konstatoval ironicky Cavanaugh.

Zatímco Prescott nevěřícně zíral na prázdnou zbraň, sundal si z uší chrániče. Z dálky k němu dolehlo kvílení sirén.

„Jak by se vám líbila lekce o souboji na nože?“ Ohnal se nataženou paží a čepel s hvízdnutím proťala vzduch.

Prescott odskočil dozadu.

„Důležité je udržovat rovnováhu.“ Znovu bodl.

Prescott uskočil stranou.

„Hodně také záleží na obratnosti.“ Cavanaugh zašermoval matnou čepelí, která se v šíleném reji míhala nahoru a dolů, doprava a doleva.

Prescott uchopil brokovnici za hlaveň, jako kdyby s ní chtěl švihnout jako s haseballovou pálkou.

„No a potom musíte vědět, do které části těla bodnout – v závislosti na tom, jestli chcete soupeři dopřát milosrdně rychlou, nebo naopak bolestně pomalou smrt.“

Prescott se pevně zapřel nohama a prudce se nadechl. Nevědomky tak varoval protivníka, že se k něčemu chystá, ještě než zaútočil.

Jak se rozmáchl puškou, Cavanaugh se bleskurychle sklonil a švihem ho řízl do pravé paže. Pak ustoupil do bezpečné vzdálenosti.

Prescott šokovaně zamrkal na proud krve, který se mu řinul z předloktí.

Sirény kvílely hlasitěji a blížily se.

Když se k nim Prescott ohlédl, Cavanaugh k němu přiskočil a poranil mu druhou paži. Šílený vztekem a bolestí se prudce ohnal brokovnicí – a vytřeštil oči, protože Cavanaugh mrštně uhnul a v předklonu vyrazil nožem.

Emersonova čepel pronikla kevlarovou vestou a zabodla se Prescottovi do břicha.

Prescott zalapal po dechu a podlomila se mu kolena. Bolestně sténal, vrávoral a v naprostém šoku hleděl na zakrvácený nůž, který Cavanaugh vytáhl z neprůstřelné vesty. Pod ní se vyřinul potůček krve a zbarvil mu kalhoty karmínem. Oči se mu ještě více rozšířily, jako by pořád nemohl, jako by odmítal uvěřit tomu, co vidí.

„Rána není hluboká a nezabije vás hned,“ prohodil Cavanaugh věcně. „Chvíli potrvá, než vykrvácíte.“

Prescott se trhaně nadechl. „Jak jste…,“ a zmlkl.

„Takový chytrák jako vy si to snad dokáže spočítat, ne? Ta vesta je vyrobena z polymerových vláken a jejím účelem je zastavit tupý náraz kulky.“

„Nůž je tak ostrý, že jeho špička proklouzne mezi vlákny?“

„Výborně, studente.“ Cavanaugh znovu bodl.

Ale Prescott dokonale využil krátkou přestávku a jeho bystrý mozek mu nabídl východisko ze zdánlivě beznadějné situace. Místo aby jako prve uskočil, dokonale Cavanaugha překvapil, když pustil brokovnici, vrhl se proti němu a přimáčkl mu paže k bokům. Ostří mu způsobilo jen další řeznou ránu, která nebyla nebezpečná. Pak spojil dlaně za protivníkovými zády, napjal svaly a stiskl.

Cavanaugh měl dojem, že ho svírá ocelová pružina, která se stále utahuje. Hrudník měl jako ve svěráku a nemohl dýchat. Hleděl do Prescottových vytřeštěných očí, které na něj z pěti centimetrů sršely blesky bezuzdné nenávisti, a cítil, že se mu začíná točit hlava. Reflektory na terase jako by potemněly. Paže měl přiražené k tělu tak těsně, že nemohl použít nůž, a stál u Prescotta tak blízko, že se mu nemohl rozehnat kolenem proti rozkroku.

V zoufalství zahákl pravou patu za Prescottův levý kotník a škubl k sobě. Když soupeř na jedné noze zavrávoral, vší silou se do něho opřel a spolu s ním se řítil k zemi. Přilehl ho a vyrazil mu dech.

Obluzený Prescott povolil sevření a Cavanaugh se konečně osvobodil. Pak se oba muži překulili stranou a vyčerpaně se vyškrábali na nohy.

Cavanaugh se ohnal nožem. Prescott uskočil dozadu. Cavanaugh znovu bodl.

Prescott uskočil, narazil na zídku a setrvačností přes ni přepadl.

„Ne!“ vykřikl Cavanaugh.

Skočil k zídce a v posledním okamžiku chytil Prescotta za levé předloktí.

Prescott se bezmocně houpal nad propastí a špičky jeho bot škrábaly po stěně útesu. „Prosím… nepouštějte… mě,“ vyrážel přerývaně.

„Pořád mě bolí to rameno, které jste mi prostřelil.“ Cavanaugh se natáhl přes zídku a uchopil ho druhou rukou. „Nevím, jak dlouho vás udržím.“

Prescott vymrštil pravici a popadl Cavanaugha za zápěstí. Hluboko pod ním burácel příboj. „Bojím se.“

„Ten pocit znám. Díky vám jsem tak vyděšený, že si nejsem jistý, jestli dokážu ovládat své svaly.“

Na dotvrzení jeho slov mu začalo Prescottovo zakrvácené předloktí v dlaních prokluzovat.

„Proboha,“ zakvílel Prescott.

„Kde je protilátka?“

„Cože?“

„Řekněte mi, kde je protilátka.“

Sirény zastavily před domem. Bouchly dveře aut.

„Řekněte mi, kde je protilátka, a já vás nechám žít.“

Prescott sklouzl níž.

Cavanaugh cítil, jak mu roztřesené ruce ochabují.

Prescott lapal po dechu a sípal.

Cavanaugh zmobilizoval síly a sevřel mu paži. „Kde je protilátka?“

„Dej ruce tam, kde je uvidím!“ křikl od domu Rutherford a namířil na Cavanaugha pistoli.

„Myslím, že bych měl toho pána poslechnout,“ řekl Cavanaugh a naznačil, že chce stisk uvolnit.

„Ne! Počkejte!“ zakvílel Prescott zděšeně.

„Protilátka! Kde je?“

„V domě!“

„Kde? Mluvte!“ Cavanaugh ho držel vší silou.

„V mém úkrytu! Za monitory! Červená lahvička s aerosolem!“

„Jestli je to sprej proti komárům, donutím vás litovat, že jsem vás nepustil.“

„Vytáhni ho!“ zavelel Rutherford. Za ním přibíhali policisté a agenti FBI s napřaženými pistolemi. Další skupina se vynořila za rohem. Zacvakaly uzávěry brokovnic.

Cavanaugh, stále nakloněný přes zídku s bezmocným Prescottem zavěšeným na svých rukou, otočil hlavu. „Co s ním bude, Johne?“ zeptal se. „Myslíš, že se s ním vláda dohodne?“

„To už nepřipadá v úvahu. O včerejších událostech ví spousta lidí. Noviny a televizní stanice po celém pobřeží kladou dotěrné otázky, stejně jako kabelové sítě a některé deníky na východě. Kdyby se vláda pokusila dohodnout s mnohonásobným vrahem a zaručit mu beztrestnost za to, co ví, těch otázek by přibylo a už by je nekladli jen novináři. Neboj se, trestu neujde.“

„Fro něho nebude žádný trest dost přísný. Dobře mě poslouchejte, Prescotte.“ Začal ho vytahovat k zídce. „Ta odtučňovací kúra z vás udělala docela pohledného chlapa, ale v kriminále byste měl ve vlastním zájmu zase rychle zpustnout, protože takoví hezouni se stávají předmětem láskyplného zájmu spoluvězňů. Ale kdo ví? Kdybyste se ještě chvíli cpal těmi steroidy, narostly by vám větší svaly a třeba byste mohl jejich milostné návrhy odmítat pěstí. Každopádně jste teprve na samém počátku cesty, která vede k pochopení, co je to skutečný strach.“

19

V nelítostně ostrém osvětlení pokoje na jednotce intenzivní péče seděl nevyspalý Cavanaugh vedle Jamie a s napětím vyhlížel sebenepatrnější zachvění viček nebo rtů. Již dokázala dýchat sama a trubice respirátoru z jejího krku zmizela. Pípající monitory krevního tlaku a srdeční činnosti naznačovaly soustavné zlepšování.

„Čtyřiadvacet hodin a žádné komplikace,“ pochvaloval si lékař. „To je vynikající znamení.“

„Ještě nemá vyhráno,“ zapochyboval Cavanaugh.

„Poslyšte, co kdybyste si teď odskočil a trochu se vyspal? Řekl bych, že to docela potřebujete.“

„Jestli vám to nevadí, raději bych zůstal.“

Sedm minut po půl sedmé ráno (Cavanaugh si zaznamenal přesný čas) Jamie konečně otevřela smaragdově zelené oči. Mžourala kolem sebe jako omámená a očividně trpěla, ale když poznala, kdo se nad ní sklání, její ztrhaný obličej plný modřin rozjasnil láskyplný výraz.

„Slyšíš mě?“ zeptal se.

Neznatelně přikývla a i tak nepatrný pohyb ji vyčerpal.

„Pro případ, že bys mi teď nerozuměla nebo moje slova zapomněla, budu ti je opakovat tak často, až si je zapamatuješ. Jakmile to tvůj stav dovolí, odjedeme do Wyomingu. Vrátíme se domů a už tam zůstaneme.“

Jamie na něho zkoumavě hleděla maskou bolesti.

„Kdybych tě tehdy poslechl a odjel domů, nic by se ti nestalo. Zatím nevím, jak ti to vynahradím, ale určitě něco vymyslím.“

S nezměrným úsilím zformulovala otázku. „Prescott?“

„Našel jsem ho.“

Oči jí zakalily obavy.

„Žije,“ přispěchal Cavanaugh s ujištěním. „John ho drží pod zámkem.“

Ticho mezi nimi vyplnilo pípání monitorů.

„Chci ti dokázat, jak moc své chyby lituji,“ pokračoval Cavanaugh. „Jsi pro mě důležitější než všechno na světě. Od této chvíle neexistuje nic, co bych pro tebe neudělal.“

Jamii poklesla víčka.

„Vím, že teď jen těžko chápeš, co ti říkám. Ale až se příště probudíš, budu tady, abych ti to zopakoval. Pořád ti to budu opakovat.“ Cavanaughovi se roztřásl hlas. „Tak dlouho, dokud mi neodpustíš.“

Pohladil ji po ruce.

Jamiiny prsty se dotkly jeho. Lehce jako motýlí křídla, sotva postřehnutelně, ale stačilo to.

„Budu tady,“ ujistil ji. „Vidíš? Už se mi netřese ruka.“ Protilátka opravdu zapůsobila. „Dám na tebe pozor.“

Přikývla a zavřela oči. Když odplouvala do spánku, oteklé rty se zachvěly v náznaku úsměvu.

1)

⁾ Číslo sociálního zabezpečení hraje ve Spojených státech podobnou roli jako u nás rodné číslo; pozn. překl.  ↵

2)

⁾ Město známé svými hernami - podobně jako Las Vegas; pozn. překl. 

  ↵

3)

⁾ Řetězec mexických restaurací; pozn. překl.  ↵

4)

⁾Ve Spojených státech se běžně používají papírové zápalky, které snadněji uniknou pozornosti; pozn. překl.  ↵

5)

⁾ Občanské průkazy v naší podobě ve Spojených státech neznají; pozn. překl.  ↵

6)

⁾ Ulice Na plechárně; pozn. překl.  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai