Pátá profese

David Morrell

(1994)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Horory

Pátá profese je profesí špičkové ochrany, kterou využívají nejmocnější lidé tohoto světa, superochrany zajišťované speciálně vycvičenými experty, jako je Divoch. Ten nepatří mezi obyčejné osobní ochránce, ale k profesionálně nejzdatnějším superochráncům, a proto musí neustále udržovat náskok před teroristy. Divochovým partnerem je zde Akira, nejlepší osobní strážce v Japonsku. Společně se zavázali ochránit Rachel Stoneovou, manželku řeckého magnáta, který se zapřísahal, že ji zničí. Brzy si však Divoch, tak Akira uvědomí, že byli vtaženi do daleko složitější akce, než je pouze ochrana jediné osoby...

David Morrell

PÁTÁ PROFESE

Copyright© 1990 David Morrell Translation © Jiří Hora

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoliv způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo referátu, které tvoří součást kritického zhodnocení.

„Nerozumím vám.“ řekla Alenka. „Je to hrozně zamotané.“

„To je následek žití pozpátku,“ laskavě řekla královna. „Zpočátku se z toho vždycky točí hlava.“

„Žití pozpátku!“ opakovala Alenka nesmírně překvapena. „O něčem takovém jsem ještě nikdy neslyšela!“

„Je však obrovskou výhodou, že lidská paměť sahá na obě strany.“

„Jsem si jistá, že moje funguje jenom na jednu stranu,“ podotkla Alenka. „Na nic se nepamatuji dřív, než se to stane.“

„Paměť, která vidí jenom dozadu je velice ubohá,“ poznamenala královna.

LEWIS

CARROLL

Za zrcadlem

Cesta osobního strážce je vědomým přijetím smrti.

MIYAMOTO

MUSAŠI

samuraj ze sedmnáctého století

PROLOG

SLIB VĚRNOSTI

PÁTÁ PROFESE

Divochovu profesi nezaznamenává žádná dějinná událost. Obratnost, které se cele věnoval má své předchůdce pouze v oparu mýtů. Na počátku byli lovci, pak zemědělci, pak se dalo něco získat výměnným obchodem, prostitucí a politikařením. I když se lze bavit o jejich pořadí, jsou to první čtyři lidská úsilí směřující k zachování života.

Avšak jakmile je možné něčeho dosáhnout, je nutné to také chránit. V tom je prapůvod Divochovy -páté - profese. Přestože počátky jeho dovednosti nejsou nezvratné doloženy, přece dvě události dokládají její pozoruhodné hrdinskou tradici.

COMITATUS

Když čtyři sta let po Kristu vpadli Anglosasové do Británie, přinesli, sebou germánský zákon absolutní loajality k náčelníkovi kmene. Tento zákon jednoznačně a ultimativně vyžadoval, aby náčelníkovi poddaní, neboli cumitatus, ho ochraňovali svou ctí až do smrti. Jeden z nejpůsobivějších příkladů bojovníků projevujících oddanost svému pánovi se odehrál na břehu řeky Blackwater nedaleko města Maidon v Essexu v roce 991.

Když skandinávští piráti přepadli přístavy na východním pobřeží Británie, utábořili se na ostrově, který byl v době odlivu s pobřežím spojen úzkou, kládami prokládanou silnicí. Místní britský náčelník Birhtnoth přivedl své věrné comitatus k této silnici a vzkázal Vikingům, aby na ni nevstupovali. Nepřítel neuposlechl.

Zableskly se meče. Silnice nasákla krví. Když boj zblízka nabyl na prudkosti, jeden z Birhtnothových vojáků-začátečníků se zbaběle obrátil a mek!. Ostatní, v domnění, že prchajícím je sám Birhtnoth, se dali na útěk také, Na místě boje zůstali pouze Birhtnoth a jeho osobní strážci.

Birhtnoth zasažen vytrhl kopí z rány a útočníka probodl. Sekera jiného Vikinga mu usekla pravou ruku. Bezmocný pak byl rozsekán na kusy. Přestože Birhtnoth už nebyl jejich náčelníkem, jeho věrní comitatus stále žili. Ve snaze ochránit jeho mrtvolu a pomstít jeho smrt se vrhli do boje s ještě větší udatností. Zemřeli krutou smrtí, přece však plní radosti, protože jako comitatus neochvějně ctili zákon loajality.

Původní anglosaský dokument popisující jejich hrdinnou porážku končí takto:

Godric Často nechal své kopí létat, vrhaje ho jako smrtící šíp proti Vikingům. Odvážně postupoval uprostřed svých bratrů, sekal, až smrtelně raněn klesl k zemi. Nebyl to však ten Godric, který utekl z bitvy.Zmínka o dvou Godricích představuje základní konflikt v Divochově profesi. Mandátem comitatus bylo chránit. Jestli se však situace stane beznadějnou a náčelník je mrtev, v kterém okamžiku by měl osobní strážce chránit sebe? Při každé diskusi o této morální otázce si Divoch vždy vzpomněl na Akiru a na případ z docela jiného kulturního prostředí, který objasňoval neobyčejnou tradici páté, nejvznešenější profese.

ČTYŘICET SEDM RONINŮ

Ekvivalentem comitatus byli v Japonsku samurajové. Do popředí se tito bojovníci dostali jedenáct století po Kristu, kdy provinciální pohlaváři, známí jako daimjo, při kontrole svých panství velmi nutně potřebovali pro svou ochranu loajální osobní strážce. Nad každým daimjo si během století vynutil moc ústřední vojenský diktátor nazývaný šógun. Každý daimjův samuraj vsak přesto náležel pod pravomoc svého místního pána. V roce i 701 se na znamení odporu k této složité hierarchické poddanosti odehrála událost která se stala základem jedné z nejznámějších japonských legend.

Ke dvoru šóguna v Edo (nyní nazývaném Tokio) byli předvoláni tři daimjové, aby zde slíbili svou věrnost. Daimjove však byli věšíce málo obeznámeni s dvorskými mravy. Proto si dva ze tří vyžádali poučení o dvorské etiketě u odborníka. Podplatili ho dary a za ně získali důležitá poučení.

Zbývající daimjo, lord Asano, však byl příliš bezelstný, než aby podplácel učitele etikety lorda Kira. Ten se cítil dotčen a Asana v přítomnosti šóguna zesměšnil. Ponížený Asano neměl na vybranou, musel svou čest obhájit. Tasil meč a Kira zranil.

Tasit meč v přítomnosti šóguna bylo vážným zločinem. Šógun Asanovi přikázal, aby svůj přestupek odčinil tím, že se sám vykuchá. Daimjo poslechl. Jeho smrtí však spor nebyl vyřešen. Asanovi samurajové podléhali přísnému kodexu giri, což volně přeloženo znamená ‚břímě povinnosti‘, vyžadujícímu pomstít smrt svého pána zahubením muže, který začal urážet, lorda Kira.

Kodex giri byl neúprosný. Šógun proto samozřejmé předpokládal, že dojde k dalšímu krveprolévání. Ve snaze skončit spor poslal své bojovníky s příkazem obklíčit Asanův hrad a požadovat kapitulaci Asanových samurajů. Kapitán Asanových samurajů Oiši Jošio se v hradě s nimi radil. Někteří dávali přednost postavit se šógunovým bojovníkům na odpor. Jiní navrhovali spáchat rituální sebevraždu po vzoru svého pána. Oiši však vytušil, že po smrti lorda většina z nich považuje svůj závazek k němu za ukončený. Aby se o tom přesvědčil, navrhl rozdělení Asanova bohatství mezi ně. Mnoho bezzásadových bojovníku jeho nabídku dychtivě přijalo. Oiši je vyplatil a přinutil je odejít. Z více než tří set samurajů zůstalo pouze čtyřicet sedm. S nimi pak Oiši učinil dohodu. Každému usekl prst, spojil jejich ruce, aby smlouvu zpečetili krví.

Čtyřicet sedm samurajů se pak šógunovým bojovníkům vzdalo. Tvrdili, že už necítí žádny vztah ke gin ani ke svému mrtvému lordovi. Předstírali, že svůj osud přijali jako roninové, samurajové bez pána, jako poutnici. Každý se pak vydal svou vlastní cestou.

Podezřívavý Šógun však za nimi poslal zvědy, aby se ujistil, že spor skutečně skončil. Každý ronin přislíbil, že se bude chovat nízce jako vyvrhel společnosti, aby zvědy oklamal. Někteří se stali opilci, jiní kurevníky. Jeden prodal manželku k prostituci. Další zabil svého tchána. A ještě další zařídil, aby se jeho sestra stala milenkou nenáviděného lorda Kira. Dovolili, aby jejich meče rezivěly a lidé na ně plivali, navenek si všichni libovali v hanbě a potupě. Po dvou letech byli šógunovi zvědové konečně přesvědčenu že spor opravdu skončil. Šógun dohled nad nimi zrušil.

V roce 1703 se roninové sešli a přepadli Kiríuv hrad. S dlouho potlačovanou zuřivostí zabili nic netušící nepřítelovy stráže, vyhledali a stali muže, kterého z celé duse nenáviděli, jeho hlavu omyli a vykonali pouť k Asanovu hrobu. Hlavu položili na hrob svého, teď už pomstěného pána.

Tím však řetěz povinností neskončil. Splněním povinnosti podle kodexu giri samurajové porušili a znesvětili šógunův příkaz skončit s vendetou. Jeden zákoník cti odporoval druhému. Přijatelné bylo pouze jediné řešení. Šógun nařídil a roninové uposlechli. Triumfálně si mečem probodli vnitřnosti a ve vznešeném sebevražedném rituálu zvaném seppuku ostřím pohybovali zleva doprava, pak prudce nahoru. Hroby čtyřiceti sedmi roninů jsou do dnešních dnů uctívány a staly se japonským památníkem.

Comitatus. Čtyřicet sedm roninů. Divoch a Akira. Zákoníky a povinnosti. Čest a loajalita. Chránit, a jestli povinnost velí, pomstít - i s rizikem smrti. Pátá a nejvznešenější profese.

NÁVRAT MRTVÉHO

BLUDIŠTĚ

JEDNA

Podle svého profesionálního zvyku Divoch zmáčkl tlačítko výtahu o podlaží níž, než byl jeho cíl. I nezvaný návštěvník by ovšem vyjel pouze do druhého nejvyššího podlaží bez ohledu na své přání. Pro cestu do nejvyššího podlaží byla totiž potřebná destička zakódovaná počítačem, zasunutá do štěrbiny řídícího výtahového panelu. Divoch takovou kartu sice dostal, rozhodl se však nepoužít ji. Výtahy ze zásady nenáviděl. Jejich omezený prostor považoval za nebezpečný. Nikdy si nebyl jistý, co ho může překvapit, když se dveře rozevřou. Ve stávající záležitosti sice neočekával žádné potíže či překvapení, ale kdyby jednou učinil ze svého zvyku výjimku, později by učinil další a v případě, že by k nějakým potížím došlo, nebyl by připraven zareagovat.

Kromě toho byl v tomto teplém zářijovém odpoledni v Athénách zvědavý, jak je zabezpečena osoba, s níž se uvolil setkat. S bohatými a mocnými byl sice zvyklý jednat, byli to však většinou lidé z politiky nebo průmyslu. Nestávalo se každý den, aby se setkal s někým, kdo se nepohybuje v těchto arénách, kdo je filmovou legendou.

Divoch ustoupil na stranu, když výtah zastavil a dveře se se zaduněním otevřely. Pozorně poslouchal, kriticky posuzoval, vyhlédl, nikoho neviděl, uvolnil se a vykročil ke dveřím, na nichž řecký nápis oznamoval POŽÁRNÍ VÝCHOD. V souladu s nápisem se klika dveří volně pohybovala.

Divoch opatrně vstoupil. Octl se ve schodišťové šachtě. Boty s podešvemi ze surové gumy ztlumily jeho kroky na betonovém odpočívadle. Ve dvaceti sedmi nižších podlažích bylo ticho. Obrátil se ke dveřím vpravo. Sevřel kulatou kliku, nepohnul s ní však. Výborně. Dveře byly zamčené, jak měly být. Zasunovací závora na druhé straně by přístup do schodišťové šachty uvolnila v případě nouze. Ale na této straně bylo neoprávněným návštěvníkům zabráněno vystoupit výš. Divoch zasunul do otvoru pro klíč dva tenké bodce -jeden k docílení pákového účinku, druhý k vyrovnání zářezů uvolňujících západku. Dveře otevřel za sedm vteřin, otrávený, že zámek je tak jednoduchý. Počítal, že mu to bude trvat dvakrát tak dlouho.

Protáhl se dveřmi, opatrné je za sebou zavřel a ostražitě si prohlížel schody vedoucí nahoru. Kamery uzavřeného vnitřního okruhu nenašel žádné. Slabé osvětlení mu poskytlo ochranný stín, když stoupal k odpočívadlu a začal stoupat po druhém rameni schodiště. Strážný nebyl v dohledu. Nahoře se zamračil, když zkusil dveře - nebyly zamčené. A co bylo ještě horší, strážného nenašel ani za nimi.

Po koberci zcela tlumícím kroky šel po chodbě. Pohledem na čísla dveří sledoval jejích klesající hodnotu až k číslu, které mu bylo udáno. Těsně před křižující chodbou ucítil tabákový kouř. Výtah nechal po pravé straně a otočil se do chodby vlevo. Tam je uviděl.

Na vzdáleném konci chodby stáli v hloučku před dveřmi tři muži. První měl ruce v kapsách. Druhý vdechoval kouř z cigarety. Třetí usrkával kávu z šálku.

Banda diletantů, pomyslel si Divoch.

Nikdy lehkovážně nezaměstnávej ruce.

Když si strážní všimli Divocha, začali okamžitě projevovat neohrabanou ostražitost. Měli postavy jako hráči amerického fotbalu, šaty jim těsně obepínaly býčí šíje a mohutné hrudi. Amatéra by snad zastrašili, ale jejich masivní těla je činila příliš nápadnými, než aby splynuli s davem. Byli příliš obaleni svalstvem, než aby byli schopni v kritické situaci okamžitě reagovat.

Divoch povolil napjaté rysy, aby nevypadal tak hrozivě. Přihrbil svou šest stop vysokou šlachovitou postavu, aby vypadal o několik palců nižší. Cestou po chodbě dával najevo, že přítomnost strážců, kteří vypínali prsa v nadutém pocitu triumfu, na něho dělá patřičný dojem.

Okázale prohlíželi jeho průkaz totožnosti. Byl to padělek na jméno, které používal v tomto měsíci. Prohledali ho, aniž by použili detektor kovů. Malý nůž pod klopou nenašli.

„Jo, jste očekáván.“ řekl první muž. „Proč jste nepoužil výtahu?“

„Kódovací karta nefungovala/’ Divoch mu ji podal. „Musel jsem zastavit o podlaží níž a jít po schodech.“

„Dveře schodišťové Šachty jsou přece zavřené,“ řekl druhý muž.

„Někdo z hotelu je musel nechat otevřené.“

„Ať je zapomněl zamknout kdokoliv, zasloužil by nakopat do prdele,“ řekl třetí muž.

„Chápu, co tím chcete říci. Také nesnáším nedbalost“

Přikývli, zamrkali, spustili ramena níž a doprovodili ho k apartmá.

Ne, pomyslel si Divoch. Existuje pravidlo: nikdy neopouštěj své místo.

DVA

Apartmá mělo prostorný, vkusně zařízený obývací pokoj. Divoch se s nelibostí díval na stěnu na protilehlé straně pokoje, na rozhrnuté závěsy odhalující obrovské okno od podlahy ke stropu a velkolepý pohled na Parthenón na Akropoli. Sloupovité zříceniny nádherně zářily v odpoledním slunci, protože bríza pročistila athénský, obvykle smogem zaneřáděný vzduch. Divoch se výhledem pokochal pouze z místa, kde zůstal stát, protože ze zásady neměl rád okna se shrnutými závěsy: nepříteli poskytovaly zbytečnou výhodu, ponoukaly ke snadnému nahlédnutí dovnitř pomocí dalekohledu a k pokusům odposlouchávání pomocí mikrovlnného paprsku - a co bylo nejkritičtější - i ke kulce vystřelené odstřelovačem.

Jeho možný budoucí klient, k němuž byl pozván, nebyl přítomen. Divoch přemýšlel o dveřích vlevo ve zdi. Snad komora nebo umývárna nebo ložnice. Jeho pozornost zaujal nezřetelný ženský hlas za dveřmi ve zdi vpravo. Nabyl jistoty, že tyto dveře vedou do ložnice. Protože nezaslechl jiný reagující hlas usoudil, že žena mluví do telefonu. Mluvila naléhavým tónem, který nevěštil brzký konec hovoru.

S nacvičenou trpělivostí se Divoch zadíval dál ke stěně vedle dveří, jimiž vešel. Na dálku poznal dva Monety a tři Van Goghy.

Hřmotní členové jeho doprovodu se tvářili otráveně, když v pokoji neviděli zaměstnavatelku. Znamenalo to, že nedostanou žádné body za horlivost ve službě, neúčastní se audience se svým klientem ani nebudou pochváleni za práci. Dva z nich zklamaně šoupali nohama, upravovali si kravaty a vrátili se na své stanoviště na chodbě, nepochybně vypít další kávu a vykouřit víc cigaret. Třetí zavřel dveře, opřel se o ně a ve snaze vypadat přehorlivě zaujatý svým úkolem překřížil ruce přes prsa, jako by ho pálila žáha.

Když zašuměla klimatizace, přešel Divoch od obrazů k čínským vázám vystaveným ve skleněné vitríně.

Osobní strážce v pokoji se napřímil. Otevřely se dveře vpravo. Z ložnice vyšla žena, legenda.

TŘI

Oficiální životopis uváděl její věk na čtyřicet pět. Kupodivu vypadala překvapivě stejně jako ve svém posledním filmu před deseti lety. Vysoká, štíhlá, odměřená.

Vášnivé modré oči. Dokonale oválná tvář, jejíž smyslné křivky lemovaly dlouhé, sluncem vybělené vlasy. Hladká, opálená pleť. Fotografův sen.

Na tiskové konferenci před deseti lety v Los Angeles po získání nejprestižnějšího filmového ocenění udělením Oskara za nejlepší ženskou roli překvapila svět oznámením, že s uměleckou kariérou končí. Její sňatek o měsíc později - s monarchou malého, ale bohatého ostrovního království naproti francouzské Riviéře - byl stejně překvapující. Po zhoršení manželova zdraví převzala otěže řízení jeho obchodních záležitostí, zdvojnásobila obrat v turismu a počet kasin, což bylo zdrojem bohatství ostrova.

Vládla stejně, jako hrála své role. Filmoví kritici to kdysi nazvali stylem ‚ohně a ledu‘. Náruživě, avšak ovládané. Vášnivě, ale pod kontrolou. V milostných scénách hrála vždy dominantní roli. Sekvence, v níž neustálým odvracením pozornosti nakonec svede charismatického zloděje klenotů, se stala klasickou scénou plnou sexuálního napětí. Vždy věděla, co chce, brala si to však jedině v případě, že jí nehrozilo žádné nebezpečí. Zdálo se, že jí činí potěšení víc dávat než brát, což vedlo i k tomu, že se tak ponížila a zloději šperků poskytla noc, na niž on jisté nikdy nezapomene.

O pozornost se ucházeli i její ostrovní poddaní. Mávala jim na pozdrav, ale udržovala si odstup, dokud ho nepřemohla šlechetnost k nemocným, bezdomovcům a pozůstalým. Soucit se zdál být její slabostí, ohněm, který hrozil roztavit její mrazivě ledové sebeovládání. Emoce se dovedly uvolnit, a to i v nadměrném množství, ale jen když to bylo politicky výhodné. A pokud ji to neohrožovalo. Pokud to přimělo poddané, aby ji milovali.

K Divochovi se blížila s úsměvem. Oslnivým. Filmová scéna ve skutečném životě. Divoch ocenil její efektní příchod i to, že svůj výstup hraje vědomě.

Na nohou měla černé, ručně šité sandály, na sobě burgundské plisované dlouhé kalhoty, hedvábnou blůzu barvy vajíček drozda stěhovavého (vrchní tři rozepnuté knoflíky odhalovaly snědost horní části ňader a světlá modř byla nepochybně vybrána, aby zdůraznila tmavší modř jejích očí), hodinky Cartier a diamantový medailónek s odpovídajícími náušnicemi (jejich zář ještě víc zdůrazňovala barvu očí i sluncem vybledlé vlasy).

Zastavila se před Divochem a přezíravě pohlédla na osobního strážce. „„Děkuji vám.‘4

Statný muž odcházel neochotně, protože nemohl vyslechnout rozhovor.

„Omlouvám se, že jsem vás nechala čekat.,“ řekla, přistoupila blíž a dovolila Divochovi nadechnout se vůně jemného parfému. Hlas měla nakřáplý, stisk ruky pevný.

„Za těch pět minut? Není nutné se omlouvat/’ Divoch pokrčil rameny. „Ve své profesi jsem zvyklý čekat mnohem déle. Ostatně, aspoň jsem si mohl prohlédnout vaši sbírku.“ Ukázal na vázy ve vitríně. „Předpokládám, že ta sbírka je vaše. Pochybuji, že by nějaký hotel, a to ani Georges Roi II., poskytoval k potěše svých hostů tak nesmírně cenná umělecká díla.“

„Beru si je s sebou na cesty jako dotek domova. Líbí se vám čínská keramika?“

„Líbí? Ano, i když o ní nic nevím. Pociťuji nesmírné potěšení z každé krásy, Vaše Výsosti. A to i - prominete-li mi můj kompliment - i z vaší. Považuji za čest setkat se s vámi.“

„Jako s královskou výsostí, nebo jako s bývalou filmovou osobností?“

„Jako s bývalou herečkou.“

Zamrkala a přikývla. „Jste velmi laskav. Snad byste se cítil lépe, kdybychom zapomněli na formality. Oslovujte mě mým dřívějším jménem Joyce Stoneová.“

Divoch napodobil její noblesní přikývnutí. „Slečna Stoneová.“

„Máte zelené oči.“

„Na tom není nic tak pozoruhodného,“ řekl Divoch.

„Naopak. Je to velmi pozoruhodné. Je to barva chameleóna. Barva očí ladí s vašimi šaty. Zelené sako. Modrá košile. Nepozorný pozorovatel by vaše oči popsal jako—“

„Šedomodré, ne však zelené. Jste chápavá.“

„A vy zase rozumíte hře světla. Jste přizpůsobivý.“

„V mé práci to je užitečné.“ Divoch se obrátil k obrazům. „Jsou překrásné. Jestli se nemýlím. Van Goghovy ‚Cypřiše‘ byly nedávno zakoupeny v aukci u Sothebyho. Neznámý kupující za ně zaplatil impozantní částku.“

„Vzpomenete si kolik?“

„Patnáct miliónů dolarů.“

„Teď znáte i záhadného kupce.“

„Slečno Stoneová, já se v práci setkávám s přísně důvěrnými informacemi. Kdybych nezachovával jejich tajemství, už zítra bych ze svého oboru vypadl. Vše, co přede mnou řeknete, zůstane, jako byste to říkala ve zpovědnici. Jsem jako kněz.“

„Zpověď? Doufám, že to nebrání, abych vám nabídla něco k pití.“

„Pokud pro vás nepracuji.“

„Měla jsem za to, že právě proto jste tady.“

„Prodiskutovat váš problém,“ řekl Divoch. „Najatý však ještě nejsem.“

„S takovými doporučeními? Už jsem se rozhodla, že vás najmu.“

„Promiňte, slečno Stoneová, přijal jsem vaše pozvání jen proto, abych zjistil, jestli já budu chtít, abyste si vy najala.“

Smyslná žena si ho se zájmem prohlížela. „Ale, ale!“ Dlouze se na něho zahleděla. „Lide jsou obvykle chtiví pro mě pracovat.“

„Nechtěl jsem vás urazit.“

„Ovšemže ne.“ Přistoupila k pohovce.

„Slečno Stoneová, kdyby vám to nevadilo…“

Zvedla obočí.

„Byl bych raději, kdybyste se posadila na tamhletu židli. Pohovka je příliš blízko okna.“

„Okna?“

„Anebo dovolte, abych zatáhl závěsy.“

„Ach, ano, už chápu,“ řekla pobavené. „Přestože mám ráda svit slunce, sednu si podle vašeho doporučení. Povězte mi, ochraňujete vždycky takto i lidi, pro něž jste se ještě nerozhodl pracovat?“

, Je to síla zvyku.“

„To je velmi zajímavý zvyk, pane… zapomněla jsem, promiňte, vaše jméno.“

Divoch o tom pochyboval. Byl si jistý, že patří k tomu druhu lidí, kteří si zapamatují všechno. „Na jméně nezáleží, protože to, které jsem si opatřil, není stejně moje. Obvykle používám pseudonym.“

Jak vás mám představovat?“

„To nebudete muset. Jestli dospějeme k dohodě, nebudete si mě vůbec všímat.“

„Na veřejnosti, ale co když vás budu potřebovat pozvat do soukromí?“

„Divoch.“

„Prosím?“

„Je to přezdívka, pod kterou jsem v oboru známý.“

„Získal jste ji, když jste byl v MOVZu?“

Divoch nedal najevo své překvapení.

„Název vaší dřívější jednotky je akronym, že? Moře, vzduch a země. Výsadková diverzní jednotka válečného námořnictva Spojených států.“

Divoch potlačil chuť se zamračit.

„Řece jsem vám řekla, že jsem vaše doporučení shledala nadmíru imponující,“ řekla. „Používání pseudonymů jasně naznačuje vaši snahu o zachování soukromí. S vynaložením jisté vytrvalé umíněnosti se mi přece jen podařilo získat několik podrobností z vaší minulosti. Jestli vás znepokojím, dovolte, abych vás ujistila, že nic z toho, co jsem se dověděla, vaši anonymitu neohrozilo. Povídá se ovšem ledacos. Pomoc, kterou jste poskytl jistému členu britského parlamentu - proti teroristům z IRA, myslím —, je všeobecně vysoce vážená a obdivovaná. Požádal mě, abych vám ještě jednou poděkovala za záchranu života. Italský finančník je vám neskonale vděčný za pohotové navrácení uneseného syna. Západoněmecký průmyslník se zase domnívá, že jeho obchodní společnost by udělala úpadek, kdybyste nevypátral konkurenta podvodně vykrádajícího recepty jeho firmy.“

Divoch stále mlčel.

„Nemusíte se tvářit tak skromně,“ řekla.

„Vy také ne. Zdroje vašich informací jsou vynikající.“

, Je to jedna z mnoha výhod ženy provdané za královskou výsost. Obzvláště přesvědčivá byla vděčnost italského finančníka. Zeptala jsem se ho, jak bych se mohla s vámi spojit. Dal mi telefonní číslo - myslím, že v dřívějším životě bych použila termínu - vašeho agenta.“

‚Jeho jméno jste se, doufám, nedověděla.“

„Nikdy jsem s ním nemluvila osobně, pouze přes prostředníky.“

„To je dobře.“

„To mě přivádí k mému problému.“

„Slečno Stoneová, další síla zvyku. Nevyslovujte žádné podrobnosti v tomto pokoji.“

„Tady nás nemůže nikdo odposlechnout. Žádné skryté mikrofony tady nejsou.“

„Jak si můžete být tak jistá?“

„Osobní strážci provedli v pokoji dnes ráno kontrolu.“

„V tom případě opakuji…“

„Nevyslovujte žádné podrobnosti v tomto pokoji. Moji strážci na vás zřejmě neudělali dojem.“

„Ale ano, dojem na mě udělali.“

„Ne však tím správným způsobem.“

„Nechci kritizovat.“

„Další chvalitebný zvyk. Velmi dobře, Divochu.“ Nasadila úsměv, který se hodil k jejím lesknoucím se diamantovým náušnicím. Naklonila se a dotkla se jeho ruky, „Měl byste chuť podívat se na některou zříceninu?“

ČTYŘI

Černý rolls-royce vyjel z pouličního dopravního ruchu a zastavil na oválném parkovišti. Z vozu vystoupili Divoch a dva osobní strážci - třetí zůstal v hotelu, aby hlídal apartmá. Po zhodnocení situace strážci pokynuli k vystoupení.

Joyce Stoneová, po bocích chráněna osobními strážci, vystoupila se vší elegancí. „Odjeďte nebo jezděte kolem. Vrátíme se za hodinu,“ řekla řidiči a ten se znovu zařadil do proudu vozidel.

Pobaveně se obrátila k Divochovi...Neustále mě překvapujete.“

„Ale?“

„V hotelu jste měl námitky proti tomu, abych si sedla k oknu, ale k mému odchodu na veřejnost mezi lidi jste neřekl ani slovo.“

„Být slavný přece neznamená stát se poustevníkem. Pokud veřejnost neseznamujete se svým programem, dokonalý řidič dokáže zabránit nebo znesnadnit sledovaní.“ Divoch mávl směrem k neustále projíždějícím vozidlům. „Obzvláště v Athénách. Kromě toho, vy velice dobře víte, jak se obléknout, abyste splynula s prostředím. Ozvěnou vracím vaši poklonu, jste přizpůsobivá.“

„Tento zvyk jsem si osvojila v době, kdy jsem byla herečkou. Vypadat průměrně, nenápadně… je jedna z nejtěžších rolí.“

Před odchodem z hotelu se převlékla. Místo značkových dlouhých kalhot a blůzy měla na sobě vybledlé džíny a šedý volný rolák. Diamanty zmizely. Hodinky Timex. Na nohou zaprášené boty Reebok. Zářivé, sluncem vybělené vlasy měla schované pod slaměným kloboukem s širokým zvlněným okrajem. Nápadně modré oči zakryla slunečními brýlemi.

Chodci se sice zastavovali, ale jen aby si prohlédli rolls. Ženě, která z něho vystoupila, věnovali malou pozornost.

„Svou roli hrajete opravdu úspěšně,“ řekl Divoch. „Teď by vás žádný producent neangažoval ani jako statistku.“

Naznačeným pukrletem mu poděkovala za poklonu.

„Mám návrh.“ řekl.

„Tušila jsem, že nějaký budete mít.“

„Přestaňte používat rolls.“

Jízda v něm mi činí nesmírné potěšení.“

„Nemůžete mít vždycky všechno, co chcete. Šetřte rollse pro zvláštní příležitosti. Kupte výkonný, ale nenápadně vyhlížející vůz. Samozřejmě, musel by se nechat patřičně upravit.“

„Samozřejmě.“

„Zpevnit okna. Dozadu kouřové sklo. Neprůstřelné opancéřování.“

„Samozřejmě.“

„Slečno Stoneová, proč si děláte legraci?“

„Ale nedělám. Jenom ráda pozoruji člověka, který s požitkem vykonává svou práci.“

„S požitkem? Nedělám to přece pro zábavu. Svou prací zachraňuji lidské životy.“

„Neselhal jste nikdy?“

Divoch zvážněl.

Otázka ho zaskočila a vyvolala příval mučivých vzpomínek. Zablesknutí meče. Proudy krve. „Ano,“ odpověděl. „Jednou.“

„Vaše upřímnost mě ohromuje.“

„Pouze jednou. Proto jsem teď tak puntičkářský, abych už nikdy neselhal. Ale jestli ve vás moje pravdomluvnost vzbuzuje nějaké pochybnosti omne…“

„Naopak. Můj třetí film byl neúspěchem. Mohla jsem to nebrat na vědomí, ale uznala jsem to. A z neúspěchu jsem se poučila. Oskara jsem pak získala, protože jsem zkoušela usilovněji, i když mi to trvalo dalších sedm filmů.“ ‚

„Film není život.“

„Nebo smrt? Měl jste číst kritiky třetího filmu. Pohřbily mě dokonale.“

„To jednou budeme všichni.“

„Pohřbeni? Divochu, proč mě chcete deprimovat?“

„Ještě vám nikdy nikdo neřekl fakta o životě?“

„O sexu? Ten jsem poznala velmi brzy. O smrti? Řece proto existují muži, jako jste vy, aby ji oddálili pokud možno co nejvíc.“

„Ano, o smrti,“ řekl Divoch. „To je náš nepřítel.“

PĚT

Šli za skupinou turistů k tradičnímu přístupu k ruinám na západním svahu Akropole. Ostatní svahy byly k vybudování vhodného přístupu příliš příkré. Za borovicemi došli k antickému kamennému vchodu.

„Byl jste tu už někdy?“

„Několikrát,“ řekl Divoch.

„Já také. Zajímalo by mě, jestli sem chodíte ze stejného důvodu jako já.“

Divoch čekal na vysvětlení.

„Ty ruiny nám dávají lekci. Vůbec nic - ani bohatství, ani sláva, ani moc -nic netrvá věčně.“

„Pohled! na mé dílo, ó Mocná, na tu beznaděj.“

S dojetím se na něho podívala. „To je přece z Shelleyho Ozymandiase.“

„Navštěvoval jsem vynikající soukromou střední školu.“

„Název školy jste však neřekl. Jako obvykle ho necháváte v anonymitě. Pamatujete si zbytek básně?“

Divoch pokrčil rameny.

„… Kolem rozpadávajících se

Obrovitě nezměrných, opuštěných ruin

Jen osamělé písky do dáli se nevzrušeně táhly.“

„Shelley dokonale pochopil přesnost. Kdyby byl Japoncem, psal by nádherné haikusy.“

„Osobní strážce… recitující básně?“

„Slečno Stoneová, nejsem osobní strážce. Dělám něco víc, než jen někomu uvolňuji cestu.“

„Čím tedy jste?“

„Výkonným ochráncem. Víte, až na ten písek, mi ruiny, které Shelley popisuje, připomínají…“

Divoch ukázal na schody, po nichž vystupovali. Mramor byl ošoupaný tisíciletým používáním, nájezdy různých vetřelců, nejvíce však v poslední době výfukovými zplodinami automobilů.

Po dřevěné podlaze chránící zchátralý chodník prošli kolem Propylejí. Za pěti sloupovitými bránami se chodník rozšířil a rozdvojil doprava a doleva.

Po únavném letním vedru v mírné zářijové teplotě začínala turistická sezóna. Výletníci se prodírali kolem nich, někteří po výstupu sotva popadali dech, jiní fotografovali na všechny strany.

„Řekněte svým strážcům, ať jdou za námi,“ řekl Divoch. „Já se postarám o prostor před námi.“

Zahnuli doprava a pomalu šli k rozlehlému Parthenónu, který v antických dobách byl chrámem zasvěceným řecké bohyni moudrosti a vítězné války, ochránkyni statečnosti, práva, spravedlnosti a umění - Pallas Athéně. Výbuchem střelného prachu byla zničena jeho velká část, mnoho sloupů a velká část střechy se zřítily. Restaurační práce stále pokračovaly. Nádherné zachovalé dórské sloupy byly zastíněny lešením. Dalšímu ničení interiéru návštěvníky zabraňovalo ochranné zábradlí kolem chrámu.

Divoch se odloučil od nekonečné řady turistů a došel ke sráznému jižnímu svahu Akropole. Opřel se o padlý sloup. Athény před nimi ležely jako na dlaní. Dosud vanoucí bríza ustala. Obloha byla sice stále jasná, ale nad městem se už začal hromadit smog.

„Tady můžeme hovořit, aniž by nás mohl někdo zaslechnout,“ řekl Divoch. „Slečno Stoneová, důvodem, proč nejsem rozhodnut pro vás pracovat —“

„Vždyť jste ještě ani neslyšel, proč vás potřebuji.“

„ —je, že výkonný ochránce je jak sloužícím, tak pánem. Vy rozhodujete o svém životě - kam půjdete a co tam budete dělat —, ale váš ochránce klade důraz na to, jak se tam dostanete a za jakých okolností a podmínek uskutečníte svůj úmysl. Mezi tím, co chcete vy a co vyžaduje ochránce, je křehká rovnováha. Vy jste pověstná svou umíněností. Nejsem si proto jistý, že byste byla ochotna řídit se rozkazy někoho, koho zaměstnáváte.“

S povzdechem si k němu přisedla. „Jestli toto považujete za problém, pak žádný problém neexistuje.‘’ „Nechápu.“

„Nejde totiž o můj problém, ale o problém mé sestry.“

„Vysvětlete mi to blíž.“

„Víte o její existenci?“

..Ráchel Stoneová. O deset let mladší než vy. Třicet pět. Provdaná za novo-anglického senátora ucházejícího se o funkci prezidenta. Následkem kulky úkladného vraha ovdověla. Proslavila se přátelskými styky s politiky a se sestrou, která se stala filmovou legendou. Ucházel se o ni řecký loďařský magnát. Loni měli svatbu.“

„Všechna Čest. Domácí úkol jste zvládl na jedničku s hvězdičkou.“

„Stejně jako vy.“

, Jejich manželství se podobá Parthenónu. Je též v troskách.“ Joyce Stoneová hrabala v kabele z režného plátna. Vytáhla krabičku cigaret a neobratně si jednu chtěla zapálit zapalovačem.

„Nechováte se jako džentlmen.“ vztekle mu vytkla.

„Protože vám nezapálím cigaretu? Před okamžikem jsem vám vysvětlil, že pokud jde o ochranu, vy jste sluhou a já pánem.“

„To nedává žádný smysl.“

„Ale dává. Uvědomte si, že musím mít neustále v pohotovosti volné ruce pro případ, že by vás chtěl někdo ohrozit. Proč jste mě vůbec požádala o setkání?“

„Moje sestra se chce rozvést.“

„K tomu přece nepotřebuje mě, ale právníka.“

„Ten její zatracený manžel s rozvodem nesouhlasí a bude ji věznit tak dlouho, dokud si to sestra nerozmyslí.“

„Řekla jste, že ji vězní?“

„Není v řetězech, máte-li na mysli něco takového. Ale přes to prese všechno vězněm je. Také ji nikdo nemučí.“ Konečně se jí podařilo cigaretu zapálit. „Pokud za mučení nebudete považovat to, že je ráno, v poledne a večer znásilňována. Aby jí to nechybělo, říká manžel. Potřebuje opravdového muže, také říká. On zase potřebuje kulku do toho svého nemravného, hnusného mozku. Nosíte zbraň?“ zeptala se a nadechla cigaretového kouře.

„Zřídkakdy.“

„Tak v čem jste tak dobrý?“

Divoch odstoupil od sloupu...Slečno Stoneová, zřejmě jste se ve mně spletla. Potřebujete-1 i úkladného vraha—“

„Ne! Chci jen svou sestru!“

Znovu se opřel o sloup. „Mluvila jste o záchraně.“

„Nazvěte to jak chcete.“

„Jestli se rozhodnu ten úkol převzít, můj honorár…“

„Zaplatím vám milión dolarů.“

„Jste špatný vyjednavač. Asi bych si řekl o méně.“

„Opravdu vám tolik nabízím/’

„Za předpokladu, že nabídku přijmu, budu chtít polovinu složit na účet třetí osoby před zahájením operace, druhou polovinu po dokončení úkolu. Plus výlohy.“

„Pro mě za mě, můžete bydlet v nejlepších hotelích a za jídlo utratit, kolik chcete. Na několika tisících navíc sotva záleží.“

„Neporozuměla jste mi. Říkám-li,výlohy‘, mám na mysli spíš několik set tisíc.“

„Cože?“

„Chcete po mně, abych se dal do křížku s jedním z nejmocnějších mužů v Řecku. Jaká je jeho cena? Padesát miliard? Jeho ochranná bezpečnostní zařízení budou rozsáhlá a na vysoké úrovni a jejich prolomení bude nákladné. Řekněte mi, kde je vaše sestra. Podstoupím riziko zjištění situace a ode dneška za týden vám řeknu, jestli vám ji budu moci přivést.“

Zamáčkla cigaretu a pomalu se otočila k Divochovi. „Proč?“

„Asi vám nerozumím.“

„Zdá se mi, že tato práce se najednou pro vás stává důležitější než peníze za ni. Proč jinak byste o mé nabídce vůbec uvažoval?“

V krátkém deprimujícím okamžiku se v Divochové hlavě promítl obraz blýskající se oceli a proudu stříkající krve. Násilím vzpomínku potlačil, na její otázku neodpověděl. „Řekla jste řidiči ‚za hodinu‘. Právě teď vypršela,“ řekl. „Až dojdeme k autu, požádejte ho: aby k hotelu jel oklikou.“

ŠEST

Na Akropoli, nebo spíš do prostoru severně od ní - do Plaky, hlavního turistického nákupního střediska Athén- se Divoch podle svého zvyku vrátil oklikou. Ponořil se do úzkých, lidmi přeplněných ulic lemovaných nesčetnými krámy a tržišti. I v hořkém smogu, zaplavujícím ulice, ucítil aromatickou vůni uzeného jehněčího kebábu, vzápětí vystřídanou vůní řezaných květin. Neustále pokřikující kronikáři gestikulovali a nabízeli ručně tkané koberce, kožené zboží, hrnčířské výrobky, měděné nádoby a stříbrné náramky. V labyrintu uliček se zastavil ve výklenku a uspokojen, že ho nikdo nesleduje, pokračoval v chůzi kolem hospůdky k sousednímu krámu, v němž se prodávaly vinné měchy.

V obchůdku visely na skobách zatlučených do krokví hrozny vinných měchů, vydávající silnou příjemnou vůni kůže. Divoch se sehnul a pod měchy prošel k obtloustlé ženě za pultem.

Jeho znalost řečtiny byla omezená. Opakoval nazpaměť jen naučené fráze. „Potřebuji zvláštní výrobek. Vinný měch jiného typu. Kdyby mi váš vážený zaměstnavatel mohl věnovat pár okamžiků…“

„Vaše jméno?“ zeptala se žena.

„Řekněte mu, že mé jméno je opakem slova pokojný.“

Uctivě přikývla, obrátila se a začala vystupovat po schodech. Zakrátko se vrátila a pokynem ruky ho vyzvala, aby šel za ní.

Divoch prošel kolem výklenku, v němž stál zvědavě ho pozorující muž se strništěm na bradě a s brokovnicí v ruce, a vystoupil po schodech nahoru. Dveře byly otevřené. Za nimi Divoch viděl místnost - prázdnou - kromě psacího stolu a za ním sedícího svalnatého muže v černých šatech, nalévajícího do skleničky čirý likér.

Muž při Divochově příchodu překvapeně vzhlédl. „Vidím snad ducha?“ Byl Řek, mluvil však anglicky.

Divoch se zašklebil. „Uznávám, že jsem se nezachoval správně.“

„Nevděčný ničema, kterému jsem nestál za to, aby dal o sobě vědět a utvrdil naše přátelství.“

„Zabránily mi v tom jisté povinnosti.“

„Nejsou tyto takzvané povinnosti jen vybájené‘7“

„Ale ne. Měly svůj význam. Ale teď svou přítomností vše odčiním.“ Divoch položil na stůl řecké peníze v hodnotě deseti tisíc amerických dolarů. Bankovky rozložil a zakryl jimi kulaté skvrny od skleničky, pravidelně denně naplňované čirým likérem ouzo. Vůně ouza kořeněného anýzem naplňovala místnost.

Řek středního věku si povšiml Divochova pohledu na likér. „Smím vás svést ke hříchu?“

„Dobře víte, že piji jen málokdy.“

„Tuto charakterovou vadu vám promíjím.“

Řek nadmul hnid‘ a spokojeně se zachechtal. Vliv alkoholu na něm nebyl znát. Zdálo se, že ouzo podobně jako formaldehyd konzervovalo jeho tělo. Hladce oholený muž, s lesklými, úhledně zastřiženými vlasy, usrkl ze skleničky, odložil ji a díval se na peníze. Jeho snědá pleť zářila zdravím.

Zatvářil se však ustaraně, když peníze přepočítal. „Jste až příliš štědrý. Je to hodně peněz. Znepokojuje mě to.“

„Ještě mám pro vás přichystaný jeden dárek. Budete-li ochoten poskytnout mi jisté informace, posel vám během hodiny doručí bednu toho nejlepšího ouza.“

„Opravdu nejlepšího? Dobře víte, kterému dávám přednost.“

„Ovšemže to vím. Dovolil jsem si však vybrat vzácnější a ušlechtilejší druh.“

„Jaký?“

Divoch mu pošeptal značku.

„Ten druh je opravdu mimořádně vzácný.“

„Berte tu pozornost jako hold svému talentu.“

„Jak to říkáte ve vaší zemi,“ muž usrkl ze skleničky, „jste důstojník a džentlmen.“

‚Bývalý důstojník,“ opravil ho Divoch. Sám by tento osobní údaj nikomu dobrovolně neřekl. Řek ho vsak znal. „A vy jste zase důvěryhodný informátor. Jak je to dlouho, co jsem vám poprvé zaplatil za službu?“

Řek se zamyslel. „Nádherných šest let. Moje manželka a mnoho dětí vám děkují za trvalou přízeň.“

„A budou mi děkovat ještě víc, když zdvojnásobím částku, kterou jsem položil na vás psací stůl.“

„Věděl jsem to. Tušení mě nezklamalo. Když jsem se dnes ráno probudil, tušil jsem, že dnes bude mimořádný den, který mi přinese mimořádnou příležitost.“

„Nebude to však bez nebezpečí.“

Řek odložil skleničku.

Každý den přináší nějaké nebezpečí.“

„Jste ochoten ho podstoupit a úkol převzít?“

„Až se posilním.“ Řek dopil zbytek ouza ve sklenici.

„Jméno,“ řekl Divoch.

„Jak řekl jeden slavný anglický bard, co znamená —“

„Jméno? Myslím, že ho neuslyšíte rád.“ Divoch vytáhl zpod saka láhev ouza, nejlepšího z nejlepších, velmi obtížné sehnatelného.

Řek odhalil zuby v úsměvu od ucha k uchu. „Toto jméno se mi opravdu líbí. A jaké je to druhé?“

„Stavros Papadropolis.“

Řek udeřil skleničkou. „Svatá matičko Šoustajících.“ Rychle si nalil větší dávku ouza a jedním hltem ho vypil. „Jaký šílený nápad vás vede k tak riskantnímu hrabání se v jeho životě?“

Divoch se rozhlédl po skoro prázdné místnosti. „Předpokládám, že jste stále stejně opatrný jako dříve, že vás váš zlozvyk neovlivnil natolik, abyste opomenul denní očistu svého pracoviště, aspoň v to doufám.“

Řek se zatvářil dotčeně. „Že už nejsem hoden důvěry poznáte v den, kdy v této místnosti uvidíte nějaký jiný nábytek, kromě židle a psacího stolu.“

Divoch přikývl. Řek nejenže měl v pokoji pouze nejnutnější nábytek, ale ani na podlaze nebyl koberec. Na stěnách nevisely žádné obrázky, Neměl ani telefon. Nezařízený pokoj ztěžoval ukrytí mikrofonu. Přes toto opatření používal dva různé druhy komplikovaných elektronických diagnostických zařízení. Jedním překontrolovával každý čtvereční palec místnosti na rádiové signály a mikrovlny, aby zjistil, jestli ‚štěnice‘ vysílá z místnosti zvuky. Tento druh diagnostického přístroje byl však schopen odhalit pouze činné, trvale vysílající mikrofony.

K odhalení pasivních -mikrofonů - zůstávajících v nečinnosti, není-li v místnosti žádný zvuk, nebo které mohou být podle potřeby odposlouchávačem vypnuly na dálku při podezření, že po mikrofonu někdo pátrá - bylo nutné použít druhé snímací zařízení. Říkalo se mu detektor nelineárních obvodů. Přes nástavec podobající se horní Části přenosného vysavače jsou vysílány mikrovlny, které umožňují lokalizaci diod v obvodech ukrytých magnetofonů a vysílaček. Přestože toto druhé zařízení vyžaduje k docílení požadovaného výsledku mnohem více času, Řek ho uváděl do chodu i při těch řídkých příležitostech, kdy první zařízení odhalilo mikrofon - zkušený odposlouchávač totiž zabudovává vždy jak aktivní, tak pasivní mikrofony pro případ, že by se méně zkušený pátrač spokojil s prvním úspěchem svého úsilí a po nalezení pouze aktivního mikrofonu hledání skončil.

Každodenní vyhledávám štěnic Řek s obvyklým humorem označoval jako.vykuřování‘.

„Promiňte můj dotaz,“ řekl Divoch. „Myslel jsem to jen jako opatrnost, nechtěl jsem být netaktní.“

„Kdybyste se nezeptal, zvažoval bych, jestli jste hoden mé důvěry.“

„Bystrý’jako vždy.“

Řek upil nápoj a se sympatií přikývl. „Závazek přátelství.“ Přitiskl ke stolu dlaň. „Ještě jste nezodpověděl mou otázku. Tak tedy Papadropolis?“

„Zajímají mě jeho rodinné poměry.“

„Ne jeho obchodní záležitosti? Díky Diovi. Už jsem měl nahnáno. Ten darebák má totiž dvě stě lodí. Přinášejí mu skromné zisky přepravou zrní, strojů a nafty. Bohatství však nahrabal pašováním zbraní a drog. Každý, kdo se začne zajímat o jeho výnosný kontraband se stane potravou ryb v Egejském moři.“‚

„Je možné, že stejnou ochranu věnuje i své rodině,“ řekl Divoch.

„O tom není pochyb. Řek je ochoten zabít, jestli tím zachrání čest své rodiny, a to i v případě, že ho v soukromí její členové vůbec nezajímají a vůbec se o ně nestará. Obchod však znamená přežití a další život. Obchodní tajemství podléhají přísnému utajení, zatímco rodinná tajemství se zcela pravidelné stávají předmětem nekontrolovatelných klepů. Ovšem dokud se někdo neodváží klepy zopakovat před pánem domácnosti.“

„Zjistěte mí některé takové pomluvy.“ řekl Divoch.

„A to obzvláště o čem?“

„O Papadropolisovi a jeho ženě.“

„Některé podivné jsem se už doslechl.“

„Zjistěte víc.“ řekl Divoch. „Kde jeho žena je a jak je s ní zacházeno. Vaše zjištění chci porovnat s tím, co jsem se dověděl sám.“

„Smím se zeptat na účel?“

Divoch zavrtěl hlavou. „Nevědomost bude vaší ochranou.“

„Stejně jako vaší. Nejsem-li obeznámen s vašimi úmysly, nemohu je vyzradit, ani když je někdo bude chtít ze mě vynutit nátlakem, kterému neodolám.“

„K ničemu takovému nedojde,“ řekl Divoch. „Pokud ovšem budete nadále opatrný.“

„Vždycky jsem opatrný. Stejně jako vy používám prostředníky a často i posly mezi prostředníky. Osobně jednám pouze se dvěma klienty a s těmi několika málo pomocníky, s nimiž mám závaznou dohodu. Příteli můj, děláte si přílišné starosti.“

„Před šesti měsíci se mi něco přihodilo. Od té doby považuji za nezbytné svou opatrnost zdvojnásobit.“ Při vzpomínce se Divochovi sevřel žaludek.

„To je chvályhodné. Ve vašem konstatování vsak postrádám nějakou podrobnost.“

Divoch v sobě potlačil chuť svěřit se víc. „Je to ryze osobní záležitost. Bezvýznamná.“

„Nejsem sice přesvědčen o té takzvané bezvýznamnosti, ale respektuji vaše rozhodnutí.“

„Zjistěte, co potřebuji.“ Divoch vykročil ke dveřím. „O Papadropolisovi a jeho manželce. Dva dny. Je to veškerý čas, který vám mohu poskytnout. Až se vrátím, chci se dovědět všechno.“

SEDM

Kyklady je malá skupina ostrovů v Egejském moři jihovýchodně od Athén. Jejich jméno je odvozeno od řeckého slova kyklos, tedy ‚kruh‘, a souvisí s vírou antických Řeků, že ostrovy obklopily ostrov Délos, na němž se údajně narodil Apollo, bůh slunce a světla, ochránce života a pořádku, neomylný střelec a věštec. Ve skutečnosti Délos není uprostřed, ale blíž k východnímu okraji ostrovů. Několik kilometrů dál na východ na okraji Kyklad leží ostrov Mykonos, jedno z hlavních řeckých rekreačních míst, kde turisté vyznávají svého vlastního boha slunce.

Divoch pilotoval dvoumotorovou vrtulovou cessnu směrem k Mykonosu tak, aby se k ostrovu přiblížil v nepřímém kursu, nejdříve nasazeném východně od Athén, pak nad Egejským mořem pozměněném k jihu, až se dostal k východnímu okraji místa svého cíle. Letovému středisku na letišti na Mykonosu oznámil, že nemá v úmyslu přistát. Let podniká vyloženě jako trénink pro potěšení, vysvětlil. Rád by se od řídícího pracovníka dověděl letové trasy, kterým se má vyhnout. Divoch se s povděkem bude jeho pokyny řídit. Pracovník věže mu vyhověl.

Poněkud dál ve výšce půl kilometru pak Divoch zapnul automatického pilota cessny a začal fotografovat. Teleobjektivy Bausch a Lomb na jeho nikonu podivuhodně přibližovaly. Po vyvolání budou fotografie ještě dál zvětšeny. Ze zkušeností věděl, že je nutné pořídit veliké množství záběrů, a to nejen vlastního objektu, ale i jeho nejbližšího okolí. Podrobnosti, které se v okamžiku fotografování zdají být nedůležité, se později pro zvažování dalšího postupu až příliš často stávají rozhodujícími. Ano, spoustu snímků.

Fotografování přerušoval pravidelnou úpravou automatického pilota cessny. Obloha byla modrá, ovzduší klidné. Cessna jako by klouzala po hedvábné silnici. Divoch svíral aparát pevnou rukou. Kromě nepatrného chvění letadla byly podmínky pro fotografování dokonalé.

Jeho původním cílem bylo město Mykonos na západní straně ostrova. Město se rozprostíralo kolem dvou malých zálivů, domky vybíhaly na poloostrov oddělující oba přístavy. Domky krychlového tvaru žáhly bělostí, výjimečně narušenou tu červenou, tu modrou kopulí kostela. Kola větrných mlýnů lemovala přístavní hráze.

Divochovu pozornost nepoutala krása města, ale jeho situační řešení. Ve starověku byl Mykonos neustálým cílem pirátů. Místní obyvatelé ve snaze ochránit své domovy vybudovali ulice města jako bludiště. Útočící piráti neměli potíže při vstupu do města, když se však při plenem dostali do města hlouběji a po srázných svazích výše, ve složitém bludišti uliček ztratili orientaci. V přístavu pod sebou viděli svou loď, dostat se k ní bylo však velice složité a při hledání cesty do přístavu neustále naráželi na léčky a zátarasy nastražené obránci. Po několika neúspěšných útocích piráti nechali Mykonos na pokoji a hledali snadnější kořist na jiných ostrovech.

Ano, bludiště, přemýšlel Divoch. Snad ho bude možné využít.

Při letu kolem ostrova a neustálém fotografování doletěl k hluboké zátoce na severu - snad k možnému místu setkání před útěkem z ostrova? - pak si kriticky prohlížel mys na východě nahánějící hrůzu… ten by byl přijatelný jen v nejvyšší nouzi… konečně doletěl ke svému hlavnímu cíli: k opevněným objektům Papadropolisova sídla na jihovýchodní straně ostrova nad zálivem Anna.

Od setkání se svým řeckým informátorem před dvěma dny měl Divoch plné ruce práce. Ke svému uspokojení se mnoho dověděl. Odletěl do Curychu a do Bruselu, do dvou nejspolehlivějších evropských zdrojů informací o černém trhu s válečnou výzbrojí i o systémech bezpečnostní ochrany mužů pašujících zbraně.

Ve zdánlivě bezvýznamných hovorech s přáteli, kterým neopomněl předat Štědré dary s předstíraným potěšením, že se pověsti o jejich zabití neukázaly pravdivé, si ověřil to, co se domníval už dřív. Papadropolis byl známý svou arogancí. Tento řecký miliardář byl tak oslněn svou mocí, že si nemohl najmout ochránce, kteří si zachovávají dostatek profesionální poctivosti a bezúhonnosti, aby ji ve vhodné chvíli použili a dovolili si rozkázat i svému zaměstnavateli.

Divoch se také dověděl, že Papadropolise až klukovsky okouzlují důmyslné přístroje, vynálezy a zajímavé technologie. Loďařský magnát vášnivě miloval hry na počítači a na videu. Najal odborníka na bezpečnostní systémy, aby pro něho vybudoval bezpečnostní systém proti nežádoucím návštěvníkům ve všech jeho evropských sídlech.

Momentálně Divocha zajímalo sídlo v Mykonosu. Když se dověděl jméno konstruktéra bezpečnostního systému sídla, ihned - s jistotou historika umění bezpečně poznávajícího renesanční styl - si domyslel překážky, jaké bude muset překonat.

Jeho dlouholetý a důvěryhodný informátor mu potvrdil pravdivost informace Joyce Stoneové. Sestra legendy stříbrného plátna byla jako zajatec v kleci držena v marnotratně vybudovaném letním sídle svého multimilionářského manžela.

Tak ty se chceš se mnou rozvést, ty čubko? Ode mě ještě nikdy žádná žena neodešla. Stalo by se to terčem posměchu. Nevděčnou ženu lze využít jediným způsobem. Na zádech. Předvedu ti to, až se ti to bude zajídat.

Léto skončilo, začalo září. Začátek turistické sezóny v Athénách byl koncem turistické sezóny v Mykonosu - tady už teploty začaly klesat. Podzim a snad i zimu měla strávila na ostrově, to byl Papadropolisův nápad, aby ji ještě více pokořil.

Divoch odložil fotografický aparát, vypnul autopilota a chopil se řízení cessny. Od doby před šesti měsíci, o níž se zmínil svému informátorovi, žil v ústraní, aby se z pohromy zotavil. Paže, nohy, hlava a záda ho stále bolely od tehdy utrpěných zranění. V noci ho neustále jako noční můry pronásledovaly hrůzné sny a přízraky.

Minulost nelze změnit, neustále si připomínal. Musí se věnovat výhradně přítomnosti.

A své práci.

Musel se vrátit k práci.

Aby sám sobě dokázal svou schopnost.

Navedl letadlo od Mykonosu k jihu nad legendární, jako víno tmavé Egejské moře a pohladil fotografický aparát. Jak je dobré mít před sebou zase určitý úkol!

Měl pocit, jako by vstal z mrtvých.

OSM

Divoch vystoupil z vln a odplížil se na břeh. Jeho černá přiléhavá potápěčská kombinéza splývala s noční tmou. Krčil se za balvany a upřeně hleděl na temný útes nad sebou. Pak se obrátil k moři. Pilot motorového člunu, britský námezdní žoldák, kterého Divoch často zaměstnával, měl za úkol urychleně z prostoru zmizet, jakmile se Divoch půl kilometru od ostrova překulil do moře. Na člunu nebylo osvíceno žádné světlo. Ve tmě, bez měsíce na obloze a v blížících se bouřkových mracích nemohly hlídky ze sídla člun zahlédnout. A ve hřmotu vln neustále narážejících do skály nemohly ani zaslechnout hluk motoru, který Divoch pro jistotu ztlumil protihlukovým krytem.

Divoch uklidněný, že neodhalen dorazil - pokud ovšem hlídky neměly dalekohledy pro noční vidění -, zatáhl za konec nylonového lana omotaného kolem pasu. Pocítil odpor, zatáhl silněji a zanedlouho vytáhl z vody malý gumový prám. Za skaliskem, které ho chránilo před sprškou neustále se tříštících vln, rozevřel zip nepromokavé přihrádky a vytáhl naditou tomu. Během plavání ke břehu ztratil mnoho tělesného tepla.

Třásl se zimou, když si stahoval kombinézu. Nahý rychle sáhl do torny a vyndal černý vlněný oděv. Zvolil vlnu, protože její vlákna mají vynikající izolační schopnost, i když jsou vlhká. Ponožky a čepice byly ze stejného tmavého materiálu. Vklouzl do pevných kotníčkových bot s křížově rýhovanými podešvemi a pevně je zavázal. Když měl tělo opět v blahodárném teple, pomazal si tvář černým maskovacím tukem a na ruce si jako ochranu natáhl tmavé vlněné rukavice, dostatečně tenké, aby mohl volně pohybovat prsty.

V torně zůstaly různé nástroje, které bude potřebovat později. Každý byl zabalený samostatně, aby o sebe necinkaly. Tornu navlékl na záda a kolem pasu ji přitáhl opaskem. Byla těžká, ne však tak těžká, jako byl zvyklý nosit v diverzní jednotce MOVZ. Pevná záda snesla tíhu bez problému. Kombinézu, šnorchl, ochranné brýle a ploutve zastrčil do kapsy prámu, který pevně připoutal ke skalisku. Nevěděl sice, jestli se bude vracet stejnou cestou, chtěl však mít prám po ruce pro každý případ. Papadropolisovi strážní si prámu nevšimnou dřív než ráno, a pokud se Divoch do té doby nevrátí, nebude už na objevení prámu záležet.

Přiblížil se k útesu. Bríza zesílila, bouřkové mraky už zatáhly celou oblohu. Ve vzduchu byl cítit blížící se déšť. To je dobré, pomyslel si Divoch. Ve svém plánu s bouří počítal. Byl to také hlavní důvod, proč ke svému vniknutí na Papadropolisovo panství zvolil dnešní noc. Všichni meteorologové se v předpovědích shodli - kolem půlnoci začne období podzimních dešťů.

Divoch se na vrchol útesu musel dostat ještě před začátkem bouře, která by jeho výstup nesmírně ztížila. Natáhl se, našel záchyt, špičku boty opřel o výklenek a začal stoupat. Útes byl přes dvě stě stop vysoký, mel však mnoho trhlin a puklin. Zkušený lezec jako Divoch by neměl mít při jeho zdolávání žádné problémy.

Vítr neustále sílil. Sprška roztříštěných vln ho bolestivě zasáhla do tváře a způsobila, že útes se stal kluzkým. Prsty v rukavicích pevněji svíral skalnaté výběžky, boty hlouběji zasunoval do výklenků a lezl s ještě větší rozvahou. Na poloviční cestě se dostal k trhlině, kterou viděl na fotografii. Věděl, že ho dovede k vrcholu. Botami se opíral do síran trhliny, hmatal po záchytech a namáhavě stoupal. Vnitřní hodiny mu říkaly, že už stoupá deset minut. Neustále vsak měl na mysli největší opatrnost. Trhlina ho chránila před větrem, neochránila ho však před mohutnou sprškou roztříštěných vln. Přinutilo ho to zrychlit výstup. Natáhl ruku, další oporu nenašel. Oddechl si s vědomím, že je na vrcholu útesu.

Pršelo stále hustěji. Byl celý promočený. Uspokojovalo ho to, protože mu to dávalo pocit bezpečnějšího utajení jeho přítomností. Vyplazil se z trhliny, přeběhl přes okraj útesu a skrčil se v křoví. Na kolenou ucítil vlhkost bláta. Jako vždy při zahájení akce se mu žaludek chvěl nervozitou.

Neustále ho svíral pocit strachu, že by mohl selhat jako před šesti měsíci.

Existovala pouze jediná možnost, jak zjistit, jestli opět nabyl své dřívější profesionální jistoty.

Nadechl se, soustředil se na překážky před sebou a násilím potlačil vzrušení rozptylující pozornost.

Obezřetně hleděl do noci zahalené bouří jako rubášem. V dohledu nebyl žádný strážce. Vyplížil se z křoví.

DEVĚT

Na pořízených fotografiích objevil první překážku, která ho očekávala drátěný plot kolem celého sídla. Z fotografií nebyl schopen jeho výšku odhadnout, obvykle bývala sedm stop. Na zvětšených fotografiích zjistil, že vršek plotuje chráněn několika ostnatými dráty, připevněnými k podpěrám vybíhajícím na obé strany ve tvaru písmene V.

V hustém dešti byla noc tak tmavá, že Divoch plot neviděl. Prostudováním fotografií a srovnáním teoretické výšky plotu se vzdálenosti od tohoto křoví odhadl, že by tato překážka měla být asi dvacet yardů před ním. Fotografie neukázaly na plotě žádné kamery uzavřeného okruhu. Nedělal si proto se svým odhalením pomocí na dálku řízených nočních objektivů žádné starosti. Ze zvyku se však přece jen plížil. Deštěm nasáklá půda pod ním byla jako kaše.

U plotu se zastavil a sundal tornu. Vytáhl svítilnu na infračervené světlo spolu s infrabrýlemi. Paprsek svítilny byl pro nevybavené oči neviditelný, Divoch však přes infrabrýle viděl nazelenalou zář. Zamířil paprsek ke kovovým sloupkům a pečlivě zkoumal ramena upevněná nahoře, mezi nimiž byly nataženy ostnaté dráty.

Hledal vibrační čidla.

Žádná nenašel. Plot byl zřejmě jen hraniční čárou, překážkou sice, ale nevybavenou elektronickým zařízením k odhalování vetřelců. Ve skutečnosti sloužil jen jako zábrana, aby na pozemek nevstupovali výletníci. Nezkušené vetřelce odradily ostnaté dráty. Kdyby se náhodná zvířata - volně pobíhající psi - náhodou dotkla plotu opatřeného vibračními senzory, docházelo by k častému vyhlašování poplachu.

Divoch odložil svítilnu i brýle do torny, tomu dal na záda a přitáhl pevně k pasu. V neustále sílícím dešti poodstoupil od plotu, rozběhl se a skočil.

Vyskočil do poloviny výšky plotu, nahmatal kovové rameno nahoře, vyšvihl se na ostnaté dráty, sevřel rameno na druhé straně písmene V, přehoupl se přes druhý pramen ostnatých drátů a s pokrčenými koleny hladce dopadl na zem na opačné straně plotu. Vlněný oblek i rukavice roztrhl o ostnatý drát, měl rovněž několik škrábnutí na pažích a nohou. Zranění však nebyla tak podstatná, aby se jimi musel zabývat. Ostnatý drát může odradit jen amatéry.

Přitiskl se k zemi, vytřel si déšť z očí a upřeně se díval do prostoru před sebou. Jeho britský rádce a učitel, který- ho vytrénoval na výkonného ochránce, rád říkával, že život je překážkovým během.

Nuže, překážkový běh začíná.

DESET

Ostrov Mykonos byl kopcovitý, pokrytý tenkou vrstvou půdy, z níž čněla mnohá skaliska. Papadropolis vybudoval své sídlo na jednom z několika málo rovných vrcholků. Divochovy fotografie ukazovaly, že obytný dům je za vrcholkem svahu.

Na dolní Část svahu nebylo z domu vidět. To byl důvod, proč Papadropolis nepovažoval za nutné vybudovat místo drátěného plotu esteticky prestižní kamennou zeď. Roli hrála rovněž skutečnost, že Papadropolis na plot neviděl a železný plot účinněji odstrašoval případné vetřelce.

Divoch se snažil vmyslet do uvažování protivníka. Poněvadž Papadropolis na tento kamenitý svah z domu neviděl a asi se mu pro jeho příkrost spíše vyhýbal, dalo se předpokládat, že většina čidel proti vniknutí vetřelců je umístěna právě v tomto prostoru. Na fotografiích sídla bylo možno rozpoznat druhý, poněkud nižší plot než první, ne však tak nízký, aby se dal přeskočit. Byl na půlce cesty po svahu nahoru.

Divochovi dělalo starosti něco, co nebylo na fotografiích vidět - v zemi zahrabané detektory mezi prvním a druhým plotem. Sundal z ramenou tornu a vyndal zařízení velikosti walkmanu: baterií napájený voltmetr, registrující elektrické impulsy podzemních tlakových čidel. Protože nemohl riskovat prozrazení s měřidlem s osvětlenou stupnicí, byl přístroj vybaven sluchátky.

Oblohou projel blesk. V naslouchátku hrozně zapraskalo. Divoch strnul. Noc opět ztmavla. Naslouchátko přestalo ječet. Uklidnilo ho to. Voltmetr v okamžiku zablesknutí zaznamenal atmosférickou elektřinu, nikoliv projev zahrabaných čidel. V tom případě by totiž naslouchátko ječelo svou píseň dál, i kdyby se už neblýskalo.

Krátký záblesk světla, i když ho vylekal, mu velice posloužil. Umožnil mu zahlédnout plot několik yardů před ním. Byl také z drátěného pletiva. Nahoře však neměl ostnaté dráty. Divoch pochopil proč - každý, kdo by přelezl impozantnější první plot, by byl v pokušení přelézt i přes tuto na pohled méně chráněnou překážku.

Opatrně se přiblížil. Další zablesknutí odhalilo na plotových sloupcích malé kovové krabice. Vibrační detektory. V okamžiku, kdy se někdo zachytí drátěného plotu a začne po něm lézt, ozve se ve strážnici poplašné zvonění a strážní okamžitě doběhnou do označeného prostoru.

Teoreticky nebylo možné vibrační senzory přelstít. Divoch však věděl, že vibrační čidla musí být seřízena tak, aby reagovala teprve od určité síly chvění. Jinak by totiž vítr vanoucí proti plotu nebo pták sedající na plot vyvolávaly nekonečné poplachy. Po takto několikrát falešně vyvolaném poplachu by strážní ztratili důvěru ve schopnost čidel, v ostražitosti by polevili a na další poplach by už nereagovali. Jediným způsobem, jak se přes plot dostat, bylo použít způsobu, který se zdál být nejriskantnější.

Bylo nutné prostřihnout v pletivu průchod. Muselo to však být provedeno zvláštním způsobem.

Divoch sundal zase ternu a vyndal nůžky na drát. Vkleče si vybral místo na plotě v úrovni ramen a přestřihl spoj. Avšak místo aby se strachoval, že způsobil poplach, místo aby podlehl okamžitému popudu a překotně utekl, chladnokrevně čekal čtyřicet vteřin, přestřihl vedlejší spoj a počkal dalších čtyřicet vteřin, pak přestřihl třetí spoj. Každé střihnuti odpovídalo přistání ptáka na plotě nebo vlivu počasí nebo deště šlehajícího do plotu. Pečlivě časované prostřihávání plotu bylo natolik neúčinné, že se čidla neaktivovala.

O dvanáct minut později odstranil z plotu dvě čtvereční stopy pletiva, otvorem prostrčil tlumok, pak se proplazil sám, pomalu, aby se ani jednou nedotkl spleti drátů.

Nůžky uložil do tlumoku. Vyndal a zapnul miniaturní bateriový mikrovlnný detektor se sluchátky. Nasadil si infrabrýle. Fotografie totiž odhalily další nebezpečí, a to řadu sloupků na vrcholu svahu. Na pohled nebyly ničím propojeny a budily dojem započatého plotu, který bude brzy dokončen připevněním drátěného pletiva.

Divoch však byl dobře informován.

S úzkostí se díval přes brýle, jestli mezi sloupky uvidí infračervené paprsky. Je-li jeho podezření správné, způsobil by poplach, kdyby mezi sloupky prošel.

Pomalu se blížil k vrcholu kopce promáčeného deštěm, brýle však stále neregistrovaly žádné paprsky mezi sloupky. To tedy mohlo jedině znamenat…

V okamžiku, kdy mu řešení blesklo myslí, začala sluchátka napojená na mikrovlnný detektor naříkat.

Okamžitě se zastavil.

Ano, pomyslel si. Mikrovlny. Vlastně by byl zklamán, kdyby Papadropolis používal infračervené paprsky. Tento druh paprsků je příliš choulostivý a pouhý déšť vyvolá poplach. Mikrovlny však poskytují absolutně neviditelnou překážku a na počasí jsou méně choulostivé. Svou úvahu však musel řádně prověřit.

Při dalším zablesknutí Divochova sluchátka připojená k voltmetru opět zakvílela. Strnul v obavě, že zablýsknutí se krylo s našlápnutím na zahrabané tlakové čidlo. Kvílení však ustalo. Věděl, že má před sebou jedinou překážku, mikrovlnný plot.

Přistoupil blíž. Při dalším blesku se krátce podíval na nejbližší sloupek. Vpravo a vlevo měl štěrbinu k vysílání a k přijímání paprsků z protilehlých sloupků vpravo a vlevo. Sloupky byly příliš vysoké, takže se dráhy mikrovln nedaly přeskočit a ani nepatrná vrstva ornice nedovolovala se pod paprsky podkopat.

Odborník, který toto bezpečnostní opatření navrhl, však přece jen - při vší chytrosti - udělal chybu. Takovýto systém totiž pracuje nejlépe, když sloupky nestojí v přímé řadě za sebou, ale z řady vybočují, takže mikrovlny se částečně překrývají.

Při takovémto uspořádání jsou sloupky chráněny. Kdyby se vetřelec snažil sloupku využít k obejití systému, narazil by na mikrovlny. Divochovy fotografie však ukázaly, že sloupky jsou v přímé řadě.

V tomto případě lze systém přelstít.

Divoch vytáhl z torny svěrák a připevnil ho ke sloupku nad štěrbinami vysílajícími a přijímajícími mikrovlny. Pak z několika kusů sešrouboval kovovou tyč, zasunul ji do svěráku, aby směřovala k němu. Batoh přehodil na druhou stranu, sevřel tyč a vytáhl se nahoru. Srdce mu tak bušilo, že málem ztratil rovnováhu. Tyč byla totiž od deště kluzká, vítr dul do Divocha vší silou. Rýhované podešve však držely na tyči pevně. Když se uklidnil, přeskočil sloupek, aniž by se dotkl paprsku mikrovln.

Po dopadu udělal kotrmelec. Ramena, záda a boky ztlumily dopad. Stejně tak i deštěm nasáklá půda. Schoulil se však bolestí, protože zranění utrpěná před šesti měsíci byla stále velice citlivá. Nedbal protestujících svalů, dokončil kotoul a přikrčen si prohlížel blízký hřeben svahu.

Byl ozářený slabým světlem, deštěm poněkud zamlženým. Opatrně uložil svěrák, tyč a infrabrýle do torny. Už je nepotřeboval. Se zamířeným voltmetrem a mikrovlnným detektorem stoupal do svahu.

Na vrcholu si lehl na mokrou zem a pečlivě si prohlížel cíl. Deštěm ztlumená oblouková světla osvětlovala trávník. Jeho pozornost upoutal rozložitý dům vzdálený padesát yardů - byl kombinací krychlí a kopulí, napodobujících domy ve městě Mykonosu. Velký obytný dům, kromě světla ve vzdáleném okně vlevo a obloukových světel v rozích budovy, byl temný.

Z fotografií nebyle možné zjistit existenci televizních kamer uzavřeného okruhu nade dveřmi, Divoch však s nimi počítal. Počítal s tím, že strážný ve tři hodiny ráno nebude příliš pozorný a své sehraje i obraz zhoršený nepříznivým počasím.

Sotva se Divoch přiblížil k domu, objevil kameru nad dveřmi, které si zvolil pro vstup do domu - vpravo nejdál od lampy v okně na opačné straně budovy. Byl nucen proto uhnout poněkud doprava a přiblížit se ke dveřím ze strany. V ruce nesl kanystr, který vytáhl z torny.

Přiskočil z boku ke dveřím a zvednutým kanystrem postříkal objektivy kamer. V kanystru měl pod tlakem vodu, jejíž pára pokryla čočky objektivů podobně, jako by je závan větru postříkal kapkami deště. Pramínky stékající kapaliny obraz nezlikvidovaly zcela, ale zamlžily ho, což strážný nepovažoval za důvod k vyhlášení poplachu.

Divoch rozebral zámek ve dveřích - byl to dobrý zámek, přesto mu na jeho uvolnění stačilo dvanáct vteřin. Neodvážil se vsak ještě dveře otevřít.

Z torny vyndal detektor kovů a pečlivě prohlédl obvod zárubní. Když se přiblížil čtyři’stopy nad kulovitou kliku, sluchátka začala ječet. Našel detektor proti násilnému vniknutí.

Divoch znal jeho princip. Magnet umístěný ve dveřích zabraňoval zvednutí páčky vedoucí k vypínači do okamžiku, kdy někdo nepovolaný dveře otevřel.

Aby zabránil poplachu, vytáhl z torny silný podkovovitý magnet, přiložil ho nahoru k dveřní zárubni a současně lehce pootevřel dveře. Jeho magnet nahradil funkci magnetu nainstalovaného ve dveřích a zabránil, aby se páčka v zárubni dotkla kontaktu spínače. Protlačil se mezerou ve dveřích, magnet posunul po zárubni dál a před jeho odstraněním lehce zavřel dveře. Teď pohybu páčky zabraňoval nainstalovaný magnet.

Byl uvnitř.

Neodvážil se však polevit v pozornosti.

JEDENÁCT

Situační plán obytného domu Divochovi popsala Joyce Stoneová. Plán podlaží měl v dobré paměti. Pomalu postupoval po tmavé chodbě. Mezerou po levici viděl na pečicí troubě svítící hodiny. Kuchyň byla prostorná a voněla olejem a česnekem z poslední večeře. Kolem podávacího okénka vešel do potemnělé jídelny. U velkého stolu bylo místo pro patnáct hostů po obou stranách a na každém konci místo pro pána a paní domu.

Papadropolis v rezidenci právě nyní nebyl. Divochovi informátoři hlásili, že brzy ráno odletěl v doprovodu osobních strážců vlastním letadlem na Krétu. Tyranův odlet pro Divocha znamenal neočekávaný dar osudu. Nejenže Papadropolis po dobu své nepřítomnosti zmenšil počet stráží na svém sídle, navíc ti, kteří tu zbyli, určitě polevili ve svém smyslu pro povinnost.

Divoch v to alespoň doufal. Brzy se o tom přesvědčí. Zastavil se u vzdálenějších dveří, když uslyšel tlumené hlasy tří mužů. Odněkud vlevo od schodiště dolů. Smích se nesl vzhůru. No ovšem, pomyslel si Divoch, těm je hej, když jsou v suchu a v teple.

V šeru šel k tmavému obývacímu pokoji. Na půli cesty uslyšel zavrzání židle. Skrčil se za pohovkou. Zvuk přicházel klenutým průchodem vpředu. Se zadrženým dechem se přikradl blíž a uviděl světla pronikající dvěma zamřížovanými okny pocákanými deštěm. Byla to okna po stranách hlavního vchodu do budovy. Rudé světýlko hořící cigarety ve výklenku prozrazovalo strážce. Divoch zvedl pistoli. Nebyla nabita kulkami, ale uspávačům šipkami. Přední a zadní mířidla pistole byla potřena infračervenou barvou, což mu při použití brýlí umožňovalo mířit i ve tmě.

Zbraň vydala tlumený zvuk. Divoch se co nejrychleji rozběhl chodbou a zachytil strážného, hroutícího se ze židle, a jeho samopal Uzi dřív, než by dopadl a zarachotil na mramorové podlaze. Strážného posadil za židli a nohy mu složil tak, aby nevyčuhovaly z výklenku.

Se samopalem přes rameno si Divoch prohlížel točité schody. Světlo nahoře svědčilo o chodbě popsané Joyce Stoneovou. Pohledem přešel od předsíně po chodbu nad sebou, pak ještě jednou k předsíni a pomalu vystoupil po schodech.

Nahoře se přitiskl k levé zdi a opatrné nakukoval klenutým průchodem do osvětlené chodby. Nezahlédl ani konec chodby, ani strážného. Ložnice ležela právě tímto směrem a s jistotou předpokládal, že u dveří bude strážný.

Vědom si rizika naklonil se dál do klenutého průchodu, aby lépe viděl do chodby. Žádný strážce. Musel vystrčit hlavu úplně, aby dohlédl na konec chodby.

Strážce na konci na židli! Muž četl časopis.

Poněkud vystrčený Divoch se začal stahovat zpátky. Jeho pohyb vzbudil pozornost strážného.

Je snad na opačném konci chodby strážce také?

Divoch lehce přistoupil k pravé straně klenutého průchodu a se zvýšenou opatrností nakukoval do levé strany chodby.

Nebo se k tomu chystal. Varoval ho hluk. Zaslechl zvuk natahované zbraně.

Na levé straně tedy je strážný. Divoch reflexivně zamířil. Jeho zbraň vyplivla šipku. Strážce na levé straně klesl dopředu, zrak se mu zakaloval, když si sahal na šipku vyčnívající mu z krku. Kolena se mu podlomila.

Divoch se v duchu modlil, aby mužova zbraň při dopadu na podlahu nevystřelila. Už se však otočil na druhý konec chodby a vypálil na strážce vpravo. Ten, když viděl vrávorat svého kolegu, pustil časopis a sáhl po pistoli. Začal vstávat ze židle.

Divochova zbraň vyplivla znovu. Šipka se zabodla do mužova levého ramene. Přes mužovu zoufalou snahu namířit se mu oči protočily nahoru a zhroutil se.

Tlustý koberec ztlumil hluk hroutících se těl. Divoch si to velice přál. S bušícím srdcem spěchal doprava ke dveřím, které podle informace Joyce Stoneová vedly do pokoje její sestry. Sáhl na kulatou kliku, bylo zamčeno. Vytušil, že dveře nelze otevřít zevnitř, pouze z chodby. Rozebral zámek a zárubeň přezkoušel detektorem kovů. Poplachové zařízení nenašel. Nedočkavě vstoupil a zavřel dveře.

DVANÁCT

Ložnice byla zařízena rozmařile. Divoch si ničeho nevšímal, snažil se rychle nalézt Ráchel Stoneová. Noční lampička svítila. Postel byla rozházená: zmuchlané pokrývky byly odhozeny na síranu. Pokoj zel prázdnotou.

Divoch nakoukl pod postel. Nahlédl za zatažené závěsy, nasel však jen mříže na okně.

Pohlédl i za gauč a za křeslo.

Kde, k čertu, jel

Otevřel dveře. Octl se v koupelně. Rozsvítil světlo. Sprcha byla zastavena. Nakoukl za závěs, kabina byla prázdná.

Kde…?

Zkusil další dveře. Šatník. Šaty. Mezi šaty se najednou vyřítila Ráchel Stoneová. V ruce se jí leskly nůžky. Divoch jí sevřel zápěstí dřív, než by mu vypíchla oko.

„Syčáku!“

Vztekem pokřivené rysy se změnily v úšklebek překvapení v okamžiku, kdy si všimla tmavě pomazané Divochovy tváře. Ustoupila dozadu.

„Kdo—?“

Divoch jí přes pusu přitiskl dlaň a mlčky zavrtěl hlavou. Ze sevřené ruky jí vytrhl nůžky a neslyšně rty zformoval slovo NEMLUVTE.

Z kapsy vytáhl lístek zalitý v průhledném vodotěsném obalu z umělé hmoty.

Strnule zírala na ručně psaný vzkaz.

VAŠE SESTRA MĚ POSÍLÁ, ABYCH VÁS ODSUD ODVEDL.

Otočil lístek a ukázal jí další vzkaz.

V TOMTO POKOJI JSOU ASI SKRYTÉ MIKROFONY.

NESMÍME HOVOŘIT.

Hloubala nad lístkem… i nad Divochem… konečně přemohla podezření a přikývla.

Ukázal jí další lístek.

OBLEČTE SE. ODCHÁZÍME. OKAMŽITĚ.

Ráchel Stoneová se však nepohnula. Divoch jí nabídl další lístek.

VAŠE SESTRA MĚ POŽÁDALA, ABYCH VÁM UKÁZAL TOTO. JAKO DŮKAZ, ŽE MĚ POSÍLÁ.

Ukázal jí snubní prsten s obrovským diamantem.

Tentokráte Ráchel Stoneová s pochopením a přesvědčením přikývla.

Sáhla do šatníku pro šaty

Divoch jí v tom stisknutím ruky zabránil. Se zavrtěním hlavy ukázal na džíny, svetr a botasky.

Pochopila. Bez sebemenších rozpaků si svlékla noční košili.

Divoch si její nahoty nevšímal. Pozornost soustředil na dveře, kterými by mohli každým okamžikem do pokoje vtrhnout strážní.

Pospěšte si, pobízel ji mlčky. Tep bušící mu jako kladivo ve spáncích se zrychloval.

Když se na Ráchel podíval, měl plnou hlavu starostí, než aby si všímal, jak si natahuje džíny přes hladká smyslná stehna a přes hedvábné kalhotky odhalující její ochlupení.

Ne, pokud Šlo o Ráchel, Divoch svou pozornost věnoval pouze dvěma aspektům, týkajícím se jejího vzezření.

První: Ráchel Stoneová, přestože o deset let mladší než sestra, vypadala jako dvojče Joyce Stoneové. Vysoká, štíhlá, odměřená. Tmavě modré oči. Nádherně oválná tvář, jejíž krásné rysy byly lemovány nápadnými, po ramena splývajícími vlasy. Jeden rozdíl tu ale přece jen byl. Vlasy Joyce Stoneové byly blond, zatímco Racheliny zlatohnědé. Tento rozdíl však nehrál žádnou roli. Podoba mezi starší a mladší sestrou byla zvláštní, až poněkud zlověstná.

Druhý: Tvář Joyce Stoneová byla hladká a opálená. Rachelina byla oteklá a plná modřin. Kromě opakovaného znásilňování ji Papadropolis bil, a to tak, aby rány pěstí zanechávaly viditelné stopy, které nebylo možné nijak zakryt. Ponižování - to byla tyranova pomsta. Pokořit a ovládat.

Už nikdy víc, uvažoval Divoch. Najednou totiž ke své práci pocítil nejen vztah profesionální, ale i morální. Ráchel Stoneová možná je - s velkou pravděpodobností - přepychem zkažená. Nikdo vsak nemá právo s ní zacházet tak brutálně.

Oukej, Papadropolisi, vzal jsem ten úkol, abych si prověřil vlastní schopnosti, ale dostanu se ti na kůži a nakonec skončím u tebe.

Ty zatracený hajzle!

Vztekem se celý třásl.

Otočil se ode dveří. Ráchel Stoneová byla oblečená.

Naklonil se k jejímu uchu, nadechl se parfému a skoro neslyšně zašeptal: „Vezmete si jen věci, které potřebujete bezpodmínečné,“

Odhodlané přikývla, naklonila se těsně k němu a jako dech tichounce řekla. „Dám vám, cokoli si budete přát, jen když mé odsud odvedete.“

Divoch vykročil ke dveřím.

TŘINÁCT

Ráchel Stoneová spěchala nehlučné po schodech s ladností tanečnice. V potemnělé předsíni se Divoch dotkl její paže, aby ji nasměroval k obývacímu pokoji s úmyslem dojít do chodby u kuchyně a obytnou budovu opustit stejnými dveřmi, kterými do ní vešel.

Ráchel se mu však z ruky vyvlekla a na dlouhých mrštných nohou spěchala k hlavnímu vchodu.

Divoch utíkal za ní, aby ji zastavil dřív, než otevřením dveří vzbouří poplach.

Ráchel však nešla přímo ke dveřím, ale k vypínači nad nimi. Divoch si najednou uvědomil, že přes silnou chuť dostat se odsud pryč si Ráchel zachovává rozvahu a chce zneškodnit poplachové zařízení.

Otevřela dveře. Pod balkónem šlehal déšť. Divoch lehce zavřel dveře a následoval ji po širokých bílých schodech. S pocitem, že je na ně v zamlženém obloukovém světle vidět, se na ni obrátil, aby jí dal instrukce.

Byla pryč. Kolem sloupů schodiště scházela do bouře.

Ne! Utíkal ve snaze ji dohonit. Kristepane, neuvědomuje si snad, že tam venku mohou být strážní? Plot přece nemůže přelézt. Určitě vyvolá poplach.

Pršelo víc, než když do budovy vešel, bylo i chladněji. Věděl, že pramínky stékající po tváři nemají původ jen v tom, že se chvěje zimou. Měl strach.

Dostihl ji. Chtěl ji zastavit a odtáhnout pod ochranu nějaké velké sochy vlevo. Najednou svůj úmysl změnil. Ona přece jen neutíkala tak nazdařbůh. Držela se betonového chodníku vinoucího se před budovou. Neustále směřovala doprava, až došla ke krátké upravené cestě křižující se s příjezdovou cestou. Na jejím konci bylo ve světle zahaleném bouří vidět dlouhou úzkou přízemní budovu s šesterými vraty otevírajícími se nahoru.

Garáže panského sídla byly Racheliným cílem. Uvažoval, že jí za budovou vysvětlí další postup útěku.

Přidal na rychlosti, přitočil se k ní a tichým energickým hlasem řekl: „Pojďte za mnou za budovu.“

Neposlechla ho. Místo toho skočila ke dveřím do garáží na dohled od hlavní budovy. Otočila kulovou klikou. Nepohnula se.

Zaštkala. „Ježíšmaria, jsou zamknuté.“

„Musíme jit dozadu mimo dohled.“

Neustále trhala klikou.

„Tak už pojďte,“ naléhal Divoch.

Od hlavní budovy se ozval výkřik.

Z hlavního vchodu vyšel strážce s namířenou pistolí a hleděl do bouře.

Doprdele, pomyslel si Divoch.

Z hlavního vchodu vyběhl další muž.

Divoch doufal, že hustý déšť mužům znemožní dohlédnout až ke garážím.

Pak vyběhl další muž a Divoch věděl, že kompletní jednotka strážných začne prohledávat prostor kolem hlavní budovy.

„Nemáme na výběr,‘’ řekl Divoch. „Ráchel, váš nápad je mizerný, ale momentálně nejsem schopen vymyslet nic lepšího. Ustupte.“

Po rozebrání zámku byl Divoch deštěm zcela promočený. Otevřel dveře, Ráchel proklouzla kolem něho a natáhla ruku k vypínači. Podařilo se mu zavřít dveře právě včas, než náhlé světlo mohlo upoutat zájem strážců.

Octl se před dlouhou řadou luxusních osobních aut. „Doufat, že jste vzala s sebou klíče, by asi bylo příliš troufalé? Jedno auto mohu vyzkratovat, bude to však minutku trvat. Díky vám tolik času nemám.“

Ráchel přeběhla k mercedesu sedanu. „Klíče jsou ve skřínce.“

„Cože?“

„Žádný zloděj se neodváží ukrást něco mému manželovi.“

„Tak proč byly zamčené dveře?“

„Je to tak těžké uhádnout?‘’ Je.“

,; Zabránit mi, abych si některé auto vzala, kdybych se nějak dostala z domu.“

Během hovoru Divoch spěchal k mercedesu. Ráchel už seděla za volantem, přibouchla dveře na své straně dřív, než jí v tom mohl zabránit. Otočila klíčkem. Auto začalo spokojeně příst. Do garáže se vyvalily Štiplavé výfukové plyny.

Okamžitě zmáčkla knoflík dálkového ovládání. Ozvalo se zarachocení. Vrata se před autem zvedla.

Divoch sotva stačil otevřít dveře spolujezdce a vmáčknout se na sedadlo, protože Ráchel už sešlápla plyn. S prudkým rozjetím se hlavou udeřil o opěrku. Dveře přibouchl těsně před tím, než by se utrhly o zárubeň garážových vrat.

„Málem jste mě tam nechala!“

„Věděla jsem, že to dokážete.“

‚Ale co kdybych to nedokázal?“

Ráchel strhla volant doleva a smykem se vzdálila od garáže. Krátký záblesk lampy ukázal její oteklou, modřinami pokrytou tvář. Přidala plyn a volantem otočila doprava k příjezdové cestě vedoucí od hlavní budovy.

Než si Divoch stačil zapnout bezpečnostní pás, byl setrvačností v zatáčce odhozen na bok.

„Co by se stalo, kdybyste se před odjezdem nedostal do auta?“ opakovala otázku Ráchel. „Mám pocit, že jste dost nápaditý.“

„Já mám pocit, že jste čubka.“

„Manžel mě často nazývá čubkou.“

„Omlouvám se.“

„No, no, jenom ke mně nebuďte najednou sentimentální. Já potřebuji zachránce, který‘ na takové jemnosti sere,“

„Nuže, to jediné, co byste teď měla udělat,“ Divoch se natáhl k přístrojové desce a zmáčkl vypínač, „je zapnout stěrače.“

„Vždyť jsem řekla, že jste nápaditý.“

Divoch se rozhlížel a uviděl strážné, zoufale se snažící zastoupit jim cestu. Měli zbraně, ale nemířili na ne,

Proč asi?

Nedávalo to smysl.

Najednou to smysl dalo.

Mně by určitě s radostí vystřelili mozek, uvažoval Divoch. Určitě by za to dostali prémii. Střílet se však neodvazují ze strachu, že by zasáhli Papadropolisovu manželku. V tom případě by strážní nebyli zastřeleni. Papadropolis by jimi nakrmil žraloky.

Divoch upřeně hleděl dopředu. V krátkém zablýsknutí uviděl vpředu na cestě nějakého muže. Držel sice pušku, ale jako ostatní strážci se neodvážil namířit a vystřelit.

Na rozdíl od ostatních však zvedl silnou svítilnu a její pronikavý proud světla namířil na místo řidiče v naději, že Ráchel oslepí a přinutí ji sjet z cesty.

Ráchel zvedla ruku, zastínila si oči a vůz řídila neústupně na muže se svítilnou.

Podle nádherného skoku, kterým vyskočil před řítícím se autem, se Divoch domníval, že prodělal trénink gymnastů. Strážce s neustále namířenou svítilnou dopadl bezpečně vedle kapoty auta na Divochově straně.

Ani to nedávalo žádný smysl. Strážný přece nemohl doufat, že Ráchel oslepí z boku.

Pak mu to došlo.

Strážný nemířil svítilnou na Ráchel, ale na Divocha.

Asi aby si mě dobře prohlédl! A pak můj popis řekl Papadropolisovi! Snad mě někdo pozná!

Divoch si rychle zakryl rukama tvář. Současně se sesunul na sedadlo pro případ, že by se strážný rozhodl riskovat výstřel přes spolujezdcovo okno.

Sotva auto projelo kolem strážce, Divoch se podíval dozadu. Z obytné budovy vybíhali další strážci. V domě svítila už všechna světla, siluety strážných se proti nim v dešti dobře odrážely. Muž, který na ně mířil svítilnou, stál zády k budově a mračil se na ujíždějící mercedes. Proud světla do očí znemožňoval Divochovi rozpoznat protivníkovu tvář, teď však, když muž svítilnu zhasl a na obloze se zablesklo, Divoch jeho tvář zahlédl.

Pramínky deště stékající po zadním skle znesnadňovaly výhled a Divochovy oči nebyly po zablýsknutí přizpůsobené tmě, nemluvě o tom, že mercedes rychle ujížděl.

Divochovi však i tento krátký pohled stačil. Ten strážce byl Orientálec. Jeho hbitý odskok před autem - to byl výsledek gymnastického tréninku, jak původně Divoch předpokládal, nebo výsledek nejvyšší odbornosti bojového umění?

Čtyři vteřiny. Jen tak dlouho si Divoch mohl muže prohlédnout. Blesky ustaly. Noc vše ukryla.

Čtyři vteřiny však stačily. Asi pětatřicetiletý muž byl pět stop deset palců vysoký, elegantně upravený a dobře vypadající. Na sobě měl dlouhé kalhoty s odpovídající koženou bundou s páskem a rolákem. Hnědá obdélníková tvář, ostře řezaná čelist a lícní kosti lemované přísnými hezkými rysy.

Orientálec, ano. Divoch však věděl víc. Ten muž je Japonec. Divoch poznal jeho národnost tak jistě, že se v těch čtyřech vteřinách otřásl hrůzou nad strážcovou podobností s mužem…

Divoch na to raději nechtěl ani pomyslet.

S Akirou!

Ne! Vyloučeno!

Když mercedes uháněl od panského sídla. Divoch v duchu rozebíral krátký dojem, který na něho strážný udělal. Hlavním rysem tohoto muže nebylo šlachovité tělo nebo hranaté rysy.

Ne, hlavním rysem byla melancholie v napjaté tváři japonského strážce.

Akira byl nejsmutnějším mužem, jakého kdy potkal.

To však není možné.

Otřesený Divoch se otočil k Ráchel. Teoreticky byla pod jeho ochranou, byla však na pokraji hysterie...Přes bránu nemáte šanci projet.“

„Tak se dívejte.“ Zvýšila rychlost.

„Brána je přece z oceli a ještě vyztužená.‘“

„Stejně jako toto auto. Je opancéřované. Dobře se držte. V okamžiku nárazu se mercedes změní v tank.“

Strážní vpředu se rozutekli. Brána se objevila v dohledu. Sedan proletěl s hrozným nárazem překážkou.

Divoch se otočil a přes zmáčené zadní okno uviděl reflektory aut pronásledovatelů.

Uvažoval.

Nabýval hrůzostrašné jistoty.

Muž sedící za volantem auta se neuvěřitelně podobal Akirovi.

„Polekala jsem vás?“ pochechtávala se spokojeně Ráchel.

„Vůbec ne.“

„Tak proč jste tak zbledl?“

„Možná jsem právě viděl ducha.“

ČTRNÁCT

Divoch promyslel několik možností, jak dostat Ráchel z ostrova. Za ideálních okolností by se co nejrychleji snažil dostat k motorce, kterou mezi skalisky pod svahem asi půl kilometru daleko ukryl člen jeho skupiny. Odtamtud by mohli odjet k motorovému člunu do některé ze tří oddělených mělkých zátok, odkud by rychle dopluli k rybářskému trauleru neustále se plavícímu kolem ostrova.

Jednou z nepředvídatelných skutečností, která Divochovi dělala starosti, bylo počasí. Když se plížil do budovy, byla bouře pro něho výhodou - čím hustěji pršelo, tím lépe ho déšť kryl. Doufal však, že během útěku se bouře zmírní. Opak však byl pravdou. Bouře stále sílila. Pro použití člunu k rychlému odjezdu na rybářský trauler byl příliš silný vítr, který‘ přinutí samotné plavidlo vyhledat úkryt v závětří.

Ovšem, Divoch ve svých plánech nikdy nespoléhal na náhodu, že se počasí zlepší, a to i když předpovědi byly co nejpříznivější. Jeden z jeho zvědů objevil zátoku v ústraní, v níž by se mohli skrýt, než budou moci člunu použít. Pokud šlo o eventuální nasazení psů na jejich stopu, s tím si Divoch nedělal žádné starosti. Věděl totiž, že Papadropolis trpí chorobnou bázní před psy a odmítl je mít na svém pozemku. Ale i kdyby psi byli nasazeni, měli v dešti malou naději držet se stopy.

Divoch vzal v úvahu i možnost, že strážci objeví čluny v zátokách. Zařídil proto, aby na sousedním ostrově Demosu na ně čekal vrtulník. Stačilo dát signál vysílačkou v torně a vrtulník by je přiletěl vyzvednout na předem dohodnutém místě.

Co však za předpokladu, že počasí zůstane trvale špatné a vrtulník nebude moci letět? A co za předpokladu, že Papadropolisovi muži se pohybují v místě domluveného setkání? Během pronásledování se Divochovi nepodařilo dovézt Ráchel do zátoky. Zůstala mu poslední uvazovaná možnost. Ta nejzoufalejší.

„Cesta před námi se brzy dělí. Zahnete doleva,“ řekl.

„Tak se přece dostaneme na severozápad směrem —“

„Do Mykonosu,“ přikývnutím potvrdil Divoch.

„Vždyť ta vesnice je hotové bludiště! Uvázneme v pasti dřív, než se stačíme někde ukryl!“

„Vůbec nemám v úmyslu se skrývat.“ Divoch se zahleděl dozadu na stále se přibližující reflektory.

Akira? Ne! To přece není možné!

„Co tím chcete říci, že nemáte v úmyslu se skrývat? Co budeme —“

„Teď přijde rozcestí. Dělejte, co vám říkám. Zahněte doleva!“

Za bránou, kterou betonová příjezdová cesta k hlavní budově končila, sjeli na deštěm smáčenou prašnou silnici. Těžký opancéřovaný mercedes zapadal do kaluží bláta. S protáčejícími se koly a zmítající se zádí se auto dralo namáhavě kupředu. Pronásledovatelé budou snad mít stejné potíže, utěšoval se Divoch. Pak si všiml, že se ke štvanici přidala další auta.

Blátivá cesta snížila rychlost auta na pouhých.třicet kilometrů za hodinul. Ráchel však i při této rychlosti měla s udržením vozu na silnici potíže. Zvláště při odbočení na křižovatce hrozilo nebezpečí smyku a sjetí do příkopu. „Spokojen?“

„Zatím. Musím říci, že řídíte opravdu dobře.“

„Snažíte se pozvednout mou sebedůvěru?“

„To sice nikdy neuškodí, ale tentokráte nelžu,“ řekl Divoch.

„Manžel mi lže neustále. Jak mohu vědět —?“

„Že já nelžu? Třeba proto, že moje bezpečnost závisí na vás, a kdybyste nedokázala opravdu dobře auto ovládat, trval bych na tom, že vás vystřídám.“

„Přijímám váš kompliment.“ Ušklíbla se a soustředila se na zvýšení rychlosti.

Divoch se opět podíval na reflektory za nimi. Nepřibližovaly se. Potíž teď byla spíš v tom, že se ani nevzdalovaly.

„Manžel si stejně najal hlupáky. Nenašli v sobě ani tolik pohotovosti, aby prostřelili pneumatiky, když se jim naskytla příležitost.“

„To by nemělo žádný význam.“

„Nerozumím.“

„Pneumatiky tak těžkého vozu jsou vyztužené. I po zásahu z brokovnice nebo kulkou z pětačtyřicítky vůz unesou.‘’ Silný náraz větru otřásl vozem.

Ráchel málem sjela z cesty. Roztřeseným hlasem se zeptala: „Co budeme dělat, až dojedeme do Mykonosu?“

„Jestli dojedeme do Mykonosu. Teď dávejte raději pozor na cestu.“

Dojeli ke vsi Ano Mera. V této pozdní hodině byla všude tma, všichni spali. Na kamenném dlážděni silnice mercedes zvýšil rychlost. Za vesnicí vjeli zase do bláta a Ráchel povolila tlak na pedál plynu.

Divoch vydechl.

Ráchel si to vyložila špatně. „Udělala jsem něco špatně‘?“

„Ale ne, jen jsem se obával, že strážní zatelefonují do vesnice mužům, kterým váš manžel platí za sledování všech cizinců projíždějících směrem k jeho sídlu. Mohli jsme třeba přijet k silnici narychlo zatarasené vesničany.“

„Jste dobrý, úkol zatím plníte dobře.“

„Snažím se. Vždycky však existuje riziko nějaké nepředvídatelné, neznámé hrozby. Vědomost je síla, nevědomost…“

„Domluvte. Co jste si nechal pro sebe?“

„Neinformovanost je smrt. Mám dojem, že nás reflektory dohánějí.“

„Všimla jsem si už ve zpětném zrcátku. Rozhovor mi pomáhá zbavit se strachu. Jestli nás chytí…“

„Vám nikdo neublíží.“

„Dokud se nevrátí manžel. Zase mě zmlátí a znásilní. Ale vy…“

„Zabijí mě.“

„Tak proč mi pomáháte? Kolik vám sestra zaplatila?“

„Na tom nezáleží. Dávejte raději pozor na cestu.“ řekl Divoch. „Jestli dojedeme do Mykonosu - zbývá nám už jen osm kilometrů —, budete se držet přesné mých pokynů.“

„Takže přece jen máte nějaký plán.“

„Mám jich několik, jsem však nucen se přizpůsobit okolnostem. Opakuji.“ Divoch se mrkl na reflektory pomalu se přibližujících aut. „váš život bude záviset na vaší absolutní poslušnosti. Dělejte vše, co řeknu.“

„Když mi rozkazuje manžel, mám vztek. Když mi však rozkazujete vy, jsem ochotná jít s vámi třeba i do pekla.“

„Doufejme, že to nebudete muset dokázat v praxi.“

PATNÁCT

Reflektory automobilu ozářily v temnotě zaplavované deštěm zářivě bílé rodinné domky.

„Mykonos!“ Ráchel sešlápla energičtěji plynový pedál.

„Ne!“ vykřikl Divoch.

Bylo už pozdě. Náhle zvýšenou rychlostí se mercedes dostal do smyku a jako hydroplán ujížděl po blátě. Klouzal do strany, dvakrát se otočil - volant nebyl k ničemu - Divochovi se sevřel žaludek - pak mercedes narazil do plotu za silnicí.

Ráchel zařadila zpátečku a přidala plyn.

„Stůjte!“ vykřikl Divoch.

To nejhorší už však bylo dokonáno. Místo aby Ráchel dostala auto od plotu, sklouzlo bokem k navršené zemině, nadzvedlo se a na kardanu zůstalo viset. Kola se už neotáčela v blátě, ale ve vzduchu. Auto nebylo k použití. Z hromady navršené hlíny by ho dva lidé neodtlačili.

Reflektory pronásledovatelů se blížily.

Ráchel vylezla z auta. Divoch rychle za ní. Propadl se do bláta a uklouzl. Málem ztratil rovnováhu. V posledním okamžiku získal stabilitu na rozdíl od Ráchel, která začala padat. Zachytil ji, pevně ji sevřel a postrčil ji dopředu. Utíkat v blátě, a přece zůstávat na místě - to se podobalo hrozně zlému snu.

Tvrdohlavě postupovali dál. Bílé, krychlím podobné rodinné domky se zvětšovaly stejně jako reflektory za nimi.

Najednou hrůzostrašný sen útěku skončil. Kamenné dlaždice pod Divochovýma nohama účinkovaly, jako když vystřelí z praku. Divoch a Ráchel vyrazili po pevné ulici kupředu.

Hlouběji ve vesnici si Divoch uvědomil, že tady by jim mercedes nebyl stejné k ničemu. Ulice, po které utíkali, byla úzká a neustále se kroutila. Rozvětvovala se v tak ostrých úhlech a v tak stísněném prostoru, že mercedes by tu vůbec neprojel. Divoch zaslechl zvuk pronásledujících aut. Zahnul doleva a rychle spěchal k dalším odbočkám.

Bludiště Mykonosu, ulice uspořádané jako labyrint, v dávnověku sloužící jako prostředek k popletení pirátů a k usnadnění jejich pochytání, mohly i teď posloužit lovcům k chycení kořisti.

Divoch zaslechl za sebou bouchání dveřmi aut, rozzlobené hlasy a spěšné kroky ozývající se ulicí. Zkoumal odbočky před sebou. Jedna se stáčela doleva do kopce, druhá dolů. Volba byla jednoznačná. Musí se stále držet směru k přístavu. S Ráchel se rozběhli doprava. Po několika krocích vsak zjistili, že se ulice klikatí do kopce,

„Dostaneme se tam, kde jsme začali!“

Divoch se otočil a přinutil Ráchel, aby se stejnou cestou vrátila. Kromě prudkého deště a zlostných hlasů pronásledovatelů byla vesnice tichá. Pouze bílé domky, tu a tam světlo v oknech a sporadické blesky pomáhaly Divochovi hledat cestu.

Objevil úzkou uličku mezi domy, které si nevšiml, když tímto místem prošel dřív. Ulička vedla z kopce a byla tak úzká, že se rameny dotýkal zdí domků. Vyšel z ní do širší uličky, nepoznal však, vede-li dál dolů. Klapot kroků zleva ho přinutil k rozhodnutí. Postrčil Ráchel doprava.

Na konci uličky byl tentokráte pouze jeden východ - doprava a vedl do kopce.

Ne! Musíme jít neustále k přístavu!

Divoch se obrátil a díval se na opačný konec uličky. Kroky a kletby strážných se blížily. Na konci uličky se oslnivě rozsvítily ruční svítilny. Jeden ze strážných se pootočil a světlem ozářil tvář vedle stojícího strážného.

Byl to Japonec. I na tu vzdálenost Divochovi připomínal Akiru. Vzrušilo ho to. Japonec strčil do kolegovy paže a světelný kužel oddálil, aby mu nesvítil do tváře. Pak se rozběhli uličkou.

Směrem k Divochovi.

Ještě nás neviděli, ale brzy nás uvidí.

Na okraji uličky Divoch zakopl o žebřík ležící u čerstvě nabílené zdi. Opřel ho o zeď, Ráchel vylezla nahoru. Divoch za ní. Blížící se svítilny prohledávaly dveře a průchody.

Divoch zavadil o zeď, když žebřík vytahoval nahoru. Pronásledovatelé okamžitě namířili svítilny k místu hluku. Divocha oslnil silný proud světla.

Ustoupil i se žebříkem dozadu. Zřetelně zaslechl tichý výstřel pistole s tlumičem. Kulka mu zabzučela kolem ucha. V následujícím okamžiku byl mimo dohled z uličky.

Už spouštěl žebřík dolů, v mžiku se však rozhodl jinak.

„Ráchel, chopte se ho na druhém konci.“

S žebříkem nemotorné spěchali po střeše, až se zastavili nad další uličkou.

V dálce bylo vidět temná světla deštěm bičovaného přístavu.

„Přelezeme po žebříku na druhý domek.“

Vymrštil žebřík přes mezeru mezi domky. Bližší konec bezpečně zapřel.

Ráchel se po kolenou vydala na druhou stranu. Příčky však byly od deště hladké, kolena jí sklouzla a jednou nohou se propadla mezi příčle. Těžce povzdechla, vytáhla nohu a plazila se dál.

Divoch přidržoval žebřík a upřeně se díval do mezery pod ním - dosud žádné svítilny, přestože výkřiky bylo slyšet. Podíval se za sebe k místu, kde s Ráchel vystoupili na střechu. Nikdo tam nebyl.

Déšť mu šlehal do očí. Snažil se zahlédnout Ráchel na protější střeše. Vleže se potahoval po mokrých příčlích žebříku.

Na protější střeše vstal a žebřík přitáhl k sobě. Spolu s Ráchel se s ním potáceli k další mezeře mezi domky. Dostávali se vesnicí stále níž, blíž k přístavu.

Když Divoch přísti mezeru přelezl po Ráchel, vyjeveně se díval za sebe. V záři blesku uviděl hlavu. Patřila Japonci. Divochovi připomněla záblesk meče! Ten…! Japonec se vyšvihl na střechu.

Přidal se k němu další muž a pistolí namířil na Divocha.

Japonec jako by ztratil na kluzké střeše rovnováhu, ale elegantními pohyby ji vyrovnal. Lehce se přitom dotkl muže s pistolí a tím odklonil jeho mušku. Výstřel šel do prázdna. Muž s pistolí ztratil rovnováhu a s výkřikem spadl ze střechy.

Japonec se po něm podíval a vydal se za Divochem a za Ráchel. Jeho pohyby byly opět půvabné, elegantní.

U mezery se bude muset zastavit! pomyslel si Divoch. Přes dvě mezery, které máme za sebou, se snadno nedostane.

Jen si nic nenamlouvej. Jestli je to Akira, ten si určitě poradí.

Kece víš, že Akira to nemůže být!

Divoch se zoufalou horečnatostí zvedl žebřík. Přišla mu na pomoc Ráchel. Mrkl se ještě jednou na Japonce v očekávání, že se před první uličkou mezi střechami zastaví. Japonec se však naopak rozběhl a skočil. Jeho hbité tělo opsalo v neutuchajícím dešti oblouk a Japonec s rozpaženýma rukama přeletěl mezeru. S pokrčenými koleny dopadl na protější střechu, schoulením ztlumil náraz a stejně elegantním pohybem vyskočil na nohy a pokračoval v běhu.

Divoch a Ráchel obtěžkáni žebříkem klopýtali k další uličce. Tentokráte však Divoch žebříkem mezeru nepřeklenul, ale spustil ho podél zdi. Ráchel slezla dolů. Divoch se zděšeně díval na Japonce, přeskakujícího další mezeru mezi domky.

Nedaleko pokřikovali strážci. Divoch slezl po žebříku dolů a odtáhl ho od zdi, aby ho Japonec nemohl použít. Ulička se svažovala doprava. Dali se s Ráchel do běhu. Za sebou slyšeli Japoncovy utíkající kroky.

Zůstane viset na kraji a spadne, uvažoval Divoch. Snad se zraní.

Je jako ďábel. Jako kočka.

Ulička končila. Divoch stál před další ulicí, kupodivu vodorovnou. Nedovedl odhadnout směr k přístavu.

V kalužích na ulici se odráželo světlo okna. Divoch si s bušícím srdcem všiml, že voda teče doleva.

Rozběhl se s Ráchel tímto směrem. Za ním se ozývaly výkřiky. Kroky zněly stále z větší blízkosti. Vpředu na konci ulice se objevily kužely svítilen.

Průchod doprava klesal dolů od svítilen pryč. Čím víc se blížili k přístavu, tím byly uličky užší, až se změnily v úzký průchod k moři. Teď už bylo odboček méně a tím se zmenšila i možnost nesprávného rozhodnutí.

Divoch s jistotou předpokládal, že pronásledovatelé si domysleli jeho cíl. Budou se nás snažit předběhnout.

Modlil se, aby bludiště zmátlo strážce stejně jako jeho. Mezi nadávkami za sebou a září svítilen po stranách slyšel osamělé kroky pronásledovatele.

Japonec.

Ve snaze zahnat noční můru Divoch vyrazil z vesnice. Směr byl jasný -přes pláž podél doků. Kupodivu tu na něho nečekal žádný nepřítel. Ráchel po jeho boku chraptivě dýchala a potácela se na pokraji vyčerpání.

„Ještě chvíli musíte vydržet,“ naléhal Divoch. „Už to máme skoro za sebou.“

„V to doufám, bože můj.“

„Musím říci,“ šeptal Divoch, „jsem na vás pyšný. Chovala jste se skvěle.“

Jeho uznání neznělo cynicky. Poslouchala ho vzrušeně a odhodlaně. Jeho povzbuzení - nepochybně první ohleduplná slova po velmi dlouhé době - splnilo svůj účel. Sáhla do svých nejhlubších rezerv a utíkala s takovým úsilím, že ho málem předběhla.

„To, co jsem vám řekla dřív, jsem myslela doopravdy,“ vydechla. „Půjdu s vámi i do pekla.“

ŠESTNÁCT

Jachta, jedna z mnoha, byla zakotvena poblíž konce doku. Znamenala Divochovu poslední možnost. Kdyby čluny v malých zátokách byly objeveny, kdyby rybářský trauler byl následkem nebezpečného počasí přinucen odplout někam do závětří, kdyby vrtulník nemohl ze sousedního ostrova odstartovat a vyzvednout je na domluveném místě, posledním útočištěm je tato jachta, kterou v mykonoském přístavu zakotvil člen jeho skupiny.

Divoch skočil na palubu, uvolnil zajišťovací lana, otevřel kapotu a sebral klíček zavěšený pod stropem. Zasunul ho do spínací skříňky a radostí zazářil, když motor zarachotil. Zatlačil páku plynu a pocítil uvolnění, když jachta vyplula podél doku.

„Děkuji vám!“ objala ho Ráchel.

„Přikrčte se okamžitě k palubě!“

Poslechla bleskurychle.

Jachta s pěnou za zádí uháněla z doku a kýlová vlna byla postupně pohlcována rozbouřeným mořem. Divoch se při pohledu dozadu zamračil. Přestože se loď v rozbouřených vlnách strašlivé kymácela a byl špatný rozhled, uviděl muže spěchajícího podél doku.

Japonec. Jeho melancholické rysy pod světlem na konci doku mu opět připomněly Akiru.

Kromě melancholie však vyzařovaly i něco jiného. Rozpaky. Zhoubu. Zoufalství.

Zlost!

Především však strach.

Nedávalo to smysl. Nebylo však o tom nejmenší pochyby. Nejsilnější emocí Orientálce je strach.

‚Divoch?“ Napětí v jeho hlase přehlušilo burácení bouře.

„Akira?“ Divochův výkřik pohltila mohutná vlna. Musel vykašlat mořskou vodu.

Vedle běžícího Japonce se objevili další strážci. Namířili pistole na jachtu, neodvážili se však střílet. Uvědomili si riziko, že by mohli zasáhnout zaměstnavatelovu manželku. Tvářili se zoufale a po tvářích jim stékal déšť.

Japonec vykřikl. „Přece jsem vás viděl…!“

Bouře přehlušila další horečnatě vyslovovaná slova.

„Vy jste viděl mě?“ ječel Divoch do bouře. „Já jsem přece viděl vás!“

Divoch si však v těchto chvílích nemohl dovolit žádné rozptylování. Musel dokončit úkol a vyjet s jachtou z přístavu.

„… umírat!“ křičel Japonec.

Ráchel vykoukla z paluby. „Vy toho muže znáte?“

Divoch křečovitě sevřel řízení jachty. Srdce se mu tak rozbušilo, že mu začalo být špatně.

Pocítil závrať. Ve vesnici předpokládal, že Japonec seskočí ze zdi jako kočka.

Ano, jako kočka, dumal Divoch. Ovšem s méně než devíti životy.

.Jestli ho znám?“ řekl Ráchel, když se při výjezdu z přístavu jachta probíjela bouřlivými vlnami. „Nechť mi jsou nápomocni všichni svatí, ano, znám ho.“

„Ten vítr je hrozný! Neslyším vás.“

„Před šesti měsíci jsem ho viděl zemřít.“

Aktivní ochrana

.

JEDNA

Před šesti měsíci Divoch pracoval na Bahamách. Práce byla jednotvárná. Pozůstávala z hlídání dítěte a zajištění, aby devítiletý“ syn amerického výrobce kosmetiky nebyl unesen v době rodinné dovolené. Divoch si vyšetřil, že rodině nebylo nikdy vyhrožováno, proto usoudil, že ve skutečnosti je jeho úkolem být chlapcovým společníkem v době, kdy se rodiče oddávají hře v místním kasinu. Teoreticky by tuto práci mohl zastat kdokoli. Ukázalo se však, že podnikatel neustále vede rasistické řeči a pomluvy proti místním obyvatelům. Divoch se domníval, že potenciálními únosci by mohli být místní obyvatelé s tmavou pletí. V tom případě proč, divil se Divoch, proč si podnikatel vybral Bahamy? Proč ne Las Vegas? Snad proto, že povídat přátelům o čtrnáctidenním pobytu na Bahamách je zajímavější?

Divoch to neschvaloval, nedal však nic najevo. Koneckonců, jeho prací není mít svého klienta rád, ale zajistit požadovanou bezpečnost. Je třeba říci, že navzdory averzi k zaměstnavateli měl z chlapcova přátelství nesmírné potěšení. Sám sobě nikdy v práci nedovolil nějaké rozptýlení, chlapce však naučil pěstovat windsurfing a potápět se s akvalungem. Za podnikatelovy peníze najal rybářský člun - k Divochovu potěšení kapitánem byl rodák z Baham a bez použití návnad ukázal chlapci vznešenou majestátnost skákajících žraloků a marlinů. Krátce řečeno. Divoch se choval jako vzorný táta v zastoupení skutečného otce, chlapcem milovaného.

Po odjezdu chlapce zpátky s rodinou do Atlanty padl na Divocha pocit prázdnoty. Nu, pomyslel si, bylo to opravdu potěšení. Ne každá práce je tak příjemná. Zůstal na Bahamách ještě tři dny. Plaval, běhal a zpevňoval svaly na celém těle. Udělal si prázdniny. Brzy však pocítil nutkání zase pracovat. Zatelefonoval jednomu ze svých prostředníků - restauratérovi v Barceloně. Dověděl se, že klenotník z Bruselu se vyptával, jestli je Divoch volný. V kladném případě by si s Divochem rád popovídal jeho agent.

DVA

Divochův agent Graham Barker-Smythe, Angličan, který ho trénoval, bydlel v renovovaném obytném domě v elegantní, cihlami dlážděné uličce v New Yorku, půl domovního bloku od náměstí Washington Square. Jak Graham s oblibou říkával: „O půlnoci slýchávám vyřvávat feťáky.“

Osmapadesátiletý Graham ztloustl z nadměrného množství šampaňského a kaviáru. V časném mládí byl členem jednotky britského elitního komanda Zvláštní letecké služby a po odchodu z armády se stal členem ochranného doprovodu několika ministerských předsedů. Brzy však zjistil, že příjem v této práci je nepřijatelný ve srovnání s odměnou strážců v soukromém sektoru. Amerika v tomto ohledu nabízela ty nejlepší příležitosti.

„Bylo to v době po zastřelení prezidenta Kennedyho. Pak Martina Luthera Kinga. Pak Roberta Kennedyho. Být zavražděn se stalo největší hrozbou pro všechny společensky postavené jedince. Trh politiků na vysoké úrovni ovládla tajná služba, tak jsem se rozhodl jednat s prominentními podnikateli a obchodníky. Ti mají dolarů dost a po úderech teroristů v sedmdesátých letech jsem objevil zlatou žílu.“

Graham navzdory dvaceti letům prožitým v Americe neztratil anglický pří-zvuk, jeho slovník se však stal překvapující směsí amerických a britských výrazů.

„Někteří podnikatelé, které jsem ochraňoval,“ Graham opovržlivé našpulil rty, „byli pouhými surovci bydlícími v apartmá u Brook Brothers. Ti měli jenom elegantní fasádu. Nebyla to žádná třída. Zdaleka ne jako aristokrati, pro něž jsem pracovával. Naučil jsem se však toto. Ochránce musí potlačit své špatné mínění o zaměstnavateli. Jestli dovolí, aby ho nelibost ovládla, nevědomky udělá chybu, která může stát klienta život.“

„Chcete říci, že ochránce by nikdy neměl svého klienta odsuzovat?“

„To by byl zbytečný luxus. Kdybychom chtěli pracovat jenom pro ty, s nimiž ve všem souhlasíme, pak bychom zřídkakdy sehnali práci. Nikdo není dokonalý. Vždy se však držím jisté minimální hranice mravní úrovně. Nikdy nepomáhám obchodníkům s drogami a se zbraněmi, teroristům, členům zločineckých gangů, osobám nemravné navazujícím styky s dětmi, mužům zacházejícím surově s ženami a násilnickým militantním skupinám. Nikdy bych nedokázal potlačit své znechucení při jejich ochraňování. Pokud nestojíš tváří v tvář vyloženě odpornému zločinci, nemáš právo svého klienta soudit. Samozřejmě, můžeš ho odmítnout, jestli jím nabízená odměna není uspokojující nebo práce je příliš nebezpečná. Být tolerantní, shovívaví, snášenliví přece ještě neznamená, že musíme být troubové. Být spolehliví. Umět se přizpůsobit okolnostem.“

Graham takto filozofoval s nesmírným potěšením. Přes zákaz lékaře dohlížejícího na jeho srdce si zapaloval ohromný doutník a nad jeho plešatou hlavou se vždy vznášel veliký oblak kouře. „Ty ses nikdy nedivil, proč jsem jako žáka přijal právě tebe?“

„Měl jsem za to, že vaše rozhodnutí hlavně ovlivnil můj trénink a praxe v MOVZu.“

„Ten trénink byl dost působivý, o tom není pochyb. Ke mně jsi přišel jako statný mladík zvyklý na napětí v situacích hrozících smrtí. Chvalitebná průprava. Slibná, nadějná. Nicméně drsná, hrubá, surová, nekultivovaná. Snad bych měl dodat syrově nezralá. Jen se netvař tak dotčeně. Právě se ti chystám složit poklonu. Připouštím, že MOVZ patří mezi nejlepší komanda na světě, moje vlastní jednotka SAS je však třída sama pro sebe.“ Graham zamrkal. „V armádě je vyžadována bezpodmínečná poslušnost, jenže výkonný ochránce není nikým veden, sám je vůdcem, přesněji řečeno, ochránce se pohybuje v citlivém vztahu ke svému zaměstnavateli, přikazuje, ale i poslouchá, dovoluje klientovi dělat co chce, vynucuje si však způsob, jak to udělá. Tento vztah je určitým druhem symbiózy.“

„Význam toho slova mi je jasný,“ poznamenal suše Divoch.

„Dávat a brát,“ řekl Graham. „Ochránce musí nutně mít dovednost vojenského specialisty. Musí však také mít schopnosti diplomata. A především inteligentní myšlení. Právě inteligentní myšlení bylo to, co mě u tebe zaujalo. Tys přece odešel z MOVZu…“

„Protože jsem nesouhlasil se zásahem na Grenadě.“

„Ano, s americkou invazí na tento malinký karibský ostrov. Uplynulo už mnoho roků, kdy ses na mě obrátil, ale jestli mě neklame paměť, k invazi došlo dvacátého pátého října devatenáct set osmdesát tři.“

„Vaše paměť nikdy neselhává.“

Jako Brit jsem instinktivně přesný. Šest tisíc amerických vojáků - spolu s příslušníky jednotek zvláštního určení Rangers, námořnictva, MOVZu a dvaaosmdesáté divize parašutistů - přepadlo Grenadu. Měli za úkol zachránit jeden tisíc amerických studentů medicíny držených v zajetí sovětského a kubánského vojska.“

‚Domněle držených v zajetí.“

„Mluvíš stejně rozzlobeným tónem jako v den, kdy jsi ke mně přišel. Máš stále pocit, že invaze nebyla spravedlivá?“

„Na ostrove se opravdu děly podivné věci. Skupina pučistů sesadila ministerského předsedu, ten však byl pro Kubánec, a muž, kterým ho nahradili, byl marxista. Jen tedy různé odstíny rudé. Puč měl za následek nepokoje mezi obyvatelstvem. Místní vojáci zastřelili sto čtyřicet protestujících. Předešlý ministerský předseda byl zavražděn. Američtí studenti zůstali ve svých ubytovnách - nikdo nebyl zraněn. V zásadě šlo o boj dvou komunistických politiků o politickou moc. Proč američtí studenti studovali medicínu na prokubánském ostrově nevím, puč však sotva ohrozil rovnováhu sil v Latinské Americe.“

„A co kubánští, východoněmečtí, severokorejští, libyjští, bulharští a sovětští techničtí poradci na ostrově, z nichž mnozí byli ve skutečnosti vojáky?“

„To byla nadsázka americké tajné služby. Já jsem tam viděl pouze místní vojáky a kubánské stavební dělníky. Samozřejmě, na začátku invaze se Kubánci chopili pušek a bojovali tak zkušeně, jako by měli vojenský výcvik. Ale který mladík na Kubě neprošel vojenským výcvikem?“

„A co deset tisíc stop dlouhá startovací dráha přizpůsobená pro bombardéry s dlouhým doletem?“

„Viděl jsem tu dráhu, byla ale víc než o polovinu kratší a vhodná pouze pro letadla přivážející turisty. Celá invaze byla jenom velkolepou podívanou. Spojené státy bezmocně přihlížely, když v sedmdesátém devátém Írán zajal jako rukojmí osazenstvo našeho velvyslanectví. Reagan porazil Cartera slavnostním slibem, že bude jednat rozhodněji, budou-li Američané opět ohroženi. Zanedlouho po puči na Grenadě arabský terorista vjel s nákladním autem vrchovatě naloženým výbušninami do kasáren námořní pěchoty Spojených států v Libanonu zničeném válkou. Výbuchem bylo zabito dvě stě třicet vojáků dozírajících na zachovávání příměří. To, co se stalo v Libanonu, bylo nemravné: nařídil snad Reagan proti této zemi nějaká odvetná opatření? Nenařídil, protože situace na Středním východě byla složitá. Co tedy udělal, aby si zachránil dobré jméno? Nařídil americkým ozbrojeným silám zaútočit na snadný cíl kvůli domnělým americkým rukojmím v Karibském moři.“

„Americká veřejnost však případ Grenady chápala jako závan svobody, jako významné vítězství Spojených států proti komunistické hrozbě na západní hemisféře.“

„Protože reportérům bylo zabráněno v účasti na invazi. Jediné zprávy dodávala armáda. V civilním životě se tomu říká lhaní. V politice je to honosně nazýváno dezinformace.“

„Ano, dezinformace,“ řekl Graham. „Na toto slovo jsem čekal. Jak už jsem řekl, na tobě mě upoutalo inteligentní myšlení. Tvoje schopnost podívat se z nadhledu na vojenské hledisko, poznat pravdu a myslet nezávisle. Proč jsi tak rozhořčené reagoval?“

„Vždyť to víte. Byl jsem v první skupině, která měla udeřit na ostrov. Seskočili jsme z dopravního letadla. Na jiných padácích se snášely prámy. Naším úkolem bylo v malých skupinkách proniknout z pobřeží na ostrov. Velení námořnictva nesprávně posoudilo meteorologickou situaci. Vítr byl silnější, než meteorologové předpověděli. Vlny byly tak hrozné, že jsme prámy v noční tmě sotva zahlédli. Mnoho z nás - mnoho mých přátel - se utopilo dřív, než k nim doplavali.“

„Zemřeli statečně.“

„To ano.“

„Ve službě za vlast.“

„Ve službě prezidenta-filmové hvězdy, který nás do boje hnal zcela zbytečně, jen aby vypadal jako hrdina.“

„Pak jsi znechuceně odmítl znovu vstoupit do námořní pěchoty, a to i přesto, že ti armáda jako povzbuzující injekci nabídla padesát tisíc dolarů. Ať tak nebo tak, rebelantský člen MOVZu námořní pěchoty, nejlepší bývalý člen komanda, ten by mohl od žoldnéřských verbířů požadovat opravdu ohromnou odměnu.“

, Jenže já jsem nechtěl být žoldnéřem.“

„Ne. Ty sis chtěl zachovat důstojnost. Zdravý rozum ti napověděl, jaké je tvé pravé poslání: nikoliv být vojákem, ale ochráncem.“

Graham se za převelikým mahagonovým psacím stolem naklonil dozadu a s uspokojením zabafal z doutníku. Byl sice tlustý, ale ručně šitý, bezvadně padnoucí oblek jeho objem redukoval na minimum: šedivě proužkovaný oblek s vestou, tlumeně kaštanově hnědá kravata a lehce namodralý kapesníček, pečlivě zastrčený v kapsičce. Vázanka a kapesníček by se k sobě neměly nikdy hodit, tvrdíval vždycky, když Divocha poučoval o správném oblékání v případě, že významný klient musí mít doprovod při nějaké polooficiální příležitosti..Nos šaty odpovídající prostředí, nikdy však nesmějí být elegantnější než klientovy.

Vhodné oblečení bylo jen malou součástí pravidel pro práci výkonného ochránce, které Graham učil Divocha. Toto povolání se ukázalo být mnohem složitější, než si Divoch představoval, když na podzim roku ’83 poprvé přišel ke Grahamovi. Je však nutno přiznat, že Divoch ani tehdy nepředpokládal, že k výkonu nové funkce mu budou stačit rozsáhlé zkušenosti získané v jedné z nejlepších vojenských jednotek na světě. Právě naopak. Výcvik v komandu ho poučil o významu pečlivé přípravy na každý úkol. Vědomost je síla. Nevědomost je smrt. Toto poznání ho přivedlo ke Grahamovi - s cílem zahnat nevědomost a učit se u odborníka světové třídy kultivovanosti, vytříbenosti a rafinovanosti nově zvolené profese.

Pokud šlo o zbraně, v tomto ohledu Divoch nepotřeboval žádnou radu. Neexistovala zbraň - střelné zbraně, výbušniny, propisovací tužky nebo struny z piana—, kterou by Divoch dokonale neovládal.

Co však technika střežení? Divoch byl přece vycvičen k útočení, ne k podřizování se.

A co odhalování, Štěnic‘? Divochova zkušenost se Štěnicemi byla omezena jen na hmyz přenášející nemoci v džungli, ne na miniaturní mikrofony vsazované do telefonů, lamp a zdí.

A co divoké honičky v autě? Divoch nebyl zvyklý nikomu uhýbat. Vždy útočil. Pokud šlo o auto, jeho jednotka byla vždy na místo dopravena letadlem nebo lodí. Půjčený Chevrolet Corvette řídil jen pro potěšení při popojíždění od baru k baru.

„Pro potěšení?“ utrhl se Graham. „Z něčeho takového té zatraceně brzy vyléčím. Nápadná vozidla jsou zakázána. Pokud jde o bary, pít budeš jen střídmě, například pouze vynikající víno při jídle, během plnění úkolu však nikdy. Kouříš?“

Divoch kouřil.

„Už nikdy více. Jak si můžeš všimnout nebezpečí hrozícího principálovi—“

..Komu?“

..Principálovi. V profesi, které by ses chtěl věnovat, je klient nazýván principálem. Je to vhodný výraz, protože principál bude vždy tvým hlavním - výhradním - zájmem. Jak si můžeš všimnout nebezpečí hrozícího principálovi, když se soustředíš na zapalování cigarety‘? Chceš říci, že si odporuji, když kouřím doutník? Dopřávám si ho teprve teď, když jsem se vzdal ochraňování a věnuji se vyučování a vyhledávání služby pro své žáky. Za zprostředkovatelský poplatek, ovšem. Ale ty, jak můžeš ochraňovat principála, když máš ruku zaměstnanou držením cigarety? Ano, vidím, že se toho budeš muset mnoho učit.“

„Tak mě učte.“

„Nejdřív musíš prokázat, že jsi toho hoden.“

„Jak?“

„Proč sis vybral—?“

„Práci tělesného strážce?“

„Výkonného ochránce. Tělesný strážce je bandita. Ochránce je umělec. Proč sis vybral tuto profesi?“

Vzhledem k tomu, že by! Divoch zvyklý na neurvalé zacházení instruktorů v námořnictvu, Grahamova ostrá slova ho nepopudila. Raději se snažil slovně vyjádřit své pohnutky. „Chci být užitečný.“

Graham zvedl obočí. „To je nedostatečná odpověď. Rozveď ji.“

„Na světě je mnoho bolesti.“

„Tak proč se nepřipojíš k mírovým sborům‘7“

Divoch se napřímil. „Protože jsem voják.“

„A chceš se stát ochráncem? Cleném comitatus. Hm, vidím, že neznáš význam tohoto slova. Nevadí. Brzy ho pochopíš, protože jsem se rozhodl přijmout tě jako žáka. Přijď za týden. Přečti si Iliadu a Odysseu. Popovídáme si o jejich etice.“

Divoch nepřemýšlel o tomto zdánlivě málo závažném úkolu. Byl zvyklý poslouchat. Cítil však, že Grahamův příkaz není pouhou zkouškou disciplíny, ale spíš začátkem nového druhu poznávání. Obratnost a zkušenost získané dřívějším výcvikem - i když byl tak vynikající -jsou zřejmě tím nejmenším požadavkem pro větší nároky v práci, kterou Graham nazývá pátou a nejvznešenější profesí.

Po Iliadě a Odyssee Graham naléhal na prodiskutování jiných klasických děl pojednávajících o vojenských dovednostech a o způsobech ochraňování. „Víš, tradice a způsob myšlení jsou rozhodující. Existují předpisy a zákony. Etika a ovšem estetika. Včas té naučím taktice. Mezitím se budeš učit hluboké oddanosti k principálovi, stejně však i neochabující povinnosti ho ovládat a dohlížet na něho. Takovýto vztah je něčím jedinečným. Dokonale vyváženým. Je uměleckým dílem.“

Byl to Graham, kdo přiměl Divocha, aby si přečetl o anglosaské odpovědnosti loajálních comitatus, kteří se vrhli do ztracené bitvy u Moldonu, jen aby Vikingům zabránili zneuctít mrtvolu svého pána. A byl to Graham, kdo Divocha seznámil s pozoruhodnou japonskou legendou o čtyřiceti sedmi roninech, kteří pomstili svého pohaněného mrtvého pána tím, že setnuli hlavu jeho nepříteli a po uskutečněné pomstě uposlechli příkazu šogúna a sami se mečem vykuchali.

Zákony a povinnosti.

TŘI

„Mám pro tebe úkol“ řekl Graham.

„Proč tak vážně? Je nebezpečný?“

„Ve skutečnosti jde o rutinní záležitost. Kromě jedné věci,“ řekl Graham.

„Je snad klientem Japonec?“ zeptal se Divoch.

„Proč té to tak znepokojuje?“

„Nikdy jsem pro Japonce nepracoval.“

„Nahání ti to strach?“

Divoch se zamyslel. „U většiny jiných národností jsem schopen nalézt společné kulturní prvky. To práci usnadňuje. Ale Japonci… vím toho o nich velice málo.“

„Mnoho si osvojili z amerického způsobu života. Oblékání, hudba a…“

„To je pouze následek americké okupace po válce. Tehdy chtěli udělat radost vítězům. Ale jejich duševní dispozice, způsob myšlení, to je něco zvláštního, ojedinělého a to nemám na mysli zásadní rozdíl mezi Orientem a Západem. Jako příklad mohu uvést, že dokonce komunistická Čína má chování bližší Západu než Japonsko.“

„Řekl jsi, jestli jsem ti rozuměl, že o Japoncích nic nevíš.“

„Řekl jsem, že toho o nich vím velice málo. To neznamená, že jsem o nich nepřemýšlel. Věděl jsem, že jednoho dne budu požádán, abych ochraňoval Japonce. Chtěl jsem být připraven.“

„A jsi připraven?“

„Budu o tom muset ještě popřemýšlet.“

„Máš strach?“

Divochova hrdost byla dotčena. „Z čeho?“

„Že jsi schopen být comitatus, ale ne samuraj?“

„Amae.“

Graham natáhl hlavu. „To slovo neznám.“

‚Je japonské. Vyjadřuje nátlak, donucení přizpůsobit se nějaké společenské skupině.“

„Ano. Co dál? Nechápu.“

„Omote a ura. Veřejné myšlení a soukromé myšlení. Tradiční Japonec nikdy neřekne nahlas, co si myslí a v co věří. Vždy říká jen to, o čem předpokládá, že společenství přijme.“

„Stále ne—“

.Japonský systém kastovnictví znamená absolutní nadvládu pána nad nevolníky. V předmoderních dobách bylo pořadí moci od šóguna k daimjovi, k farmáři, k obchodníkovi až k nedotknutelným, k těm, kteří poráželi zvířata a vydělávali kůže. S ohledem na tuto hierarchii měl císař malou moc, avšak jako potomek japonských bohů měl velkou autoritu. Tento tuhý nekompromisní systém byl v době americké okupace zdánlivě narušen demokratickými reformami. Ve skutečnosti vsak tento systém stále přetrvává.“

„Blahopřeji.“

„K čemu?“

„Průzkum jsi provedl, jako obvykle, pečlivě, přímo jedinečně.“

„Poslouchejte dál.“ řekl Divoch. „Jak může někdo po mně chtít, abych ochraňoval muže, který se chce přizpůsobit nějaké společenské třídě, nechce mi však říci, co si myslí, co má v úmyslu, a je přesvědčen, že je lepší než jeho podřízení, v tomto případě tedy já osobné? Ještě je třeba zmínit se o zvyku Japonců vyhýbat se někomu pomoci, protože cítí povinnost pomoc oplatit, a to na vyšší úrovni. Navíc je třeba brát v úvahu japonský zvyk cítit se smrtelně uražen či pohaněn, kdykoli si podřízený osvojí nějakou pravomoc.“

„Stále ne—“

„Vše, čemu jste mě naučil, k tomu směřuje - ochránce musí být jak služebníkem, tak pánem. Služebníkem proto, že jsem zaměstnán jako ochránce. Pánem proto, že jsem smluvně zavázán trvat na tom, aby můj zaměstnavatel uposlechl mých příkazů. Řekl jste rovnováha. Umění dávat a brát. Pak mi tedy řekněte, jak mohu plnit svou povinnost k principálovi, který přede mnou neodhaluje své úmysly, který není ochoten se vyrovnat s tím, že je zavázán svému podřízenému a který není ochoten přijmout žádný příkaz.“

„To je opravdu dilema. O tom není pochyb. Souhlasím.“

„Přesto mi doporučujete, abych ten úkol přijal?“

„Ano, z výchovných důvodů.“

Divoch se zahleděl na Grahama a začal se smát. „Vy jste ale opravdový mizera,“

„Ber to jako výzvu. Jako možnost rozšířit svou obratnost a dovednost. Až dosud jsi měl úspěch - hodný chvály. Přesto jsi však ještě nesáhl na dno svých schopností. Nevědomost je smrt. Aby ses stal nejlepším, musíš se ještě hodně učit. Tradice samurajů ti nabízí nejlepší příležitost. Doporučuji, aby ses do kultury svého principála ponořil ještě mnohem hlouběji.“

, Je odměna, kterou nabízí—“

„Bereš to jako výzvu?“

„—hodná úsilí?“

„Nebudeš zklamán. Je víc než slušná.“

„Za co?“

„Za giri“ řekl Graham. Překvapil Divocha znalostí tohoto japonského slova. „Za tíhu povinnosti k pánovi nebo ke komukoli, kdo si tě oblíbí. Milý příteli, i když úkol proběhne klidně, bez komplikací, nebudeš se nudit.“

ČTYŘI

Z oblohy plné sazí špinavě mrholilo. Kapky dopadaly na umaštěnou rozjezdovou dráhu a vytvářely špinavý opar srážející se na zaprášených oknech letiště La Guardia Airport.

Divoch seděl v přecpané hale společnosti American Airlines a pozoroval DC-10, které přijíždělo ke stojánce. Pravidelně se rozhlížel po vřavě kolem sebe, byl na stráži proti potenciálnímu nebezpečí, žádné však nezjistil. Samozřejmé, zkušený nepřítel by si nedovolil upoutat na sebe pozornost, proto Divoch v ostražitosti nepolevil.

„Jak se principál jmenuje?“ zeptal se Grahama.

„Muto Kamiči.“

Japonci jako první uvádějí rodné jméno, přijaté jako poslední. Formální výraz úcty- saň místo pan - se nevztahuje k rodnému jménu, ale ke jménu získanému a následuje za ním. Takže principál bude oslovován Kamiči-san.

„Zítra přiletí do New Yorku,“ dodal Graham. „Až projde přistěhovaleckým a celním odbavením v Dallasu.“

„Účel jeho návštěvy.“

Graham pokrčil rameny.

„Tak jen do toho. Je podnikatelem? Politikem? Nebo čím?“

Graham zavrtěl hlavou. „Vra. Takovéto uvažování je něco, co Japonci doslova nenávidí. Principál dává přednost ponechat si své úmysly pro sebe.“

Divoch povzdechl. „To je přesně ono, proč nejsem ochoten tu práci převzít. Neznám-li alespoň hlavní důvod jeho návštěvy, podle čeho mám odhadovat rizika, kterým by mohl čelit? Politik se musí obávat zavraždění, největší starostí podnikatele je únos. Každé riziko vyžaduje jinou obranu.“

„To je samozřejmé. Byl jsem však ujištěn, že potenciální nebezpečí je mimořádně malé,“ řekl Graham. „S principálem přiletí jeho vlastní ochrana. Jeden muž. Kdyby měl oprávněné obavy, přivedl by si jich víc. Po tobě chce, abys řídil auto a byl v pohotovosti pro případ, kdyby jeho doprovod usnul. Je to jednoduchý úkol. Práce na pět dnů. Deset tisíc dolarů plus můj honorář zprostředkovatele,“

„Za práci řidiče? Není to přeplacené?“

„Chce mít toho nejlepšího.“

„A doprovod?“

„Jmenuje se Akira.“

„Má jenom jedno jméno?“

„Dodržuje pravidlo, které jsem ti doporučil, a používá pseudonymu, aby nepřítel nemohl vypátrat jeho jméno a vniknout do jeho soukromí.“

„Tak to je výborné. Je schopný?“

„Podle všech dosažitelných zpráv výjimečně. Na tvé úrovni. Mimochodem, domluva nebude problém. Oba mluví plynně anglicky.“

Divoch byl uspokojen jen částečně. „Bylo by asi zbytečné kochat se nadějí, že principál bude ochoten mi natolik důvěřovat, aby mi předem řekl, kam pojedu, že?“

„Není nerozumný. Určitou vzdálenost budeš opravdu řídit.“ Graham se zatvářil pobaveně. „Zmocnil mě, abych ti předal tuto zapečetěnou obálku s instrukcemi.“

PĚT

DC-10 dojelo k hale Hluk motorů ustal. Přátelé a příbuzní se rozběhli ke vstupním dveřím, dychtiví přivítat své milované.

Divoch zhodnotil situaci, pominul hlavní proud a věnoval se lidem čekajícím po stranách.

Žádnou známku hrozby nezahlédl.

Postoupil blíž k čekajícímu davu. Trvalo nějakou chvíli, než vystoupili všichni cestující. Prázdná rampa byla najednou zaplavena neustále přicházejícími pasažéry.

Všude bylo vidět bouřlivé objímání a láskyplné polibky a radost z opětovného shledání.

Divoch se ještě jednou pozorně podíval kolem sebe. Vše se zdálo být normální. Pozornost pak soustředil k východu.

Nastala chvíle zkoušky. Principál s doprovodem cestovali první třídou. Mimořádná letenka neznamenala pouze pohodlnější sedadla, pozornější obsluhu, chutnější jídla a neomezené množství koktejlů (pro doprovod ovšem ne), ale také přednost při nastupování a vystupování před cestujícími, kteří zaplatili běžnou letenku.

Časný nástup na palubu byl výhodou, protože dovoloval se vyhnout davu a tím i možnému nebezpečí. Avšak předčasný odchod tváří v tvář davu znamenal nebezpečí. Profesionální ochranný doprovod proto raději vyžaduje, aby principál počkal, až většina cestujících opustí letadlo.

Vyhnout se rozruchu. Maximálně dodržovat zaběhnutý řád.

Divocha povzbudilo, když neviděl žádného Orientálce mezi zlatem ověšenými a v šatech podle poslední módy oblečenými cestujícími první třídy, kteří s hlavami vztyčenými a s diplomatkami v ruce šli mimo hlavní proud. Podle očekávání mnozí měli na nohou nákladné kovbojské boty a stetsony, protože toto DC-10 přiletělo z Dallasu, kde předtím přistála 747 z Japonska. Japonští cestující z transoceánské 747 buď zůstali v Dallasu, nebo použili letecké spoje do jiných měst než do New Yorku.

Divoch čekal.

Viděl více bělochů a více nevázaných setkání.

Proud cestujících se zmenšil v tenký pramen.

Zřízenec American Airlines tlačil dveřmi pro přílet starší ženu na pojízdném křesle. DC-10 bylo v těchto chvílích teoreticky prázdné.

Teoreticky.

Divoch rychle mrkl za sebe. Čekající dav zmizel. Současně však jiný nedočkavý dav nastupoval do několika připravených letadel

Část haly byla pustá. Letištní dozorce vyprazdňoval popelníky. Nějaký mladý pár se tvářil sklíčeně, protože byli zapsáni příliš nízko na seznamu cestujících, kteří potřebovali získat letenku zrušenou na poslední chvíli.

Žádná hrozba.

Divoch se obrátil zpátky k dveřím východu.

Objevil se Japonec v dlouhých tmavých kalhotách, tmavém roláku a tmavé kožené bundě.

Bylo mu asi třicet pět let. Elegantní, ne však vyloženě štíhlý. Žádný náznak svalů, vyzařovala však z něho síla. Šlachovitý. Pružný. Pohyby vláčné. Graciézní. Vědomé se ovládal. Žádná zbytečná gesta. Dělal dojem tanečníka, který ovládá bojové umění, protože na konečcích prstů a na hranách rukou měl mozoly typické pro toho, kdo trénuje karate. Ruce měl volné, připravené. Neměl žádnou diplomatku. Žádné zavazadlo. Byl to pohledný Japonec asi pět stop deset palců vysoký, měl hnědou pleť, krátké černé vlasy, rozhodnou čelist, vysedlé kosti rámující hranatý obličej a oči jako laser, nic jim neuniklo.

Byl to Akira a na Divocha učinil veliký dojem. Každý nepřítel by musel být hlupák, kdyby se s ním střetl za rovnocenných podmínek. A snad i za podmínek výhodnějších pro nepřítele. Divoch byl tak zvyklý dostávat se do styku s nekvalitními ochránci, že se málem usmál při pomyšlení, že tentokráte bude spolupracovat s odborníkem.

Za Akirou se na schůdkách objevil další Japonec. Hodné přes padesát. Lehce sehnutý. V ruce nesl diplomatku. Modré šaty. Poněkud přečnívající břicho. V černých vlasech šedivé prameny. Svěšené hnědé líce. Dělal dojem unaveného a znuděného vysokého úředníka.

Divoch se však nedal vnějším dojmem oklamat. Druhý Japonec by asi mohl narovnat ramena a břicho zastrčit, jen kdyby chtěl. Je to určitě Muto Kamiči, Divochův principál. Zřejmě také prošel výcvikem ve vojenském umění, protože stejně jako Akira - na rozdíl od jiných principálů, pro které Divoch dosud pracoval - měl na špičkách prstů a hranách rukou mozoly.

Divoch si podle pokynu kvůli identifikaci oblékl hnědé šaty a kašmírovou vázanku. Když se Kamiči a Akira přiblížili, nenabídl jim na přivítání ruku k potřesení. Toto gesto by ohrozilo jeho schopnost bránit se. Místo toho zvolil japonský zvyk a lehce se uklonil.

Oba Japonci se tvářili netečně, ale v očích jim překvapeně zajiskřilo, když viděli, že tento zapadák je obeznámený s japonskou etiketou. Divoch však neměl v úmyslu se jim nějak vtírat. Uvědomil si, že podle jejich společenské normy pozdrav oplatí. Jejich úklony byly však menší, Akira jen pohnul hlavou, protože se současně pozorně rozhlížel po letové hale.. Divoch zdvořile pokynul, aby ho následovali. Při procházení halou pozoroval cestující před sebou, Kamiči šel za ním a pak následoval neustále se rozhlížející Akira.

V okamžiku, kdy Divoch uviděl už zdálky principála, pravou rukou zmáčkl knoflík na vysílačce v kapse saka. Rádiový signál byl přijat přijímačem v autě, které na letištní rampě zaparkoval jeden z Divochových spolupracovníků. Po zapípání vyjel kolega z rampy Divochovi naproti.

Skupina došla na konec letištní haly a po schodech sestoupila do zmatku panujícího ve výdejně zavazadel. Unavení pasažéři zvedali kufry z pásového dopravníku, spěšně vycházeli ven a sháněli taxi.Divoch pozoroval neustále se vlnící dav. Nepřiblížil se však blízko k němu. Místo toho ukázal rukou, tentokráte k posuvným dveřím. Kamiči a Akira šli za ním, aniž by se starali o zavazadla.

Výborně, pomyslel si Divoch. Prvotní dojem byl tedy správný. Oba Japonci mlčky pochopili oprávněnost jeho postupu.

Vyšli pod ochrannou stříšku na rušný betonový chodník. Vytrvale mžilo. Teplota byla na duben vysoká, dosahovala šestnácti stupňů. Vála vlažná vlhká bríza.

Divoch se podíval doleva do proudu blížících se vozidel, aby se ujistil, že uvidí tmavě modrý“ sedan Plymouth zahýbat k chodníku. Vystoupil rudovlasý muž, obešel auto a otevřel zadní dveře. Kamiči předal rudovlasému muži před nastoupením několik lístků na zavazadla. Divoch ocenil principálovu moudrost, že tuto podřadnou záležitost vyřizuje sám, než aby ji vyžadoval od Akiry a tím rozptýlil jeho pozornost.

Divoch se posadil za volant, zmáčknutím knoflíku zamkl všechny dveře a zapnul si bezpečnostní pás. Rudovlasý muž mezitím odešel pro zavazadla. Protože Kamiči a Akira vystupovali z letadla jako poslední, budou už zavazadla zcela určitě na dopravníku. Byl to bezpečný a promyšlený příjezd.

O minutu později rudovlasý muž uložil tři zavazadla do kufru plymouthu a zavřel víko. Divoch ho sledoval ve zpětném zrcátku a okamžitě se odlepil od chodníku. Jeho spolupracovník nasedl do taxi, které předem Divoch objednal.

Ze samozřejmého chování obou Japonců Divoch usoudil, že vzhledem k bezpečnosti považují vyber neokázalého a tím hůř sledovatelného auta za správný. I když Divoch se sledováním ve skutečnosti nepočítal. Jak řekl Graham, při tomto úkolu je nebezpečí malé. Divoch však nikdy neměnil svůj zásadní způsob práce a ten plymouth - na pohled se nelišící od jiných - byl upraven: neprůstřelná skla, pancéřovaná karosérie, zesílené zavěšení a přeplňovaný osmiválec do V.

Stěrače pleskaly a pneumatiky šustěly po mokrém dláždění. Divoch se rutinované proplétal dopravním provozem, po výjezdu z letiště jel na západ po dálnici Grand Central Parkway. Obálku, kterou mu dal Graham, měl v kapse saka. Instrukce se naučil nazpaměť. Nepřestával se divit, proč Kamiči odmítl letiště v Newarku a vybral si letiště La Gardia. Cesta autem by byla kratší, méně složitá, protože i když Divoch teď jel k Manhattanu, ke konečnému cíli musí přejet severní cíp ostrova a na západ přes New Jersey do Pensylvánie. Unikal mu smysl takto připravené, chaotické cestovní trasy.

ŠEST

V pět hodin přestalo mrholit. Uprostřed nejhustšího dopravního ruchu Divoch přejel přes most Washington Bridge. Principála se zeptal, jestli má chuť na trochu saké, které měl ne sice v ideální, ale v přijatelné teplotě v termosce.

Kamiči odmítl.

Divoch, informoval, že plymouth je vybavený telefonem, kdyby Kamiči-san potřeboval.

Kamiči opět odmítl.

Tím veškerý rozhovor v autě skončil.

Teprve po dvaceti mílích na mezistátní silnici Interstate 80 si Kamiči a Akira vyměnili několik slov japonsky.

Divoch v přiměřené míře ovládal několik evropských jazyků, protože to jeho práce vyžadovala, ale japonština byla pro něho příliš obtížná se svým složitým systémem přípon a předpon, které mu dovedly dokonale zamotat hlavu. Divoch se divil, proč principál nechce, aby se jeho strážce zúčastnil hovoru, když oba Japonci hovoří anglicky. Jak může dělat svou práci, když neví, co říká muž, kterého má ochraňovat?

Akira se naklonil dopředu. „U příštího výjezdu z dálnice bude komplex budov restaurace a hotelu. Myslím, že se tomu říká Howard Johnson’s. Zastavte, prosím, vlevo od plaveckého bazénu.“

Divoch se zamračil ze dvou důvodů. Za prvé, Akira je pozoruhodné dobře obeznámen se silnicí před nimi. Za druhé, Akirova angličtina je dokonalá. V japonštině se nedělá rozdíl mezi r a l. Akira však neříká ‚prease‘ místo, please‘ a ‚Howald Johnson Y místo Howard Johnson’s. V jeho přízvuku není sebemenší kaz.

Divoch přikývl, uposlechl pokynu a sjel z dálnice. Vlevo od kryté plovárny, na níž nápis hlásal ZAVŘENO, se zpoza údržbárské budovy objevil plešatící muž v teplákách. Zamyšleně se podíval na Japonce na zadních sedadlech plymouthu a zvedl diplomatku.

Jeho diplomatka - kovová, se zámkem na heslo - byla stejná jako ta, kterou Kamiči nesl z letadla.

„Vezměte diplomatku mého pána.“ řekl Akira, „vystupte z auta a vyměňte ji za druhou.“

Divoch provedl, oč byl požádán.

V autě naprosto stejně vypadající diplomatku předal svému zaměstnavateli.

„Můj pán vám děkuje.“ řekl Akira.

Divoch, výměnou diplomatek poněkud vyvedený z min‘, se uklonil...Mou povinností je sloužit. Arigato.“

„Děkuji vám jako odpověď na vaše japonské, dekuji vám“. Můj pán oceňuje vaši zdvořilost.“

SEDM

Po znovunajetí na Interstate 80 se Divoch podíval do zpětného zrcátka, aby se ujistil, že není sledován. Vozidla za ním však setrvávala v řadě na svých místech.

Už byla tma, když u horského masivu překročili hranice z New Jersey do Pensylvánie. Reflektory aut jedoucích v protisměru Divochovi umožňovaly prohlédnout si tváře cestujících ve zpětném zrcátku.

Šedovlasý principál možná usnul, měl zavřené oči, nebo snad jen meditoval.

Akira však seděl rovně jako v pozoru na stráži. Stejně jako u jeho pána ani jeho tvář neprozrazovala, o čem přemýšlí. Tvářil se klidně, chladně, až lhostejné.

V Akirových očích se zračil nejhlubší smutek, jaký kdy Divoch spatřil. Věděl, že jeho postřeh by se lidem neobeznámeným s japonskou kulturou zdál naivní, protože by nevěděli, že Japonci mají od přírody sklon k melancholii. Divoch to věděl. Souhrn tradičních pravidel Japoncům ukládal být ostražitý a rezervovaný, aby se snad nevědomky nikoho nedotkli nebo se nestali dlužníky. Někde se dočetl, že v předmoderních časech by žádný Japonec neupozornil spoluobčana na to, že mu vypadla náprsní taška - postižený by se pak cítil morálně zavázán poskytnout odměnu mnohem větší, než byla hodnota obsahu náprsní tašky.

Divoch se také dočetl o pradávných případech, kdy někdo vypadl ze člunu do vody a byl v nebezpečí utonutí. Lidé ho ignorovali, protože zachránit oběť by znamenalo uvalit na ni povinnost neustále a neustále a neustále zachránci oplácet, po celou dobu pomíjivé pozemské existence, tak dlouho, dokud by se zachráněný z povinnosti neosvobodil úmrtím, k němuž ho odsoudili bohové, nepočítající se zásahem zachránce.

Japoncovu osobnost ovládá stud a respekt. Oddanost k počestnosti na ně naléhá, ale často je také unavuje. Mír může být prchavý, únava ducha nevyhnutelná. Rituální sebevražda- seppuku -je někdy jediným řešením.

Divoch si při studiu uvědomil, že tyto hodnoty ctí už jen nezkažení, nezkorumpovaní, Západem neovlivnění Japonci, ti, kteří se po válce odmítli přizpůsobit kulturní nákaze amerických vojenských okupantů. Akira budil dojem, že patří mezi ty neovlivnitelné a nezkorumpovatelné a že navzdory dobré znalosti amerického způsobu života je neotřesitelným patriotem Země Bohů. I dojetí v jeho očích bylo něčím víc než obvyklou melancholií Japonce. Smutek a vážnost měly původ uvnitř v jeho duši. Byl to smutek hluboký, Černý a skutečný jako rozpínající se břemeno, těžce doléhající na ebenovou temnotu. Divoch to cítil. Ovzduší plymouthu jím bylo dokonale prostoupené.

OSM

V jedenáct hodin se venkovská cesta vinula přes hory zahalené pláštěm noci a vedla k městu nazývanému Medford Gap. Kamiči si s Akirou opět vyměnili několik japonských slov. Akira se naklonil dopředu. „Na hlavní městské křižovatce zahnete doleva, prosím“

Divoch poslechl. Když světla Medford Gapu nechal za sebou, dostal se na úzkou, do kopce se vinoucí cestu. Doufal, že nepotká žádné protijedoucí vozidlo. Na úbočí byle jenom málo míst vhodných k zastavení, nemluvě o tom, že po jarním táni bylo všude plno bláta.

Po obou stranách se černal hustý les. Cesta stoupala stále příkřeji ve velmi ostrých serpentinách. Světla reflektorů plymouthu se odrážela od zbytků sněhových závějí. Po deseti minutách se octli na rovině, ostré zatáčky serpentin se změnily v protáhlé oblouky. Mezi mohutnými stromy vpředu Divoch uviděl světlo. Projel otevřenou bránou, objel skupinu bludných balvanů a vjel na obrovskou mýtinu. Zahrady v dohledu světel nebyly ošetřovány. V kuželech reflektorů se ukázaly chodníky, lavičky a živé ploty. Divocha upoutala podivuhodná budova, která se jako přízrak vynořila ze tmy.

V prvém okamžiku měl dojem, že jde o několik samostatných budov, jedna z cihel, druhá z kamenů a další ze dřeva. Byly různě vysoké: pět, tři, čtyři podlaží. Každá v jiném slohu: městský dům, pagoda, zámek, chata. Některé měly rovné zdi, jiné zakulacené. Tento fantastický architektonický zmatek korunovaly komíny, věžičky, lomenice a balkóny.

Z čím dál tím větší blízkosti si Divoch uvědomoval, že tyto na pohled samostatné objekty tvoří jediný obrovský zmatený architektonický výtvor. Můj ty Bože, pomyslel si. Jak je asi dlouhý! Pětinu míle? Byl jednoduše obrovský.

Cesta končila u širokých dřevěných schodů vedoucích na verandu a k jediným dveřím v průčelí celé obrovité stavby. Na verandě čekal uniformovaný muž. Uniforma s epoletami a zlatými prýmky Divochovi připomněla ústroj poslíčků v luxusních hotelích. Na verandě uviděl nápis - HORSKÉ ZÁTIŠÍ - MEDFORD GAP. Teprve teď pochopil, že tato svérázná budova je ve skutečnosti hotel.

Divoch zastavil u schodů a muž v uniformě sestoupil k autu.

Divoch napjal svaly.

Proč jsem, k čertu, nedostal podrobné instrukce? Měli mi říci, kde budeme pobývat. Toto místo… tak vysoko v horách, dokonale odloučené, a jenom Akira a já k ochraně Kamičiho, žádné vysvětlení, proč jsme sem přijeli, nemožnost kontrolovat, kdo do tak obrovské budovy vchází a vychází ven… to je pro ochránce něco jako noční můra.

Divoch si vzpomněl na tajuplnou výměnu diplomatek. Obrátil se ke Kamičimu a řekl mu, že um, soukromé myšlení, je možná báječné v Japonsku, ale tady způsobuje ochránci nesmírné problémy a starosti, a zeptal se, o co tady, k čertu, doopravdy jde, co se tu děje?

Zasáhl Akira. „Můj pán oceňuje vaši starostlivost a zájem. Připouští, že váš smysl pro povinnost vás opravňuje vznášet námitky k tomuto na pohled tak riskantnímu jednání. Měl byste však brát v úvahu, že kromě několika málo hostů je hotel prázdný. A hosté, kteří tady jsou, mají vlastní bezpečnostní doprovod. Silnice a všechny přístupy budou hlídané. Neočekávají se žádné nepříjemnosti!

„Já nejsem hlavním ochráncem doprovodu,“ řekl Divoch. „Tím jste vy. Při vší úctě však musím konstatovat, že jsem znepokojen, ano, jsem velmi znepokojen. Vy osobné s takovýmto postupem souhlasíte?“

Akira sklonil hlavu a hluboké oči upřel na Kamičiho. „Dělám jen to, co si přeje můj pán.“

„Takže z přinucení. Aby bylo ale jasno, mně se to vůbec nelíbí.“

„Vaše námitka je přijata. Můj pán vás zprošťuje odpovědnosti.“

„Přece dobře víte, že když jsem se jednou zavázal k ochraně, nikdy nemohu být zbaven odpovědnosti.“

Akira se opět uklonil. „Samozřejmě. Dopodrobna jsem si prostudoval vaše doporučení. Všechna čest. Proto jsem souhlasil s rozhodnutím svého pána vás najmout.“

„V tom případě musím konstatovat, že tento rozhovor je zcela zbytečný a že udělám, co budu považovat za nutné.“ řekl Divoch...A to bezvýhradně. Ale s vámi a s vaším pánem už nebudu nikdy více spolupracovat.“

„Požadovali jsme jenom tuto jedinou spolupráci:’

„Tak se dejme do práce.“

Uniformovaný muž čekal vedle auta. Divoch otevřel zmáčknutím knoflíku dveře a kufr. Vystoupil z vozu a požádal muže, aby odnesl zavazadla do hotelu. S napjatými nervy se rozhlédl ve snášející se temnotě a pak předhonil na schodech Kamičiho a Akiru.

DEVĚT

Vestibul připomínal devadesátá léta minulého století. U venkovních zdí rostly velmi staré borovice. Jako lustry byla použita kočárová kola. Vedle impozantního starobylého schodiště sloužil jediný primitivní výtah. Kromě jistého kouzla minulosti však všude bylo cítit plesnivinu a zápach rozkladu. Hotel jako stvořený pro duchy.

Divoch stál zády ke Kamičimu a prohlížel si, stejně jako Akira, prázdný vestibul. Principál si něco povídal se starší ženou za pultem.

„Výtah nepoužijeme,“ řekl Akira.

Já svým principálům doporučuji vyhýbat se jim vždycky, kdy to je jen trochu možné.“

„Dnes si můj pán přeje vyjít pěšky po tomto jedinečném schodišti.“

Divoch měl pocit, jako by tu Kamiči už někdy byl.

Třetí podlaží. S každým krokem nahoru slyšel Divoch hekání služebníka pachtícího se se zavazadly. To přece není v pořádku, uvažoval Divoch. Pro něho by byl výtah výhodnější. Jenže výtah je pastí, nemluvě o tom, že tady zřejmě platí nějaká jiná pravidla.

Muž v uniformě se zastavil u dveří.

„Děkuji vám. Nechte zavazadla tady,“ řekl Divoch.

Jak si přejete, pane.“

„Vaše spropitné —“

„Bylo vyrovnáno.“

Muž předal tři klíče. Kupodivu ne Divochovi nebo Akirovi, ale Kamičimu. Divoch se díval za mužem scházejícím po schodech dolů. Prošel ten muž snad bezpečnostním výcvikem? Jako by věděl, že nemá zaměstnávat ruce ochranného doprovodu.

Kamiči odemkl dveře a ustoupil, aby Akira mohl pokoj prohledat.

Akira se vrátil, přikývl Kamičimu, postavil se čelem k Divochovi a zvedl obočí. „Byl byste tak laskav…?“

„Ano.“‚

Ve srovnání s hotely pro bohatou klientelu byl pokoj podle sebemírnějšího měřítka velmi ubohý. Nenatřený radiátor. Na stropě slabá žárovka. Před jednoduchým oknem jediný závěs. Holá vyšlapaná podlaha z borovicových prken. Úzká proleželá postel se starou, po domácku zhotovenou prošívanou pokrývkou. V koupelně nad špinavými kohoutky na skobě zavěšená sprcha. Vše prostoupeno puchem plesniviny. Televizor žádný, telefon staromódní, černý, neforemný, s ciferníkem místo tlačítek.

Divoch otevřel jediný šatník. Byl mělký a dýchal ztuchlinou. Dveře vedle okna a radiátoru vedly na malý balkón. Světla zadního traktu budovy se odrážela v oválném jezeře přímo pod budovou. Na pravé straně bylo jezero lemováno strmými útesy, vlevo byl dok. Od budovy vedla tmavá pěšina k borovicím, dál byl šerý strmý útes. Divoch znervózněl.

Vysel z pokoje.

„Schvalujete ubytování mého pána?“ zeptal se Akira.

„Jestli se mu zamlouvá pobyt jako v nějakém letním táboře?“

„V jakém letním táboře?“

„To měl být vtip.“

„Ach tak.“ Akira se přinutil k úsměvu.

„Chtěl jsem jenom říci, že pokoj není zrovna moc přepychový. Většina mých klientů by ho odmítla.“

„Můj pán dává přednost jednoduchosti a prostotě.“

„Kamiči-san si jistě zaslouží to nejlepší.“ Divoch se uklonil svému zaměstnavateli. „Starosti mi dělá balkón - ty ostatní balkóny také. Někdo by se mohl snadno dostat z jednoho na druhý a vejít do pokoje.“

„Balkóny po obou stranách patří k našemu pokoji, a jak jsem už řekl, v hotelu je málo hostů,“ řekl Akira. „Oni i jejich ochranné doprovody jsou hodni důvěry. Principálové jsou přáteli mého pána. Neočekáváme žádný incident.“

„Rovněž mi dělá starosti les na protější straně jezera. Mezi stromy nelze dohlédnout a v noci, kdy je hotel osvětlený, by někdo mohl mít odtamtud báječný pohled do okna Kamiči-sana.“

„Myslíte někdo s puškou?“ Akira zavrtěl hlavou.

„Jsem vycvičen takto uvažovat.“

„Můj pán schvaluje vaši obezřetnost, nemá však důvod strachovat se o život. Nějaká mimořádná bezpečnostní opatření nebudou nutná.“

„Ale—“

„Můj pán si teď dopřeje lázeň.“

Obřad tělesné očisty je jednou z největších rozkoší Japonců, jak Divoch věděl. Očistná lázeň je pro ně něčím víc než pouhou očistou těla. Kamiči nejprve napustí vanu a vydrhne si tělo. Vanu pak vypustí, vytře, znovu napustí a opět se ponoří do vody. Tento postup možná několikrát zopakuje.

„Nechť dělá, co je mu libo,“ řekl Divoch, „i když asi shledá, že voda nebude tak horká, jak je zvyklý v Japonsku.“ Neodpustil si tuto poznámku, protože Japonci mají rádi teplotu, kterou by většina lidí Západu považovala za vařící a nesnesitelnou.

Akira pokrčil rameny. „Na cestách se člověk vždycky musí vyrovnávat s nepohodlím. Bylo by dobře, kdybyste se vy naučil vychutnávat velebnost tohoto mírumilovného místa. Než se můj pán vykoupe, objednám mu jídlo. Až bude chtít jít spát, přijdu vám říci, že si můžete jít odpočinout.“

Kamiči uchopil zavazadlo, aby měl Akira volné ruce. Po úklonu Divochovi šel Akira za svým pánem do pokoje a zavřel dveře.

Divoch zůstal na stráži. O samotě vnímal klid hotelu mnohem citlivěji. Pohlédl na svůj a Akirův kufr. Pak pohledem sklouzl na tiché dveře v chodbě a všiml si fotografií na stěnách: staré vybledlé obrázky jezera pod hotelem, lemovaného skalním útesem, v popředí s mužem a ženou v čepci z jiného století při pikniku u jezera.

Na Divocha opět padla nevysvětlitelná tíseň. Podíval se doleva na vrchol vznešeného schodiště. Prázdná chodba pokračovala nejméně sto yardů dál, pak se otáčela doprava do další chodby. V této části byl výklenek plný starodávných houpacích židlí, za ním chodba pokračovala.. Divoch se přiblížil k místu s dobrým rozhledem. Chodba ostře zahýbala ke vchodu do hotelu, pak se znovu ostře lomila a pokračovala po celé délce hotelu. Tato část dýchala ještě větší opuštěností, a to nejenom kvůli dusivé atmosféře minulosti, ale proto, že se mohla stát dokonalou pastí, z níž není úniku. Bylo to něco neskutečného.

Divocha zamrazilo.

DESET

O dvě hodiny později ležel v pokoji na proleželé matraci a četl brožuru, kterou našel na nočním stolku.

Horské zátiší Medford Gap, dověděl se, mělo okouzlující historii, která objasňovala neskutečnost tohoto místa. V roce 1870 si dvojice náboženské sekty mennonitů, která vlastnila v nedaleké nížině farmu, vyšla na turistický výstup na horu Medford a na jejím temeni našla kouzelnou kotlinu s oválným jezerem, které se plnilo táním jarního sněhu. Měli pocit, jako by se sám Bůh dotkl tohoto místa.

V místech nynějšího hotelového vestibulu postavili srub a pozvali další rodiny mennonitů, aby se kochali a uctívali nádheru nebes na zemi. Na jejich výzvu přišlo tolik lidí, že bylo nutné srub rozšířit, a když se o tomto zátiší dověděli nezasvěcenci, společenství se rozhodlo k další přístavbě a pak k další, aby bylo možné vyhovět životem znaveným návštěvníkům, kteří si potřebovali nejen krátce odpočinout, ale v mennonitské víře snad mohli nalézt útěchu.

V roce 1910 zničil původní srub i všechny přístavby nevysvětlený požár. Dvojice, která kouzelné místo u jezera objevila, se dočkala jeho znovuvzkříšení. Jejich dcery a synové, mravně vázáni duchovním řádem svých rodičů, se rozhodli okamžitě začít s výstavbou nového útulku. Jako rolníci si však uvědomili, že na to sami nestačí a potřebují odbornou pomoc. Inzerátem hledali odborníka a budoucího správce a přijali newyorského architekta, který se vzdal své profese, protože nesnášel napětí a tlak velkoměstské atmosféry. Obrátil se na mennonitskou víru a do konce života se věnoval hoře.

Intuice obyvatele velkoměsta mu napověděla, že útulek v ústraní musí být elegantní, charakteristický a tak jedinečný, že přiměje i na víru neobrácené návštěvníky opustit ukoptěnost a zoufalství uspěchaného života a odjet do pennsylvánské vznešené divočiny, finančně se podílet na pokračování výstavby na vrcholku hory a naučit se dívat na jezero jako na hmotnou přítomnost vznešeného Boha.

Jednotlivým částem budoucího hotelu se snažil vtisknout zvláštní ráz. Trvalá prosperita umožnila budovu rozšířit až do délky téměř dvou set padesáti yardů. Návštěvníci přijížděli i z dalekého Saň Františka, mnozí pak každý rok vyžadovali stejný pokoj. Teprve v roce 1962 potomci zakladatelů s velkou nechutí dovolili zavést do každého pokoje telefon. Rádiové a televizní přijímače však byly podle přísně dodržovaného mennonitského obyčeje zakázány. Dostatečné uspokojení duši i tělu měla poskytovat příroda Bohem stvořená s tak uměleckým mistrovstvím. Se stejnou samozřejmostí jako alkohol a tabák byly zakázány i tanec a hra v karty.

JEDENÁCT

Od jednoho z posledně jmenovaných zákazů bylo následujícího rána nepochopitelně upuštěno. Divoch doprovázel Kamičiho do hlavního podlaží hotelu. V hotelové hale čekali tři muži a dva z nich kouřili.

Mohutné stropní trámy v konferenční místnosti byly osazeny na obrovských dřevěných sloupech. Tri okna poskytovala výhled přes verandu na jezero a na zalesněné útesy. Do haly svítilo sluníčko. V rozložitém krbu plápolala polena a zaháněla ranní chlad. V koutě stálo velké piano. Podél zdí byla rozestavěna houpací křesla. Největší pozornost věnoval Divoch dlouhému konferenčnímu stolu uprostřed, kde na přicházejícího Kamičiho čekali tři muži.

Byli asi stejně stah’jako Kamiči, kolem padesátky. Měli na sobě nákladné šaty a jejich vypočítavé pohledy svědčily o nejvyšší vrstvě obchodníků nebo diplomatů. Jeden byl Američan, další Španěl a Ital. Snad japonské zvyky neznali nebo se prostě nechtěli vzdát způsobů Západu, protože místo úklony si s Kamičim potřásli rukama. Po několika bodrých slovech na uvítanou se posadili po dvou na každé straně stolu. To už jejich naučené zdvořilé úsměvy zmizely a začalo vážné jednání.

Divoch zůstal u dveří jednací místnosti. Byl ale příliš daleko, než aby zaslechl něco z probíhajících rozhovorů. Doléhaly k němu pouze nezřetelné hlasy. Na jedné straně od Divocha byl Italův ochranný doprovod, na druhé Španělův. Všichni stáli v pozoru zády k principálům, pozornost soustředili na okna a verandy přiléhající k jednací místnosti. Členové Američanova ochranného doprovodu stáli na opačné straně místnosti a kochali se výhledem na jezero.

Všichni se chovali jako profesionálové.

Divoch se také obrátil a ve střehu proti možným vetřelcům pozoroval prázdný vestibul hotelu. Usoudil, že tři muži hovořící s Kamičim mají ještě další členy ochranného doprovodu. Někteří možná hlídkovali v přízemí, jiní snad spali stejně jako Akira, který hlídkoval před pokojem Kamičiho od dvou ráno do svítání, kdy službu předal Divochovi.

Jednání začalo v půl deváté. Tlumené hlasy byly někdy vzrušené. Převládal však klidný tón hovoru, jen občas se ozvala rozhorlená poznámka, po níž následovala spěšná uklidňující odpověď. Rozhovor dosáhl vrcholu v půl dvanácté, kdy skončil.

Kamiči vstal a odešel z hovorny následován ostatními muži, chráněnými osobními strážci. Všichni se tvářili velice spokojeně a Divoch se utěšoval, že brzy odjedou. Byl proto překvapen, když mu Kamiči řekl: „Jdu se do pokoje převléknout. V poledne si s kolegy zahraji tenis.“

V té době byl už Akira vzhůru a převzal službu po Divochovi. Kamiči a Španěl hráli tenis proti Američanovi a Italovi. Obloha byla bez mráčku, teplota šestnáct stupňů. S vervou hrající principálové si brzy ručníky utírali zpocené tváře.

Divoch se rozhodl protáhnout si svaly procházkou po okolí. Také by rád zjistil, jestli byla učiněna nějaká bezpečnostní opatření.

Brzy se přesvědčil. Když došel po pěšině kolem bludných balvanů na svah jezera mezi stromy bez listí, uviděl na útesu muže s puškou a s krátkovlnnou vysílačkou. Strážce Divocha zaznamenal, protože však věděl, že patří k ochráncům, dál si ho nevšímal a vrátil se pohledem k silnici vedoucí z nížiny k hotelu.

Divoch došel po pěšině ke zbytkům sněhu a ledu mezi stromy. Zastavil se na okraji skalního útesu a kochal se fantastickým pohledem na údolí s políčky, obklopené horami. Z útesu vedly dolů ke skalnímu výstupku dřevěné schody. Na začátku schodů byl varovný nápis POUZE PRO ZKUŠENÉ LEZCE.

Na zpáteční cestě k hotelu si Divoch všiml jiného muže s puškou a vysílačkou, ukrytého mezi borovicemi na okraji útesu. Muž si Divocha změřil, pokynul mu na pozdrav a pokračoval v pozorování.

Tenisová hra skončila, právě když Divoch došel k hotelu. Vítězný Kamiči šel do pokoje, vykoupal se a poobědval. Divoch stál na stráži na chodbě. Akira stoloval se svým pánem. Ve dvě hodiny jednání pokračovalo. V pět hodin bylo přerušeno, principálové se tvářili nespokojeně, obzvláště Američan, jehož tvář byla rudá vztekem.

Skupina odešla do jídelny ve druhém podlaží. Seděli mezi stovkou opuštěných stolů, a nejenom že kouřili, ale pitím koktejlů porušovali další pravidlo hotelu. Předešlou rozmrzelost nedávali na sobě znát, tvářili se velice družně a smích přerušovali nevázanými poznámkami. Po večeři a koňaku se v patách se svými doprovody procházeli kolem hotelu a vyměňovali si vtipy. Do pokojů se vrátili v osm hodin.

Divoch stál na stráži do půlnoci. Akira pak od půlnoci do svítáni. V půl deváté začalo další rušné a zlostné jednání, jako by k přátelské zábavě předešlého večera vůbec nedošlo.

DVANÁCT

Ke konci třetího dne principálové vstali od konferenčního stolu a potřásli si rukama. Nešli však do jídelny, ale rozcházeli se do svých pokojů. Všichni se tvářili nesmírně spokojeně.

„Zavazadla mi zabalí Akira,“ řekl Kamiči, když s Divochem vstoupili do třetího podlaží. „Dnes v noci odjedeme.“

Jak si přejete, Kamiči-san.“

Divochovi se zastavilo srdce, když zaslechl nějaký zvuk. Jemné zaskřípění kulaté dveřní kliky.

Ze dveří proti Kamičiho pokoji se vyhrnuli čtyři muži. Svalnatci. Kolem třiceti pěti roků. Japonci. V tmavých šatech. Tři z nich drželi v rukou meče, které však byly ze dřeva, ne z oceli. Říkalo se jim bokken.

Kamiči prudce vydechl.

Divoch ho odstrčil stranou a vykřikl: „Utíkejte!“

V následujícím okamžiku skočil mezi principála a útočníky. Nepřicházelo v úvahu, aby utekl také. Nemohl si dovolit takový přepych, aby se bál o vlastní bezpečnost.

Nejbližší útočník máchl bokkenem, Divoch ránu odrazil kopem do útočníkova zápěstí a dřevěný meč odklonil. Bleskově se otočil a švihl napjatou dlaní s úmyslem udeřit dalšího útočníka do krku.

Jeho ruka však na krk nedopadla.

Bokken ho udeřil přes loket. Ruka mu okamžitě zchromla. Slyšel zapraskání kosti. Bezděčně zasténal.

I s bezvládnou paží znovu zaútočil, vyhnul se bokkenu a sekl zdravou rukou. Podařilo se mu zlomit útočníkovi nos.

Vtom ucítil vedle sebe někoho, kdo by tam neměl být.

Kamiči.

„Ne! „zařval Divoch.

Kamiči vyrazil kopem proti útočníkovi.

„Utíkejte!“ vykřikl Divoch.

Bokken dopadl na druhou Divochovu paži. Zase zasténal, když rána zasáhla kost. Uběhly sotva čtyři vteřiny.

Rozletěly se dveře a na chodbu se vyřítil Akira.

Dřevěné meče svištěly.

Akira sekal a kopal.

Divoch cítil úder bokkenu na žebra. Vmžiku nebyl schopen dýchat. S námahou se zvedal a zahlédl útočníka klesajícího po Akirově úderu.

Kamiči křičel pod bolestivými ranami útočníků.

S bezvládnými pažemi mohl Divoch spoléhat jenom na nohy. Podařil se mu však jenom jeden kop.

Jednoho útočníka nakopl do genitálií. Jenže jiný útočník Divocha zasáhl bokkenem přes pravé koleno. Noha se mu okamžitě podlomila a během pádu sebou trhl po ráně do druhého kolena, pak do páteře a nakonec do týla.

Dopadl tváří na podlahu, z nosu mu tryskala krev.

Bezmocně se svíjel. S nesmírným přemáháním se podíval vzhůru a očima zastřenýma bolestí viděl Akiru rozdávat děsivé kopy a údery.

Pouze tři ze čtyř útočníků použili bokkenu. Čtvrtý Japonec zatím stál s prázdnýma rukama za nimi a přihlížel. Teď se však zcela nepostřehnutelným pohybem postavil bokem a v ruce držel zahnutý samurajský meč kálaná. Vyleštěná ocel se nebezpečně zaleskla.

Muž vyštěkl japonsky rozkaz. Tři muži okamžitě odskočili za něho. Čtvrtý muž švihl mečem kálaná. Jeho zbraň ostrá jako břitva zasvištěla, dopadla na Kamičiho pás, projela břichem jako vzduchem a vpůli ho vmžiku rozřízla. Kamičiho horní a dolní části těla dopadly každá na opačnou stranu.

Vyřinul se proud krve. Oddělené orgány zaplavily podlahu krví.

Akira vzteky zanaříkal a pokusil se útočníkovi proseknout průdušnici dřív, než švihne podruhé.

Příliš pozdě. Útočník už měl svůj cíl vyhlédnutý a meč kálaná sevřel oběma rukama.

Z Divochova pohledu zdola se zdálo, že Akira uskočil včas a svištícímu ostří se vyhnul. Útočník však už nemusel švihnout mečem podruhé. Místo toho se jen lhostejně díval, jak Akirova odseknutá hlava padá z ramen.

Z přeseknutého Akirova krku vytryskla krev.

Akirovo torzo stálo ještě tři hrůzné vteřiny, pak se skácelo.

Jeho hlava dopadla jako dýně se zaduněním na podlahu, odkutálela se před Divocha, kde na pahýlu krku zůstala stát s očima na úrovni očí Divochových.

Ty oči byly otevřené.

Najednou zamrkaly.

Divoch zařval. Blížící se kroky si neuvědomoval. V následujícím okamžiku měl pocit, jako by se mu hlava rozletěla na kusy.

Před očima se mu zatmělo.

Pak zrudlo.

Pak zbělelo.

Pak už nebylo nic.

TŘINÁCT

Divoch měl pocit, že mu na víčkách leží kovové mince, tak byla těžká. Pres veškeré úsilí se mu je nedařilo otevřít. Zdálo se mu, že ještě nikdy v životě nemusel o nic tak těžce usilovat. Konečně se mu podařilo je jen malinko pozvednout. Příval náhlého světla mu způsobil bolest. Trhl sebou a rychle oči zavřel. Světlo mu však teď způsobovalo bolest i přes víčka. Pokoušel se zastínit si oči rukou, ale ani s jednou nepohnul. Obě byly těžké, jako by na nich ležely kovadliny.

Nejenom však na pažích. I na nohou. Nedokázal pohnout ani s nimi.

Usilovně se snažil uvažovat a pochopit, co se s ním děje. Mozek měl však jakoby zastřený válející se mlhou.

Bezmocnost ho přiváděla k zoufalství. Hrůzou se mu sevřel žaludek. Nemohl-li pohnout tělem, pokusil pohnout hlavou. Zjistil však jen, že ji má obloženou něčím měkkým a tlustým.

Jeho hrůza vzrůstala.

„Ne,“ ozval se mužský hlas. „Nehýbejte se.“

Divoch se přinutil otevřít oči.

Stín ho ušetřil bolesti od ostrého světla. Muž sedící na židli stáhl žaluzie.

Mlha v Divochově mozku se malinko pročistila. Uvědomil si, že leží na zádech. V posteli. Pokusil se zvednout. Nešlo to. Začalo se mu špatně dýchat.

„Prosím vás, zůstaňte v klidu,“ řekl muž a přistoupil k posteli. „Měl jste nehodu.“

Divochovi se rozbušilo srdce, pootevřel rty a nadechl se ve snaze něco říci. Hrdlo však měl jako z betonu. „Nehodu?“ zeptal se hlasem připomínajícím hrkot štěrku sesypávaného z auta.

„Nevzpomínáte si?“

Divoch zavrtěl hlavou, ale okamžitě zasténal hroznou bolestí.

„Prosím vás, nehýbejte hlavou,“ naléhal muž. „Máte ji zraněnou.“

Divoch vyvalil oči.

„Nesmíte se vzrušovat. Nehoda byla vážná. Nechci nic podceňovat, myslím si však, že už jste mimo nebezpečí života.“ Muž měl brýle, bílý plášť a na krku zavěšený stetoskop. „Chápu, že vás to vyvádí poněkud z míry a děsí. Dalo se to čekat. Musíte se však snažit ovládnout se. Krátkodobá ztráta paměti se někdy projeví po rozsáhlých zranění na těle, zvláště na lebce.“ Přitiskl stetoskop k Divochově hrudi. „Jsem doktor Hamilton.“

Divoch mu nerozuměl. Nebyl schopen vnímat lékařova slova, protože toho řekl mnoho, rychle a bylo to příliš složité. Veškeré úsilí musel věnovat pochopem těch nejjednodušších věcí.

„Kde?“ zamumlal Divoch.

Lékař odpověděl chlácholivě. „Jste v nemocnici. Vaše zmatení je pochopitelné. Jistě jste dezorientován. To však přejde. Pro vaše uzdravování je teď bezpodmínečně nutné, abyste se snažil být co nejklidnější.“

„Tak jsem to nemyslel.“ Divoch měl pocit, že ve rtech ztratil cit. „Kde?“

„Nerozumím. Aha, už vím. Chcete vědět, kde nemocnice je.“

„Ano,“ vydechl Divoch.

„V Harrissburgu v Pensylvánii. První ošetření vám bylo poskytnulo sto mil severně, jenže tamější klinika neměla potřebné vybavení, tak vás úrazová četa dopravila vrtulníkem co nejrychleji k nám.“

„Ano.“ Divochova oční víčka se rozechvěla. „Takže úraz.“ Mlha se vracela. „Vrtulník.“

Divocha opět pohltila tma.

ČTRNÁCT

Probudila ho bolest. Každý nerv v těle se chvěl tak ukrutnou bolestí, jakou ještě nezažil. Ucítil tlak v pravé ruce. S vyděšenýma očima se díval na ošetřovatelku, vytahující injekční stříkačku z intravenózní hadičky připevněné k žíle náruče.

„Lék proti bolesti.“ U postele se objevil doktor Hamilton. „Demerol.“

Divoch zamrkal na znamení, že rozuměl. Byl natolik při vědomí, že nezapomněl na hroznou bolest způsobenou pohybem hlavy. Bolest má ovšem i výhodu. Umožňuje mozku jasně uvažovat.

Na posteli bylo ochranné zábradlí. Od postele vpravo visela na kovovém stojanu intravenózní pumpa. Tekutina v hadičce byla žlutá.

„Co to je?“ zeptal se Divoch.

„Výživa“ řekl lékař. „Jste už u nás pět dní a nebyli jsme schopni vás nakrmit přes ústa“

„Pět dní?“ Divochovi se zamotala hlava.

Bolestí pročištěný mozek konstatoval, že má nejenom ovázanou hlavu, ale obě nohy a ruce v sádrových obvazech.

Lékaři bylo asi čtyřicet - proč se mu takové podrobnosti zdály být najednou důležité - blonďák s pihami pod brýlemi.

„Jak zlé?“ Na Divochově tváři vyrazil pot.

Lékař zaváhal. „Obě paže a nohy jsou na několika místech zlomené. Do ruky jsme zavedli trvalé napojení, protože kvůli sádrovým obvazům na končetinách nelze postupovat běžným způsobem.“

„A co obvaz na hlavě?“

„V týlu máte proraženou lebku. Kromě toho zlomené páté a šesté žebro na pravé straně.

Teprve teď si Divoch uvědomil, co mu svírá hruď a proč má s dýcháním takové potíže a proč při každém nadechnutí cítí tak bodavou bolest.

Demerol začal účinkovat. Bolest ustupovala.

S ústupem bolesti však se mu začal zatemňovat i mozek. Ne! To ne! Ještě chce položit mnoho otázek, které mu probíhají hlavou!

Jen s největším úsilím se soustředil. „Jsou to má nejhorší poranění?“

„Bohužel ne. Pohmožděné ledviny, natržené slepé střevo a slezina, vnitřní krvácení. Museli jsme přistoupit k operaci.“

Navzdory účinku Demerolu a následnému zatemňování mozku si Divoch uvědomil ještě něco: katétr vsunutý přes penis do močového měchýře, odsávající moč do neviditelné nádoby visící někde pod postelí.

„Další zranění jsou, díkybohu, menší -jde o mnohonásobné povrchní pohmožděniny,“ dodal lékař.

„Jinými slovy, stojím dokonale za hovno.“

„To jste řekl skvěle. Smysl pro humor napomáhá uzdravování.“

„Byl bych rád, kdybych měl bolesti, jen když mám chuť se smát.“ Divoch se snažil uspořádat myšlenky. „Říkáte nehoda?“

„Pořád se nemůžete na nic upamatovat?“ Lékař se zakabonil.

„Připadá mi, jako bych se díval přes mlhu. Před nějakým časem… Ano, už si vzpomínám. Byl jsem na Bahamách.“

„Kdy to bylo?“ rychle se zeptal lékař. „Vzpomínáte si v kterém měsíci?“

Divoch se usilovně soustředil. „Počátkem dubna.“

„Tedy přibližné před dvěma týdny. Můžete mi říci své jméno?“

Otázka Divocha skoro vyděsila. Jaké jméno používá v současné době? ‚Roger Forsyth.“ Vzpomněl si to správně!

„To je jméno, které jsme zjistili ve vašem řidičském průkaze. A adresa?“

Divoch se znovu soustředil. Udal v řidičském průkaze uvedenou adresu farmy nedaleko Alexandrie ve Virginii. Graham ji vlastnil pod pseudonymem a Divochovi a některým jiným ochráncům ji dovolil používat jako svou rezidenci.

Graham? Divochovi se zrychlil tep. Ano. Na Grahama si vzpomíná.

Lékař přikývl. „To odpovídá adrese v řidičském průkaze. Z informační služby jsme získali telefonní číslo. Neustále jsme se tam snažili dovolat, ale bez úspěchu. Státní policie z Virginie tam poslala příslušníka, nikdo však nebyl doma.“

„Nemohl být. Bydlím sám.“

„Máte přátele nebo příbuzné, kterým byste chtěl poslat zprávu?“

Účinkem Demerolu měl Divoch pocit, že je čím dál, tím víc opilejší. Dostal strach, že může říci něco nevhodného. „Nejsem ženatý“

„Rodiče?“

„Mrtví. Žádní bratři, žádné sestry.“ Divochovi se ospalostí zavíraly oči. „A přátele nechci lekat.“

„Myslíte to vážně?“

„Ano. Naprosto.“

„Je třeba říci, že vaše odpovědi souhlasí s informacemi, které jsme získali ve vaší náprsní tašce. Dokazuje to mé včerejší tvrzení. Jde jen o krátkodobou ztrátu paměti. Nestává se to při poranění lebky sice vždycky, ale není to ani nic zvlášť neobvyklého. Bude to však jen přechodné.“

Divoch bojoval s dotírající ospalostí. „Ještě jste neodpověděl na mou otázku. O jaký úraz Šlo?“

„Vzpomínáte si na Horské zátiší Medford Gap?“

Na Divocha už šly mrákoty, vzpomněl si však. „Medford Gap. Aha. Ano. Hotel. Ten podivný‘…“

„Výborně, paměť se pomalu vrací.“ Doktor Hamilton přistoupil blíž. „Byl jste tam jako host a vyšel jste si na pěší túru.“

Divoch si skutečné vzpomněl, že procházel lesem.

„Spadl jste z útesu.“

„Cože?“

„Ředitel hotelu tvrdí, že schody z útesu jsou jasně označené nápisem Jen pro zkušené lezce‘. Šel jste po schodech dolů a zřejmě jste na zbytcích ledu uklouzl. Kdyby o třicet stop níž nebyla vyčnívající římsa, letěl byste do hloubky tisíc stop. Měl jste ohromné štěstí. Když jste se do hotelu nevrátil k večeři, šli vás zaměstnanci hledat. Našli vás těsně před západem slunce. Rád bych dodal, že kdyby vás nenašli, vykrvácel byste nebo zemřel na podchlazení.“

Lékařova tvář se Divochovi ztratila v mlze.

S posledním vypětím se ještě stačil zeptat. „Že jsem spadl z…? To přece není…“ Přes strašidelný chaos v hlavě však věděl, že to není pravda, že se mu přihodilo něco mnohem strašlivějšího. Tolik krve. Ve vzpomínkách zastřených mlhou to rudlo krví.

Záblesk kovu ostrého jako břitva. Něco pak padalo.

Tak jako se teď do temnoty propadl Divoch.

PATNÁCT

Každá půle Kamičiho rozpůleného těla spadla na opačnou stranu. Z Akirova těla bez uťaté hlavy tryskala krev. Hlava se po dopadu na podlahu dokutálela před Divocha.

Akirovy oči zamrkaly.

Divoch se s výkřikem probudil. Celé tělo pod obvazy a sádrou měl vlhké potem. Vyděšen rychle dýchal bez ohledu na krutou bolest při každém zvednutí hrudníku.

Ošetřovatelka přispěchala do pokoje. „Co se děje, pane Forsythe? Jste v pořádku?“ Okamžitě mu změřila tep a krevní tlak. „Jste hrozně rozčilený. Dám vám větší dávku Demerolu.“

Ne“

„Nechci!“

„Prosím?“

„Nechci žádná sedativa.“

„Je to příkaz doktora Hamiltona,“ důrazně řekla poněkud z míry vyvedená sestřička. „Ten Demerol vám musím dát.“

„Ne. Řekněte mu, že si musím zachovat jasnou hlavu. Řekněte mu, že mi Demerol blokuje paměť. Řekněte mu, že jsem si už začal —“

„Co se děje, pane Forsythe?“ Světlovlasý lékař vešel do pokoje. „Co že jste začal?“

„Rozpomínat se.“

„Na svůj úraz?“

„Ano,“ lhal Divoch. Instinkt sebezáchovy ho varoval: řekni jen to, co se očekává. „Ředitel hotelu měl pravdu. Schody z útesu jsou opravdu zřetelně označené jako nebezpečné. Dřív jsem se věnoval horolezectví. Nerad to říkám - na tom útesu jsem se přecenil. Chtěl jsem přejít přes zledovatělou skálu. Ztratil jsem rovnováhu a…“

„Spadl.“

„Vypadalo to, jako by mi římsa letěla naproti.“

Doktor Hamilton se ušklíbl...Nešťastné podceňování. Alespoň jste přežil.“

„Nechce Demerol.“ řekla sestra.

„Ale?“ Doktor Haimilton se zatvářil rozpačitě...Pane Forsythe, pro vaše uklidnění je naprosto nezbytný. Bez sedativa bude vaše bolest —“

„Nesnesitelně krutá. To je mi jasné, jenže Demerol mi zamlžuje myšlení. Nejsem si jistyl, co je horší.“

„Chápu vaši snahu vzpomenout si, co jste dělal před úrazem. Pochybuji ale, že si uvědomujete stupeň bolesti při takovém rozsahu zranění —“

„Kdy přestane účinkovat poslední dávka Demerolu?“ Divoch chtěl dodat, že bolest je jeho specialita, ale místo toho při stále se zvyšující bolesti řekl: „Dohodněme se na poloviční dávce. Uvidíme, co to se mnou udělá. K vaší doporučené dávce se přece můžeme kdykoliv vrátit.“

„Takže vyjednávání pacienta s lékařem? Nejsem zvyklý se…“ Hamilton přivřel oči. „Tak dobře, uvidíme, jak se s tím vypořádáte. Jestli je můj odhad správný…“

„Jsem houževnatý.“

„O tom nepochybuji. Když se cítíte tak čilý, co kdybyste se zkusil najíst?“

„Suchary a slepičí vývar.“

„Přesně to jsem chtěl navrhnout,“ řekl lékař.

„Podržím-li jídlo v žaludku, pak napojení bude zbytečné.“

„Správně. Jeho odstranění bude mým příštím rozhodnutím.“

„A protože Demerol snižuje vylučování moče, budu s menší dávkou uklidňujícího léku schopen se vyčurat sám bez toho zatraceného katétru v mém —“

„To by snad toho bylo příliš mnoho najednou, pane Forsythe. A příliš brzy. Jestli vydržíte s poloviční dávkou Demerolu a nezvrátíte sušenky a vývar, odstraním intravenózní napojení i katétr. Uvidíme, jestli dle vaší představy nebudete potřebovat pomoc,“ doktor přivřel oči, „při čurání.“

ŠESTNÁCT

„Ještě trochu jablečné šťávy?“

„Prosím.“

Nemožnost používat vlastních rukou přiváděla Divocha k zoufalství. Upíjel pomocí slámky, vděčný za pomoc ošetřovatelky.

„Přiznám se, že jsem ohromen.“ řekl doktor Hamilton. „Když jste dokázal strávit oběd i večeři, zkusíme to zítra s něčím hutnějším. S malými kousky masa. A snad i s kaší.“ Divoch odolával bolesti, která zachvátila celé tělo.

„No, ovšem. Kaše. To bude báječné.“

Lékař se při pohledu na Divocha zamračil. „Chcete, abych zvýšil dávku Demerolu?“

„Ne.“ Divoch se svíjel bolestí. „Je mi docela dobře“

„No, ovšemže je. A ta šedá, betonu podobná barva je vaší normální barvou a do rtů se koušete jen tak pro legraci.“

„Demerol nechte na minimální dávce. Musím si zachoval jasnou hlavu.“ V duchu se mu zase promítl živý obraz, jak katana rozkrajuje Kamičiho v půlí a jak Akirova hlava v tratolišti krve dopadla na podlahu.

Tolik krve.

Že jsem spadl z útesu? Kdo mohl ne co takového vymyslet? Co se stalo s těly Akiry a Kamičiho?

Je nutné být stále na pozoru. Není možné udělat jedinou chybu a říci něco, co neodpovídá vymyšlené historce. Je bezpodmínečné nutné zjistit, co se vlastně děje.

Nesnesitelná vlna bolesti přerušila jeho zoufalé vzpomínání. Zadržel dech, aby potlačil bezděčné zasténání.

Lékař přistoupil blíž s výrazem ještě zamračenějším.

Bolest se však zmírnila natolik, že Divoch mohl zase dýchat. Zavřel oči, pak je otevřel a řekl sestřičce: „Ještě trochu šťávy, prosím.“

Napětí v lékařově tváři povolilo. „Jste pacient s nejsilnější vůlí, s jakým jsem se kdy setkal“

„Za to bezvýhradně vděčím meditacím. Kdy mi odstraníte intravenózní napojení a katétr?“

„Snad zítra.“

„Ráno?“

„Uvidíme. Mám pro vás překvapení.“

„Co říkáte?“ zpozorněl Divoch.

„Řekl jste, že si nepřejete o své nehodě informovat své přátele. Jeden z nich se však o tom nějak dověděl. Před chvílí přijel. Čeká na chodbě. Nechtěl jsem ho k vám však vpustit dřív, dokud neuvidím, jak se vám vede, a samozřejmě, dokud nesvolíte, abych ho k vám poslal.“

„Je to přítel?“

„Philip Hailey.“

„Opravdu? Ten starý dobrák Phil.“ Divoch o něm nikdy neslyšel. „Jen ho pošlete dál. Jestli vám to nevadí, rád bych si s ním pohovořil o samotě.“

„Ale ovšem. Po návštěvě s přítelem však budete…“

„Jsou nějaké problémy?“

„No už jste u nás několik dní. Budete se muset pokusit vyprázdnit střeva. S rukama a s nohama v sádře to asi sám nezvládnete.“

„To bude báječné.“

Lékař pobaveně odešel. Brzy za ním odešla i ošetřovatelka.

Divoch s obavami čekal.

SEDMNÁCT

Dveře se rozletěly.

Divoch sice o Philipu Haileym nikdy neslyšel, ale muže, který vstoupil do pokoje, okamžitě poznal.

Američan. Padesát pět let. Nákladně oblečený. Vypočítavý pohled podnikatele nebo obchodníka nebo diplomata.

Byl to jeden z principálů na konferenci v Medford Gap.

Divoch s jistotou čekal, že ho dřív nebo později někdo vyhledá. Právě tato jistota byla jedním z důvodů, proč si chtěl zachovat jasnou hlavu pokud možno bez Demerolu. Jeho tělo však bylo pevně uvězněno v sádře a v obvazech. Odborník na obranu byl zcela bezmocný. Philip Hailey by ho mohl zabít s nepatrnou námahou. Rychlá injekce. Kapka tekutiny do Divochových úst. Stříknutí sprejem zblízka do nosu.

Návštěvník držel v jedné ruce růže, ve druhé bonboniéru. Obě mohly být zbraně. Muž měl knírek, kolem očí vrásky a prsten Břečťanové ligy, který ale mohl skrývat jehlu napuštěnou okamžitě smrtící nezjistitelnou chemikálií.

„Doufám, že vám vůně těchto růží nezvedne žaludek,“ řekl muž.

„Jestli v jejich blízkostí přežíváte vy, pak to snad svedu i já,“ řekl Divoch.

„Podezřívavý?“ Muž položil růže a bonboniéru na židli.

„Ze zvyku.“

„Dobrý zvyk.“

„Philip Hailey?“

„To jméno je stejně dobré jako kterékoli jiné. Anonym. Tradicionalistický. Stejně jako Roger Forsyth.“

„Připouštím, že mé falešné jméno je neslané nemastné, ale jak jste naznačil, právě o to jde,“ řekl Divoch.

„To je fakt. Nicméně člověk, který používá falešné jméno, nemusí být neslaný nemastný. Vy máte dobrou pověst.“

„Asi nejsem takový, jak se o mně povídá. Byl jsem nepozorný. Upadl jsem,“ řekl Divoch.

„To je strašná tragédie.“

„To tedy jo. V každém případě jsem upadl na podlahu chodby v Horském zátiší Medford Gap.“

„To ovšem není tak zlé jako zřítit se z útesu. Stejně je to ale hrozná tragédie.“

„Nějakou dobu jsem se na nic nemohl upamatovat. Když jsem si později na všechno vzpomněl, pravdu jsem zamlčel a přidržel jsem se vymyšlené povídačky,“ řekl Divoch.

„Vaše pověst nás nutila vyčkat a získat o vás nějaké informace. Pro jistotu.“

Divoch se začal svíjet vzrůstající bolestí. „Co Kamiči a Akira? Co se stalo s jejich těly?“

„Byla rychle odstraněna. Nemusíte mít obavy - bylo s nimi zacházeno s úctou. Byly dodrženy přísné japonské rituály. Popel vašeho principála a jeho ochránce byl uložen vedle jejich vznešených předků.“

„A co na to říkala policie? Jak jste jí vysvětlili —?“

„Nic jsme nevysvětlovali,“ řekl Philip Hailey.

Divochovi začalo bušit v hlavě. „Nerozumím.“

„Je to velmi jednoduché. Úřady do toho nebyly vůbec zapleteny.“

„Osazenstvo hotelu jistě policii zavolalo.“

Philip Hailey zavrtěl hlavou. „Byla učiněna zvláštní opatření. Tak surový případ by zničil pověst hotelu. Vzhledem k tomu, že nás v hotelu bylo tak málo, byl i počet zaměstnanců minimální. Každý z nich obdržel slušné odškodnění za mlčení. Po převzetí peněz, i kdyby si to rozmysleli, by se neodvážili úřady informovat ze strachu, že budou obviněni ze zamlčování zločinu. Nemluvě o tom že policie by žádné důkazy nenašla.“

„Co krev? Tak mnoho krve.“

„Chodba hotelu byla přestavěna,“ řekl Philip Hailey. „Je vám jistě známo, že laboratorně lze krev objevit bez ohledu na to, jak pečlivě byla kritická místa očištěna. Proto nejen koberce, ale i podlaha a stěny, dveře, dokonce i strop byly vyměněny. Rozebraný materiál se spálil. Nezůstala sebemenší stopa.“

„Takže, jestli se nemýlím, zůstávají dvě nezodpovězené otázky.“ Divochův hlas zněl dutě. „Kdo je zabil a proč?“

„My ostatní sdílíme váš duševní otřes a rozhořčení. Je mi líto, ale na vaši poslední otázku nemohu odpovědět. Motiv vražd zřejmě souvisí s předmětem jednání. A předmět jednáni se vás vůbec netýká, proto nejsem ochoten se s vámi bavit o tom, proč byl váš principál zabit. Mohu vám však říci toto - moji přátelé a já máme proti sobě několik skupin. Okamžitě bylo zahájeno vyšetřování. Doufáme, že brzy odhalíme viníka a potrestáme ho, bez ohledu na to, kdo jím je.“

„O čem to vlastně mluvíte? O obchodech? O výzvědných službách? O teroristech?“

„Nechci zacházet do podrobností.“

„Ti vrazi byli přece Japonci.“

„Toho jsem si vědom. Byli viděni na útěku. Jenže japonští vrazi by nemuseli být najati Japoncem. Národnost vrahů nic neznamená.“

„Kromě toho, že Kamiči a Akira byli také Japonci.“

„Akira ovládal bojové umění, bylo proto nutné proti němu použít odpovídajícího umění.“ řekl Philip Hailey. „To však ještě nedokazuje, že jejich zaměstnavatelem byl Japonec. Považujte ten případ pro sebe za uzavřený. Prosím vás o to. Důvodem mé návštěvy je vyjádřit vám upřímný soucit s vaším utrpením a ujistit vás, že bylo učiněno všechno potřebné k pomstění spáchaného zvěrstva.“

„Jinými slovy - už do toho nestrkej nos.“

„Máte snad při vašich zraněních na výběr něco jiného? Později, ano, později, až si vše dobře rozvážíte, byste měl dojít k názoru, že váš závazek skončil.“ Philip Hailey sáhl do saka a vytáhl tlustou obálku. Divochovi ukázal naskládané stodolarové bankovky, obálku zalepil a zasunul pod Divochovu pravou ruku.

„Myslíte, že ty peníze mohu přijmout, když jsem při ochraně svého principála selhal?“

„Jak dokazují vaše zranění, bránil jste ho hrdinsky.“

„Nebyl jsem dost dobrý.“

„Neozbrojený? Proti čtyřem mužům s mečem? Svého principála jste přece neopustil. Zachoval jste důstojnost a málem vás to stálo život. Moji společníci o vás mluví pochvalně. Ty peníze považujte za odškodné. Rovněž jsme uhradili účty za lékařské ošetření. Hmotná zainteresovanost. Důkaz naší dobré vůle. My na oplátku počítáme s vaší dobrou vůlí. Nezklamejte nás.“

Divoch hleděl na muže strnule.

Doktor Hamilton otevřel dveře. „Promiňte, musím vás požádat, abyste ukončil návštěvu, pane Haileyi. Váš přítel se už opozdil s léčebnými procedurami.“

Philip Hailey se napřímil. „Právě jsem se chtěl rozloučit.“ Obrátil se k Divochovi. „Doufám, že jsem tě potěšil. Raduj se z růží a pochutnej si na bonbónech. Rogere. Přijdu co nejdříve, jen co to bude trochu možné.“

„Už se těším. Phile.“

„Až se budeš cítit líp, uvažuj o dovolené.“

„Chápu, co tím míníš. Díky,“ řekl Divoch. „Vážím si tvé starostlivosti.“

„K tomu přece jsou přátelé.“ Philip Hailey odešel.

Doktor Hamilton se usmál. „Cítíte se líp?“

„Mám velkou radost. Přinesl byste mi telefon?“

„Chcete se pobavit s jiným přítelem? To je skvělé. Už jsem si dělal starosti, že nebudete mít zájem obnovit dřívější společenské vztahy.“

„S tím si už nemusíte dělat starosti.“

Divoch mu nadiktoval telefonní číslo. „Prosím vás, položte mi sluchátko pod bradu.“

Doktor Hamilton vyhověl.

„Bezvadné. Jestli vám to nebude vadit, rád bych si s ním pohovořil o samotě,“ požádal ho Divoch. ‚ Doktor Hamilton odešel.

Divoch s bušícím srdcem poslouchal vyzvánění na druhém konci spojení.

Počítáme.s vaší dobrou vůlí. Nezklamejte nás, řekl Philip Hailey.

Ten starý dobrák Phil ani nemusel dodávat: Jestli nebudeš spolupracovat a od té záležitosti nedáš ruce pryč, smícháme tvůj popel s popelem Kamičiho a Akiry.

Divoch uslyšel v telefonu zapípání. Bez předchozího sdělení. Magnetofon začal nahrávat.

„Tady je Divoch. Jsem v nemocnici v Harrisburgu v Pensylvánii. Rychle mé odtud odvezte.“

OSMNÁCT

Číslo, na které Divoch volal, nebylo do Grahamova bytu na Manhattanu, ale do telefonní informační služby. Graham si tuto službu předplatil, protože někdy klienti dávali přednost nepřímému vyjednávání. Někteří z nich měli tak mocné nepřátele, že Graham sám se odmítal s nimi bavit o něčem jiném než jen o podružných skutečnostech, aby nepřátelé nemohli objevit, která ochranná agentura proti nim pracovala, a nechtěli se mu pomstít. Graham jedenkrát denně vytočil v telefonní budce rezervované číslo v informační službě. U mluvítka podržel dálkový ovladač, zmáčkl tlačítko a vyslaná sekvence tónů uvedla v činnost magnetofon. Ten pak přehrál všechna zachycená poselství a zprávy. Nikdo nebyl schopen zjistit, že poselství patří jemu.

Kdyby byl Divoch schopen pohybu, použil by budky v nemocniční hale a zavolal by Grahamovi domů, ne do informační služby. Divoch však nebyl schopen používat paží. Byl nucen požádat doktora Hamiltona, aby mu číslo vytočil. Neměl odvahu ohrozit Grahamovu bezpečnost tím, že by lékaři řekl jeho soukromé telefonní číslo.

Čas. Co kdyby Graham už dnes zavolal na informační službu? Co kdyby Philip Hailey, dřív než Graham překontroluje vzkazy, dospěl k jinému názoru o spolehlivosti Divochova mlčení? Co kdyby Graham byl někde za hranicemi a trvalo by několik dní, než sem přijde. Čas.

Divoch, zalitý potem z obrovské bolesti, si vyžádal větší dávku Demerolu s vědomím, že musí zůstat čilý: Philip Hailey by mohl poslat zástupce, který by mu místo čokoládových bonbónů a růží přinesl smrt. Ale co tím Divoch získá, zůstane-li čilý? Se sádrou na rukou a na nohou je stejně nehybný, neschopný se bránit.

Nemohu to přece jen tak vzdát! Nemohu tu jenom ležet a doufat, že mě nikdo nezabije!

V Harrisburgu Divoch nikdy nebyl. Nikoho tam neznal. Philadelphia však není ani sto mil daleko.

Když se doktor Hamilton přišel do pokoje přesvědčit Jestli už Divoch domluvil, Divoch ho požádal o vyťukání dalšího čísla.

„Chcete si pohovořit s dalším přítelem?“

„Najednou mi chybí společnost.“

Lékař položil sluchátko pod Divochovu bradu a odešel. Divoch úzkostlivě čekal, až někdo na druhém konci zvedne sluchátko.

Konečně někdo zabručel, „Halo.“

„Tony?“

„Přijde na to.“

„Závan minulosti, brácho. Na Grenadě jsem ti zachránil život.“

„Divoch?“

„Potřebuji tvou pomoc, příteli. Ochranu. Jsem ve vážném průseru.“

„Ochranu? Odkdy ty potřebuješ —?“

„Od nynějška. Jsi-li volný —“

„Pro tebe? Kdybych ležel v posteli s Ráchel Welchovou, řekl bych jí, že mám teď na starosti něco mnohem naléhavějšího.“ Tony se radostné rozchechtal svému vtipu. „Kdy mě potřebuješ?“

„Před pěti minutami.“

„Je to tak zlé?“

„Možná ještě horší.“ Divoch se odmlčel a prstem prohrábl napěchovanou obálku, kterou mu Philip Hailey zasunul pod pravou ruku. „Mám tu něco, co vypadá jako patnáct tisíc dolarů, to jako za tvé úsilí.“

„Tak na to zapomeň, člověče. Nebýt tebe, byl bych mrtev. Já své dluhy splácím! Pomohu ti zadarmo.“

„Tony, tady ale nejde o nějakou přátelskou službu. Toto je opravdový kšeft. Možná že si každý dolar budeš muset tvrdě zasloužit. Přived s sebou přítele. A nechoďte bez výzbroje.“

„Výzbroj není žádný problém, ale přátel se nedostává.“

„A není tomu tak snad vždycky? Přijeďte rychle.“

DEVATENÁCT

, O tři hodiny - nervózní hodiny - později vešli do pokoje Tony a Ital. Oba měli na bradě strniště a svalnatou hruď. „Jsi skvělý, Divochu. Obdivuji tvé sádrové obvazy. Vypadáš jako jsem já vypadal na Grenadě. Co se stalo? Kdo—?“

„Na nic se nevyptávej a hlídej raději dveře. Světlovlasý doktor je oukej. Ošetřovatelky se ale neustále střídají. Dávej na ně pozor. Kdokoliv jiný…“

„Chápu.“

Teprve takto zabezpečen dovolil Divoch Hamiltonovi - který se na nové návštěvníky mračil —, aby mu dal větší dávku Demerolu. Se zmírněním bolesti se Divoch uvolnil duševně i tělesně. Ale ani s osobními strážci po boku, dokonce ani v bezvědomí se nezbavil hrůzy, kterou v něm vyvolávala Akirova useknutá hlava, kutálející se k němu a mrkající.

Probudil se s výkřikem. I ve strachu si uvědomil čtyři věci. Před očima se mu vlnili Tony a jeho druh. Intravenózní napojení bylo odstraněno. Stejně i katétr. A z chodby bylo přes dveře slyšet rozhořčený hlas s anglickým přízvukem, „Tak vy chcete, abych zamáčkl kubánský doutník?“

Graham! Konečně!

Do pokoje vešel plešatý, tlustý, dobře oblečený trenér, instruktor a rádce.

„No, to jsou mi věci,“ řekl s pohledem upřeným na Divochovy obvazy,

„To tedy jsou,“ řekl Divoch. „Nedopadlo to dobře.“

„Tvoji kamarádi jsou —?“

„Spolehliví.“

„Přišel jsem tak rychle, jak to šlo.“

„O tom nepochybuji,“ řekl Divoch. „Teď mě odtud co nejrychleji odveďte.“

DVACET

Chata jižně od Annapolisu stála na zalesněném útesu s velkolepým výhledem na záliv Chesapeake Bay. Divochova postel stála vedle okna, takže s podložkou pod hlavou se mohl těšit pohledem na větrem čeřené vlny s bílými čepičkami. S velkým potěšením pozoroval plachetnice, kterých na přelomu dubna a května neustále přibývalo. Přestože byl stále v sádře, snil o tom, že stojí na naklánějící se palubě jednoho ze člunů s rukama na kormidle a vítr mu čuchá vlasy. Živě si představoval slanou chuť spršek vln tříštících se o kýl a chraptivé skřeky mořských racků. Najednou se však do jeho snění vnutila vzpomínka na Akirovu kutálející se hlavu. Plachetnice jako kouzlem zmizely, místo nich jako ve filmu viděl hroutící se těla a stříkající krev. Opět si uvědomil svou bezmocnost v sádrových obvazech.

Mít dva osobní strážce pociťoval jako nemístnou ironii při pomyšlení, že on, ochránce, potřebuje ochranu. Jeho strážci teď už nebyli Tony a jeho kamarád. Divoch totiž k jejich povolání museí použít nemocničního telefonu, kde volané číslo bylo zaznamenané. Nepřítel mohl číslo snadno zjistit a oba muže s velkou pravděpodobností vystopovat a přes ně i tuto chatu a Divocha. Proto Graham zajistil jiné muže. Současně Graham změnil i telefonní číslo u informační služby, protože nemocnice měla zanesené i toto Grahamovo číslo.

Kromě toho Graham najal důvěryhodného lékaře, který denně Divocha prohlížel, a důvěryhodnou sestřičku pro trvalou pohotovost. Každý pátek byl Divoch v uzavřené dodávce odvážen k nedalekému rentgenologovi ke zjištění, jestli popraskané a zlomené kosti srůstají bez komplikací.

Graham přijížděl na návštěvu každou sobotu. Nosil ústřice, nalovené v okolí Blue Point na ostrově Long Island, nebo kaviár z vyzy nebo humry atlantického pobřeží státu Maine. Kouření doutníku se se sveřepou neústupností nevzdával, ale vždy ohleduplně otevřel okno, aby do pokoje vál svěží březnový vánek.

„Ta chata, personál a vše, co s tím souvisí, musí stát celé jmění.“ řekl Divoch.

Graham upil ze sklenice chlazeného Dóm Perignonu a vyfoukl oblak dýmu. „Ty zato stojíš. Jsi nejlepším ochráncem, kterého jsem kdy vycvičil a vychoval. Ty výdaje jsou pro mé bezvýznamné, jsou menší investicí ve srovnání s honorářem, který jako agent nadále pobírám. Nemluvě o tom, že tu má váhu také otázka loajality. Učitele k žákovi. Přítele k příteli. Snad bych mohl říci i rovného k rovnému. Nikdy jsi mě nezklamal. Nemám proto v úmyslu zklamat tebe“

„…mohl bych se také rozhodnout, že toho nechám a že se stáhnu do ústraní.“

Graham se zakuckal Dóm Perignonem. „Ty ale dovedeš člověku pokazit nádherné odpoledne.“

„Nikde není přece zaručeno, že po odstranění sádry a obvazů budu stejně schopný jako dřív. Lze předpokládat, že budu pomalejší. Nebo zmrzačený. Nebo,“ Divoch se váhavě odmlčel, „už nikdy nebudu mít odvahu dávat život v sázku.“

„To je ovšem problém budoucnosti.“

„Nepřestávám žasnout. Když v duchu vidím Kamičiho tělo rozseknuté vpůli…“

„V MOVZu jsi přece musel vidět horší věci.“

„Ano, viděl. Přátele roztrhané na kusy, že jsem je už nepoznal. Jenže tam jsme šli do bojové akce proti nepříteli. A jedině když to bylo možné, chránili jsme se navzájem. Vzájemná ochrana ale nebyla naším posláním.“

„Chránit? To chápu. Teď jsi však poprvé selhal a nezachránil principála.“

„Kdybych byl ostražitější…“

„Kdyby je slovo, které používají hazardní hráči. Je přece fakt, že jsi byl přemožen velkou přesilou. V takovém případě musí zklamat i ten nejlepší ochránce.“

„Dal jsem závazný slib.“

„Důkazem plnění daného slibuje tvé zničené tělo. To je přece důkaz. Udělals vše, co bylo v tvých silách.“

„A přece, Kamiči je mrtev.“ Divoch sklopil oči. „I Akira.“

„Proč by sis měl dělat starosti s principálovým osobním ochráncem? Jeho závazek byl přece stejný jako tvůj, v okamžiku, kdy se Kamičimu zavázal, vzal na sebe veškeré možné následky.“

„Nechápu, proč mi Akira tak leží v hlavě.“ Divoch se zamyslel. „S největší pravděpodobností jsem s nim pocítil spřízněnost.“

„To je přece něco úplně přirozeného. Jen ho měj v úctě. Nevzdávej se však své profese kvůli němu.“

„Budu o tom muset ještě popřemýšlet.“

„Přemýšlení je hazard. Teď se soustřeď jedině na uzdravení. Přijdu zase příští pátek. Při další návštěvě budu mít potěšení podívat se na tvé ruce a nohy už bez sádry.“

..To ano‘ Jenže pak mi pomáhej Bůh, protože teprve potom začnou opravdové bolesti.“

DVACETJEDNA

Kdyby měl Divoch poraněnou jednu nohu nebo jednu paži, mohl by procvičovat aspoň ty ostatní. Se znehybnělým celým tělem se však cítil zoufale bezmocný i po odstranění sádrových obvazů. Paže i ruce byly scvrklé a svaly, kdysi pevné jako ocel, byly po šestiměsíční nehybnosti zesláblé a hadrovité. Neměl v nich ani tolik síly, aby je zvedl. Pokus o ohnutí kteréhokoliv údu mu způsoboval nepředstavitelné utrpení. Pocit křivdy a beznaděje ho přiváděl na okraj zoufalství.

Ošetřovatelka procvičovala Divochovy paže a nohy každé dopoledne i odpoledne, pomalu postupovala s jejich ohýbáním. Lokty a kolena jako by byly ze dřeva. Divochovi bylo nepochopitelné, jak může dřevo cítit bolest.

Graham přijel na návštěvu a soucitné kroutil hlavou. „Přinesl jsem ti dárek.“

„Dvě gumové koule?“

„Neustále je mačkej. Obnovíš tím svaly v předloktí.“ K čelu postele pak Graham přivázal prkno. „Přitlačuj k němu nohy. Zpevníš si lýtka i stehna.“

Divoch se při prvních pokusech potil námahou a těžce oddechoval.

„Jen trpělivost,“ řekl Graham.

Otevřeným oknem Divoch zaslechl hlasy a nějaké třesknutí.

„Proboha, co to zase —?“

„Jen klid. Nic, čím by ses musel zneklidňovat. Další dárek. Najal jsem partu, která ti právě instaluje vanu pro vodoléčbu horkou vodou. Oni nevědí, že jsi tady. I kdyby to věděli, často už pro mě pracovali. Důvěřuji jim. K vaně patří také vířící zařízení. Každodenní pobyt v horké zvířené vodě pomůže zmírnit bolesti ve svalech.“

Divoch - mající stále plnou hlavu Kamičiho a Akiry - si vzpomněl, že Japonci se hrozně rádi namáčejí v téměř vařící vodě. „Díky, Grahame.“

„Není zač. Terapie vodou je vynikající pro obnovení funkčnosti údů.“

Jste pozorný jako vždy.“

„Jen neustále mačkej ty koule.“

Divoch se rozesmál.

„Skvělé.“ řekl Graham. „Smysl pro humor ti zůstal.“

.Jenže ke smíchu nemám vlastně žádný důvod.“

„Máš na mysli své bolesti, nebo Kamičiho a Akiru?“

„Obojí.“

„Doufám, že o ukončení své profese už neuvažuješ.“

„Grahame, kdo je přepadl? A proč? Vždycky jste říkal, že ochráncův závazek věrnosti klientovi nekončí ani jeho smrtí.“

„Jenže muž, který si říká Philip Hailey, tě závazku zprostil. Slíbil, že jeho pracovníci vyšetří, kdo nařídil smrt Kamičiho. Zaručil se, že tvůj principál bude pomstěn. Dal přitom najevo, že bys jeho úsilí ztížil, kdyby ses do toho osobné zapletl.“

„Co když Hailey nebude mít úspěch?“

„Hanba padne na jeho hlavu. Ty bys měl mít teď na mysli jedno jediné -uzdravit se. Odpočívat. Spát. Doufám, že míváš mírumilovné sny.“

„To tedy ani náhodou.“

DVACET DVA

Pomalu, s mučivým trýzněním se Divoch postupné naučil ohýbat kolena a lokty. Po dnech krutých bolestí dovedl zvednout nohy i ruce, a dokonce se posadit. Jeho první pokus o chůzi s berlemi skončil žalostně. Ošetřovatelka ho v poslední chvíli zadržela před pádem.

Divoch požádal strážce, aby zavěsil ke stropu gymnastické kruhy. Natahoval po nich ruce, a když na ně dosáhl, snažil se potahovat tělo po posteli. Vzrůstající síla v pažích mu dovolila obratněji zacházet s berlemi. Nastala chvíle, kdy místo dřeva ucítil v nohou svaly. V duchu se nadýmal pýchou, když v noci nemusel volat ošetřovatelku, aby se s její pomocí dobelhal do koupelny a ulevil si.

Každého dne pozdě odpoledne v duchu žehnal Grahamovi za darovanou vanu. Namočen ve vířící, skoro vařící vodě se snažil vypudit z hlavy všechny starosti a získat vnitřní klid. Avšak vzpomínka na Kamičiho a Akiru se nedala odbýt, dotírala na něho nejen pocitem hanby, ale i zlosti na muže, kteří zabili jeho principála. Bolest přetrpěnou od útoku v horské samotě považoval za nedostatečné pokání za své selhání při plnění závazku. Rozhodl se potrestat své tělo co nejvíc, zvýšit bolest a cvičit ještě usilovněji.

Graham zase přišel. Uvelebil svou mohutnou tělesnou schránku do lehátka vedle vřelé lázně a nasadil si sluneční brýle Rayban. Jeho trojdílný oblek do venkovského prostředí vůbec nezapadal. „Tvůj otec pracoval u CIA.“

Divoch sebou trhl. „Nic takového jsem vám neřekl.“

„To je fakt. Při našem prvním setkání ses dokonce odmítl o otci bavit. Přece sis nemyslel, že se nechám jen tak odbýt. Jestli jsem té chtěl přijmout jako žáka, musei jsem si ověřit, kdo jsi a z jaké rodiny pocházíš.“

„Grahame, poprvé jste mě naštval.“

„Přece jsem ti to nemohl říci. Nechtěl jsem riskovat tvůj vztek, dřív než k tomu budu mít pádný důvod.“

Divoch vylezl z vany.

„Počkej. Podám ti berle.“

„Krucinál, dejte mi pokoj.“ Divoch se chytil okraje vany. Rozkomíhal vyzáblou nohu a krátkými opatrnými kroky došel k židli vedle Grahama.

„No, to je skvělé, bravo. Nevěděl jsem, žes udělal takový pokrok.“

Divoch na něho hleděl nasupeně.

„O tvém otci jsem se zmínil jen v souvislosti s tvou hrozbou nechat práce a odejít do výslužby. Devatenáct set šedesát jedna. Kuba.“

„Co má být?“

„Pohroma v Zátoce sviní.“

„A co má být?“

„Tvůj otec jako člen CIA byl jedním z organizátorů. Jenže Kennedyho administrativa v poslední chvíli vymyslela něco jiného a změnila plán. Invaze se utopila v močálu a stala se katastrofou. Bílý dům ovšem nemohl svou chybu přiznat a musel se najít nějaký viník. Nejlépe pracovník CIA., Obětní beránek‘ tak loajální, že nebude mít proti obvinění námitky a skutečného viníka neprozradí.“

„Můj otec.“

„Na veřejnosti byl vydán opovržení a zneuctění. Soukromě dostal prémii za rezignaci a za vyrovnání se s výsměchem.“

„Báječný táta.“ Divochův hlas zvážněl. „Jak on svou zem miloval. Jak rád plnil své povinnosti! Byl jsem tehdy skvrně. Nechápal jsem, proč najednou zůstal doma. Dosud byl v neustálém shonu. Často a dlouho býval pryč z domu. Na tolika nevysvětlených cestách. Když však doma byl, snažil se dohnat vše, co v době nepřítomnosti zameškal. Hrál míčové hry. Chodil do kina. Na pizzu. Se mnou jednal přímo královsky. ‚Mám rád tvou maminku, říkával, ‚ale ty jsi pýchou mého života. Pak se najednou všechno změnilo. Neměl kam jít, neměl co dělat, a tak jen víc a víc popíjel pivo a díval se na televizi. Z piva přešel na bourbon. Na televizi se přestal dívat. Pak se zastřelil.“

„Omlouvám se,“ řekl Graham. „Vzpomínky jsou bolestivé, neměl jsem však na výběr. Musel jsem ti je připomenout.“

‚Musel? Grahame, jsem na vás víc než naštvaný, začínám vás nenávidět.“

„Mám k tomu důvod.“

„To bych rád věděl jaký.“

„Tvůj otec přiznal porážku. To neber jako kritiku. Nepochybně své možnosti pečlivé zvážil. Beznaděje se však nezbavil. Ovládla ho. V Japonsku je sebevražda noblesním vyřešením zdánlivě neřešitelných problémů. V Americe je však považována za něco hanebného a ponižujícího. Nechci se ničeho a nikoho neuctivé dotknout, ale když jsem se před lety dověděl o tragédii tvé rodiny, znepokojilo mě, že jsi reagoval na sebevraždu svého otce vstupem do nejobtížnějšího odvětví armády Spojených států. V duchu jsem se ptal proč? A došel jsem k závěru… promiň… že ses tím snažil vyvázlí otcovu neschopnost vyrovnat se s porážkou a překonat ji.“

„Už jste toho řekl víc než dost.“

„Ale neřekl. Když jsem zjistil tvé rodinné zázemí, položil jsem si otázku: Je tento kandidát, i když talentovaný, hoden býti ochráncem?‘ Došel jsem k závěru, že tvé odhodlání vlastním úspěchem smazat otcovu porážku je nejsilnější pohnutkou, s jakou jsem se kdy setkal. Proto jsem tě přijal za žáka. Dnes ti chci říci, že ještě nedávno jsem se bál, že kvůli vlastní porážce budeš následovat otcova příkladu. Chci tě požádat, abys nezoufal. Před lety jsi mi řekl: ‚Na světě je mnoho bolesti‘. Ano, je. Tolik obětí. Právě ti potřebují tvou pomoc.“

„Co se stane, jestli pomoc budu potřebo vat já!“

„Právě jsem ti ji poskytl. Doufám, že až přijedu příští neděli, shledám tvůj názor podstatně změněný.“

DVACET TŘI

Divoch cvičil stále usilovněji, už nejenom aby zmenšil své zoufalství, ale aby potrestal sám sebe za původ svého zoufalství: za neschopnost ubránit Kamičiho. Bolest spolu s tělesným a duševním vyčerpáním mu dávaly zapomenout na otce.

K MOVZu jsem se nedal a ani ochráncem jsem se nestal jenom proto, abych odčinil něco za něho, uvažoval Divoch. Vše jsem podstoupil, jen abych prověřil sám sebe a ověřil si, jestli hrdost otce, i když teď už mrtvého, byla oprávněná. Těm mizerům, kteří otce zahnali do kouta, jsem chtěl ukázat, jaký charakter ve mně vypěstoval.

Možná však je pravdivá Grahamova úvaha, že se snažím otcovu porážku nějak zastínit a zasunout do pozadí. Měl jsem ho rád a selhal jsem.

Sedy snožmo z lehu. Pro začátek pět. Pak každý den o jeden víc. Gymnastické kruhy nad postelí zvýšily sílu paží natolik, že začal dělat kliky a jejich počet stále zvyšoval. Pomocí berlí se mu podařilo sejít do zátoky Chesapeake. Lékař za ním přestal chodit. Ošetřovatelka - už jí nebylo zapotřebí - také odešla a Divoch zůstal jen v opatrování dvou osobních strážců.

Byl Červen a Graham každou sobotu chválil Divochovy pokroky. Neodpouštěl si jedovaté poznámky, Divoch se však rozhodl nevšímat si jich a Grahamovi odpovídal slovy, která chtěl slyšet.

Čtvrtého července Graham přinesl ohňostroj. Za soumraku se učitel a žák radovali z raket všech možných druhů a tvarů vybuchujících na obloze. Oslňující malá kateřinská kola a sršící rakety byly určité viditelné až ve vzdálených domcích. Oslnivě a s ohlušujícím rachotem vybuchla mimořádně velká raketa nad zátokou.

Graham se najednou přestal smát, s bouchnutím otevřel další láhev Dóm Perignonu a posadil se na trávu. Rosu, která mu pošpinila kalhoty, nebral na vědomí. „Jsem velmi potěšen.“

„Čím?“ zeptal se Divoch. „Tím, že ten ohňostroj nebyl pouze dárkem, ale i zkouškou?“

Graham se zamračil. „Nechápu, co tím chceš říci;’

„Ohňostroj vybuchuje jako zbraně. Chtěl jste prověřit mé nervy.“

Graham se zase rozesmál. „Vycvičil jsem tě opravdu dobře.“

„Vždycky jste chtěl, aby bylo po vašem.“

„Bylo na tom něco špatného?“

„Nic. Pokud jsme měli stejný názor.“

„Musel jsem se ujistit.“

„Samozřejmě. Učitel přece musí svého žáka prověřovat. Vy jste ale současně prověřoval i naše přátelství.“

„Přátelé se vždy navzájem prověřují. Jen si to otevřeně nepřiznávají.“

„Takže s tím jste se nemusel obtěžovat. Nebo vám snad moji strážci nepodávají zprávy, jaké dělám pokroky ve střelbě?“

„Ano. Na nedaleké střelnici.“

„Pak ovšem také víte, že už jsem skoro tak přesný jako kdysi.“

„Skoro. To nestačí.“

„Zlepším se.“

„Děláš si ještě pořád starost, že Kamičiho vrazi nebo Haileyho lidé by mohli po tobě jít?“

Divoch zavrtěl hlavou. „To by už zaútočili, když jsem byl bezmocný.“

„Kdyby tě byli bývali našli. Možná tě ještě pořád hledají.“

Divoch pokrčil rameny. „Hlavní je, že už jsem natolik zdravý, abych se mohl sám bránit.“

„Přece jen to zůstává otevřenou otázkou. Zítra totiž odlétám do Evropy. Tím na Čas naše týdenní schůzky skončí. Tvoje osobní strážce, bohužel, potřebuji jinde. Přesněji řečeno, v Evropě se mnou. S lítostí musím konstatovat, že od nynějška jsi sám svým vlastním pánem.“

„Zvládnu to.“

„Budeš muset.“ Graham se zvedl z trávníku a oprášil si kalhoty. „Doufám, že nebudeš trpět pocitem osamělosti.“

„Vyčerpaný mozek a tělo dávají zapomenout na osamělost. Nemluvě o tom, že letní podmanivá krása zátoky Chesapeake má na člověka uklidňující účinek. Už se těším. Na klid. Na mír;’

„Kdyby každý smýšlel takto, byl bych bez práce.u

„Klid. Mír. To přece stojí za přemýšlení.“

„Varuji tě. Ne abys o tom přemýšlel příliš do hloubky.“

DVACET ČTYŘI

Uprostřed července byl Divoch schopen ujít každé dopoledne deset mil. V srpnu byl schopen volně klusat. Z lehu udělal sto sedů snožmo a kliků. Svaly postupně nabývaly dřívější pružnosti a pevnosti. Chodil plavat do zátoky a prát se s mořskými proudy. Koupil si loďku a veslováním protahoval paže a nohy. Každý večer se zdokonaloval ve střelbě.

Teď‘ před ním zůstal jediný úkol - znovu nabýt dřívějších dovedností ve východoasijském bojovém umění. Duchovní kázeň je při něm stejné důležitá jako fyzická síla. Počáteční sezení v rozjímání končívala zklamáním. Do jasnosti duše se mu loudily hanba a zlost. Emoce je počátkem zkázy, rozptyluje myšlenky. Musí svou duši ukonejšit aby splynula s tělem. Instinkt, ne rozum, ho musí ovládat. Myslet v bojové akci znamená zemřít. Reagovat reflexivně znamená přežít.

Hranami rukou sekal do betonových bloků, aby znovu získal mozoly. Ve třetím týdnu října byl připraven.

DVACET PĚT

Vesloval v zátoce, oddával se požitku po skončení krutého úsilí, nadýchá-val se vůně deště z blížících se šedivých mraků. Všiml si však také motorového člunu, pohupujícího se sto yardů daleko a dvou mužů dívajících se směrem k němu.

Následujícího rána při běhu lesem zahlédl stejný modrý pontiac, který den předtím viděl zaparkovaný nedaleko venkovské silnice. Z auta ho sledovali dva jiní muži.

Ten večer dodržel svůj pravidelný denní program a v půl jedenácté zhasl světla…

Pak se vyplížil z chaty.

Mraky zatáhly celou oblohu. Bez hvězdného svitu byla noc neobyčejně tmavá. Divoch, oblečený v černém, na rukou a na tváři natřen kamuflážní mastí, se vyplížil na verandu, kolem horké lázně a přes trávník k temným stromům.

Ukryl se v mlází a čekal. Kolem cvrlikali cvrčci. Od pobřeží sem doléhalo šplouchání vln. Vítr ohýbal větve.

Ozvalo se zapraskání. Ne však na stromě, ale na zemi. Vlevo od Divocha. Zašumělo křoví. Ne však v rytmu závanu větru. Tentokráte vpravo.

Z lesíka vyšli dva muži. Připojili se ke dvěma dalším, kteří se vynořili za chatou.

Otevřeli dveře chaty.

O deset minut později tři z nich vyšli a splynuli s nocí a se stromy.

Divoch svíral pistoli a čekal.

Za svítání vyšel z chaty muž v trojdílném obleku, posadil se na židli vedle horké lázně a zapálil si doutník.

Graham.

Ty mizero, pomyslel si Divoch.

Vystoupil z úkrytu a přiblížil se k chatě.

„To je nádherné ráno,“ řekl Graham.

„Naštval jste mě.“

„To je politováníhodné.“

„Proboha, a to jen proto, abyste si ověřil, že jsem odhalil ty hlupáky ve člunu a v autě?“

„Musel jsem se ujistit, že jsi získal své dřívější schopnosti.“

„Vždyť byli jasně na ráne.“

„Pro někoho ne, jen pro zkušeného.“

„Vy jste tedy ne věřil…?

„Že si obnovíš svou obratnost? Opakuji, musel jsem se přesvědčit.“

„Díky za důvěru.“

„Máš sebedůvěru? Jsi připraven převzít další úkol?“

STOPAŘ

.

JEDNA

Divoch zápasil v bouři s řízením jachty. Hustý déšť spolu s noční tmou skoro znemožňovaly odhadnout místo výjezdu z přístavu. Mohl se orientovat pouze v pravidelně šlehajících blescích. Zamračeně se podíval dozadu na bílé domky Mykonosu zahalené bouří a na kalná světla na konci doku. Strážci, kteří jeho a Ráchel pronásledovali z Papadropolisova panství, už jen bezmocně navztekaní hleděli na jachtu unikající po rozbouřené vodě. Střílet se neodvážili ze strachu, že by mohli zasáhnout manželku svého pána.

I v temnu a na velkou vzdálenost jeden strážce vzbudil Divochovu pozornost. Pohledný, šlachovitý, hnědá pleť a nejsmutnější oči, jaké kdy Divoch viděl. Japonec.

„Divoch?“ vykřikl muž, když doběhl na konec doku.

„Akira!“

Nemožné!

Strážci utíkali zpátky podél doku. Japonec ještě chvilku stál. Díval se na Divocha a pak se spěšně rozběhl za ostatními. V následujícím okamžiku je pohltila tma.

Jachta se začala pod náporem větru naklánět. Po bocích se rozstřikovaly gejzíry vody.

Ráchel, ležící na palubě, vzhlédla. „Vy toho muže znáte?“ Oslnivá záře blesku odhalila její zhmožděnou, oteklou tvář. Promočené džíny a svetr měla na štíhlém těle přilepené.

Divoch se zadíval na osvětlenou palubní desku. Zaburácel hrom. Pocítil nevolnost. Ne z rozbouřeného moře. Vystrašilo ho zjevení Akiry. „Jestli ho znám? Při všech svatých, ano, znám ho.“

„Ten hrozný vítr! Neslyším vás!“

„Před šesti měsíci jsem ho viděl zemřít!“ Výkřik mu však do hrdla spláchla vlna.

„Stále ne-!“ Ráchel se připlazila k Divochovi. Chytila se palubní desky a s námahou vstala. „Znělo to, jako byste říkal —“

„Na vysvětlování teď nemám čas!“ Divoch se třásl, ne vsak zimou. ,.A ani si nejsem jistý, jestli to vůbec dovedu vysvětlit! Jděte dolů! Oblečte si na sebe něco suchého!“

Obrovská vlna vrazila do jachty, že je málem převrátila.

..Zajistěte dole všechny poklopy! Přesvědčte se, že nic není volné, aby to nemohlo poletovat na všechny strany! Připoutejte se k židli!“

Do jachty udeřila další vlna.

„A co vy?“

„Nemohu přece z můstku odejít! Udělejte, co říkám! Jděte dolů!“

Oknem zmáčeným vodou se upřeně díval do tmy před sebou.

Najednou ucítil vedle sebe pohyb. Vpravo uviděl Ráchel mizející v podpalubí. ‚

Déšť neustále bičoval okno. V oslňující záři blesku zjistil, že právě projel výjezdem z přístavu. Vpředu neviděl nic než černé rozzuřené moře, Hrom rozechvěl okno. Vzápětí vše zahalila černá noc.

Levobok a pravobok přestaly existovat. V šíleném běsnění příď a záď /tratily svůj význam. Na Divocha padl dokonalý pocit, dezorientovanosti.

Co teď7 uvažoval. Kam se vlastně plavíš? Překontroloval obsah skříňky, navigační mapy nenašel. Neodvážil se odejít od kormidla a podívat se po nich. Brzy si však uvědomil, že i kdyby je našel, stejně by je nemohl prostudovat, protože se ani na okamžik nemohl vzdálit od řízení.

Mohl se spolehnout jen na vlastní odhad. Pokud si vzpomínal, nejbližším ostrovem byl jižně ležící Délos: zajistil na něm vrtulník pro případ, že by hlavní pián útěku nebylo možno dodržet a museli by s Ráchel z Mykonosu uprchnout vzduchem.

Délos by! blízko. Šest mil. Byl to však ostrov velice malý, pouze jedna a čtvrt čtvereční míle. Kdyby ho minul, riskoval by nesnáze, protože další ostrov k jihu byl dvacet pět mil daleko. Jinou možností bylo odchýlit se jihozápadním směrem k ostrovu Rhineia poněkud bokem od Délosu. Je větší než Délos a jen o čtvrt míle dál. Toto řešení se zdálo být moudřejší.

A co jestli minu i tento ostrov! Jestli se počasí nezlepší, tak se utopíme i s jachtou.

Zkoumal svítící ciferník kompasu, otočil kormidlem, prorazil první vlnu a rozbouřeným mořem se vydal k jihozápadu.

Jachta se přehoupla přes hřeben vlny a klesala do brázdy mezi vlnami. Síla dopadu skoro odtrhla Divochovy ruce od kormidla a málem ho smetla na palubu. Ztuhl, pevněji sevřel kormidlo a současně zahlédl po své pravé straně světlo prorážející tmou.

Otevřel se poklop. Ráchel vylézala z podpalubí. Měla na sobě žlutý plášť do deště. Jak Divoch předpokládal, poslechla ho a převlékla se. Na sebe však Divoch nemyslel a nebral v úvahu možnost, že studený déšť z něho vysaje tělesnou teplotu a že mu bude hrozit nebezpečí podchlazení. Světle kaštanové, po ramena dlouhé zmáčené vlasy visely Ráchel přes obe tváře.

„Řekl jsem, abyste zůstala dole!“

„Mlčte a oblečte si to!“ Podala mu plášť do deště.

V záři přístrojů na panelu Divoch zahlédl odhodlaný záblesk v Racheliných očích.

„A oblečte si tady tu suchou košili a svetr, vy tvrdohlavče…! Vím, co dokáže podchlazení!“

Divoch zašilhal po suché košili, svetru a plášti do deště, pak se zadíval zblízka na rozčilenou, podlitinami posetou Rachelinu tvář. „Tak fajn, dojala jste mě!“

„Takže žádné námitky? No, to je překvapení!“

„Jsem opravdu překvapen. Vámi. Můžete převzít kormidlo? Už jste někdy řídila jachtu?“

„Tak se koukejte.“ Uchopila kormidelní kolo.

Ještě váhal, ale krutá, do kostí zalézající zima ho přinutila pustit kormidlo. „Dodržujte stávající polohu podle kompasu. Náš směr je jihozápad.“

Pod přečnívající stříškou, aspoň trochu chráněný před deštěm a vlnami, se rychle převlékl. Okamžitě pocítil novou energii, vděčný za teplo a sucho. Už převlečený pak převzal kormidlo a zkontroloval kompas.

Kurs byl dodržen přesně.

Výborně. Měl v úmyslu jí to říci, ale do jachty narazila vlna a zalila je jako vodopád. Ráchel ztratila rovnováhu. Divoch ji chytil za ruku a podepřel, aby neupadla.

Nadechla se. „Co jste mínil tím, že jsem vás překvapila?“

„Když pracuji pro bohaté, jsou obvykle rozmazlení a čekají, že jim budu dělat sluhu. Nechápou…“

„Jak dalece na vás závisí jejich život? Pokud jde o mě, na vás závisí moje důstojnost. Ještě stále bych byla ve vězení a prosila manžela, aby mě už neznásilňoval. Kdybyste mě nezachránil, byla bych nadále jeho cvičným boxerským pytlem.“

Pohled ve světle blesku na její oteklou a modřinami posetou tvář Divocha rozzuřil. „Vím, že vám to nijak nepomůže, chci však, abyste věděla, že je mi velice líto, co všechno jste protrpěla.“

„Tak mě od něho odveďte.“

Jestli budu schopen, pomyslel si Divoch, a upřeně se zahleděl na dmoucí se moře.

„Myslíte na pracovníky mého manžela?“

„Pochybuji, že se v této bouři naslepo vydali za námi. Na jejich místě bych počkal a až po skončení bouře bych použil vrtulník.“

„Kam plujeme?“

„Na Délos nebo na Rhineia. Za předpokladu, že kompas ukazuje přesně. Ovšem, velice záleží také na proudu.“

„Kam půjdeme po —?“

„Buďte zticha.“

„Co?“

„Nechte mě poslouchat.“

„Co? Neslyším nic než hřmění hromu.“

„Ne, to není hřmění hromu.“

Natáhla hlavu a okamžitě začala bědovat. „Ach, Ježíši.“

Před nimi něco dunělo.

„Vlny,“ řekl Divoch. „Narážejí na skály.“

DVA

Dunění mohutnělo a ozývalo se ze stále větší blízkosti. Bylo to ohlušující burácení. Divochovy ruce jako by v křeči srostly s kormidlem. Od napjatého hledění do tmy už ho bolely oči. Z nárazů podobných bombardování mu zvonilo v uších. Snažil se jachtu vést k severu, pryč od příbojových vln. Ale síla větru a vln byly silnější a tlačily jachtu stále blíž k burácení, kterému se snažil uniknout.

Jachta se pod silou východního proudu naklonila k západu. Voda se přelila přes palubu.

„Obávám se, že se převrátíme,“ řekl Divoch. „Připravte se!“

Ráchel se jako blesk vrhla k poklopu do kabiny v podpalubí.

„Ne! „zakřičel.

„Nic nechápete! Viděla jsem tam záchranné vesty!“

„Cože? To jste měla říci dřív! To jsme si měli jako první věc —!“

Vynořila se z poklopu, podala mu nafukovací vestu a sama si jednu připevňovala.

Jachta se ve stále větším náklonu blížila k hroznému burácení. Voda dopadala v obrovském množství na pravý okraj nik lodi, zaplavovala palubu a loď hnala k západu.

„Přidržte se mě!“ vykřikl Divoch.

Následující vlna dopadla na loď jako raketa. Co bylo nahoře, octlo se dole. Jachta se převrátila.

Divoch se nadechl, ztratil rovnováhu, upadl na palubu, pevně sevřel Ráchel, sklouzl po palubě a přes okraj spadl do moře.

Pohltila ho vlna. Vyplaval, zahekal a vykašlával vodu.

Ráchel se držela jeho záchranné vesty.

Divoch vystrčil hlavu nad vodu a horečně se nadechoval. „Kopejte!“ podařilo se mu vykřiknout, než ho pohltila další vlna.

Musíš se dostat od jachty pryč. Nemůžeš připustit, aby do nás narazila. Nemůžeš dovolit, aby nás stáhla do hlubiny, až bude klesat ke dnu.

„Kopejte!“

Ráchel už neměla sílu se ho držet za ruku. Divoch pevněji sevřel její plovací vestu.

Kopejte! pomyslel si.

Znovu se ponořil.

Tak k čertu kopejte! Podařilo se mu vystrčit hlavu nad vodu. Nadechl se však i vody a dostal záchvat kašle. Kolem byla dokonalá tma, děsivá temnota jako zlý sen, noční můra, jakýsi druh záchvatu šílenství.

Oslnil ho blesk. S mučivou jasností zahlédl nebetyčné vlny, hrozící ho rozdrtit a za nimi vlny ještě větší, vyšší, nepředstavitelně vysoké.

Ne! najednou si to uvědomil.

Ty obrovité tvary nebyly vlny!

Byly to kopce!

Pevněji sevřel Ráchel. Udělalo se mu zle od žaludku. Vyzvedla ho vlna. V krátkém okamžiku na jejím hřebeni v odumírajícím světle blesku uviděl balvany na úpatí kopce, o něž se tříštily vlny.

A opět ho oslepila temnota. Bouře jako by nabrala sílu a mrštila jím směrem k příbojovým vlnám.

Ráchel vykřikla. Když Divoch letěl kolem skaliska, vykřikl také, ale záplava vody ho umlčela.

Klesl ke dnu.

Zdálo se mu, že je zpátky v nemocnici v Harrisburgu, zahlcen temnotou Demerolu.

Zdálo se mu, že je zpátky v Horském zátiší Medford Gap a po opakovaných úderech japonskými dřevěnými meči se noří do tmy.

Viděl lesknoucí se ocelový meč, jako břitva ostrý samurajský katana, rozřezávající Akirův krk.

Viděl chrlení krve.

Viděl Akirovu hlavu padat na podlahu.

Viděl ji kutálet se, zastavit se před ním a zamrkat.

„Divoch?“

„Akira?“

Šílenství! Zmatek! Chaos! Pohltily ho přílivové vlny.

TŘI

„Pst!“ zašeptal Divoch. „Ticho!“

Ráchel však naříkala dál.

Přitiskl jí ruku přes pusu. Polekaně sebou trhla a s vyděšeným pohledem se dotkla jeho ruky, jako by se bála, že ji zase přišel Papadropolis zmlátit.

Výraz zděšení zmizel, když ho poznala. Povzdechla si. Přestala se vzpírat a uklidnila se.

Odtáhl ruku, neustále ji však tiskl k sobě a konejšil. Seděli u zadní stěny mělké prohlubně v útesu. Obklopovaly je balvany. Dopoledni slunce už bylo dost vysoko a svítilo za balvany, zahřívalo Divocha a vysušovalo jeho oděv. Obloha byla skoro bez mráčku. Nad hlavami jim profukoval mírný vánek.

„Tlačila vás nějaká noční můra,“ šeptal dál. „Začala jste křičet. Musel jsem vás zarazit, aby nás nemohli slyšet.“

„Kdo?“

Ukázal na mezeru mezí balvany. Vlny dorážely na břeh asi sto yardů níž po žulovém úbočí. Bouře vyhodila jachtu na skály a tam se lodl přelomila na dva kusy. Velké úlomky se povalovaly na okraji hladiny. Nad vlnami s rukama v bok stáli dva statní muži - Řekové v rybářských oděvech - a zkoumavě si prohlíželi trosky lodi.

„Ježíši, jsou od mého manžela?“

„Myslím, že ne. To, že jsou oblečeni jako rybáři, sice nemusí nic znamenat. Muži vašeho manžela by se tak mohli obléci, aby splynuli s místními lidmi. Nevidím však žádné zbraně, a co je ještě důležitější, nemají kapesní vysílačky, aby své nálezy hlásili.“ Divoch zvažoval situaci. „Nikdy však neškodí být opatrný. Do doby, než se rozhodnu, co uděláme, nechci je na nás upozorňovat.“

„Kde jsme?“

„Nemám ani potuchy. Vlna nás přehodila přes skaliska. Když jsme dopadli na břeh, ztratila jste vědomí.“ Divoch v těch chvílích pevně svíral její záchrannou vestu s vědomím, že kdyby se v bouři oddělili, už ji nikdy nenajde. Spodní zpětný proud příboje se ho snažil stáhnout zpátky na širé moře. Podařilo se mu vzepřít se. Vlny mu omývaly nohy. Ztratil rovnováhu, Šel ke dnu, znovu se postavil a s posledními silami ji vytáhl z vody. „Vynesl jsem vás sem a našel tento úkryt. Bouře skončila až při východu slunce. Měl jsem o vás starost. Nebyl jsem si jistý, jestli se vůbec proberete.“

Zvedla hlavu z jeho prsou. Pokusila se posadit, ale jen zasténala.

„Co vás bolí?“

„Otázka je spíš, co mě neholil

„Ohledal jsem vaše ráče a nohy. Myslím, že nejsou zlomené.“

Lehce s nimi pohnula, ale okamžitě sebou trhla. „Jsou ztuhlé, ale hýbou se.“

Divoch vztyčil ukazovák a pohyboval jím sem a tam, nahoru a dolů před jejíma očima.

Pohledem sledovala pohyb prstu.

Zvedl tři prsty. „Kolik?“

Odpověděla správně.

„Kolik teď

Jeden.“

„Je vám špatně od žaludku?“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Necítím se sice nejlíp, ale nutkání ke zvracení nemám/’

„Jestli se vám udělá špatně nebo se vám znejasní vidění, okamžité mi řekněte.“

„Obáváte se, že bych mohla mít otřes mozku?“

„Ten jste určitě měla. Jinak byste na tak dlouhou dobu neztratila vědomí. Musíme doufat, že to není nic vážného.“

A že ti nepraskla lebka, dodal v duchu.

„Ti chlapi tam něco dělají,“ řekla Ráchel.

Divoch se podíval mezerou mezi balvany,

Oba muži se brodili vlnami k velkému kusu jachty, zaklíněnému mezi skalisky. Vlny je neustále stahovaly zpátky. Muži se otočili k sobě, něco si rychle říkali a gestikulací zdůrazňovali svá slova.

Jeden z nich přikývl a rozběhl se po nábřeží doprava. Brzy zmizel za ohybem svahu.

„Přemýšlejí, jestli někdo přežil,“ řekl Divoch.,Jestli ti muži opravdu nepracují pro vašeho manžela, jak jsem před chvílí předpokládal, pak ten druhý muž odběhl do vesnice pro pomoc. Největší kus jachty je příliš daleko, než aby se k němu sami dostali. Je to však pro ně příliš svůdná kořist. Kdoví? Možná si myslí, že najdou sejf plný peněz a šperků.“

„Ale jestli ten muž přivede pomoc —“

„Prohledají moře.“ Divochův tep se zrychlil. „Musíme odtud pryč.“

Zvedl se na kolena. Ráchel..si s námahou klekla vedle něho.

‚Jste si jistá, že to dokážete?“ zeptal se Divoch.

„Jen mi řekněte, co mám dělat.“

„Jakmile se sem přestane dívat, půjdete za mnou. Hlavu skloníte k zemi. Budete se plazit. Myslete si, že jste had.“

„Ve všem vás napodobím.“

„Pohybujte se pomalu. Splyňte se svahem.“

Ráchel ukázala rukou. „Obrací se k troskám lodi.“

„Tak jdeme.“ Divoch klesl ke dnu prohlubně a protlačil se mezi balvany.

Ráchel se plazila za ním.

„Nedívejte se na něho,“ zašeptal Divoch. „Někteří lidé vycítí, že se na ně někdo dívá.“

„Jedinou osobou, na kterou se dívám, jste vy.“

Divoch se plazil vzhůru do svahu. O jeden palec. Pak o další a další. S vyčerpávající opatrností.

Přestože mu slunce zahřívalo záda, v páteři cítil mrazení. Každým okamžikem očekával výkřik muže na břehu.

Vteřiny se však měnily v minuty a žádný výkřik ho nepřinutil, aby se víc přikrčil k zemi. Za nohama cítil Racheliny ruce chytající se kamenů. Přehoupl se přes vrchol, sklouzl do dutiny a čekal, až se k němu doplazí Rachej. Pak obrátil tvář k obloze a uvolněně si oddechl.

Odpočinku věnoval však jen krátký okamžik. Setřel si z očí pot, pomalu zvedl hlavu a díval se po svahu dolů. Od pobřeží uslyšel hlasy. Muž, který tak spěšně odešel, se stejně uspěchaně vracel spolu s ženami, dětmi a dalšími rybáři.

Se směsí bázně a vzrušení si prohlíželi trosky lodi. Děti mezitím odběhly prohlédnout si prkna vyhozená na břeh a ženy brebentily. Několik mužů neslo lana a žerdě. Jedni si lana ovázali kolem pasu, přebrodili se příbojem a žerděmi strkali do ulámaných kusů jachty ve snaze uvolnit je ze sevření mezi skalisky. Jiní drželi lana na opačném konci, připraveni vytáhnout své kamarády na břeh, kdyby je vlny srazily na dno.

Muž, který zůstal, zatímco jeho kolega odběhl pro pomoc, teď dával rozkazy ženám a dětem a ukazoval na svah za nimi. Ženy a děti se rychle rozešly a pak pomalu, při neustálém prohledávání okolí stoupaly nahoru.

„Stejně brzy zjistí, kde se skrýváme.“

Divoch se obrátil a najednou ztuhl.

„Co se stalo?“ zeptala se Ráchel.

Divoch ukázal přes vodu. Při omezeném výhledu z prolákliny neviděli celý horizont. Teď, z hřebenu kopce, viděli malý ostrov Čtvrt míle k východu. „Už vím, kde jsme. Na ostrově Rhineia. Přesně západně od Delosu.“

, Je to dobré, nebo špatné?“

„Na Delosu je vrtulník. Najal jsem ho, aby nás vyzvedl, kdybychom nemohli z Mykonosu odplout na člunu. Bouře byla však příliš krutá, takže nemohl odstartovat. Jestli se nám podaří dostat se přes průliv…“

„Ale co když už tam pilot nečeká?“

„Měl rozkaz zůstat na Delosu čtyřicet osm hodin pro případ, že bychom měli potíže se s ním spojit. Jenže vysílačku jsem ztratil někde na jachtě. Nemohu mu proto ohlásit, že přijdeme. Do zítřka se tam však musíme dostat.“

Jak?“

„Jediným možným způsobem. Na plavání je Délos příliš daleko, takže musíme ukrást člun.“

Když se z vrcholu vracel do úkrytu, opět se zarazil.

Uslyšel vzdálený hukot motoru.

Trhl sebou.

Hukot stále sílil. Divoch se snažil určit směr, odkud přichází. Hukot se už změnil v burácení. Nad vodou se objevil rychle se zvětšující bod, který brzy vzal na sebe podobu vážky. Otáčející se rotory vrtulníku odrážely odlesk slunce.

Vrtulník se snášel k ostrovu.

„Nemusíme už dumat nad tím, co to znamená,“ řekl Divoch. „Budou prohledávat pobřeží. Až uvidí všechny ty lidi… Až najdou trosky lodi… Pospěšme si!“

Odplazili se, připraveni utíkat jedině v případě, že je za hřebenem kopce nikdo z vrtulníku neuvidí. Ostrov byl skoro pustý. Kromě ojedinělých pruhů trávy a zakrnělých květin bylo vidět jen erodované žulové hřebeny. Přelézali balvany a Divoch se snažil vzpomenout si na něco z doby přípravy na tento úkol, co by mu teď mohlo pomoci. Jeho vědomosti byly však omezené, protože tehdy byl pro něho hlavním cílem Mykonos, sousedící ostrovy měly druhořadou důležitost a v průběhu příprav jim nevěnoval velikou pozornost.

Divocha mrzelo, že toho ví tak málo. Rhineia je malý ostrůvek - pět čtverečních mil. Žije na něm málo lidí. Turisté sem zavítají jen zřídkakdy. Jedinou zajímavostí ostrova je starobylý hřbitov, ale tamější sarkofágy, starodávné hrobky a pohřební oltáře se nedají srovnávat s rozsahem a nádherou ruin na Delosu.

Muži ve vrtulníku uvidí vesničany a najdou vrak lodi, v běhu uvažoval Divoch. Vyžádají si pomoc a prohledají ostrov. Ostrov je však tak malý, že jim jeho prohledání nepotrvá dlouho!

Mrkl na Ráchel, aby se ujistil, že stačí jeho tempu.

Co však jestli po otřesu mozku omdlí?

„Kde se, k čertu, ukryjeme?“

ČTYŘI

Ráchel klopýtla, Divoch se bleskově otočil a zachytil ji dřív, než upadla.

Přitiskla se k němu hrudí. „Už je mi dobře. Jen jsem o něco zakopla.“

„Opravdu?“

„Kecy i vy jste před chvílí uklouzl.“ Po její zhmožděné tváři stékal pot. S hrůzou se ohlédla. „ Pojďme.“

Hřmot vrtulníku ustal před pěti minutami, jen v ozvěně se odrážel a doléhal na vrchol kopce. Pilot určitě našel nějaké vhodné rovné místo poblíž trosek lodi, uvažoval Divoch. Brzy však připlují další čluny a přiletí další vrtulníky.

Slunce už vystoupilo výš a sálalo žárem. Před Divochem se prostíraly kopce.

Ráchel ztratila rovnováhu.

Ježíši.

Divoch se k ní po čtyřech vrátil.

Natáhla nice, aby zmírnila pád. Vyčerpáním sotva popadala dech. „Měl jste pravdu.“

„Takže před chvílí to nebylo pouhé klopýtnutí?“

„Závrať.“

„Možná to nebylo od otřesu mozku. Několikaminutový odpočinek by to možná—“

„Ne. Prostě se mi zatočila hlava.“

Doprdele, pomyslel si Divoch.

„Chce se mi zvracet,“

„Asi je vám nevolno ze strachu. Musíte mi věřit. Spolehnete se na mě. Dostaneme se z toho.“

„Moc v to doufám.“

‚Jen si klidně oddechněte. Chvíli jim potrvá, než zorganizují nějakou akci. Prohledávání se poněkud opozdí.“

„Co potom?“

Divoch sám by rád znal odpověď.

, Je mi to líto,“ řekla.

„Nezdaru? To se přece stává.“

„Ne, toho, že jste se do toho zamíchal.“

„To přece nebyla vaše vina. Nikdo mé nenutil. Rizika mi byla známa.“ Divoch jí pomohl vstát. „Jenom neztrácejte naději. Váš manžel ještě nevyhrál.“

Povzbuzená Ráchel se dojatě ušklíbla.

Rozhlížel se.

„Co máte v úmyslu dělat?“

Divoch se zrychleným dechem zkoumal terén a možnost se někde ukrýt.

Na žulových kopcích byly tu a tam rozeseté malinké zříceniny. Kulaté, vy-zděné z plochých kamenů. Jejich střechy se už dávno propadly, ale tvary přetrvávajících zdí napovídaly, že stavby kdysi vypadaly jako včelí úly.

Hrobky.

Možná bychom se mohli schovat v…

Nejsou příliš nápadné! Právě do nich by se každý podíval nejdřív!

Tady ale nemůžeme zůstat sedět!

Ráchel mu stiskla ruku. „Jsem připravena.“

Divoch ji podepřel a vykročili.

PĚT

Pod Divochem se najednou zvedla zem, nohy mu podjely, bokem narazil do kamene a propadl se.

Dopadl tak neočekávaně, že se ani nestačil sbalit, aby zmírnil dopad. Ve tmě ležel na zádech a lapal po dechu. Ráchel se sténáním dopadla vedle něho. Prach se usadil, pokryl Divochovy rty a podráždil mu oči.

Octli se v nějaké jámě.

Nepravidelným otvorem ve výšce šesti stop nad nimi prosvítalo slunce.

Divoch se rozkašlal a naklonil se k Ráchel. „Jste v pořádku?“

„Myslím, že jsem. Počkejte, zkusím se…“ Podařilo se jí posadit se. „Ano. Já… Co se stalo?“

„Jsme v šachtovém hrobě.“

„Cože?“

Odmlčel se, aby se nadechl, pak vysvětlil. Staří Řekové používali několik druhů pohřbívání. Těm malým zříceninám v okolí říkali tholos hrobky, přídavné jméno znamenalo tvar podobný úlu. Někdy však použili kameny obezděné jámy, jejíž otvor zakryli žulovou deskou. Mrtvola seděla s přitaženými koleny a se skloněnou hlavou v mramorové nádobě na dně šachty. Zbraně, jídlo, šperky a části oděvu byly položeny kolem sarkofágu. Když to okolnosti dovolovaly, obstaravatelé pohřbu šachtu zasypali hlínou. Ostrov Rhineia je však většinou kamenitý, proto tato šachta zasypána nebyla. Když o tom Divoch uvažoval, došel k názoru, že v tomto případě bylo využito pukliny v žulovém povrchu. Jen u vrcholu, kde byla puklina širší, byla obložena kameny, na něž byla osazena deska.

Kdysi jámu zakrývala.

„Vykrádači hrobů,“ řekl Divoch. „Museli poklop zvednout, ukradli klenoty, a aby se vyhnuli podezření, poklop vrátili na místo zpátky. Zřejmě však odvedli špatnou práci. Roh, na který jsme šlápli, nebyl podepřen.“

Divoch ukázal na šikmo nakloněný poklop.

„Pod naší váhou se překlopil. Dosedal jen ve třech místech. Zhoupl se a fungoval jako propadliště.“

Ráchel se nervózně přikrčila. „Mohl by se překlopit úplně. Kdyby opřené rohy sklouzly…“

„Tak by poklop spadl do šachty a rozmačkal nás.“ Divoch se rozhlédl. Zrak už se přizpůsobil šeru způsobenému úzkým paprskem slunce procházejícím kolem poklopu. „Nebo by dopadl na sarkofág.“

Oba skončili těsně vedle mramorové schránky. Měla plochu asi tři čtvereční stopy, tři stopy na výšku. Usazena byla uprostřed šachty. Prostor kolem ní sloužil truchlícím, aby mohli mrtvolu obložit cennostmi. Její boční stěny byly ozdobené vytesanými postavami vojáků a koní.

Divoch se ještě jednou zadíval na nakloněný poklop. „Myslím, že jsme našli úkryt.“

„Úkryt? Vždyť tady to je spíš past. Všimnou si otvoru a mají nás.“

„Co když žádný otvor nebude?“

Divoch se postavil a přezkoušel poklop.

Pohyboval se jako na závěsech.

„Buďte opatrný“ Ráchel uhnula dozadu.

Divoch se přikrčil pod poklop a zvedl nižší konec. Poklop se začal zvedat a kužel slunečního světla se zmenšil. Srdce mu bušilo, když otvorem zaslechl vrtulník. Poklop zapadl. Jediným zvukem v nastalé temnotě bylo nervózní Rachelino dýchání.

ŠEST

„Doufám, že netrpíte klaustrofobií,“ ozval se šeptem Divoch.

„Myslíte, že po to všem, čím jsem prošla, mě může vzrušit to, že jsem pohřbena v hrobce?“

Divoch se musel usmát. „Aspoň si můžete odpočinout. Posaďte se vedle mě.“ Objal ji kolem ramen. „Ještě se vám točí hlava?“

„Ne.“ Ráchel mu položila hlavu na rameno.

„Ještě je vám Špatně od žaludku?“

„Ano. Myslím však… To nutkání k zvracení může být také tím, že jsem dlouho nejedla.“

„To mohu dát do pořádku.“

Otevřel zip zadní kapsy na kalhotách a vytáhl balíček zapečetěný v umělé hmotě.

„Co je to?“ zeptala se Ráchel.

„Sušené plátky hovězího. Sušené ovoce.“

Ukousla kousek hovězího. „Musím mít opravdu hlad. Chutná to báječně. Je to úplně jiné, než jsem čekala.“

„Vy jste sušené hovězí ještě nikdy nejedla?“

„Jsem přece bohatá a zkažená.“

Divoch se zasmál a začal přežvykovat kousek masa. „Máte už určitě žízeň, jenže s tím nic neuděláme.“

„Jak dlouho vydržíme bez vody?“

„Bez tělesné námahy? Pár dní. To ovšem neznamená, že nebudeme mít ústa a krk vyprahlé. Dnes večer odsud vypadneme.“

Poněkud jí lhal, aby ji uklidnil. Bez výměny vzduchu bylo v šachtě dusno a horko. Po tvářích mu stékal pot. Ta voda jim bude velice brzy chybět.

Vzduch byl těžko dýchatelný a zatuchlý.

„Musím se…“

„Co?“

„Musím se vyčurat,“ řekla Ráchel.

„Tak to nejste sama.“

„Uvádí mě to do rozpaků.“

„Ale prosím vás. Zalezte za sarkofág. Až to všechno budeme mít za sebou, nebudou nás takové maličkosti vůbec vzrušovat.“

Nerozhodně se odplazila.

Divoch se ve tmě snažil nebrat na vědomí intimní zvuk přicházející zpoza sarkofágu.

Se sevřeným pocitem uvažoval o těžkostech, které mají před sebou.

Po setmění budou muset Papadropolisovi muži pátrání přerušit. Pokud ovšem nepoužijí svítilen a pochodní. Nebo reflektorů na vrtulníku.

Jenže ostrov tak malých rozměrů mohou stačit prohlédnout ještě před nástupem noci. Dojdou k názoru, že nás buď přehlédli, nebo že jsme se utopili nebo dostanou strach, že jsme jim utekli.

Takže co očekáváš? uvažoval Divoch.

Mají z Papadropolise strach. Nevzdají se tak snadno.

A co Akira?

Pokud to ovšem opravdu byl Akira.

Divoch nepochyboval, že to opravdu byl on.

Akira —

Kdo se to tak upřeně, se smutkem v očích a duševně otřesen díval za Divochem, prchajícím na jachtě —

Kdo vykřikl v doku Divochovo jméno —

Čí oddělená hlava se kutálela a zastavila před Divochem před šesti měsíci —

A zamrkal a —

Akira se určitě objeví. Nikdy žádné pronásledování nevzdává.

Mám pocit, že za Akirovým pronásledováním Ráchel se skrývá ještě něco jiného.

Zemřel. Teď‘ mé pronásleduje.

Něco se před šesti měsíci stalo. Ale Ježíši Kriste co?

SEDM

Divoch, celý zpoceny, se díval na svítící ručičky potápěčských hodinek. Devět čtyřicet sedm. Slunce brzy zapadne. Pátrací se sejdou, zhodnotí situaci a rozhodnou, co dál. V puse měl sucho, mozek ve špatném vzduchu Šachty přestával myslet jasně. Strčil do Ráchel, postavil se, zapotácel se, podařilo mu zůstat stát. „Je čas.“

Po uzavření poklopu kromě několika málo slov celou dobu mlčeli. Septem si vyměnili pouze několik slov, když Divoch chtěl vědět, jestli se Ráchel cítí dobře. I vyslovení těchto slov bylo riskantní, protože si nijak nemohl ověřit, jestli šachta zvuky nezesiluje tak, že by je mohl některý pátrač zaslechnout.

Většinou podřimovali. Ráchel se ani nechtělo probudit.

Divoch do ní musel trochu silněji strčit. Byl spokojen, když zareagovala, i když malátnými pohyby. Větší starost mu dělala možnost zhoršení stavu po otřesu mozku.

„No tak, hlavu vzhůru,“ řekl. ,,Až se nadechnete čerstvého vzduchu, hned vám bude líp.“

Ta vyhlídka ji povzbudila. Podařilo se jí vstát.

Divoch ohmatal poklop, dosáhl na konec a zatlačil nahoru.

Poklop se ani nepohnul.

Zatlačil větší silou.

Jako by mu srdce sevřela ledová ruka.

Co když poklop zapadl, kdy z jsem ho zavíral? Co když už není vyvážený?

Kriste Pane, jestli se otočil a leží na plocho, pak ani společnými silami nejsou schopni jeho váhu zvednout. Udusíme se!

Divoch zatlačil s roztřesenýma rukama vší silou.

Z pórů mu vyrazil pot. Naplněn zoufalstvím vyslovil tichou modlitbu díků, když zaslechl zaskřípění.

Poklop se pohnul o čtvrt palce. Hrany se posouvaly po okrajích šachty.

Neustával v tlaku. Najednou, bez předběžného náznaku, se překlopil stejně prudce, jako když do hrobky spadli.

V mezeře široké tři stopy se objevil měsíc a hvězdy. Mnohem důležitější však pro ně byl vánek, který se mezerou dostal dovnitř a zchlazoval jim tváře. Chtivě se nadechovali.

Ráchel se přitiskla k němu a plnila si plíce. „Chutná tak—“

Divoch jí přitiskl ruku na ústa, zadíval se do noci a napjatě poslouchal.

Slyšel to někdo?

Noc byla dál tichá. Žádný šepot, žádné kradmé kroky.

Divoch dosáhl na okraj, vyhledal kámen a zaklínil jím poklop, aby na ně deska nespadla, až polezou ven. Ráchel vysadil otvorem a počkal, až byla bezpečně na zemi. Pak se chytil okraje šachty a jako had se kolem těžké nakloněné desky protáhl nahoru.

V poloze na břichu obhlížel okolí. Neviděl žádné nepřirozené siluety. Žádné hýbající se stíny.

Uspokojen vytáhl kámen sloužící jako podpora poklopu a desku zatlačil na místo. Jestli se sem zítra pátrací vrátí, nenajdou sebemenší důkaz, že po celou dobu byla jejich kořist tady a že tedy nemůže být daleko před nimi.

Jestli jim unikneme dostatečně daleko.

Obrátil se k Ráchel a ukazoval jí trasu, po které včera šli. Vraceli se po vlastní stope. Přikývla, že rozumí.

Malý kousek se odplazil a zastavil se. Natáhl ruku a ucítil vodu. Po včerejší bouřce zůstala v nevelké proláklině. Olízl si prsty. Voda byla vlažná, ale dala se pít. Ráchel dal znamení tak, že prsty ponořil do vody a dotkl se jejích rtů.

V prvním okamžiku ucukla. Ale vzápětí si uvědomila, co ochutnala, a stejně rychle se pak dožadovala jeho prstů. Ocucala je, ztuhla, pochopila, odkud voda je, obešla Divocha a ponořila do kaluže tvář.

V okamžiku, kdy Divoch usoudil, že vypila vody dost a z další by jí mohlo být špatně, odtáhl ji. Mračila se, ale pak se podrobila. Teď byl na řadě on. Chlemtal vodu plnou písku. Otřel si ústa, pohlédl na temné kopce a dal pokyn k odchodu.

OSM

Po půl hodině se zastavili na hřebeni a uviděli moře. Vlny odrážely měsíční svit. Pobřeží, kde ztroskotala jachta a shromáždili se rybáři, teď bylo opuštěné.

Divoch se pomalu sunul doprava. Z tohoto směru přišli včera vesničané. Usoudil, že tam mají svá obydlí. Brzy se jeho předpoklad potvrdil.

Z oken několika desítek kamenných chýší zářila světla. Po Divochově levici, bezpečně nad hranicí vln, byly na rovném pásu pláže zaparkované dva vrtulníky. Mezi domky přecházely hlídky v nylonových kombinézách a se samopaly v rukou. Někteří byli v neustálém spojení pomocí přenosných vysílaček.

Divoch si pečlivě prohlížel vesnici. Vlevo od domků bylo v primitivním doku šest motorových člunů, každý pro dvanáct osob. Dále vlevo na kamenité pláži odpočívalo sedm jednostěžňových rybářských člunů. Vypadají lákavě, uvažoval Divoch,

Právě to je na nich podivné, usoudil.

U vrtulníků jsou stráže,

U rybářských člunů ne.

Jak se z ostrova dostaneme?

O pět minut později se rozhodl. Gestikulováním se pokusil Ráchel naznačit, co má dělat. Nerozuměla mu však. Zkusil to ještě několikrát, pak se ale odvážil nejslabšího šepotu.

„Jděte doprava podél útesu, Až budete.za vesnicí-padesát yardů-počkejte tam na mě. Možná se o nějakou chvilku opozdím. Až uslyšíte výstřely, ne aby sté propadla panice!“ ‚„Jak…“

„Slíbila jste, že uděláte vše, co řeknu,“

Zděšení zbrázdilo její tvář.

Nedělal to rád, ale neústupně trval na svém.

Přikrčila se a váhavě vykročila doprava.

Bylo mu jí lito. Věděl, jak se bojí, když je sama.

Neměl však na vybranou. Nemohl dovolit, aby zůstala s ním. Vzhledem k riskantnímu úkolu, který byl před ním, by mu nejen překážela, ale mohla by zavinit jejich smrt.

Počkal, až zmizela ve tmě, pak se soustředil na vesnici. Vlevo lákaly rybářské čluny. Byla to očividná léčka. Stráže určitě nejsou daleko.

Kdyby se pokusil dojít ke člunům, okamžitě by ho zastřelili. Možná by stráže střelcům posvítily světlomety, aby se jim lépe mířilo.

Bude si to muset ověřit.

Opatrné se začal sesouvat z kopce.

‚Možná se o nějakou chvilku opozdím.‘ řekl Ráchel. Nutnost být potichu mu zabránila dodat:.Ta chvilka‘ může trvat i několik hodin. Musí se pohybovat tak pomalu jako stíny vrhané pohybujícím se měsícem.

Po třiceti minutách, kdy nepostoupil dál než padesát yardů, ztuhl.

Podvědomě ucítil nepatrný šramot. Jemné otřeni látky o skálu. Přímo před sebou. Za stěnou balvanů.

Velmi opatrně zvedl hlavu.

Hlídka krytá vrcholem úbočí tam seděla s puškou namířenou na rybářské čluny.

Divoch muži srazil ruce dolů a jeho hlavou trhl dozadu.

A zakroutil.

Křehké prasknutí bylo příliš slabé, než aby vzbudilo něčí pozornost. Mrtvý muž se zhroutil.

Divoch se natáhl přes balvany a sebral rychlopalnou pušku .30-06 s dalekohledem. Kromě ní také našel revolver Magnum .357. V kapsách mrtvoly byl dostatek munice.

Sebral zbraně, obešel balvany a vrátil se nahoru na svah. Nepochyboval o tom, že v nejbližším okolí jsou další střelci. Zvolená cesta byla bezpečná, dovolil si proto plížit se rychleji.

Nahoře se zastavil, aby si ověřil, že vesnice je nadále klidná. Žádný poplach. Muži tam dole nevyhledávali úkryty ani neutíkali do svahu, což by udělali, kdyby byli varováni před vetřelcem. První část plánu vyšla. Co teď? Druhá část byla tak riskantní, že ještě váhal.

Jestli se nepovede, jiná možnost už se nenaskytne, uvažoval. Tady ale nemůžeme zůstat a čekat, až ostrov prohledají ještě jednou. Nemluvě o tom, že s každou hodinou čekání nám ubývá sil. A při příští pátrací akci nás možná objeví.

Nebo se Ráchel může zhroutit z napětí. Moc už jí k tomu neschází.

Musí se to stát teď, okamžité.

Ráchel řekl:,Počkejte tam na mě. Až uslyšíte výstřely, ne abyste propadla panice/

K Čertu, Ráchel, ovládni se.

Vypálil salvu z .30-06 a rozběhl se do vnitrozemí ostrova. Ozvěna se hrůzostrašně rozléhala.

Když se z vesnice ozvaly výkřiky, zmáčkl spoušť .357 a běžel dál. Ozvaly se další výkřiky. Znovu vypálil z pušky. O dvě vteřiny později z revolveru.

Dosud klidná noc byla najednou plná vzruchu. Hlídky ve vesnici začaly střílet do svahu. Divoch ještě dvakrát vypálil z revolveru a jednou z pušky a změnil směr. Neběžel už do vnitrozemí, ale zahnul doleva.

Výkřiky byly stále hlasitější a ozývaly se z větší blízkosti. Muži se blížili k vrcholu kopce. Divoch se zastavil a pak přikrčen se rozběhl víc doleva.

Muži běželi v poklusu přes kopec. Na obloze se rozzářila světlice a osvětlila prostor, odkud před chvílí střílel Divoch. Ten se sehnul ještě víc, zvýšil tempo, aby utekl před světlem.

Předvídal, co se bude dít. Muži po zaslechnutí výstřelů z různých zbraní usoudí, že výstřely byly vyměněny mezi ním a hlídkou. Rozestoupili se proto a začali krok za krokem prohledávat ostrov.

Divoch zatím využil jejich zmatku. Noční tmou spěchal na opačnou stranu vesnice, vyběhl na kopec a hledal Ráchel. Nikde ji neviděl.

Šel po hřebenu dál.

Trhl sebou, když zahlédl pohyblivý stín.

Málem mozolnatými prsty udeřil, když v posledním okamžiku poznal Ráchel. Chvěla se mu v náručí, neměl však čas ji utěšovat.

Pod ním na pobřeží se rozběhl motor vrtulníku. Jeho rotory se pomalu otáčely.

Na obloze nad hřebenem na opačné straně vesnice vybuchla další světlice. Intenzita prohledávání se stupňuje, pochvaloval si Divoch se zadostiučiněním. Pátrací jsou rozptýleni a postupují hlouběji do vnitrozemí. Zřejmě byl vydán rozkaz k vzlétnutí vrtulníku. K světlicím navíc potřebovali jeho světlomety.

Ráchel se k němu přitiskla pevněji.

Divoch jí přitiskl rty těsné k uchu. „Nepodlehnete panice“ šeptal. „Teď už ne. Ještě pět minut a budeme odtud pryč.“

Táhl ji ze.svahu dolů.

Listy vrtulníku se točily rychleji, jejich svist byl silnější. V měsíčním světle a v záři přístrojové desky bylo přes plexisklo vidět pilota.

Divoch táhl Ráchel hruběji.

Druhý pilot právě otevřel dvířka vrtulníku. Chtěl vylézt nahoru, zvrátil se však dozadu a po úderu Divochovy pušky do skráně se zhroutil.

Divoch ho odstrčil pušku odhodil, a do pilotní kabiny namířil revolver Magnum a vyděšenému pilotovi řekl; „Vypadni, nebo zemřeš.“

Pilot zápasil s bezpečnostním pásem, neohrabaně hmatal po dvířkách a seskočil na zem.

Divoch vylezl do kabiny, Ráchel vytáhl za sebou.

Ta však nepotřebovala povzbuzení. Byla sice zadýchaná, ale strčila do Divocha se slovy: „Tak už leťte!“

Divoch přibouchl dvířka, a aniž by si všímal bezpečnostního pásu, sešlápl pedály a chopil se řízení. Výcvik v MOVZu nezahrnoval vrtulníky, ale Graham trval na tom, aby ochránce získal výcvik na letadlech. Ne na tryskových, protože jejich ovládání je příliš náročné, než aby bylo možné si je osvojit bez dlouhého intenzivního výcviku. Ale vrtulová letadla - včetně základní řady vrtulníků - bylo možno zvládnout ve volném čase během několika měsíců.

Díky Bohu, pomyslel si Divoch, že to není vojenský vrtulník. Jejich ovládací panely ho totiž uváděly v zoufalství. Tento vrtulník byl konstruován pro civilisty k převážení turistů. Na ovládacích panelech nebyly žádné parádičky, ale to-udělej-podle-knihy-tak a to-zase-tak.Jednoduchost docela dobře zvládnutelná.

Zvuk motoru se změnil. Rotory se otáčely tak rychle, že zdánlivě stály.

„Tak už leťte!“ vykřikla Ráchel.

Divoch udělal potřebné a vrtulník se zvedl. Při náhlém vzletu mu poklesl žaludek. Od vzrušení ho začal bolet. Konečně jsou volní.

Nad vlnami ozářenými měsícem letěl ve stále stoupajícím kursu. Pohledem dozadu zjistil, že ze svahu spěchají malinké postavy, jiné z vesnice a rozčilené se sbíhají na pobřeží. Zvedaly pušky.

Z hlavní pušek se zablesklo.

Příliš pozdě, pomyslel si.

Zapnul si bezpečnostní pás a obrátil se k Ráchel. „Zapněte si ho.“

„Už jsem ho zapnula.“

„Jste úžasná.“ Divoch se zašklebil. „Musím vám říci, že jsem vámi unesen. Nemnoho…“

V prvém okamžiku nechápal, proč Ráchel vykřikla. Trhl sebou. Když se otočil, díval se do pistole namířené na svou hlavu.

Za pistolí uviděl Akiru.

DEVĚT

„Nezapomínejme, kde jsme.“ Akirovy oči byly stejné smutné, jak si je Divoch pamatoval, jeho angličtina dokonalá. „Ne, nesahejte po zbrani. Vystřelím. Zemřete. Vrtulník vyžaduje neustálou pozornost při řízení. Než bych vás stačil odstrčit a ujmout se ho, nezadržitelně bychom se zřítili. Pak bych zemřel i já. A zemřela by i vaše principálka.“

„Jak jste—“

„Úvahou: jachta se rozlomila na skalách. Přežil někdo? Jestli ano - což se dalo čekat, protože v MOVZu jste patřil k jednotce jako expert na přežití —, uvažoval jsem, co bych udělal na vašem místě. Za předpokladu, že bych se měl kde bezpečně přechodně ukrýt, snažil bych se z ostrova dostat co nejdříve, abych žízní a hladem neztratil sílu a energii. Nepochyboval jsem, že někde poblíž máte záchrannou četu. Pravděpodobně na Delosu. Ten vrtulník jsem tam, mimochodem, objevil. Usoudil jsem, že se na Délos budete muset dostat dřív, než záchranné mužstvo přestane čekat a odletí. Co jste měl za těchto okolností na výběr. Nabízelo se ukrást rybářský Člun. Muži mého principála je proto obstoupili. Všude byli ostřelovači..Vaše pověst je založena na přizpůsobivosti. Předstíraná akce na odvrácení pozornosti nepřítele? Únos letadla? Zvážil jsem vaši možnost výběru a ukryl se ve vrtulníku. Koneckonců, nemohl jsem nic ztratit. Že jsem musel ležet několik hodin bez hnutí? Vydržel bych to i několik dní. A přišel jste.“

„Při naší spolupráci v Horském zátiší Medford Gap jste nebyl tak hovorný.“ Divoch se s přivřenýma očima díval na Akirovu pistoli. Se zachvěním se podíval za ni do Akirových zadumaných očí. Do očí muže, jemuž, jak na vlastní oči viděl, byla useknuta hlava.

„Horské zátiší? Ano, kvůli němu jsem tady!‘ řekl Akira. „Proto jsem vám neustále v patách. Chci se vás na něco zeptat. Proč, jak to, že jste ještě naživu? Před šesti měsíci jsem vás viděl zemřít;’

Divoch šokovaný jeho slovy, ztratil na okamžik vládu nad vrtulníkem, který se ostře naklonil nad moře. Divoch se rychle věnoval řízení. Konečně let ustálil. Ulevilo se mu. S Akirovými slovy se však nemohl vyrovnat. „On viděl mě! Přece já jsem viděl —!‘

„Jsou za námi,“ řekla Ráchel.

Polekaný Divoch se podíval za sebe. Akira také.

Teď, napadlo Divocha. Mohu chňapnout po zbrani.

Instinkt ho však varoval. Akira si asi nikdy nedovolí ztratit přehled.

„Výborně.“ řekl Akira. „Odolal jste pokušení.“

„Počítal jste s tím, že se nepokusím?“

„Počítal jsem s vaším zdravým rozumem. Bude lepší, když si budeme vzájemné důvěřovat. Jako důkaz mých úmyslů…“ Akira zasunul zbraň v koženém pouzdře pod koženou bundu.

V následujícím okamžiku se v pilotní kabině uvolnilo stísněné ovzduší. Jako by v ní najednou bylo více místa.

Divoch se zadíval dozadu do noční tmy. „Nevidím, že by nás někdo pronásledoval.“‚

„Tamhle.“ Ráchel ukázala vlevo dozadu. „Světla.“

„Z motorových člunů?“

„Další vrtulník.“ řekl Akira.

„Ježíši. Je vyzbrojen!“

„Muži ve vrtulníku zcela určitě mají automatické zbraně,, ale vrtulník je dvojčetem tohoto. A ten není vybaven pro útočení.“

„Jestli nás dohoní,“ řekla Ráchel, „mohou otevřít dvířka a střílet po nás.“

„Ale nebudou.“

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Ze stejného důvodu, jako když jsme prchali z panského sídla. Mají strach, že místo mě zasáhnou vás“

„Teď když jsme ukradli vrtulník, je od střílení nic neodradí.“

„Zřejmě byli překvapeni vlastní ukvapeností. Svou pošetilost mají možnost si uvědomit právě teď. Jestli se tento vrtulník zřítí následkem jejich zásahu, Papadropolis jim uřízne jejich…“

„To ano.“ trhla sebou Ráchel. „Manžel je schopen všeho.“

„Takže vy jste teď naším ochranným štítem,“ řekl Akira.

‚Vaším? Vy jste přece na jejich straně,“ řekl Divoch.

„Už ne. Do panského sídla jsem přijel předevčírem jako náhradník za onemocnělého strážce“ Akira se obrátil k Ráchel. „V okamžiku, kdy jsem zjistil, k čemu jsem byl najatý - abych vás držel ve vězení a váš manžel vás mohl bít a znásilňovat —, vědě! jsem, že svědomí mi nedovolí zůstat. Dokonce jsem už měl vymyšleno, jak vás vysvobodím. Protože Papadropolis mi nepravdivě popsal můj úkol – řekl, že je ohrožován a potřebuje ochránce —, považuji svou dohodu s ním za neplatnou.“

„Tak proč jste na mě mířil revolverem?“ zeptal se Divoch.

„Abych vám zabránil na mě zaútočit. Musel jsem nějak získat vaši pozornost, abych vám všechno mohl vysvětlit.“

„Ta světla jsou stále silnější,“ řekla Ráchel.

„Možná se nás pokusí přinutit k přistání. Vpravo je ostrov.‘’ Divoch ukázal na obrovskou siluetu. Vyhnul se jí a zvýšil rychlost. Motory se rozburácely, trup vrtulníku se začal chvět.

Ukazatel stavu pohonných hmot klesl na značku poloviny. Divoch zavrtěl hlavou. „To je příliš rychlé. Máme příliš velkou spotřebu benzínu.“

„Při rychlosti, jakou nás stíhají, mrhají benzínem stejně jako my,‘; řekl Akira. „S tím bych si starosti nedělal. Už při startu ho měli v nádržích málo. Brzy budou muset někde přistát. Zachovejte klid. Nepochybuji, že oba máte žízeň a hlad.“ Akira sáhl na podlahu a s úsměvem, který však neodvál smutek z jeho očí, podal Ráchel polní láhev a balíček sendvičů.

Ráchel neobratné otevřela láhev a několikrát si lokla. Pak se na oba zamračila, „Vyhýbáte se nevyjasněnému problému.“

Divoch pochopil, co tím míní.

Akirovy smutné oči se přivřely. „Ano.“

„Co jste vy dva řekli, znělo až příliš šíleně. Co jste tím mysleli?“

Divoch a Akira neodpověděli. Jen se na sebe upřeně zahleděli.

„Viděla jsem vás,“ pokračovala Ráchel. „V doku, když jsme vyjížděli z přístavu, jste to přece vykřikoval,“ řekla Akirovi celá zmatená.

Obrátila se k Divochovi. „A vy jste stejná slova křičel na něho… jen důraz byl jiný., Viděl jsem vás.‘ Pak zahřmělo a další slova jsem neslyšela, až poslední ‚zemřít‘. Ptala jsem se vás přece, jestli toho muže znáte. Pamatuji se na to. Neodpověděl jste. O chvíli později jste řekl:,Nechť jsou při mně všichni svatí, ano, znám! Z vašich slov vanula hrůza. ‚Před šesti měsíci jsem ho viděl zemřít.“ Vítr vsak tak burácel, že jsem si nebyla jistá, jestli jsem rozuměla správně. Nedávalo to smysl. A teď i tento muž říká, že vás viděl —“

„Se setnutou hlavou. Divochu, jak to, že jste přežil?“

„Jak to, že jste přežil vy?“

:“Meč odsekl vaši hlavu. Kutálela se po podlaze.“

„Vaše hlava se přede mnou zastavila,“ řekl Divoch. „Vaše oči zamrkaly.“

„Vaše zamrkaly:’

„Ach, Ježíši,“ řekla Ráchel. „Měla jsem pravdu. Oba jste zešíleli.“

„Ale ne.“ řekl Divoch. „Protože.jsme však naživu, muselo se stát něco hrozného.“ Ochromující nával adrenalinu mu bolestivě sevřel žaludek. Roztřásla se mu kolena.

Ráchel zbledla a zavrtěla hlavou. „Proboha, to přece není možné. Jestli z vás nikdo nezešílel, pak někdo lže!“ Pohledem upřeným na Akiru dávala jasně najevo, koho podezřívá.

Akira pokrčil rameny, aniž by na její slova reagoval. Jen se upřeně díval na Divocha.

„Tak to zkuste ještě jednou,“ řekla Ráchel. „A dobře se při tom poslouchejte. Tvrdíte, že jste ho viděl se setnutou hlavou?“

„To je absolutně pravda,“ řekl Akira a přimhouřenýma očima se díval na Divocha.

„A vy jste videi jeho se setnutou hlavou?“ zeptala Ráchel Divocha.

Divoch přikývl. Zamrazilo ho na zádech, jako by s ním v pilotní kabině sedel duch.

Rozhodila ruce. „Opakuji znovu. Něco takového se nemohlo stát, takže je to lež.“

„Máte ke mně důvěru?“ zeptal se Divoch.

„Dobře víte, že mám. Kolikrát to mám dokazovat? Přísahám, že bych za vámi šla i do pekla.“

„Nu, právě v něm se teď cítím být. Divím se, když říkáte, že to není možné. Já jsem ale při tom byl. Vím, co se stalo. Viděl jsem to. Ráchel, říkám vám… myslete si, že jsem se zbláznil, mně je to jedno… říkám vám, že jsem viděl japonského vraha odseknout hlavu tomuto muži. Ta hrůza mě pronásleduje už šest měsíců.“

„Přesně tak mě pronásledujete vy,“ řekl Akira.

„Vaše tvrzení nedává žádný smysl,“ řekl Divoch. „Ráchel a já si navzájem věříme. Mohu však věřit vám.“

„Dokonale profesionální stanovisko. Cítím to stejně. Zklamal byste mě, kdybyste nebyl nedůvěřivý. Co víc, byl bych nedůvěřivý sám, kdybyste všemu ihned věřil.“

„Oba mé začínáte děsit,‘’ řekla Ráchel.

„Začínáme? Já jsem vyděšený od okamžiku, kdy jsem Akiru uviděl v panském sídle.“

„Dovedete si představit můj otřes?“ zeptal se Akira. „Nechtěl jsem brát na vědomí, co jsem viděl, když jste projel kolem mě v autě… když jsem vás pronásledoval přes vesnici… když jsem na vás křičel v doku.“

„To je sice hezké, ale nezáleží na tom,‘’ řekl Divoch...Záleží jedině na tom, co jsem na vlastní oči viděl před šesti měsíci. Tím jsem si jistý. Ne, že byste byl střelen do prsou a jen se zdál být mrtvý, aby vás potom doktor oživil.“

„Jak je tedy možné, že jsem tady? Jak je možné, že s vámi hovořím?“

„K čertu, to právě nevím!“

„Tak už toho nechte,“ řekla Ráchel. „Dostávám z vás strach.“

„O nic víc než já,“ řekl Akira. „Jak vás mám přesvědčit, abyste mi uvěřil. Divochu, Šest uplynulých měsíců jste mě pronásledoval jako noční můra. Pomalu jsem se zotavoval…“

„Z…“

„Z ran způsobených bokkenem“

Ráchel se neovládla. „Mluvte anglicky!“

„To jsou dřevěné meče.“ řekl Akira. „Polámaly mi paže, nohy, žebra, zranily slezinu, slepé střevo a lebku. Mé zotavování trvalo šest měsíců.“

„Mně se stalo přesně totéž,“ řekl Divoch. „Jsme tedy tam, kde jsme začali. Buď jsme se oba zbláznili, nebo vy lžete. Nebo…“

„Vy lžete.“ řekl Akira. „Vím přece, co jsem viděl. Jak jste přežil?“

Divoch si uvědomil, že za melancholií v Akirových očích se skrývá zoufalý zmatek.

„Tak dobré,“ řekl Divoch. „Věřím vašemu tvrzení. Předpokládejme, že jsme jeden druhého viděli zemřít. Něco takového je však nemožné.“ Zoufale se snažil nalézt nějaké vysvětlení. „Jestli jsme se nezbláznili… a jestli nikdo z nás nelže…“

„Ano? Jen dál!“ Akira se naklonil dopředu.

„Váš mozek přece uvažuje stejně logicky jako můj. Musí existovat třetí možnost.“

„Zatím neznámá.“ Akira přikývl. „Protože vy i já jsme naživu

„Když byste neměl být.“

„Ani vy.“

Divochovi se z toho motala hlava. „Co se to, k čertu, stalo?“

„Navrhuji, abychom se to společně pokusili zjistit.“

DESET

„Světla za námi se už nezdají být tak blízko,“ řekla Ráchel.

Divoch se otočil. Vrtulník letící za nimi změnil směr a klesal vpravo na ostrov. „Zřejmě mu dochází benzín.“

„Díkybohu. Alespoň máme o jednu starost méně.“ Ráchel vyčerpáním zavřela oči.

„Jak je to s naším benzínem?“ zeptal se Akira.

Divoch pohlédl na měřidlo. „Čtvrt nádrže.“

Ráchel bleskově otevřela oči. „Vystačí nám to na pevninu?“

„Jestli budeme sledovat tento kurs, pak ano.“

„Jaké jestli? Proč bychom ten kurs neměli sledovat?“

„Divoch měl na mysli, že pilot, který nás pronásledoval, určitě podal zprávu ostatním vrtulníkům, nu, a ty by mohly vyletět proti nám,“ řekl Akira. „Budou totiž znát směr našeho letu. Zůstaneme-li v tomto kursu, najdou nás.“

„Poletíme proto raději tam, kde nás nebudou očekávat.“ Divoch změnil kurs ze severozápadního na západní. „Pak poletíme zase k severu.“

„Touto trasou je do Athén dál. Budeme potřebovat víc pohonných látek,“ řekla Ráchel.

„A při maximální rychlosti dochází k nedokonalému spalování. Poletím raději pomaleji, abych s benzínem šetřil,“ řekl Divoch.

„Znamená to, že nám vystačí až tam?“

Divoch neodpověděl.

„… doprdele,“ řekla Ráchel.

JEDENÁCT

Motor zakašlal. Na dosah k pevnině se ručička znepokojivě pohybovala ke značce prázdné nádrže. V Šeru před svítáním Divoch dosedl na osamocenou mýtinu, na níž by na Delosu čekal vrtulník pro případný Divochův útěk. S Ráchel a Akirou utíkali k tmavému křoví na okraji mýtiny. V jednom okamžiku se bál, že Akira vytáhne zbraň a přizná, že je obelhal, jen aby získal Divochovu důvěru. Akira měl však ruce stále volně po bocích. Sám byl znepokojen představou, že by zbraň mohl vytáhnout Divoch.

„Za křovím je prašná cesta,“ řekl Divoch. „Po stu yardech doleva dorazíme ke stodole.“

„V níž je auto?“

Divoch přikývl a začal utíkat.

„Co kdybychom sem nedoletěli?“

„Připravil jsem dvě jiná přistávací místa. I přístavy jsem měl vybrané, pro případ, že bychom utekli ve člunu. Znáte přece ten vždycky fungující zákon. Může-li se něco pokazit, pokazí se to. Takže je nutné připravit co nejvíc náhradních řešení.“

„Ať vás trénoval kdokoli, udělal to dokonale.“

Došli k cestě a spěšně zahnuli doleva.

„Je samozřejmé, že úřady vrtulník najdou,“ řekl Akira. „Jestli se Papadropolis rozhodne ohlásit jeho krádež, laboratorní pracovníci budou práškovat a snímat otisky prstů.“

„Jsou vaše v evidenci?“

„Nikdy mi nebyly odebrány.“

„Zato moje byly,“ řekl Divoch.

„Papadropolis určitě použije svého vlivu, aby vaše otisky zjistil. Nu, a pak pošle muže, aby vás zabili za to, že jste mu ukradl manželku.“

„Před odchodem z vrtulníku jsem otřel všechno, čeho jsem se dotkl. Ale vaše jméno Papadropolis přece zná.“

„Ne přesné. Zná jen mé krycí jméno.“

„Ano, to byla jedna z prvních věcí, které mé učitel učil“ řekl Divoch. „Zůstat v anonymitě. Rozzlobenému protivníkovi zabránit, aby šel po mně.“

..Moudrý instruktor.“

..Jenže instruktor se také může ukázat jako syčák.“

..Víceméně všichni instruktoři jsou někdy syčáky.“

.Já…“ Ráchel sípavě, nepřirozené rychle dýchala. „Nestačím s vámi držet krok.“

Oba muži se obrátili a uchopili Ráchel za paže. Spěšněji nesli mezi sebou ke stodole, rýsující se v šerém světle svítání. Tmavý fiat čekal. O pět minut později už byli na cestě. Ráchel na předním sedadle mezi nimi.

Divoch za volantem cítil vedle sebe její oděv prosáklý potem. „Nejhorší máme za sebou. Jste v bezpečí. Vyspíte se a najíte se teplého jídla, převlečete se do něčeho čistého a lehnete si do velmi měkké postele. Sám jsem ji vyzkoušel.“

„Hlavně se potřebuji.“ Ráchel si povzdechla, „vykoupat.“

„Počítal jsem s tím.“ řekl Divoch. „Vše je připravené. I mnoho teplé vody.“

„Horké vody.“

„Mluvíte jako Japonci.“ Akira pozoroval, že Šedá obloha se při plném svítání mění ve velmi jasnou modř. „Kam jedeme?“

„Na farmu východně od Athén.“ Divochovy oči žhnuly vyčerpáním. „Pronajal jsem opuštěný domek. Jsem spisovatel,‘’ řekl jsem vlastníkovi. „Potřebuji soukromí. Dávám dohromady materiál na nový životopis Aristotela.‘“

„A co na to vlastník?“

„Myslel, že mluvím o Aristotelu Onassisovi. Vynutil si na mně slib, že mu řeknu všechny skandální historky o Arim a Jackie.“

„Řekl jste mu něco?“

„Ano..Podle mě by Ari mohl konkurovat papeži ve svátosti.‘ Farmářovy oči zeskelnatěly. ‚Ach, vy profesoři.‘ řekl a vzal ode mě peníze. Myslí si o mně, že jsem trouba. Ten na návštěvu určitě nepřijde.“

Akira se nezřetelně uchichtl. Ráchel chrápala.

DVANÁCT

Auto ukryli za domem. Na polích zalitých sluncem se tísnila vinná réva. Domek vypadal zvenčí na spadnutí, uvnitř vsak byl čistý a útulně zařízený. Stav zařízení Divoch zkontroloval před několika dny.

Během cesty Divoch a Akira neustále prodiskutovávali své noční můry, v obytném stavení statku se však přednostním objektem jejich zájmu stala Ráchel. Co chce? ptali se jí. Jídlo? Delší spánek? Koupel, vymínila si. Divoch si už dříve ověřil stav elektrické instalace v domě. Ohřívač nastavil na nejvyšší stupeň. V koupelně zůstala hodinu. Když pak přišla v šatech, které pro ni vybrala sestra, byla krásná navzdory modřinám v obličeji.

Akira se na modřiny mračil. „Ve vrtulníku jsem si myslel že máte tvář pokrytou špínou posledních nocí a dní. Netušil jsem, že zdánlivá špína jsou ve skutečnosti… Věděl jsem, že vás manžel týrá, ale… Jaká zrůda…‘?“

Ráchel zvedla ruku a největší modřiny si zakryla.

„Omlouvám se,‘’ řekl Akira. „Chtěl jsem jen projevit soucit, ne vás uvádět do rozpaků. Nezapomeňte, že modřiny jsou jen přechodné.“

„Ty na těle, chcete říci,“ řekla Ráchel.

„Vaši duši nikdo nemůže zhmoždit.“

Ráchel spustila ruku a usmála se. „Děkuji vám. Potřebovala jsem, aby mi to někdo připomněl.“

Divoch se nemohl ubránit dojetí. Její nádherně modré oči, zvýrazněné tmavou červení bavlněných šatů, zářily odhodláním a důstojností. Mokré, za uši sčesané světle kaštanové vlasy zvýrazňovaly eleganci brady a lícních kostí, které po ustupujících otocích začaly být výrazné.

„Ani kdyby vás manžel zabil, vaší duši by neublížil,“ řekl Akira. „Věřím v šintoismus.“

Ráchel zavrtěla hlavou.

„Je to nejstarší japonské náboženství.“

„Stále nechápu… Nikdy jsem nebyla nábožensky založena.“

„Podle šintoismu naše duše po smrti splynou se světem kolem nás. Život nekončí. Pouze se mění. Je pohlcen. Stále však má svou identitu. Přijímá. Jde s proudem. Váš manžel by nemohl vaši duši zničit, protože je nezranitelná. Měla by jiný život.“

„Mě však zajímá tento život,“ řekla Ráchel.

„Zajisté.“ Akira pokrčil rameny. „Šintoismus netrvá na tom, aby se člověk vzdával stávající formy existence, které dává přednost.“

, Jenže v tomto životě potřebuji i jídlo.“

„Už se připravuje,“ řekl Divoch. „Dušené jehněčí.“

„To zní lahodně.“

A bylo.

Během jídla se Divoch obrátil k Akirovi. „Řekněte mi to ještě jednou.“

„Už jsem vám to řekl pětkrát.“

„Řekněte to pošesté. Zemřeli jsme oba, ale nezemřel nikdo. Při každém pohledu na vás se celý roztřesu. Vidím…“

„Kami.“

„Cože?“

„Ducha. Usilovně se snažím pochopit. Bezúspěšně. Jestli to ovšem chcete slyšet znovu…“

.Mnohem podrobněji. Vždycky se dá říci něco navíc. Něco, na co jste dosud nepomyslel.“

„Výborně. By! jsem najatý.

Muto Kamiči.

Divoch napjatě poslouchal Akirův podrobný popis tohoto muže.

Hodně přes padesát. Lehce shrbený. Vydulé břicho. V černých vlasech prameny šedin. Hnědé propadlé líce.

„Přesně tak si ho pamatuji,“ řekl Divoch. „Kde vás najal?“

„V Tokiu.“

„Jaké bylo jeho zaměstnání?“

„Nevím.“

„Něco jste si musel aspoň domýšlet. Popište jeho kancelář.“

„Už jsem přece řekl, že jsme se setkali na neutrální půdě. V parku.“

„Ach, ano,“ řekl Divoch, „pak vás oba vyzvedla jeho limuzína.“

„Správně.“

„Popište řidiče.“

„Elegantní muž. Svou práci dělal dobře. Přepážka z kouřového skla však byla zavřena. Nevidě! jsem ho zblízka.“

„Mohl být Kamiči politikem?“

„Snad, ale stejně tak mohl být podnikatelem nebo obchodníkem. Nejsilněji na mě zapůsobila jeho hluboká celková únava.“

„Unavený vysoký činitel. To byl můj dojem,“ řekl Divoch. „Ale činitel může znamenat velice mnoho druhů činností. Povězte mi o jeho nikou.“

„Na konečcích prstů měl mozoly, í na hranách dlaní.“

„Stejně jako na vašich a na mých. Po výcviku karate.“

„Můj závěr byl stejný,‘1 řekl Akira. „Ale v Japonsku, kde bojové umění je tradicí, ho trénuje mnoho Činitelů.“

„Co bylo vaším úkolem?“

„Doprovodit Kamičiho-sana do Ameriky. Musím se tam zúčastnit nějaké konference, řekl. Nepředpokládal žádné nebezpečí, považoval však za rozumné mít ochranný doprovod.“

„Zdá se mi to poněkud podivné. Když měl šoféra, jistě měl mezi zaměstnanci i osobní strážce.“

„To mi vysvětlil,“ řekl Akira. „Potřeboval ochránce znalého amerických zvyků.“

„Vy už jste pracoval pro Američany?“

„Pracoval jsem pro mnoho národností. Dobrá znalost angličtiny mě zvýhodňuje u bohatých Američanů přijíždějících do Japonska. A u bohatých Japonců cestujících do Ameriky.“

„Řekl vám, že má v úmyslu najmout si i amerického ochránce?“

„Ano. Neviděl jsem v tom nic zvláštního. Bylo nutné zajistit mé zastoupení v době, kdy budu jíst a spát. Je praktické mít za spolupracovníka občana země, v níž pracuji,“ řekl Akira.

„Z Tokia jste tedy odletěli do…?“

„Dallasu.“

„Přihodilo se tam něco?“

„Můj pán tam hovořil s nějakým Japoncem, který na něho čekal. Pak se ještě setkal s několika Američany.“

„K setkání došlo na letišti?“

„A bylo krátké: Neslyšel jsem, o čem hovořili. Pak jsme pokračovali do New Yorku.“

„Kde jsme se setkali,“ řekl Divoch..,Potom jsme hodinu jeli autem a zastavili.“

„Můj pán mi řekl, že základní instrukce jste dostal. Japonsky mě pak požádal, abych vám dodal podrobnosti, které jste nevěděl.1’

„Zastavili jsme u Howard Johnson’s. Pak diplomatky…“

„Byly vyměněny. Překvapilo mě to.“

„Mě rovněž. Po výměně jsme dojeli do…“

„Po mnoha hodinách jízdy a potmě k nejneobvyklejší budově, vypadající jako několik budov. Jedna z cihel, jiná z kamene, další ze dřeva. Lišily se výškou: pět podlaží, tři, čtyři. Každá budova v jiném slohu: městský dům, pagoda, zámek, chata. Některé měly rovné zdi. Jiné zakulacené. Komíny, věžičky, lomenice a balkóny jen zvyšovaly,“ Akira se váhavé odmlčel, „architektonický zmatek.“

„Ano. Zmatek.“

„V tak nechráněném prostředí jsem měl obavu o bezpečnost.“

„Ale ne, to já jsem byl nervózní, ale vy jste řekl, abych si nedělal starosti, že byla učiněna opatření.“

Akira zavrtěl hlavou. „Jen jsem opakoval ujištění svého pána. O opatřeních samotných jsem nevěděl nic.“

„I na útesech byly hlídky. Ti tři další principálové najednám měli každý po dvou strážcích jako Kamiči.“

„Jaké národnosti byli druzí principálové?“ zeptal se Akira.

„Američan, Španel a Ital.“

Ráchel odložila lžíci. „O vašich záležitostech nevím sice vůbec nic…“

Divoch a Akira na Ráchel pohlédli.

„… a jsem jenom civilista a měla bych asi mlčet. Když, vás ale tak poslouchám, něco mě napadlo.“

„Tak ven s tím.“ Divoch vyčkával.

„Možná to není nijak důležité, ale…“

„Jen domluvte,“ řekl Akira.

„Tak dobře. Jak se Kamiči dostal s vámi do styku?“

Akira se zarazil.

„Oba jste až nepříčetně posedlí tou svou anonymitou. Určitě svou činnost neinzerujete v novinách.“

Divoch se rozesmál. „Ovšemže ne.“

180

„Podle čeho a jak jste byli vy a Akira vybráni pro tuto práci?“

Akira pokrčil rameny. „Běžným postupem. Práci zajistil můj agent.“

„U mě to bylo stejně tak,“ řekl Divoch. „Podrobnosti nejsou důležité.“

„Před pěti minutami jste tvrdil, že všechno je důležité.“

„Ráchel má pravdu,“ řekl Akira. „Musíme vzít v úvahu opravdu všechno.“

„Můj agent o Kamičim nic nevěděl,“ řekl Divoch. „Ani mi nemohl říci, jestli budu chránit podnikatele nebo politika. Kamiči se jednoduše na něho obrátil a nabídl finanční odměnu za ochranný doprovod na pět dni.“

„Můj agent o něm také nic nevěděl,“ řekl Akira a obrátil se k Ráchel. „Ochrana podnikatele vyžaduje jinou zabezpečovací techniku než ochrana politika. Každý čelí jiné hrozbě - únos versus vražda. Vzpomínám si, jak mě nedostatek informací uváděl do zoufalství.“

„Stále se jen vyptáváte jeden drahého,“ pokračovala Ráchel. „Co kdybyste se také zeptali svých agentu? Možná si vzpomenou na něco, co se dřív nezdálo být důležité.“

Divoch zvedl obočí.

„Na tom něco je,“ řekl Akira.

„Proč ne? Za pokus to stojí. Sami zřejmě nic nevyřešíme.“

Divoch se najednou zatvářil odmítavě. „Jenže váš agent je v Japonsku a můj v Americe. Nemůžeme se o tom vybavovat na tak dlouhou vzdálenost.“

„Stačí, když si pocestujeme, ale jen na poloviční vzdálenost, než si myslíte.“ řekl Akira. „Při práci v Americe používám jednoho amerického agenta.“

„Jak se jmenuje?“

Akira ještě váhal a zamračeně se díval na Ráchel, jako by zvažoval, kolik toho může prozradit před nezasvěcencem. Znehybněl pod tíhou nutnosti odpovědět. „Graham Barker-Smythe.“

„Ježíši!“

TŘINÁCT

Divoch vstal tak náhle, že židle se zaduněním spadla na podlahu. „Tak se jmenuje přece můj. Ten mizera!“

„Graham je vaším agentem?“ Pohoršení v Divochově tváři přimělo i Akiru vstát. „To bude nějaký omyl. Řekl jsem Jednoho amerického agenta‘. Ve skutečnosti to je—“

„Angličan. Málo mu chybí do šedesátky. Tlustý, Plešatý. Kouří doutníky. Vždy nosí třídílný oblek.“

„A vždy té nejlepší kvality“ dodal Akira. „Miluje šampaňské a kaviár.“

„Beluga a Dóm Perignon. Tak je to opravdu Graham. To je syčák.“

Ráchel bezradně rozhodila ruce. „Mohl by mi někdo laskavě…? Vy jste oba používali stejného agenta, aniž jste o tom věděli?“

‚Nemohli jsme to vědět,“ řekl Divoch. „Naše profese je založena na principu dokonalého utajení. Při své práci se totiž lehce můžeme stát terčem.“

„Svým pánům slibujeme věrnost.“ řekl Akira. „Nikdy nezradit důvěru. Nikdy neprozrazovat indiskrétnosti. My se však nemůžeme vždycky na věrnost svých pánů spolehnout, proto své totožnosti tajíme. To pro případ, že by se naši páni rozhodli jít po nás, aby si zajistili mlčenlivost. Nebo pro případ, že se nepřátelé našich pánů rozhodnou nás potrestat.“

„Mluvíte, jako byste žili v jiném století,“ řekla Ráchel.

„Pochopíte-li toto, pochopíte všechno,“ řekl Akira. „Jak já bych si přál žít před třemi sty lety.“

Divoch si rozpačitě měřil Akiru, pak se podíval na Ráchel. „Vtip je v tom, že my musíme být paranoidní. Nejen kvůli svým klientům, ale kvůli sobě samým. Ochránce musí bezvýhradně věřit svému agentovi. Agent je veřejně známá osoba, která je spojkou mezi nepřítelem, klientem, vlastním úkolem a —“

„Vámi, ochráncem,“ řekla Ráchel a obrátila se k Akirovi. „A ovšem vámi. Takže Graham jako agent musí být paranoidní také:’

„Ale absolutně hodnověrný. Nikdy nesmí zradit klientovu důvěru,“ řekl Divoch.

„Nebo prozradit anonymitu ochránců, které zastupuje?“ zeptala se Ráchel.

„To je přesné. Proto bychom se Divoch a já nikdy nedověděli, že máme stejného agenta. Kdyby mi Graham řekl jméno jiného ochránce, jehož zastupuje, okamžitě bych k němu ztratil důvěru a poohlédl bych se po jiném agentovi.“

Divoch obešel stůl. „Takže Graham etiku zachoval zamlčením, že máme společné noční můry?“

„Vy jste uzdravováním strávil šest měsíců. Já přesné tolik. Navštěvoval vás?“

„Každou sobotu,“ řekl Divoch. „V zátoce Chesapeake Bay.

„Za mnou přicházel každý čtvrtek. Do vinohradu Martha’s Vineyard.“

„Po celou tu dobu věděl o mém přesvědčení, že jste mrtev.“

„Stejně jako já jsem si myslel, že jste mrtev vy.“

„Taková paranoidita agenta už není omluvitelná. Měl nám o tom říci.“

„Myslíte, že v tom měl prsty?“

„Zatraceně to tak vypadá,“ řekl Divoch.

Na Akirové tváři se objevil záblesk krutosti.

Ráchel je uchopila za ruce. „Jen nebuďte nervózní, přátelé, ale…“

„Nemějte obavy, neodletíme prvním letadlem do Států a neopustíme vás, jestli vám dělá toto starosti,“ řekl Divoch. „Stále jste pro nás prvořadým středem pozornosti.“

„V tom případě…“ Rachelina ramena poklesla a oči ztratily obvyklý lesk. „Potřebuji se…“ Sklonila hlavu. „Jsem strašně unavená.“

„Jděte do ložnice a prospěte se trochu.“

Ráchel zívla. „A co vy?“

„S námi si nedělejte starosti. Akira a já budeme spát na směny. Jeden z nás bude stále na stráži.“

Hlava jí klesla na stůl.

Divoch jí odnesl do ložnice.

ČTRNÁCT

Když se vrátil do kuchyně. Akira byl pryč. Rychle se přesvědčil, že ostatní pokoje jsou prázdné. Zamračen otevřel dveře a našel Akiru, jak sedí na vratkých schodech a vystavuje slunci svou hnědou tvář.

„Nějaké potíže?“ zeptal se Divoch.

„Byl čas poohlédnout se po okolí.“

„A?“

Akira ukázal na viničně lány. „Všechno se zdá být normální. Hrozny už byly sklizeny. Je vidět mezi řádky. Na poli není nikdo. Dobře jste vybral tento dům.“

„Díky.“ Divoch se posadil vedle něho. „Vzhledem k vaší zkušenosti a bojovému umění to beru jako poklonu.“

„Pouhé konstatování skutečnosti.“

Divoch se ušklíbl.

„Co nejvíc se snažím zůstat skromný.“

Akira mu úšklebek vrátil, v očích mu však melancholie zůstala.

„Vaše angličtina je dokonalá,“ řekl Divoch. „Kde jste se ji naučil…?“

„Někdy vám to řeknu.“

„Až budete mít náladu. Omote a ura. Je to tak?“

Akira se k němu obrátil. „Veřejné myšlenky a soukromé myšlenky? Vy se vyznáte v japonské logice?“

„Snažím se.“

„Chvalitebné. Nicméně, škoda že se vám to nikdy nemůže zcela podařit.“

„Už jsem si udělal úsudek.“

„O té ženě?“ zeptal se Akira.

„Obstála dobře. Dá se říci impozantně, opravdu. Je oprávněně vyčerpána. Ani se nepohnula, když jsem ji přikrýval. Asi bude spát až do setmění.“

„My se ale také potřebujeme vyspat. Chcete-li, vezmu si první hlídku. Můžete se vykoupat a…“

„Vy jste se přece exponoval víc než já,“ řekl Akira.

„Odpočiňte si. Jistě jste víc unavený. Vyjděte první.“

„Takhle bychom se mohli dohadovat celé dopoledne.“ Divoch zvedl dva oblázky, potřásl jimi mezi sevřenými dlaněmi, pak v každé ruce sevřel jeden a napřáhl ruce. „Malý oblázek si půjde odpočinout první.“

„Dětská hra?“

„Proč ne? Pro rozhodnutí je to stejně dobrý způsob jako každý jiný.“

Akira se zatvářil pobaveně a zvolil levou pěst. Divoch ji rozevřel a porovnal velikost oblázků.

„Zdá se, že si brzy zdřímněte,“ řekl Divoch.

Akira se uklonil a rozesmál. „Hai.“

„Znamená to v japonštině ‚ano‘?“

„Kromě jiného také,ovšem‘,, Vskutku‘,rozhodně‘. Záleží to na modulaci hlasu.“ Akira se na Divocha zkoumavě podíval. „Vy jste tím, co my nazýváme ryzím člověkem. S dobrými úmysly. Seriózním.“

„Který však má strašný problém.“

„Dva,“ řekl Akira. „V prvé řadě musí být principálka vrácena vaší zaměstnavatelce.“

„Už jsem učinil opatření.“

„Až dosud považuji vaši práci za vynikající. K urychlení celého procesu vsak navrhuji, abychom při navrácení principálky spolupracovali.“

„Bude mi ctí.“ Divoch sepjal ruce a uklonil se.

„Pak pojedeme do New Yorku.“

Divoch se narovnal. „A přinutíme Grahama, aby nám zodpověděl několik otázek.“

„Je tu však ještě něco, o čem jsem s vámi zatím nehovořil. Netýká se to pouze vás a mě.“

„Vím,“ řekl Divoch. „Kamiči.“

Akira se zatvářil překvapeně.

„Čtyřicet sedm roninů“ dodal Divoch.

„Vy o nich víte?“

„Trvalo jim to dva roky, ale nakonec smrt svého pána přece jen pomstili.“

„Kamiči je jediný principál, kterého jsem ztratil.“ Akirův hlas byl chraplavý.

„A jediný principál, kterého jsem ztratil já. Jestli v tom má prsty Graham…“ Divoch se zamračil. „Víc než Ráchel… víc než naše společná noční můra… to, co se stalo Kamičimu…“

„Musí být pomstěn.“ Akira vstal. „Shodujeme-li se v podstatném…“

„Mohli bychom byt přáteli.“ řekl Divoch.

Akira kradmo pohlédl na Divocha...Přáteli?“

Asi si na japonské poměry osobuji příliš mnoho, napadlo Divocha.

„Přechodnými společníky.“ řekl Akira. „Považujte za poklonu, když použij i způsobu Západu.Li

Potřásli si rukama. Akirovo sevření bylo tak pevné jako samuraje svírajícího meč.

Toto přirovnání připomnělo Divochovi meč, který rozsekl Kamičiho tělo vpůli a usekl Akirovu hlavu.

Zesílil vlastní stisk.

A myslel na Grahama.

OD NEPAMĚTI

.

JEDNA

Athénské letiště nemohli použít, protože bylo určitě pod dohledem Papadropolisových mužů. Jiná mezinárodní letiště byla v Salonice, několik ser kilometrů na sever, a v Korfu, stejně daleko na severozápad. Nebylo pochyb, že i tato místa jsou hlídána. Chronicky netrpělivý Papadropolis automaticky počítá, že pronásledovaní použijí nejrychlejšího druhu cestování, přestože dosažení vzdálených letišť si vyžádá velkou ztrátu času.

Další možností bylo odjet z Řecka autem. Byl by to však tvrdý oříšek. Než by se octli v bezpečí, museli by Divoch, Akira a Ráchel jet nejprve na sever do Jugoslávie, která je rozlohou čtyřikrát vetší než Řecko, odtud na západ přes rozlehlé hory severní Itálie a nakonec přes jih Francie k Azurovému pobřeží do ostrovního knížectví, ovládaného Rachelinou sestrou.

Nejlepší se zdála být přeplavba na lodi. Nikdo ani s Papadropolisovým bohatstvím není schopen zajistit dohled v každém řeckém přístavu, ovšem kromě přístavů poblíž Athén a konečných stanic železniční přepravy aut v této oblasti. Divoch. Akira a Ráchel se tedy autem vydali na čtyřhodinovou cestu do Patrai na západním pobřeží Řecka. Měli v úmyslu tam co nejdříve podplatit nějakého rybáře, aby je propašoval do Itálie. Pak si však nebyli jisti, jestli mohou rybáři natolik důvěřovat, že je místo převezení přes hranice neohlásí nejbližšímu úřadu.

Nakonec rozhodli, že nejbezpečnější přece jen bude veřejná přeplavba.

„Uvidíme,“ řekl Akira. Bylo devět hodin večer. Stáli s Divochem a s Ráchel v temné aleji a pozorně sledovali dopravní ruch a pohyb chodců před prodejnou lodních lístků na jasně osvětleném přístavním molu těsně vedle trajektu. Je to zamčené rychlejší než cesta autem, ale ne tak rychlé jako letadlem.“

„Což jsme uznali jako ne právě moudré.“ řekl Divoch.

„Prodejna lodních lístků může být ale stejné riskantní jako letiště.“

„O tom není pochyb. Jenže na mně poznají, že jsem Člen bílého plemene, snad mě odhadnou na Američana, stejně jako mohu být považován za Evropana. Japonce by odhalili okamžitě.“

Divoch se vrátil za deset minut. „Neviděl jsem nikoho podezřelého.“

„To ještě neznamená, že tu nikdo není“

Divoch souhlasně pokrčil rameny a podal jim lodní lístky. „Předpokládám, že budou střežit přístaviště trajektu i prodejnu lístků.“

„Nebo budou mít i dohled na trajektu.“ řekl Akira. „Je to prostředí prostorově omezené. Jsme tu jako ve vězení.“

.Jenže to funguje i opačně. Je velice pravděpodobné, že my objevíme je.“

Akira o tom uvažoval. „Ano.“

„Za jak dlouho doplujeme do Itálie?“ zeptala se Ráchel.

„Za devatenáct hodin.“

„Cože?“

„Trajekt má před přeplutím Jaderského moře dvě zastávky na pobřeží,“ řekl Divoch. „Zdá se mi, že pomalost přeplavby bude pro nás výhodou. Papadropolis určité nepočítá, že zvolíme tak dlouho trvající přepravu. Odplouváme za patnáct minut. Bude lepší, když se vrátíme pro auto.“

DVA

Divoch a Ráchel dojeli k molu a zařadili se do řady osobních i malých nákladních aut čekajících na celní prohlídku a na nájezd na trajekt. V Itálii budou také celníci, ale Řekové si dávají záležet na prohlídce zavazadel hlavně kvůli možnému nelegálnímu vývozu antických uměleckých předmětů. Celnice sice nebyla tak přísná jako její přistěhovalecké oddělení, pasy však bylo nutné předložit.

Pokud šlo o pasy. Divoch si svůj vyzvedl z bezpečnostní schránky v Athénách a Akira nikdy bez svého pasu ve vodotěsném obalu nechodil.

Rachelin pas zabavil Papadropolis, aby i takto dal najevo svou nadvládu.

Nejběžnější by bylo, kdyby Ráchel zašla na americké velvyslanectví, ohlásila ztrátu pasu a požádala o vydání nového. To by však trvalo několik dní a Ráchel neměla žádný doklad prokazující, že je občankou Spojených států. Nemluvě o tom, že Papadropolis by s touto eventualitou mohl počítat a dát rozkaz k obsazení přístupových cest k velvyslanectví Spojených států.

Náhradním řešením mohlo být, kdyby Divoch pro Ráchel opatřil padělaný pas. Vyloučil to ovšem proto, že Ráchel měla tvář plnou modřin, které nebylo možné ani kosmeticky zakrýt. Kdyby úředník porovnal fotografii na pasu s ženou stojící před ním, modřiny by byly skoro stejné. Z toho by lehce usoudil, že fotografie byla pořízena před méně než dvaceti čtyřmi hodinami, a tedy že pas je padělaný.

Když Divoch tehdy souhlasil s úkolem Ráchel zachránit, o jejích modřinách nevěděl. Z profesionálního zvyku vsak vypracoval pián pro nepředvídanou okolnost, že Ráchel se v případě potřeby ke svému pasu nedostane. Joyce Stoneová mu ukázala sestřiny fotografie. Divocha překvapila až děsivá podobnost obou žen, jako by nebyly sestrami, ale dvojčaty, přestože Ráchel byla o deset let mladší.

Požádal Joyce Stoneovou, aby při návratu do svého ostrovního knížectví využila svého společenského postavení a nenechala si při přejezdu hranic orazítkovat pas. Posel ho pak přivezl Divochovi do Athén. Neexistoval důkaz, že Joyce Stoneová Řecko opustila.

Při srovnání fotografie v pase s tváří mladší sestry byl Divoch opět upoután jejich až děsivou podobností. S dvěma výjimkami: Joyce Stoneová byla blondýnka, zatímco Racheliny vlasy byly kaštanově hnědé. A Joyce Stoneová stále vypadala jako filmová hvězda, zatímco Ráchel jako zle zřízená manželka.

Těch rozdílů výhodně využijeme, uvažoval Divoch. V obytném domě na farmě poblíž Athén dal Ráchel odbarvovač, aby si vlasy změnila na blond. Teď když „řídila auto k celnici u trajektu vrtěl Divoch při pohledu na ni jen v obdivu hlavou. Světlé vlasy z ní udělaly ohromující dvojče její sestry a modřiny kupodivu přispěly k tomu, že vypadala starší.

Celník prohlédl auto. „Žádná zavazadla?“

„Pouze tyto kabely,“ řekla Ráchel podle Divochových instrukcí.

„Pasy, prosím.“

Divoch a Ráchel mu je podali. Akira se měl nalodit zvlášť pěšky, aby se spolu nestali nápadnými.

„Joyce Stoneová?“ Úředník odtrhl oči od pasu a překvapeně se díval na Ráchel. „Omlouvám se, nepoznal jsem… jsem fanouškem vašich filmů…“

„Zmátly vás mé modřiny?“

„Vypadají tak nezvykle. Zničily dokonalost samu. Co hrozného…?“

„Bouračka nedaleko Athén.“

„Moje hluboká soustrast. Moji krajané jsou neobratní řidiči.“

„Ale ne. Byla to moje chyba. Díky Bohu ani on ani já jsme nebyli zraněni vážně. Tomu muži jsem uhradila náklady za opravu auta i účty lékařů.“

Úředník se postavil do pozoru. „Vaše Veličenstvo je velice laskavé. Jste i teď s modřinami stejně krásná jako ve filmech. A tak noblesní.“

„Smím vás požádat o laskavost?“

„Jsem vaším pokorným obdivovatelem a služebníkem.“

Dotkla se jeho ruky. „Neříkejte nikomu, že jsem na palubě. Normálně si vážím pozornosti obdivovatelů, í když jsem odešla do ústraní, nezapomínám na ty kteří si mě pamatují z doby mé kariéry, a nechtěla bych, aby si pohledem na modřiny zkazili o mně dojem.“

„Váš velkolepý zjev nebude nikdy zapomenut.“

„Ale teď, když, vypadám tak hrozně, by lidé řekli, že jsem ohyzdná.“

„Krásná.“

„Jste nesmírně laskavý.“ Ráchel mu stále držela ruku. „Ale na palubě by mohli být fotoreportéři. Jestli vám mé filmy dělaly potěšení…“

„Zbožňoval jsem je.“

„Pak vás prosím, neničte vzpomínky mých obdivovatelů.“ Ráchel mu stiskla ruku a pustila ji.

Celník odstoupil. „Vy určitě nepasujete antické památky. Můžete dát řidiči pokyn, aby odjel na trajekt.“

„Děkuji vám.“ Ráchel ho odměnila nádherným úsměvem.

„Víte, že jsem vždycky své sestře záviděla?“ řekla, aniž by viditelně pohnula rty. „Vždycky byla lepší. Ale teď, když mám strachem srdce v kalhotách, jsem dostala chuť dokázat, že jsem lepší já.“

„To vám nikdo nebude vyvracet.“ Divoch zaparkoval auto v podpalubí trajektu. „Teď počkáme na Akiru.“

TŘI

Trajekt odrazil od mola o dvacet minut později. Akira se však neukázal.

„Zůstaňte v autě,“ přikázal Divoch.

Nervózně vystoupil a pozorně si prohlížel osvětlené uličky mezi řadami aut. Parkovací prostor páchl olejem a výfukovými plyny. Ostatní vozidla byla prázdná. Cestující vystoupili na paluby, aby se prospali nebo koupili občerstvení a kochali se pohledem na vodu ozářenou měsícem a na světla na nábřeží. Dunivý rachot motorů trajektu rozechvíval kovovou podlahu parkovacího prostoru.

Po Akirovi ani stopa.

„Změnil jsem názor“ řekl Divoch...Vystupte a postavte se vedle mě. Kdyby se něco stalo, utíkejte. Nahoře jsou bezpečnostní stráže. Zdržujte se někde poblíž nich.“

Ráchel se spěšné zeptala..Je něco v nepořádku?“

„Ještě si nejsem jistý.“ Divoch neustále sledoval dění na parkovišti. „Akira se k nám už měl dávno připojit“

„Pokud z mimořádné opatrnosti nekontroluje cestující.“

„Možná… Nebo se dostal do potíží.“

Divoch, obklopen tolika vozidly, měl najednou pocit, jako by ho někdo odhalil.

Zvykl si nikdy nepřekračovat mezinárodní hranice se střelnou zbraní. V mnoha zemích byly sice kontroly velmi nedbalé, takže ani na rentgenech neodhalili zbraně zhotovené většinou z umělé hmoty, zvláště když byly rozmontované, ale Divoch používal celokovový revolver .357 Magnum, který kromě bubínku nebylo možné rozmontovat. Navíc. Řecko a Itálie se chovaly k teroristům spíše smířlivě, jenže toho fanatici zneužívali k dalším ukrutnostem na území hostitelů. Řecko a Itálie proto zesílily bezpečnost na hranicích. Divoch a Akira své zbraně hodili do kanálu dřív, než dojeli na stanoviště trajektu.

Teď by byl Divoch rád, kdyby to neudělal. Na kovové podlaze zaduněly kroky. Ze schodiště vycházel muž. Divoch doufal, že to je Akira.

Ne! Byl to běloch!

Divoch měl pocit, jako by mu něčí paže sevřely hruď. Pak si oddechl.

Muž měl na sobě uniformu. Člen posádky trajektu, kontrolující auta na parkovišti. Podíval se na Divocha a na Ráchel. „Promiňte, pane, cestující tady nesmějí zůstávat.“

„Samozřejmé. Moje žena si zapomněla peněženku. Museli jsme se pro ni vrátit.“

Člen posádky počkal, až Divoch a Ráchel projdou kolem něho, pak pokračoval v prohlídce parkoviště. Divoch svou pozornost soustředil na vrchol schodiště.

„V davu bychom mohli předpokládat bezpečnost, ne?‘’ řekla Ráchel. Snažila se, aby její slova zněla sebejisté, nepodařilo se jí to však nijak přesvědčivě. „Splyňme tedy s davem“

„A hledejme Akiru,“ řekl Divoch. „Mějte na paměti, že muži vašeho manžela nevědí, jak vypadám. Nemluvě o tom, že hledají ženu s kaštanovými vlasy, ne světlými. V tom je naše výhoda.“

„Modřiny přece nemohu zakrýt.“

„Opřete se o zábradlí, tvář schovejte v dlaních a dívejte se na vodu. Ve tmě si vašeho obličeje nikdo ani nevšimne. Jste připravena?“

Na okamžik se zachvěla, pak přikývla. „Držte mě za ruku.“

ČTYŘI

Velká trajektová loď byla schopna přepravit šest set cestujících. Nad parkovištěm v podpalubí byly na palubách B a A kabiny a řady sklápěcích sedadel. Divoch pronajal jednu kajutu. Nechtěl ji však použít a nechat se v ní chytit dřív, než zjistí, co se stalo s Akirou.

Cestou po schodech na hlavní palubu slyšel bezpočet hlasů všech možných přízvuků a jazyků. Mořská bríza mu ochlazovala vlhké čelo. Stiskl Rachelinu třesoucí se ruku a spolu prošli dveřmi. Octli se na okraji procházejícího se a do sebe vrážejícího davu pasažérů.

Ráchel sebou trhla.

Divoch ji objal kolem ramen a odvedl ji ze silně osvětleného prostoru k zábradlí do ochrany noční tmy. Jakmile se naklonila přes zábradlí a tvář ukryla v dlaních. Divoch se zadíval do davu promenujících se lidí.

Kde je Akira?

Na promenádním prostoru byla restaurace a bar. Okny bylo vidět cestující sedící kolem stolů.

Akira.

Kde je, k čertu, Akira?

Uplynulo pět minut. Deset. Divochovi se sevřel žaludek. Zoufale se rozhlížel, neodvážil se však opustit Ráchel ani ji nechat v prázdné kajutě.

Z masy bělochů se oddělil Orientálec.

Akira!

„Dva za mnou,“ zašeptal, když se přiblížil na doslech.

Divoch se zahleděl do restaurace, pak se zase obrátil k moři, jako by pro něho okolojdoucí Japonec neexistoval. „Zaveďte je ještě jednou dokola“ zašeptal Divoch.

Pak se otočil, Akira však už zmizel v davu.

Za Akirou šli dva zasmušilí muži. Pod napnutým těsným sakem se rýsovaly svaly.

Divoch zvažoval, nejsou-li jen návnadou, které si kořist má všimnout, zatímco jiní členové pátrací skupiny sledují Akirovy reakce. Bylo to docela dobře možné. Ti dva muži se nezdáli být nemotorní, jejich cílem však nebyl Akira, ale Ráchel. Pokud Akira bude muže za sebou ignorovat, nebudou si jistí, že je to Japonec, kterého hledají. Jestli ho nezajmou a násilím z něho nevynutí přiznání, budou muset čekat, až se setká s bělochem a se ženou. V tom okamžiku by bez ohledu na Rachelinu změněnou barvu vlasů věděli, že našli, koho hledají.

Co uděláme? zvažoval Divoch. Zahrajeme si na trajektu na schovávanou?

Intenzivněji si prohlížel přecházející dav připraven okamžitě zareagovat, kdyby o Ráchel nebo o něho někdo projevil nemístný zájem. Když Akira a oba muži v opatrném odstupu za ním prošli po obvodu promenády podruhé, usoudil, že jsou sami.

Problém však tím zdaleka nebyl vyřešen.

Jak s těmi chlapy naložit?

Nejjednodušší by bylo nechat Akiru vodit je za sebou, než se promenáda vyprázdní a cestující odejdou spát. Pak by se Divoch mohl pokusit přiblížit se k nim a hodit je přes palubu.

Bylo však možné, že muži mají příkaz telefonicky se z trajektu hlásit v pravidelných intervalech bez ohledu na výsledek stopování. Právě toto bylo základní strategií v MOVZu. Jestli se mužstvo neohlásilo v předem dohodnuté době, velitel si nejprve myslel, že mužstvo má logistické problémy a je nuceno hledat bezpečné útočiště. Nehlásilo-li se však mužstvo dál, velitel usoudil, že bylo zajato nebo likvidováno.

Kdyby zabránili těmto mužům podat očekávané hlášení, možná by právě tím Papadropolisovi napověděli, kam má další pátrání soustředit.

Při dalším promýšlení tohoto problému ho rozrušil nutný následek dřívější úvahy. Předpokládejme, že právě podali situační zprávu. Co když svému nadřízenému řekli, že objevili Japonce, který by mohl být Akirou? Papadropolis by asi okamžitě vydal příkaz, aby se zítra ráno při první zastávce na řeckém pobřeží v Igoumenitse nalodili na trajekt další muži.

Příliš mnoho neznámých.

Nebylo však možné nechat situaci vyvíjet živelně.

Museli něco udělat.

Divoch viděl přes okno restaurace Akiru u stolu. Právě nořil pytlík čaje do šálku. Od vzdáleného stolu nenápadně přihlíželi oba muži. Jeden z nich něco říkal. Druhý přikývl. První muž vstal a dveřmi restaurace na opačném konci trajektu odešel.

Divoch se narovnal. „Ráchel, jdeme!“

„Kde jsou…?“

„Na vysvětlování nemám čas.“ Převedl ji přeplněným zakouřeným barem vedle restaurace, zkoumavě se zahleděl na opačný konec promenády a u řady telefonů uviděl stojícího muže. Právě do jednoho z nich zasunoval kreditní kanu a postupné mačkal řadu čísel.

„Ráchel, nakloňte se zase přes zábradlí, tak jako předtím.“

Rychle pak šel k muži, zastavil se a zvedl sluchátko vedlejšího telefonu.

„Ještě nevím,“ řekl muž. Ucítil Divocha vedle sebe, obrátil se a zamračil.

Divoch předstíral, že si ho nevšímá, a pročítal pokyny k telefonování.

„Ano. Japonec,‘’ řekl muž. „Popis sice odpovídá, ale známe přece jen málo podrobností. Věk, výška a tělesná konstrukce k jistotě nestačí.“

„Ahoj, miláčku.“ zvolal Divoch do sluchátka. Čísla zmáčkl nazdařbůh, ozval se obsazovací tón. „Chci ti jen říci, že se mi podařilo stihnout trajekt v Patrai.“

„Přesvědčit se?“ zeptal se muž. „Ale jak —?“

„Ano, v Itálii přistaneme zítra odpoledne v pět.“ řekl Divoch.

„Zeptat se ho?“ Muž se znovu na Divocha zamračil, protože nemohl mluvit otevřeně, jak by potřeboval. „Ale i kdyby to byl on, myslel jsem, že podstatné je zjistit, jestli se setká se svými společníky. Podle toho, co jsem o tom muži slyšel, sami dva nebudeme stačit přimět ho ke spolupráci.“

„Už se na tebe těším, miláčku.“ řekl do sluchátka Divoch.

„Jo, tak to je mnohem lepší. Pošlete těch vyjednavačů raději víc.“

„Ne, všechno jde výborně. Navštívil jsem všechny zákazníky podle seznamu.“ říkal Divoch do telefonu. „Získal jsem několik opravdu velkých objednávek.“

„Na Corfu?“ Muž se tvářil zmateně. „To je přece až druhá zastávka. Proč nemohou nastoupit v Igoumenitse? Aha, oukej, rozumím. Jestli jsou už chlapi na Corfu v doku a na letišti, tak je opravdu rozumnější je tam nechat. Stejně by se v tuto dobu z ostrova neměli čím dostat. Průliv mezi ostrovy Corfu a Igoumenitsa by nestačili přeplout včas, aby stihli trajekt.“

„Miluji tě také miláčku,“ říkal Divoch do sluchátka.

„Tak fajn. Uvidíme se zítra dopoledne v devět,“ řekl muž. „Jestli se něco do té doby stane, ozvu se.“

Muž zavěsil a vrátil se do restaurace.

Divoch odložil sluchátko a šel k zábradlí, do šera k Ráchel. „Změna plánu.“ řekl.

„Nerozumím.“ řekla.

„Nejsem si jistý, jestli tomu sám rozumím.“ Zamračil se. „Ještě uvažuji o podrobnostech.“

PĚT

V jednu hodinu v noci byla promenáda skoro prázdná. Většina cestujících odešla na nižší paluby do kabin, jen několik jich ještě zůstalo v baru a v restauraci.

V restauraci seděl také Akira. Nesmíme pomalu vychutnával každé sousto objednaného jídla. Oba hlídací psi, sedící stále u stolu v koute, si sami začali připadat nápadní. Z jejich výrazu to bylo patrné.

Bylo nutné počítat s tím, že si mohou každým okamžikem vyhledat méně nápadné místo k pozorování.

„Je čas“ řekl Divoch. Z restaurace nebylo na Ráchel vidět, Divoch se tam však pro jistotu ze tmy každou chvíli díval. Sám si uvědomoval, že se stává nápadným. Ano, definitivně se rozhodl. Je nejvyšší čas.

„Jste si jistý, že to vyjde?“ Rachelin hlas se třásl.

„Ne, nejsem, je to však to jediné, co jsem vymyslel.“

„Vaše slova mě zrovna důvěrou nenaplňují.“

„Zvládnete to dobře. Říkejte si v duchu, že to je další příležitost dokázat, že jste lepší herečkou než sestra.“

„Jsem příliš vyděšená, než aby mi právě teď na tom záleželo.“

„Tak jen do toho. Dejte si záležet. Běžte dovnitř.“

Divoch se na ni usmál a přátelsky ji šťouchl.

Chvilku se na Divocha dívala, usmála se také, zhluboka se nadechla a vešla do restaurace.

Divoch pozoroval z temnoty u zábradlí oba muže. Mrkli se na Ráchel a málem upustili hrníčky s kávou. Akira naproti tomu jedl s neochvějným klidem dál.

Ráchel se posadila vedle něho. Akira odložil nůž a vidličku, jako by čekal právě na ni. Řekl něco, pak něco dodal a naklonil se k ní. Ona odpověděla, také něco dodala a ukazovala dolů na nižší paluby. Pokrčil rameny a přikývl.

Na druhém konci restaurace muž, který telefonoval, vstal a vyšel ven.

Divoch čekal ve stínu, když muž s očima rozzářenýma úspěchem vykročil k řadě telefonů.

Letmým pohledem na obě strany se Divoch ujistil, že promenáda je prázdná. Sevřel mužovu levou paži, popadl ho za pravou nohu a hodil přes palubu.

Z výšky pěti poschodí se voda při dopadu chová jako beton. Muž byl tak překvapen, že nestačil ani vykřiknout.

Divoch se vrátil k oknu, zůstal však ve stínu. Akira v restauraci vstal, zaplatil a s Ráchel vyšli na opačný konec lodi.

Sledující muž nevěděl, co má dělat. Bylo mu už asi divné, proč se kolega nevrací. Nemohl si však dovolit ztratit Akiru a Ráchel z dohledu, toho si byl Divoch vědom. Muž podle očekávání spěšně vstal, peníze hodil na stůl a šel za nimi.

Divoch šel po opuštěné promenádě. Nepovažoval za nutné jít až na druhy konec lodi nepříteli v patách. Věděl kam jde.

Za chvíli sešel po schodech, na palubu A. Nespěchal. Bylo nutné, aby Akira s Ráchel došli do pronajaté kajuty. Stejně žádoucí bylo, aby je stopující muž viděl do kajuty vstoupit a zaslechl zamknutí dveří, aby pocítil nutnost co nejrychleji svému kolegovi říci, kde se manželka jejich pána skrývá.

Divoch se naoko opile potácel u schodiště, hrabal se v kapsách, jakoby neschopen nalézt klíc od kajuty. Hlídací pes uháněl směrem k němu celý žhavý vrátit se na hlavní palubu a vyhledat kolegu. Divoch ho udeřil pěstí do břicha a mozolovitou hranou dlaně do čelisti. Pak bezvědomého muže (poněkud přiopilého) vlekl prázdnou chodbou a třikrát zaklepal na dveře kajuty.

Dveře se malinko pootevřely.

„Pokojová služba,“ řekl Divoch.

ŠEST

Kajuta byla malá, prostě zařízená toaletním stolkem s prádelníkem, dvěma kavalci nad sebou, malinkým šatníkem a toaletou. Pro dvě osoby by stačila, ale pro čtyři poskytovala málo prostoru. Zatímco Ráchel zamykala dveře, Akira pomohl Divochovi uložit bezvědomého muže na dolní kavalec. Jeho vlastním opaskem mu svázali ruce za zády a vázankou nohy přes kotníky. Prohledali ho a ujistili se, že neriskoval pronesení zbraně přes celní kontrolu.

„Je hrozně bledý,“ řekla Ráchel. „Má čelist… tak hrozně oteklou.“

Napětí v jejím hlase Divocha přimělo obrátit se. Uvědomil si, že Ráchel poprvé vidí následek násilí na někom jiném než na sobě.

„Dýchá nějak…“

„Jen si nedělejte starosti,“ řekl Divoch. „Neudeřil jsem ho tak silně, abych ho zranil. Už by se měl každou chvilku probudit.“

„Zkusíme ho nějak povzbudit.“ Akira přinesl z koupelny sklenici vody a postříkal muže po tváři.

Muž zamrkal a zaostřil pohled. Když uviděl, že na něj upřeně hledí Divoch, Akira a Ráchel, snažil se okamžitě vstát. Zděšeně zjistil, že má ruce i nohy svázané,

„Jen klidně ležte,“ řekl Divoch. „A nebuďte hloupý a nekřičte o pomoc. Váš přítel vás stejně nemůže slyšet.“

„Kde…?“

„Spadl přes palubu.“

„Ty zatracený hajzle!.“ vykřikl muž.

„Máme pro vás návrh,“ řekl Akira. „Byli bychom rádi, kdybyste se vyspal dorůžova a ráno někam podle našich instrukcí zatelefonoval.“

„Vy nemáte v úmyslu mě zabít?“

„Ta možnost tu samozřejmě je.“ Akirovy oči přímo přetékaly melancholií. „Ocenili bychom však vaši spolupráci, abyste nemusel předčasné a zbytečné následovat své předky.“

„Jaké předky? To je něco japonského?“

„Chcete-li to tak nazvat, tak ano.“ Akira se trpce pousmál. „Něco japonského.“

„O jaký telefonický hovor jde‘?“

„Trajekt dopluje do přístavu Igoumenitsa zítra v sedm ráno. Jakmile vypluje dál do Corfu, zavoláte svým nadřízeným a řeknete jim, že jsme vás a vašeho spolupracovníka odhalili, zpanikařili a autem z trajektu v Goumenitse odjeli. Prcháme na východ do vnitrozemí směrem do Loannina po silnici devatenáct.“

„Ve skutečnosti ale všichni zůstaneme na lodi a poplujeme do Corfu?“ zeptal se muž.

„Přesně tak. Posily, připravené k nalodění na trajekt v Corfu, nebudou potřebné a budou rozpuštěny.“

Muž začal být podezřívavý. „A co potom? Co se stane, až doplujeme do Corfu? Budeme se plavit dál do Itálie?“

„Po našich plánech vám nic není.“

„Myslím jen na to, co se stane se mnou. Proč bych měl někam telefonovat? Zabili jste mi kolegu. Co vám zabrání zabít i mě?“

„Máte naše slovo, že vám neublížíme.“ řekl Akira.

Muž se rozesmál. „Vaše slovo? Víte co, trhněte si nohou. A to své slovo si strčte do prdele, stejně stojí za hovno. Až mé nebudete potřebovat, bude ze mě mrtvola. Nemůžete si přece dovolit nechat mě naživu, abych Papadropolisovi řekl, kam jste doopravdy odjeli.“

Akirovy oči vzplály hněvem. „Mé slovo není ničím, co by si někdo mohl dovolit strkat do prdele a považovat za hovno.“

Muž otočil hlavu k Divochovi. „Podívejte se, vy a já jsme Američané. To přece něco znamená. Aspoň by mělo. Nechápete, ksakru, v čem je můj problém?“

Divoch se posadil na kavalec vedle něho. „Ale ovsem. Na jedné straně máte obavu, že vás po uskutečnění telefonického hovoru zabijeme, až vás, jak se domníváte, nebudeme dál potřebovat. Na druhé straně máte obavu, že vás zabije Papadropolis, jestli odhalí, že jste nám pomohl k útěku. Vůbec ho nebude zajímat, jestli jste to udělal pro záchranu vlastního života. Z jeho hlediska jste se dopustil zrady. Potrestá vás. A přísně. To je tedy celý váš problém, v tom s vámi souhlasím. Musíte se vyrovnat s problémem, jestli chcete raději zemřít teď, nebo později.“

„Nepochybujte ani na okamžik, že jestli odmítnete, připojíte se ke svému kolegovi v moři,“ řekl Akira. „Máme jiné možnosti, jak se léčce vyhnout.“

„Tak je, krucifix, použijte.“

„Co však s vámi“ zeptal se Divoch. „Papadropolis nám v tomto okamžiku nedělá žádné starosti. „Vy je děláte. Tak co s tím hodláte udělat?“

Muž se z Divocha vylekaně podíval na Akiru, pak zpátky na Divocha, nakonec se zahleděl na Ráchel. „Paní Papadropolisová, nedovolte jim —“

„Nenávidím to jméno“ řekla. „Neříkejte mi tak. Už ho nikdy nepoužiji. Už ho nikdy nechci ani slyšet. Mé dřívější jméno bylo Stoneová.“

„Slečno Stoneová, prosím vás, nedovolte, aby mě zabili. Zbledla jste, když jste se dověděla, že tento muž.‘’ ukázal na Divocha, „zabil mého kolegu. Ještě hůř se vás dotkne, jestli mu dovolíte, aby zabil i mě. Vídávala jste mé přece zblízka. Mluvívala jste se mnou. Jmenuji se Paul Farris. Je mi čtyřiatřicet let. Jsem odborník ochránce, ne vrah. Mám manželku a dceru. Žijeme ve Švýcarsku. Jestli dovolíte těm mužům mě zabít, i když je při tom neuvidíte, budete mít po cely život výčitky svědomí.“

Ráchel svraštila čelo a polkla.

„Hezká pohádka, jen co je pravda. Než jste se probral, prohledali jsme vás,“ řekl Divoch. „Podívali jsme se i do vaší náprsní tašky. Nejmenujete se Paul Farris, ale Harold Trask. Jen svůj věk jste udal podle pravdy. Ráchel, jen se na něho nedívejte s přehnanou přecitlivělostí.“

„Myslíte, že jsem tak praštěný, abych nosil pravou identifikační kartu, když jsem v práci?“ zeptal se muž. „Kdyby lidé, které prošetřuji a sleduji, věděli, že po nich jdu, mohli by pronásledovat mou ženu a dítě, aby si se mnou vyrovnali účty. Vsadím krk, že vy dva také nenosíte pravé identifikační karty.“

„Vaše slova jsou sice přesvědčivá, nejsou však k věci.“ řekl Akira.

„Ještě jste nevyřešil svůj problém. I kdyby nám Ráchel řekla, ať vás nezabijeme, nemělo by to na nic vliv. V sázce není její život. Kdyby ji totiž Papadropolis našel nebo kdyby se rozhodla vrátit se k němu —“

„Nikdy!“ řekla Ráchel. „Nikdy bych se k němu nevrátila.“

„—manžel by ji nepochybně tloukl s větší surovostí, ale nezabil by ji. Zabil by nás, kdyby věděl, kdo jsme, a kdyby se mu podařilo nás chytit. Takže vaše umlčení musíte brát jako naši sebeobranu.“

„Rozhodněte se,“ řekl Divoch. „Budete spolupracovat?“

„Když zavolám svým nadřízeným, necháte mě odejít?“

„Už jsme to slíbili.“

Muž uvažoval. „Zřejmě mi nic jiného nezbývá.“

„Rozumný člověk,“ řekl Akira.

V mužových očích se objevila vypočítavost. „Nicméně…“

„Ztrácím trpělivost.“

„Budu potřebovat nějakou povzbuzující injekci.“

„Peníze? Nepokoušejte se unavit své Štěstí.“ řekl Divoch.

„Zaplaťte mu.“ ozvala se Ráchel.

Divoch si ji zamračené změní.

„Bere na sebe riziko,“ řekla. „Můj manžel bude vztekem bez sebe, až zjistí, že ho ten muž obelhal.“

„To je pravda, slečno Stoneová. Budu muset sebrat manželku a dceru a na nějaký Čas zmizet. A to bude nákladné.“

„Jestli ovšem vůbec nějakou ženu a dceru máte,“ řekl Divoch. „Tak kolik?“

„Čtvrtmilionu.“

„Vy jste se snad zbláznil.“

„Tak to tedy nechme na dvou stech tisících.“ řekl muž.

„Zaokrouhlím to na padesát tisíc a i za to můžete být vděčný.“

„Podle čeho poznám, že je vůbec máte?“

Divoch znechuceně zavrtěl hlavou. „Máte si snad možnost vybrat?“

Muž zbledl.

„Nechtějte mě rozčilit.“ řekl Divoch.

„Tak dobře.“ Muž polkl. „Vy rozdáváte karty. Je tu však ještě něco.“

„Jste nemožný,“ řekl Akira.

„Ale ne, jen poslouchejte. Potřebuji, abyste mi pomohli vymyslet něco, jak zabránit, aby Papadropolis po mně šel.“

„Víte co, vyspíme se na to.“ řekl Divoch.

„To nejmenší, co pro mě můžete udělat, je rozvázat mi nohy a ruce.“

„To ne, Já bych vám něj raděj i k tomu zacpal ta vaše nevymáchaná ústa,“ řekl Akira.

„Musím jít do koupelny.“

Akira rozhořčeně rozhodil ruce. „Pochybuji, že s tím chlapem do zítřejšího rána vydržím.“

„Ta vaše rozhořčená tvář, to je tedy pohled pro bohy,“ rozesmála se Ráchel.

SEDM

Bylo deset minut po sedmé následujícího rána. Přepravní loď už vyplula z malého přístavu Igoumenitsa a mířila na západ k ostrovu Corfu. Divoch, Akira a Ráchel napjaté stáli vedle muže hovořícího do telefonu. Divoch mu pevně svíral ruku a poslouchal, co říká svým nadřízeným.

„No jo, vím, že je to zpackané. To mi nemusíte říkat. Ale, k cenu, není to moje vina. Kolega se jim přiblížil tak blízko, že ho Japonec odhalil. Bylo to těsně před přiražením k přístavní hrázi v Igoumenitse. Japonec utekl. Chvíli trvalo, než jsme ho našli. To už ale Američan a paní Papadropolisová byli s ním. Určitě spali v jedné z kajut. Co jsem měl dělat, měl jsem snad klepat na každé dveře a ptát se.Paní Papadropolisová, jste tam?‘ Ten Japonec byl zřejmě návnadou - pro kontrolu, jestli je trajekt hlídaný. Kdyby vše vypadalo bezpečné, pokračovali by v plavbě na Corfu“

Muž se odmlčel. Divoch slyšel někoho vykřikovat na druhém konci telefonického spojení.

„Ne, nemohli jsme jim zabránit v odjezdu z trajektu,“ pokračoval muž.

Z druhého konce se ozval ještě větší křik.

„Hele, vždyť vám říkám, že to není moje chyba. Kolega, který to zvoral, dostal takový strach, že utekl. Je si jistý, že ho Papadropolis zabije.“

Muž sebou trhl. Výkřiky byly tak silné, že podržel sluchátko dál od ucha.

„No jo, je to jeho prdel, ne moje. Já jsem stále v práci. Je to však zatracená práce pronásledovat je sám. Dohnal jsem je jen s velikým štěstím, když vyjeli z města. Jedou na východ po silnici devatenáct. Proč jsem nevolal dřív? Jak jsem to měl udělat a neztratit je z dohledu? Teď jsem se k telefonu dostal jenom proto, že zastavili pro benzín. Jsem v restauraci u silnice. Vidím je oknem. Nevědí, že… Okamžik. Doprdele, už se chystají odjet. Podívejte se, myslím, že jedou do Loannina. Méně než hodinu jízdy odsud na sever jsou jugoslávské hranice. Zajistěte, aby hlídali hraniční přechody. Kristepane, už odjíždějí! Už musím končit! Ozvu se později!“

Muž, takřka bez dechu, praštil sluchátkem.

Divoch pustil jeho ruku.

Vězeň si otřel pot z čela, opřel se o telefon a roztřásl se. „Oukej?“

„Mimořádně přesvědčivé.“ řekl Akira.

„Co teď?“ Muž se tvářil, jako by čekal, že ho Divoch a Akira přece jen zabijí.

„Oddáme se odpočinku a budeme se těšit z plavby,“ řekl Akira.

„To myslíte vážně?“

„Svou část dohody jste přece splnil.“

Muž si oddechl a napřímil se. „Snad jsem se před Papadropolisem zachránil. Budou teď hledat kolegu.“

„Kterého nikdy nenajdou,“ řekl Akira. „Zdá se, že své starosti máte za sebou.“

„A pokud jde o nás,“ řekla Ráchel, „na Corfu nás nebude nikdo čekat. Pokusí se nás chytit na cestě do Jugoslávie.“

„Kam ovšem nemáme v úmyslu jet.“ Divoch se obrátil k muži. „Udělejte vše pro to, abyste se co nejdříve dostal na pevninu. Budete muset předstírat, že nás pronásledujete. Ještě jim zatelefonujte. Samozřejmě, budete jim dávat stále nepravdivé informace.“

„Nemějte pochyb, že to tak udělám. Jestli se s některou četou nesetkám na některém hraničním přechode, neuvěří mé zprávě. Pak ovšem ztratím definitivně vás.“

„Přesně tak.“

„Jetu však ještě něco.“

„Ale co neříkáte? Co zase?“

„Zapomněl jste mi dát peníze.“

OSM

O devadesát minut později, když trajekt doplul na Corfu, pozorovali muže, jak vyjíždí z trajektu do doku a mizí v pouličním dopravním ruchu.

„Stejně nás může podvést,“ řekl Akira.

„Pochybuji, že to udělá.“ řekl Divoch. „Instinkt Ráchel správně napověděl, abychom mu zaplatili. On dobře ví, že jestli jim řekne místo našeho skutečného pobytu, že si to s ním vyřídíme. Papadropolis by ho zabil za to, že se nechal podplatit.“

„Takže teď se můžeme plavit do Itálie?“ zeptala se Ráchel.

„Proč bychom si dělali starosti?“ Divoch se usmál. „Letiště na Corfu teď určitě nebude pod dohledem. Co kdybychom se pokusili chytit nejbližší letadlo do Francie. A dnes večer budete u své sestry.“

Avšak Ráchel se netvářila nijak nadšeně.

Proč asi? ptal se v duchu Divech.

„Pak vy a já nastoupíme do nejbližšího letadla do New Yorku,“ řekl Akira, jehož smutek v očích byl zesílen zlostí. „Musíme si na Grahamovi vynutit vysvětlení. Přinutit ho, aby nám řekl, jak je možné, že jsme se viděli umírat.“

DEVĚT

„Že jsem rozčilená? Samozřejmě že jsem. Proč bych neměla být?“ řekla Ráchel.

Auto nechali v přístavu Corfu, letadlem společnosti Alitalia odletěli do Říma, kde přesedli na letoun do Nice.

Odpoledne se přehouplo přes polovinu. Počasí bylo nádherné. Ráchel seděla u okna a během řeči se dívala západně na Korsiku a pak zase dolů na Středozemní moře, lesknoucí se ve slunečních paprscích.

Divoch však měl pocit, že Ráchel věnuje víc úsilí snaze zakrýt své dojetí než opravdovému zájmu o nádherný rozhled, když odpověděla na jeho otázku.

„Protože na lodi jste neprojevila žádnou radost při mé zmínce, že dnes večer budete u své sestry,“ řekl Divoch.

Ráchel se zatvrzele dívala z okna. „Čekal jste snad, že budu radostí vyskakovat? Po všem, co se přihodilo, jsem jako vyždímaná. Jako po nervovém otřesu od výbuchu granátu. Jako omráčená. Stále nemohu úplně uvěřit, že jsem uprchlá.“

Divoch se podíval na její ruce položené v klíně. Prsty měla sevřené, klouby bílé.

„Ráchel…“

Sevřela ruku v pěst.

Tvář přitiskla blíž k oknu. „Jestli jsem dychtivá vidět sestru? Přirozené. Ona totiž pro mé znamená víc než jen sestru. Je mou nejbližší přítelkyní, kamarádkou. Kdyby nebylo jí… a vás… nikdy bych se z Mykonosu nedostala. A manžel by mě mlátil dál.“

Roztřásla se.

„Ráchel, prosím vás, podívejte se na mě.“

Ztuhla a pomalu se podívala na Divocha. Modřiny zvyšovaly její zasmušilý výraz.

Divoch uchopil její pěst, rozevřel prsty a sevřel je ve svých. „Co se to s vámi děje?“

„Stále se snažím představit si, co mě čeká. Sestra. Šťastné setkání. Možnost odpočinout si a uzdravit se. To určitě. Budou mé hýčkat, jak jen to bude možné. Ale co potom? Klec je klec, pozlacená nebo ne. Stále budu vězněm.“

Divoch čekal na její další slova, současně vnímal Akiru, sedícího v poslední řadě sedadel aby měl rozhled na všechny cestující.

„Manžel neustane, dokud mě nedostane zpátky. Až se doví, kde jsem, dá hlídat celé sestřino panství. Nikdy se nebudu moci vzdálit.“

„Ano i ne. Vždycky existují způsoby, jak se tajně dostat pryč.“

„Tajně. To je přesné. Ale mimo sestřino panství se už nikdy nebudu moci cítit v bezpečí. Ať bych šla kamkoli, musela bych vystupovat pod jiným jménem, maskovat se a snažit se o co nejmenší nápadnost. Vše pro utajení. Po celý zbytek života.“

„Ono to zas tak špatné není.“

„Je,“ vybuchla. Okamžitě sebou trhla a podívala se přes uličku a za sebe na cestující celá rozpačitá, že tak zvýšila hlas. Dál už jen naléhavě šeptala: „Bojím se. Co dělají jiní lidé, které jste zachránil?“

Divoch byl teď přinucen lhát. Kdokoliv potřeboval ochránce Divochových zkušeností, vždycky tím své problémy vyřešil jen na přechodnou dobu. Divoch žádné nebezpečí neanuloval, pouze ho oddálil. „Žijí dál a stárnou.“

„Blbost. Dravci se přece nikdy nevzdávají.“

Divoch nereagoval.

„Mám pravdu?“

Divoch se podíval do uličky.

„Tak co, krucifix, já se na vás dívám, tak se tentokráte vy podívejte na mě,“ řekla Ráchel.

„Tak jo. Chcete-li mermomocí znát můj názor. Váš manžel je příliš domysli vy, než aby se s porážkou smířil. Ano, budete muset být stále opatrná.“

„No to je senzační.“ Vytrhla mu dlaně z rukou.

„Chtěla jste slyšet pravdu.“

„Tak jste mi jí vlepil.“

„Obvykle je možné vyjednávat.“

„Nemluvte se mnou jako právník.“

„Tak co vlastně chcete?“

„Za těch pár uplynulých dní jsem se při vší prožité hrůze nikdy necítila bezpečněji - lépe - než ve vaší blízkosti. Dokázal jste ve mně vzbudit pocit… že jsem důležitá, hodná utěšování, respektovaná. Choval jste se ke mně, jako bych pro vás znamenala všechno, jako by pro vás nic jiného neexistovalo.“

„Znamenala jste a neexistovalo.“

„Jako klientka, samozřejmě.“ řekla Ráchel. „Až mě doručíte sestře, dostanete zaplaceno.“

„Vůbec nic o mně nevíte.“ řekl Divoch. „Neriskuji život jen pro peníze. Dělám to proto, že mé lidé potřebují. Nemohu ale navždy zůstávat s…“

„Každým, kdo vás potřebuje?“

„Vždycky musím dřív nebo později odejít. Sestra už na vás čeká.“

„Pak na mě zapomenete.“

„Nikdy,“ řekl Divoch.

„Tak mě vezměte s sebou.“

„Cože? Do New Yorku?“

„Bez vás se nebudu nikde cítit bezpečná.“

„Ráchel, až budete ode dneška za tři týdny na sestřině panství u bazénu popíjet šampaňské, už si na mě ani nevzpomenete.“

„Správnému muži dovedu být tvrdohlavě oddaná.“

„Takové rozhovory jsem už zažil dřív,“ řekl Divoch. „A bylo jich mnoho. Muž, který mě učil…“

„Graham.“

„Ano. Vždycky mi kladl na srdce: ‚Nikdy si nic nezačínej s klientem! A měl pravdu. Každé emoce mají za následek chyby. A chyby bývají osudné.“

„Udělám pro vás cokoliv.“

„Jako třeba jít za mnou do pekla?“

„Slíbila jsem to.“

„A přežila jste. Akira a já máme však vlastní peklo, musíme se dopátrat, proč se to stalo. Věřte mi, stala byste se překážkou v našem pátrání. Prožívejte raději krásné chvíle u sestřina bazénu… A tu a tam si vzpomeňte na dva muže, kteří se snaží objasnit záhadu a zbavit noční můry, která je tak tíží.“

„Nehýbejte se.“

„Proč?“

Ráchel se k němu naklonila a dlaněmi mu sevřela tváře.

Divoch se snažil vykroutit.

„Ne, nehýbejte se,“ řekla Ráchel.

„Ale…“

„Ticho.“ Ráchel ho políbila. Při letmém doteku jejích rtů se Divoch rozechvěl. Postupně zvyšovala tlak, až ústa pevně přitiskla k jeho. Žádostivě rozechvělým jazykem pak pátrala v jeho puse.

Divoch se už nebránil, ale navzdory erekci ji sebeméně nepovzbudil.

Pomalu se od sebe odtáhli.

„Ráchel, jste krásná.“

Zatvářila se spokojeně.

Divoch ji prstem pohladil po tváři.

Zachvěla se.

„Nemohu se však zpronevěřit pravidlům,“ řekl Divoch. „Odvedu vás k sestře, pak s Akirou odletíme do New Yorku.“

Odtrhla se od něho. „Už se nemohu dočkat, až se setkám se sestrou.“

DESET

Krátce po čtvrté odpoledne přistáli v Nice. Divoch před odletem z Corfu telefonicky ohlásil přílet Joyce Stoneové. Když vešli do celního prostoru pro přistěhovalce, štíhlý muž v bezvadně ušitém šedém obleku obešel cestující a přistoupil k nim. Na klopě měl sice identifikační kartu. Divoch však nevěděl, co barevné pruhy na ní znamenají. Za mužem šel uniformovaný muž.

„Monsieur Divoch?“ zeptal se elegán.

„Ano.“

„Pojďte, prosím, všichni s námi.“

Akira nedal na sobě znát žádné napětí, jen se krátce zamračil na Divocha, který přikývl a sevřel Rachelinu ruku.

Vešli do postranní místnosti. Muž v uniformě zavřel dveře. Elegán se posadil za psací stůl.

„Monsieur, jak jistě víte, návštěvníci Francie musejí kromě pasu předložit přistěhovalecké vízum.“

„Ano. Jsem si jistý, že vše shledáte v pořádku.“ Divoch položil na stůl pas a vízum. Při přijetí úkolu, s vědomím, že bude muset dopravit Ráchel do Francie, požádal Joyce Stoneovou, aby pro oba obstarala víza.

Úředník si prohlédl doklady.

„Toto je pas slečny Stoneové,“ řekl Divoch. Protože Ráchel musela použít sestřina pasu, která byla francouzskou občankou, nemusela přistěhovalecké vízum předkládat.

Úředník prohlédl pas. „Výborně.“ Nedal nijak najevo, že mluví se slavnou a mocnou ženou.

Divoch ukázal na Akiru. „Můj přítel má pas, ale vízum si bohužel opomenul vyřídit.“

„Ano, vaše vlivná známá mi vše vysvětlila, a zatímco jste byli na cestě, bylo toto přehlédnutí napraveno.“ Úředník položil vízum na stůl a natáhl ruku po Akirově pasu.

Prolistoval ho, všechny doklady orazítkoval a vrátil. „Máte něco k proclení?“

„Nic.“

„Tak, prosím, pojďte se mnou.“

Vyšli z kanceláře, prošli kolem přistěhovaleckých celních stanovišť a došli k východu z letiště.

„Nechť se vám pobyt u nás vydaří,“ řekl elegán.

„Oceňujeme vaši ochotu,‘’ řekl Divoch.

Úředník pokrčil rameny. „Vaše vlivná známá velmi naléhala. Samozřejmě, se vším půvabem. Je-li to jen trochu možné, s potěšením plním její přání. Požádala mě, abych vám ještě řekl, že zajistila vaši další přepravu. Tudy, prosím.“

Divoch zvědavě vyšel, za ním Ráchel a Akira. U obrubníku ulice rozdělené pruhem trávy, s palmami v pozadí, uviděl něco, co ho polekalo. Joyce Stoneová pro ně poslala rolls-royce. Divochovo doporučení tlumočené v Athénách, aby poslala co nejméně nápadné auto, nevzala vůbec na vědomí. Za volantem seděl jeden ze statných členů jejího doprovodu, s nimiž se setkal v apartmá Joyce Stoneové nedaleko Akropole.

„To se mi nelíbí,“ řekl Akira.

Ráchel zpozorněla. „Proč?“

„Něco není v pořádku,“ řekl Divoch. „Na tom autě už jenom schází plakát s nápisem.Významní lidé uvnitř‘. Mohli bychom se pro někoho stát terčem.“

Statný řidič nastoupil, narovnal ramena a zašklebil se na Divocha. „Tak se vám to povedlo. Byl jsem opravdu dojatý, když jsem se to dověděl.“

Divocha zamrazilo v zádech. „Vám o tom někdo řekl? Vy jste věděl, že právě my budeme vašimi pasažéry?“

„V posledních třech dnech si šéfka neustále kousala nehty. Pak už to nevydržela a řekla mi o tom.“ Muž se stále šklebil.

„Doprdele.“

„Vždyť je přece všude klid.“

„Ne, není,“ řekl Akira.

Muž se přestal šklebit. „Kdo k čertu, jste?“

Akira ho ignoroval a obrátil se k Divochovi. „Neměli bychom sehnat jiné auto?“

„Co se vám tady na tom nelíbí?“ tázal se statný muž.

„To byste vy asi nepochopil.“

„Raději si pospěšte, je plně vybavené.“

„Stereo a klimatizace nejsou pro nás v tomto okamžiku tím nejdůležitějším.“ řekl Akira.

„Ale ne, já myslím doslova dokonale vybavené.“

V proudu míjejících aut a v davu chodců odcházejících z letiště se Divoch necítil dobře. Chvíli trvalo, než si uvědomil, co muž řekl. „Vybavené? Co tím chcete říci?“

„Pod každým předním blatníkem je brokovnice. Automatická. Na každé straně vozu šlehající bouchačky. Vzadu nádrž s kouřovou clonou. Vše neprůstřelné. Pancéřovaná nádrž. V případě proražení nádrže raketovým granátem se v kufru vysune ocelová deska a zabrání plamenům dostat se do auta. Jak jsem řekl, proklatě vybavené. Šéfová si při všech těch nápadech teroristů potrpí na preventivní bezpečnostní opatření.“

Akira se na Divocha zakabonil. „To je možné.“

„Auto je ale zatraceně nevhodně nápadné,“ řekl Divoch.

„Tady na jihu Francie to zase není tak divoké. Zatímco si povídáme, jsem viděl projet pět stejně obyčejných vozů.“

„Zabodoval jste, jenže mě to dráždí.“

„Jaké obyčejné auto?“ ohradil se statný muž. „To přece není žádné obyčejné auto. Je to sen.“

„To záleží na tom, jaké kdo má sny,“ řekl Divoch.

Ráchel znervózněla. „Naše postávání tady se mi nelíbí.“

„Oukej,“ řekl Divoch. „Použijeme ho.“ Otevřel zadní dveře a zastínil Ráchel při nastupování. „Akiro, posaďte se vedle ní.“ Pak se obrátil ke statnému průvodci. „Já budu řídit.“

„Ale…“

„Posaďte se vedle mě nebo jděte pěšky.“

Muž se zatvářil dotčeně. „Budete muset potvrdit, že nejsem zodpovědný.“

„To je fakt.“

„Cože?“

„Nejste zodpovědný. Nastupte.“ Sotva Divoch zasedl za volant, muž si sedl vedle něho a zabouchl dveře.

„Kde jsou ovládací páky?“ zeptal se Divoch.

„Ovládání je automatické.“

„Mám na mysli šlehající bouchačky, kouř, brokovnice.“

„Zvedněte víko vpravo od řadicí páky.“

Divoch uviděl zřetelné označená tlačítka. Otočil zapalovacím klíčkem a rychle odjel.

Vyjel na západ po pobřežní silnici N 98 vinoucí se podél Azurového pobřeží do Antibes. Cap ď Antibes a několik kilometru dál do Cannes. Mezi ostrovy před okouzlujícím městem bylo stejně okouzlující knížectví Joyce Stoneové, kterému vládla v zastoupení churavého manžela.

„Jóó.“ ozval se statný muž. „jen se držte této silnice, dokud ne—“

„Už jsem byl v jižní Francii.“

Před rokem a půl Divoch doprovázel na festival v Cannes amerického filmového producenta. Tehdy teroristé vyhrožovali útokem na ty, které nazvali ‚dodavateli imperialistického rasového útisku‘. S ohledem nastávající politické napětí Divoch schválil principálovo rozhodnutí ubytovat se v hotelu v nedaleké vesnici místo v Cannes. Tam by byl v době spánku bezpečně vzdálen od hrozícího násilí. V rámci příprav na úkol přijel Divoch o několik dní dřív, aby se podrobně seznámil jak s Cannes, tak s nejbližším okolím, s charakterem dopravního ruchu, s hlavními i vedlejšími ulicemi města pro případ, že by musel svého principála urychleně odvézt z města.

„Ano, v jižní Francii už jsem kdysi byl.“ řekl Divoch. „Jsem si jistý, že cestu k vaší šéfové najdu.“

Se zvětšující se vzdáleností od letiště v Nice se provoz na silnici zmenšoval, většina vozů odbočila na dálnici k severu. Dálnice vedla rovnoběžně s vedlejší silnicí a Divoch by po ní dojel do Cannes dřív, nemel ale v úmyslu vjíždět do města. Podle instrukcí, které dal Joyce Stoneové, měl být půl kilometru před městem nedaleko silnice na pláži pro ně připraven motorový člun. Na něm měli dojet k jachtě a pak na ostrov Joyce Stoneové. Tak byla promyšlena tajná přeprava Ráchel k sestře.

„Říkám to hrozně nerad, ale myslím, že máme společnost,“ řekl Akira.

Divoch se podíval do zpětného zrcátka. „Ta dodávka?“

„Jede za námi už od letiště.“

„Možná jede do některého letoviska podél cesty.“

„Nechává se předjíždět a drží se stále za námi. Kdyby spěchali, mohli by nás snadno předjet.“

„Ověříme si to.“

Divoch zpomalil. Dodávka snížila rychlost.

Kolem obou proletěl porsche.

Divoch mrkl na statného muže. „Bylo by asi příliš očekávat, že jste vzal ruční zbraně. Co vy na to?“

„Nezdálo se to nutné.“

„Jestli to přežijeme, rozkopu vám prdel na cucky.“

Ráchel se vyděsila. „Jak nás mohli objevit?“

„Manžel si určitě domyslel, že vaši záchranu zorganizovala vaše sestra.“

„Má přece informaci, že jedeme do Jugoslávie.“

„To je sice pravda a většina jeho mužů určitě pátrá tam,“ řekl Divoch a zvýšil rychlost. „Avšak pro jistotu, že bychom se přece jen nějak dostali tak daleko, poslal do jižní Francie zálohu.“

„Ničeho jsem si nevšiml,“ řekl Akira.

„Oni nebyli na letišti, ale před ním. A když tady ten idiot přijel v rolls—“

„Poslyšte, dávejte si pozor, koho nazýváte idiotem,“ ozval se statný muž.

„—uvedli léčku do pohybu. Určitě nejsou sami. Někde vpředu bude další vozidlo. Domlouvají se vysílačkou. A pokud jde o vás.“ Divoch se letmo podíval na muže, „jestli nezavřete klapačku, řeknu Akirovi, aby vás uškrtil.“

Divoch předjel pomalu jedoucí nákladní auto plné kuřat. Dodávka udělala totéž.

Vlevo pod svahem se podél moře rozkládalo Antibes. Bylo to vyhledávané rekreační místo s rozsáhlými květinovými zahradami, impozantní románskou katedrálou a starobylými úzkými uličkami. Na svahu kopce vpravo od silnice byly rozeseté malebné vilky.

Divoch dojel do zatáčky a v její polovině sešlápl pedál plynu na podlahu.

„Automat,“ zabručel Divoch. „To je k neuvěření.“ Znovu se zadíval na muže vedle sebe. „Vy nevíte, že standardní auta jsou výkonnější, a tedy vhodnější, když vás někdo pronásleduje‘?“

„To jo, jenže automat se zase hladčeji zastavuje a rozjíždí. Ulice tady v městech se podobají spíš překážkové dráze a se standardním autem je tady řazení rychlostí utrpením.“

Divoch zanadával a projel další zatáčkou. Teď se proti svahu s vilkami na druhé straně silnice otevřel pohled na moře a tísnící se hotely na konci příkrého svahu lemujícího moře.

Pronásledující dodávka se přiblížila.

„Ještě by tu mohlo byt jedno vysvětlení.“ řekl Akira.

„Toho, že nás sledují?‘’ Divoch vybral ostře další zatáčku.

„Váš telefonický hovor. Před odjezdem z Corfu. Tady ten neschopný muž vedle vás přiznal, že vaše zaměstnavatelka o záchranné akci mluvila otevřeně.“

„Poslyšte, co míníte tím neschopný?“

„Jestli budete mermomocí stále mluvit, budu vás muset asi přece jen uškrtit,“ řekl Akira.

V další zatáčce se Divoch zamračil.

„Mám podezření, že telefon vaší zaměstnavatelky je napíchnutý,“ řekl Akira. „A rovněž mám podezření, že v její domácnosti jsou špehové.“

„Varoval jsem ji.“ řekl Divoch. „Než jsem se do toho dal, řekl jsem jednoznačné, že Rachelina bezpečnost závisí na absolutním utajeni akce.“

„Než jste se do toho dal. Později zřejmě nabyla dojmu, že své záměry může projevovat veřejně,“

Divoch.se zamračil na zpětné zrcátko. Dodávka byla opět blíž. „Asi máte pravdu. Někdo ze zaměstnanců Joyce Stoneové je Papadropolisovým špehem. Proto byli jeho lidé v pohotovosti.“

„Co tedy uděláme?“ zeptal se statný muž,

„Pokud jde o mě, něj raděj i bych vás okamžitě vyhodil,“ řekl Divoch.

„Vpředu,“ vykřikl Akira.

Divochovi se sevřel žaludek. Proti nim jela dodávka.

Nepřátelské auto se smykem otočilo a zablokovalo úzkou ulici.

„Ráchel, zkontrolujte si bezpečnostní pásy.“

Pronásledující dodávka za nimi se vynořila blíž.

Divoch levou nohou přibrzdil, druhou nohou přidal plyn a strhl volant. Byl to obtížný manévr. Kdyby zabrzdil příliš prudce, zablokoval by zadní kola. Tlaky na brzdy a na plyn musely být vyvážené, aby se zadní kola dostala do smyku. Jen správné výsledné napětí vyvolá točivý moment. Divoch strhl volant a auto vystřelilo dokola. Při otočce o 180 stupňů zakvílely pneumatiky a zakouřilo se z nich. Divocha bezpečně držel záchranný pás.

Dodávka, která zablokovala ulici, byla teď za ním, dodávka pronásledující vpředu. Divoch sundal nohu z brzdy a plyn sešlápl na podlahu. Rolls se vyřítil proti blížící se dodávce. Její řidič se vyhnul. Divoch prolétl kolem. Ve zpětném zrcátku viděl, že dodávka smykem zastavuje. Dále za ní se právě rozjížděla dodávka blokující ulici, projela kolem stojící dodávky a pokračovala ve stíhání.

„Aspoň je teď máme obě za sebou.“ řekl Divoch. „Jestli se nám podaří vrátit se k Antibes, možná se jich zbavíme.“

Před další zatáčkou se mu sevřel žaludek. V zatáčce se objevila třetí dodávka.

„Ježíši,“ řekl statný muž. „Nepřátelská parta dostala podporu.“

Dodávka se postavila Šikmo a zablokovala silnici. Ve zpětném zrcátku Divoch viděl jednu z ostatních dodávek blokovat cestu za ním. Zbývající dodávka se řítila k němu.

„Jsme obklíčeni,“ řekl Divoch.

Silnice byla příliš úzká, než aby Divoch překážející vozidlo objel. Svah s vilkami byl vlevo, jeho sráznější pokračování k moři vpravo.

Rozvážně se natáhl k tlačítkům pod víkem. „Musíme uvést do činnosti zbraně.“

Tento systém vynalezli drogoví magnáti v Jižní Americe. Zmáčkl tlačítko. Nad každým reflektorem se otevřel otvor. Zmáčkl jiné tlačítko a roli s se rozechvěl palbou brokovnic. Pušky připevněné pod každým blatníkem rozprašovaly hrubé broky otvory nad reflektor.

Dodávka blokující silnici vpředu se otřásala pod opakovanými salvami. Nejprve se vysypala okna. Broky se zavrtávaly do kovu ve shlucích o průměru asi tří stop. Průměr se zmenšoval s rychle se přibližujícím rollsem. Neustálou palbou z brokovnic byla dodávka za chvíli rozstřílena na kusy.

Divoch vypnul tlačítko a šlápl na brzdu. Rolls dostal smyk, záď sklouzla a zastavila se těsně u zničeného vozidla.

Bleskově se podíval dozadu. Jedna ze zbývajících dodávek stále blokovala silnici, druhá se rychle přiblížila a zabrzdila. Vyskočili z ní muži se zbraněmi v rukou.

„Ráchel, zavřete oči a zakryjte si uši.“

Divoch zmáčkl dvě další tlačítka a okamžitě poslechl vlastní pokyn, pevně zavřel oči a dlaně přitiskl k uším. I přes toto opatření sebou trhl. Nastal hrozný zmatek.

Zmáčknutím tlačítka vystřelily z rollse šlehající bouchačky a při dopadu na zem vybuchovaly. Ne zcela jasný název ‚šlehající bouchačky‘ bylo něco podobného jako výbušné žabky. Měly velikost krabičky od sirek, ale obrovským plamenem a strašným výbuchem každého v blízkosti přechodně oslepily a ohlušily. Postižený mohl docela dobře ztratit i orientaci. Několik desítek šlehajících bouchaček dokázalo udělat hroznou paseku.

I přes pevně zavřené oči viděl Divoch prudkou, oslepující zář. K uším pronikalo neustálé staccato dalších a dalších výbuchů. Slyšel i tlumené výkřiky, to se lovci asi hroutili před autem. Nebo snad někdo křičel uvnitř auta. Možná dokonce i on sám. Rolls se otřásal. V uších mu zvonilo.

Hrozný zmatek najednou skončil.

„Rychle z auta ven!“ vykřikl Divoch.

Vystoupil a octl se v převalujícím se hustém kouři. Ten nebyl od šlehajících bouchaček, ale z kanystrů pod zadním nárazníkem. Jedním z tlačítek se uvolnil jejich obsah.

Jak šlehající bouchačky, tak kouř měly zmást útočníky a v nastalém zmatku pronásledovaným umožnit útěk. Šlehající bouchačky mohly zblízka přivodit i smrt. V kouři nemohl Divoch zjistit, jestli byl některý z Papadropolisových mužů smrtelné raněn. Byl si však jistý, že v příští půl minutě budou ležet na silnici a svíjet se bolestí.

Při obíhání rollse se srazil se statným mužem. Odstrčil ho a našel Akiru, hlídajícího Ráchel. Nebylo nutné si něco říkat. Jak on, tak Akira věděli, že jediný možný útěk je po svahu dolů k hotelům lemujícím moře.

Skryti v kouři seběhli ze silnice. Ráchel vedli mezi sebou. Sestupovali opatrně ze svahu přes balvany a trávu. Najednou se octli v oslepující sluneční záři.

„Utíkejte“ řekl Divoch.

Ráchel nemusel nikdo dvakrát pobízet. Předběhla je, seskočila z balvanu na svah čtyři stopy niž. Při dopadu ztratila rovnováhu. Skutálela se, sklouzla na záda, postavila se a utíkala dál.

Divoch a Akira vyrazili za ní. Pronásledovatelé se každým okamžikem proberou z následků ohlušující palby. Rychle se zorientují, vyběhnou z kouře, zahlédnou svou oběť a budou v pronásledování pokračovat.

Ráchel klopýtla. Divoch a Akira ji zachytili. Dál při sestupu šli kolem tenisových kurtů zařezaných do svahu. Hráči přestali hrát a dívali se na kouř na silnici nad sebou. Několik z nich si všimlo Divocha. Akiry a Ráchel utíkajících kolem, ale v následujícím okamžiku svou pozornost věnovali zase kouři.

Svah přešel v rovinu, hotely se zdály větší a vyšší. Divoch s Akirou a s Ráchel zůstali stát za hlavní budovou poblíž palem a plaveckého bazénu. Po pronásledovatelích zatím nebylo ani slechu.

Divoch se však polekal, když uviděl hrozně zadýchaného statného muže blížit se klopýtavě k nim.

„Ježíši, málem jsem vás ztratil. Díky, že jste na mě počkali.“

„Vůbec jsme na vás nečekali.“ řek] Akira. „Nevíme sice ještě, co uděláme, jedno je však úplně jasné.“

Muž si otřel pot z tváře. „Tak jo? Rychle mi to řekněte. Co je jasné!“. „Že vás nechceme s sebou. Ať půjdeme kamkoliv, vy se dáte opačným směrem.“

„Nechte si ty vtipy. Vždyť jsme v tom společně.“

„Ale vůbec nejsme,‘’ řekl Akira.

„Vršek svahu.“ řekl Divoch.

Akira sledoval Divochův pohled na pronásledovatele sbíhající ze svahu.

„Ne, v tom nejsme společně.“ Akira sevřel mužův krk a prstem přitlačil za levé ucho.

Muž se bolestí prohnul. Zaúpěl a snažil se vykroutit z Akirova sevření.

Akira přitlačil víc. „Vy za námi nepůjdete.“

Muž zbledl následkem Akirova sevření. „Oukej, zmizím.“

„Tak běžte.‘’ Akira ho postrčil.

Muž se naposled vylekaně podíval na Akiru a klopýtavě uháněl přes cestu k protějšímu hotelu.

V dálce ječely sirény.

„Měli bychom jít,“ řekl Divoch. Ukázal na pronásledovatele v horní čtvrtině svahu, uchopil Ráchel za ruku a dal se do běhu.

„Kam?“ vydechla Ráchel.

Proběhli kolem dvou hotelů a octli se na rušné ulici vinoucí se podél pobřeží. Divoch zamával na taxi. Sotva zastavilo, nahrnuli se dovnitř.

Divoch pak jako ozvěna opakoval Rachelinu otázku. „Kam? Před rokem a půl jsem v této oblasti pracoval. Setkal jsem se s mužem, který mi dluží protislužbu.“

Obrátil se k řidiči a francouzsky mu dával pokyny. „Zpozdili jsme se na večírek. Zaplatím dvojnásobné jízdné, jestli nás tam dovezete za pět minut.“

„Bien entendu, monsieur.“ Řidič uhánějící k Antibes ukázal na kouř na horní silnici.

„Qu’est ce que c’est?“

„Un accident d’automobile.“

„Sérieux?“

„Je pense.“

„Quel dommage.“

„Trop de gens ne regardent pas la route.“

„C’est vrai, monsieur. C’est vrai.“ Řidič, aniž by hnul brvou, se odvrátil od Divocha a strhl volant, aby se vyhnul nákladnímu autu.

Divoch na zadním sedadle se díval za sebe. Pronásledovatelé ještě nevyběhli za hotely na ulici s palmami. Když se konečně ukázali, nebylo v jejich silách přečíst poznávací číslo taxi.

Antibes má víc než šedesát tisíc obyvatel. V říjnu je už sice po hlavní sezóně, ale úzké ulice byly stále plné návštěvníků. Taxi muselo jet zoufale pomalu. Divoch přikázal řidiči zastavit, zaplatil slíbený přídavek a s Ráchel a Akirou vystoupili.

Zmizeli v uličce, nad níž se na šňůrách ve větru pohupovalo prádlo. Z pravé strany Divoch slyšel šplouchání vln narážejících na pláž. Vlevo nad uličkou zahlédl starobylý zámek.

Ráchel spěchala úzkou uličkou, zúženou navíc smetím a odpadky. Zamračila se na Divocha. „Dal jste přece řidiči adresu. Jestli se manželovi muži řidiče zeptají, dovědí se, kam jdeme.“

„Adresa byla falešná.“ řekl Divoch.

„Běžná praxe,“ řekl Akira.

Doběhli na konec uličky.

Zadýchaná Ráchel se zastavila. „Takže všechno je lež?“

„Ne,“ řekl Divoch. „Náš slib chránit vás není lež.“

„Pokud mám nějakou peněžní hodnotu.“

„Už jsem vám řekl, že peníze nejsou důležité. Vy jste důležitá.“ Divoch ji táhl k protější uličce.

„Váš manžel má špehy na sestřině ostrově,“ řekl Akira. „Jestli se vás tam pokusíme dostat, bude na nás čekat další léčka a pak další. Nakonec vás chytnou.“

„To znamená, že naše snaha je beznadějná,“ řekla Ráchel.

„Ne,“ řekl Divoch. „Musíte mi důvěřovat.“

Přešli ulici přeplněnou lidmi a vešli do další uličky.

„Když jsem tady před rokem a půl pracoval,“ řekl Divoch, „potřeboval jsem zvláštní přípravek na auto. V Antibes jsem našel muže, který- byl schopen mi vyhovět. Vůbec ho nezajímalo, kolik mu zaplatím. Peníze, řekl, neznamenají nic, jestli si za ně nemohu koupit předmět své touhy. Měl zvláštní přání. Tak se mi svěřte, požádal jsem ho. Hádejte, co si přál. Uviděl totiž několik reklamních plakátů na soutěžní filmy, které můj klient zapomněl v autě, a samozřejmě se domníval, že mám co do činění s festivalem v Cannes. Chtěl se setkat se svým největším idolem Arnoldem Schwarzeneggerem. Ale ano, řekl jsem, to by snad šlo zařídit. Pod jednou podmínkou. Jestli k tomu dojde, nebudete s ním smět hovořit, pouze si s ním potřást rukou. Jednoho dne se vrátím a požádám vás o laskavost. To je přece samozřejmé, řekl. Poskytnutá laskavost vyžaduje revanš. Za to mi to stojí, řekl.“

„A teď ho požádáte o laskavost.“ řekl Akira.

„O auto.“

„A co potom?‘ zeptala se Ráchel.

„Naše další kroky ovlivňuje tíha okolností,“ řekl Divoch. „My dva máme své stejné noční můry, ale vy jste náš závazek. Jak to vypadá, splní se vám to, o co jste mě prosila. Prostě, poletíte s námi.“

„Vezmete mě s sebou?“ vydechla Ráchel. „Do New Yorku?“

„A ke Grahamovi,“ řekl Akira. „O něčem se však ještě musím zmínit.“

„O Čem?“ zeptal se Divoch.

„My už totiž neochraňujeme jenom tuto ženu,“ řekl Akira. „Musíme ochraňovat také sebe. Naší snahou je vyřešil společnou noční můru. Vaši smrt a mou. Jestli se však tato žena dostane do cesty…“

„Budete ji bránit,“ řekl Divoch.

„To je samozřejmé.“ řekl Akira se smutkem v očích. „Stačí si vzpomenout arigato. My tři jsme svázáni, i když naše cesty vedou každá jinam.“

„Nemáme však na vybranou.“

MIZEJÍCÍ ČIN

.

JEDNA

O třicet šest hodin později přistáli na Kennedyho letišti v New Yorku. Autem dojeli do Marseille a letadlem do Paříže. Tam Divoch usoudil, že Racheliny modřiny vybledly natolik, že po použití kosmetických přípravků bude možné pořídit fotografii na nový pas. Považoval za zbytečně riskantní, aby se Ráchel dál vydávala za sestru a vzbuzovala nežádoucí pozornost. Pomocí svých pařížských styků se Divochovi podařilo opatřit kompletní sadu prvotřídních padělaných dokladů, všechny na jméno Susan Porterova. Kdyby snad někdo - nejspíš imigrační úředník - měl nějakou poznámku na podobu s Joyce Stoneovou, Ráchel měla říci, ‚Díky za poklonu‘. Všechny kontroly na Kennedyho letišti však proběhly bez problémů.

Akira stojící v řadě dál vzadu, aby nebylo zřejmé, že cestuje s nimi, se k nim brzy po kontrolách připojil. „Prohlížel jsem si lidi v davu. Nikdo o nás nejeví zájem.“

„V to jsme doufali. Papadropolis neměl z čeho si domyslet, kam Ráchel odcestovala. Asi počítá s tím, že jsme stále ve Francii a snažíme se dostat na sestřin ostrov.“

Prodírali se hlučícím davem.

„Takže jsem volná“ zeptala se Ráchel.

„Raději řekněme dočasně zachráněna‘,“ řekl Divoch. „Upřímné řečeno, váš problém není zlikvidován, jenom odložen.“

„Spokojím se aspoň s tím, co je možné. Je mi je úlevou, že se nemusím dívat stále za sebe.“

„Něco však máme před sebou,“ řekl Akira..Jednání s Grahamem.“

„Rozumím. Budu se držet zpátky. Promiňte. Kdyby ale nebylo vás… nevím jak… Zní to tak obyčejně. Díky.“

Objala je.

DVA

Do Grand Central Station dojeli taxíkem, šli po Forty second Street, odbočili na Lexington Avenue a jiným taxi dojeli do Central Parku. Odtamtud šli pěšky do hotelu ve vedlejší ulici, odbočující ze třídy Fifth Avenue.

Apartmá, telefonicky objednané Divochem, bylo prostorné.

„Ráchel, ložnice je vaše“ řekl Divoch. „Akira a já se budeme střídat na pohovce.“

Vybalili zavazadla, zakoupená před odletem z Paříže.

„Má někdo hlad?“ zeptal se Divoch a u pokojové služby objednal sendviče s uzeným lososem, salát, ovoce a vodu v láhvi.

V následujících hodinách odpočívali, vykoupali se a pojedli. V letadle sice spali, pociťovali však vliv časového posunu. Telefonicky si objednali kávu a čaj. Osvěžilo je to. Psychicky jim také dobře udělalo, když se převlékli. Těsné před pátou zašel Divoch do nedalekého obchodu koupit svrchníky a rukavice, protože podle televizní předpovědi melo být v noci chladno a vlhko.

Počkali do deseti.

„Připraveni?“ zeptal se Divoch.

„Ještě ne,“ řekl Akira. „O něčem si musíme promluvit. Odpověď sice znám, ale otázku je nutno položit. Nebylo by lepší nechat Ráchel tady?“

.Myslíme si, že nás nikdo nesledoval, i když si tím nikdy nemůžeme být absolutné jistí,“ řekl Divoch. „Jestli ji tu necháme bez ochrany, mohla by se octnout v nebezpečí.“

„Mohla by.“

„Je to nepřijatelné riziko.“

„Souhlasím,“ řekl Akira.

„Tak v čem je problém?“

„Něco mi začalo vrtat hlavou. Vaším úkolem bylo chránit Ráchel,“ řekl Akira.

„Nu, a co s tím?“

Mým úkolem bylo chránit jejího manžela. Do Mykonosu jsem přijel den před vámi. Graham vyjednal můj honorář. Tentýž Graham poslal vás, abyste unesl Ráchel. Nezdá se vám divné, že muž, který nás společně pověřil ochranou Kamičiho, nás najednou oba pošle do Mykonosu jako na první úkol po zotavení ze zranění?“

„Zřejmě jsme se měli setkat.“ Divocha zamrazilo v zádech.

„Nebylo však nijak zaručené, že se setkáme. Pronásledoval bych vás.“

„Stejně bych já pronásledoval vás, kdyby se naše role vyměnily,“ řekl Divoch. „Graham počítal s naším smyslem pro povinnost.“

„A s mou obratností. I kdyby to trvalo sebedéle, nakonec bych vás našel.“

„Je jen málo mužů, o kterých jsem přesvědčen, že by to dokázali. Ano, jste dobrý‘, nakonec byste mé našel. Zřejmé jsme se měli setkat tváří v tvář.“

„A konfrontovat své noční můry.“

„Noční můry, které se nestaly. Proč si však myslíme, že se staly? Proč Graham ‚organizoval naše setkání před šesti měsíci a pak znovu?“

„Právě proto se na to musíme zeptat. Dokud nebudeme vědět, čemu čelíme, je otázkou, jestli by se Ráchel měla stát součástí našeho problému. Mohli bychom ji uvrhnout do většího nebezpečí, než v jakém je.“

„Co tedy uděláme? Zůstaneme tady?“

„Já se musím dovědět, proč jsem před sebou viděl mrtvého muže“

„Já také,“ řekl Divoch.

„Tak se na to půjdete zeptat,“ ozvala se Ráchel.

Překvapené se obrátili.

„A já půjdu s vámi.“

TŘI

Předpověď počasí byla přesná. Studeny vlhky vítr se proháněl po Fifth Avenue, až nahnal slzy do Divochových očí. Protřel si je, zapnul vrchní knoflík kabátu a pozoroval koncová světla taxi odjíždějícího směrem ke Greenwich Village.

Ráchel mu stála po boku, z druhé strany chráněna Akirou.

„Tak ještě jednou.“ řekl Divoch. „Jestli se něco stane, utíkejte. O Akiru a o mě se nestarejte. Vraťte se do hotelu. Nepřijdeme-li do poledne, odhlaste se a odjeďte z města. Dal jsem vám deset tisíc dolaru. Pro začátek vám to stačí. Řekl jsem vám, jak se spojíte s rodiči a se sestrou i jak můžete dostat peníze, aniž by to váš manžel mohl vypátrat. Město si vyberte namátkou a začněte v něm nový život.“

„Namátkou? Jak mě najdete?“

„Nebudeme vás hledat, ani nikdo jiný. O to přece jde, aby vás nikdo nenašel. Budete-li zachovávat odstup od každého a od všeho, co je nějak spojeno s vaším dřívějším životem, manžel vás nikdy nenajde. Budete v bezpečí“

„Jenže z toho čiší,“ Ráchel se otřásla, „dokonalá osamělost člověka odříznutého od světa.“

„Každé jiné řešení by bylo horší.“

Všichni tři šli po Fifth Avenue.

O tři domovní bloky dál, nedaleko Washington Square, vešli do postranní uličky. Došli k tepané železné bráně, jejíž tyče byly nahoře zakončeny ostrými bodci. Pod klikou byla klíčová dírka. Divoch stlačil kliku. Vrata byla zamčena. Nijak ho to nepřekvapilo.

Prohlédl si železné tyče. Sahaly dost vysoko. Mnoho kolemjedoucích aut a přecházejících chodců by si jistě všimlo dvou mužů a ženy přelézajících přes bránu.

Navzdory povídačkám, že Newyorčané jsou zahleděni jenom do sebe a o nic kromě sebe se nestarají, dalo se s určitostí počítat, že někdo by policii zavolal.

„Akiro, ujměte se úlohy hostitele.“

Cestou sem se zastavili v hostinci East Side, kde jim majitel -jeden z Divochových informátorů - prodal sadu paklíčů.

Akira zámek uvolnil stejně lehce jako klíčem. Z častých návštěv oba věděli, že na vratech nejsou bezpečnostní čidla proti nezvaným návštěvníkům. Akira otevřel vrata, počkal na Divocha a Ráchel, pak vrata zavřel. Nezamkl je však pro případ, že by museli rychle odejít. Kdyby některý z obyvatel uličky našel vrata odemčena, asi by jen v duchu zaláteřil nad nezodpovědností některého souseda.

V uličce před nimi byly před sto lety stáje a úschovny kočárů. Historické fasády budov byly pečlivé udržovány. Úzké vchody se střídaly se zvláštními dvojitými dveřmi, které kdysi vedly do stájí. Ulička byla stále vydlážděna kočičími hlavami. Elektrická světla ve tvaru luceren jen zvyšovala dojem, že se tu dočasně zastavil čas.

Bylo tu snobsky nákladné bydlení.

Ulička byla poměrně široká. Kdysi po ní jezdily lehké kočáry tažené koňmi, teď po ní zajížděli auty usedlíci do přestavěných garáží. V oknech domů svítila světla. Divocha však zajímala pouze světla svítící ve čtvrtém domě vlevo.

S Ráchel a Akirou vykročili k domu. U vchodu se Divoch zastavil, okamžik vyčkal a zmáčkl tlačítko pod interkomem.

Divoch věděl, že dubové dveře jsou vyztuženy ocelí. Zvonění zvonku bylo přes dveře slyšet velice slabě. Za pár vteřin zazvonil znovu a pak o deset vteřin později ještě. Čekal na Grahamův hlas v interkomu.

Nikdo se však neozýval.

„Že by usnul?“ uvažoval Divoch.

„V deset večer a při rozsvícených světlech?“

„Možná nechce být rušen nebo někam odešel.“

„Lze se domnívat,“ řekl Akira, „že jestli je doma, kromě uzamčení pravděpodobně zaklínil dveře tyčí.“

Na dveřích byly dva zámky. Akira je rychle bez větší námahy odemkl. Zkusil dveře. Otevřely se.

Divoch rychle prošel. Byl tu tak často, že dobře znal zvláštnosti Grahamova bezpečnostního zařízení. Nejenom že v oknech byly mříže, ale i čidla byla v pohotovosti ohlásit vniknutí nevítaného návštěvníka. Stejně tomu bylo i u dveří do Grahamovy garáže. Rovněž na těchto vstupních dveřích. Aby nebyli planým poplachem vyburcováni sousedé a aby místní policie, když spatří blikající světlo na monitoru na policejním okrsku, nevyslala k domu policejní vůz, bylo nutné po vstupu během patnácti vteřin otevřít skříňku ve zdi a v jistém pořadí zmáčknout tlačítka.

Divoch trhnutím skříňku otevřel. Před rokem se mu po několikerém snažení podařilo zahlédnout čísla, která Graham po příchodu zmáčkl.

Teď to udělal přesně po něm. Červené světlo zhaslo.

Odnikud se neozvalo ječeni sirény.

Divoch se opřel o stenu.

V otevřených dveřích se objevila Akirova silueta. „Prohlédl jsem toto podlaží. Nikde po něm ani známka.“

Dosud byl Divoch tak soustředěn na zneškodnění poplašného zařízení, že neslyšel hrát hudbu. „Heavy metal?“

„Rádio,“ řekl Akira. „Graham ho zřejmě nechal zapnuté, když odcházel. Kdyby sem někdo vnikl, z hrající hudby by usoudil, že někdo je doma, a našel by si raději nějaký jiný objekt svého zájmu.“

„Proč by si dělal takové starosti? Kdyby někdo prošel před čidly, sirény by vetřelce vylekaly mnohem účinněji než hudba. Nemluvě o tom, že venku jsme sotva slyšeli drnčení zvonku, hudba tam nedolehla vůbec. To puštěné rádio by se těžko dalo použít jako odstrašující prostředek.“

„Pro Grahama není typické, aby odešel a nechal rádio zapnuté. A heavy metal Graham přímo nenávidí elektronickou hudbu, je totiž úzce zaměřen na klasiku.“

„Něco tu není v pořádku. Prověřte horní podlaží, já se podívám do sklepa. Vy, Ráchel, zůstaňte tady.“

Akira pomalu stoupal po schodech. Divochovi se sevřel žaludek. Přešel přes pokoj zabírající celé toto podlaží. Graham ho používal jako kancelář, i když tomu nasvědčoval jen psací stůl ze skla a chrómu. Jinak vypadal jako obývací pokoj. Vpravo po obou stranách krbu byly regály s knihami. Vlevo na sekretáři stereo zařízení, po stranách reproduktory Boston Acoustics, z nichž burácela hudba. Nízký stolek uprostřed -jeho sklo a chróm ladily s psacím stolem - stál mezi dvěma lenoškami čalouněnými kůží. Barevný vlněný koberec pokrýval většinu podlahy, pouze pruhy kolem zdí odhalovaly tvrdé dřevo navoskované do vysokého lesku. V každém koutě pokoje byly velké květináče s kapradím. Svítivě bílé stěny - na nichž viselo jen několik Monetových obrázků - zvyšovaly dojem ohromného prostoru, navozený střídmým zařízením.

Nikdo nepovolaný nevěděl, co věděl Divoch. Jednak to, že Graham své obchodní doklady ukrývá ve výklencích za knižními regály a jaká je pravá funkce stereo zařízení. Spád a rytmus Beethovenovy Eroiky měl přehlušit tlumený rozhovor s málo klienty, k nimž měl důvěru a kteří k němu chodili, aby nemohl být nahrán neodhalenými skrytými mikrofony.

Divoch si všiml na nízkém stolku tří prázdných číší od šampaňského. Na psacím stole viděl popelník plný nedopalků od doutníků a skleničku s dlouhou stopkou se zbytkem tekutiny.

Vlevo od psacího stolu byly dveře. Opatrně je otevřel. Šeré schody klesaly do tmavého sklepa. Rozepnul svrchník a vytáhl pistoli .45, kterou mu prodal majitel East Side baru spolu s paklíči. Akira si jednu koupil také.

Pravou rukou v kožené rukavici sevřel pistoli, druhou nahmatal vypínač a rozsvítil světlo. Zpocený sestoupil o jeden schod. Pak o další. A ještě o další.

Zatajil dech, seskočil na podlahu a pevnou rukou namířil.

Tři stoly. Na nich úhledné hromady drátů, akumulátorů a kotoučovitých předmětů a složitých odposlouchávacích zařízení v pokročilém stadiu sestavení.

Kotel ústředního topení. S připravenou pistolí se Divoch podíval za kotel. Nikdo tam nebyl. Z čela mu kapal pot. Žádné jiné místo vhodné pro úkryt ve sklepe nebylo. Vystoupil po schodech nahoru.Výsledek ho ani trochu neuklidnil.

ČTYŘI

Akira se k Divochovi připojil. Ten se však ani po prohlídce horních podlaží, kde nic neobvyklého nenašli, necítil ve své kůži.

Ráchel si sedla na pohovku.

Akira zasunul pistoli do pouzdra. Elektrické kytary lkaly dál.

„Snad jsme příliš podezřívaví. Třeba se ukáže, že Grahamův neobvyklý výběr hudby má zcela jednoduché vysvětlení.“

„Neříkáte to však nijak přesvědčivě.“

Ráchel si přitiskla dlaně k uším. „Možná že rád týrá sám sebe.“

„Prokážeme si laskavost.“ Divoch stiskl tlačítko na stereorádiu a stanice vysílající heavy metal milosrdné ztichla.

„Chválu Bohu,“ řekla Ráchel a zadívala se na malý stůl. „Všimli jste si těch prázdných lahví?“

Akira přikývl. „Šampaňské. Graham ho miloval.“

„Tolik? Tři láhve za večer?“

„Graham je dost tlustý, aby snesl velkou dávku alkoholu,“ řekl Divoch. „Máte však pravdu, vypadá to podivně. Nikdy jsem ho neviděl pít nějak přespříliš.“

„Možná měl společnost.“ řekl Akira.

„Je tu jen jedna číše.“ řekla Ráchel. „Kdyby opravdu měl hosty a jejich číše odnesl, proč neodnesl vlastní číši a prázdné láhve? A ještě něco. Přečetli jste si viněty na láhvích?“

„Ne,“ řekl Divoch..Je na nich něco zvláštního?“

„V dome na farmě za Athénami jste při hovoru o Grahamovi řekl, že pije Dóm Perignon.“

„Uspokojí ho jedině tento druh,“ řekl Akira.

„Jenže, dvě viněty jsou Dóm Perignon, ale třetí je Asti Spumante.“

„Cože?“Divoch strnul.

„A co je to za hluk?“ zeptala se Ráchel.

Divoch se rozhlédl. Po hlučné hudbě si ucho jen pomalu zvykalo na ticho. Teď však slyšel tlumené dunění.

„Ano.“ řekl Akira. „Jakési slabé chvění. Čím pak to může byt?“

„Že by ledničkou?“ řekl Divoch.

„Taje v Grahamově kuchyni ve druhém podlaží.“ řekl Akira. „Z takové vzdálenosti bychom ledničku neslyšeli.“

„Možná se zapnul kotel ústředního topení.“ řekl Divoch.

Akira natáhl ruku k průduchu topení. „Ani záchvěv vzduchu.“

„Tak co…?“

„Zdá se, že to přichází odtud,“ Ráchel se mračila, když šla kolem Divocha, „z těchhle dveří vedle regálu.“

Otevřela dveře a uskočila dozadu. Ze dveří se vyvalil hustý dým. Dosud slabé chvění se změnilo v dunivý zvuk. V ostrém zápachu kouře se Rachel rozkašlala.

Až na to, že to není kouř, pomyslel si Divoch.

Grahamova garáž! Divoch proletěl dveřmi. V garáži byla tma, ale světlo z obývacího pokoje stačilo prorazit hustými výfukovými plyny valícími se kolem něho. Uviděl Grahamův cadillac s běžícím motorem a za volantem zhroucenou plešatou otylou postavu.

Naklonil se otevřeným oknem a otočil zapalovacím klíčkem. Motor se zastavil. Zatajil dech, trhnutím otevřel dveře, uchopil Grahama a po betonové podlaze garáže ho vtáhl do obývacího pokoje.

Rachel rychle dveře zavřela, aby se do pokoje nenavalilo víc výfukových plynů. Bylo už ho tam však tolik, že když se Divoch konečně nadechl, musel se v záchvatu kašle sklonit.

Akira si klekl vedle Grahama a hmatal jeho tep.

„Je modrý ve tváři.“ řekla Ráchel.

„Kysličník uhelnatý.“ Akira poslouchal s uchem přitisknutým ke Grahamové hrudi. „Srdce nebije.“

Divoch si klekl proti Akirovi na druhou stranu. „Zkuste dýcháni z úst do úst. Pokusím se oživit srdce masáží hrudníku.“

Akira otevřel Grahamova ústa a začal do nich dýchat, Divoch bouchl do Grahamovy hrudi, položil nad srdce obě dlaně a rytmicky začal stlačovat hrudní koš.

„Ráchel, zavolejte devět jedenáct,“ vyhrkl Divoch a znovu stlačoval Grahamovu hruď. Opět a opět.

Ráchel doběhla k telefonu na Grahamově stole, zvedla sluchátko a začala mačkat čísla.

„Ne. Ráchel.“ řekl sklíčeně Akira. „Nemá to smysl.“ Upřeně se zadíval na Grahama a vstal.

„Zkousejte to dál!“ řekl Divoch.

Akira zavrtěl beznadějně hlavou. „Jen si sáhněte, jak je studený. A podívejte se mu na nohy. Když ho postavíte, zůstanou ohnuté ‚jako by ještě pořád seděl v autě. Už je dost dlouho mrtvý. Už ho nic nevzkřísí.“

Divoch se mrkl na Grahamova ohnutá kolena a přestal se stlačováním jeho hrudi.

Ráchel odložila telefon.

Několik vteřin se nikdo nepohnul.

„..Kristepane.“ Divochovi se třásly ruce, sotva se mu podařilo vstát.

Svaly na Akirově krku vystoupily jako provazy.

Ráchel k nim přistoupila. Pohledu na Grahamovu mrtvolu se vyhýbala.

Najednou si Divoch všiml Racheliny nepřirozené bledosti. Zachytil ji v okamžiku, kdy se jí podlomila kolena. Dovedl ji k pohovce, k té, na niž si mohla sednout ke Grahamovi zády, aby na něho neviděla. „Dejte si hlavu mezi kolena.“

„Jen jsem na okamžik ztratila rovnováhu.“

„Jisté.“

„Už se cítím líp.“

„Samozřejmě. Přinesu vám trochu vody,“ řekl Akira.

„Ne, není to nutné, opravdu se cítím oukej.“ Do tváří se jí pomalu začala vracet barva. „Na okamžik se se mnou pokoj zatočil. Teď Ano.“ Snažila se vzpamatovat. „Už to bude dobré. Nemusíte si dělat starosti. Neomdlím. Slíbila jsem sama sobě, že vám nebudu přidělávat starosti, abych vás nezdržovala v cestě za posláním, které jste si vytkli.“ V očích se jí objevil záblesk hrdosti a pýchy nad sebou samou.

„Jaképak zdržování? Právě naopak,“ řekl Divoch. „Nebýt vás, možná bychom neobjevili…“ Kousl se do spodního rtu a obrátil se ke Grahamovu tělu. „Ten zatracený mizera. Chtěl jsem ho uškrtit, když jsem za ním šel. Teď bych ho objal, kdyby byl naživu. Ach Bože, jak se mi po něm stýská.“ Bylo vidět, že je hluboce dojatý. „Co se tady k sakru stalo?“

„Chcete říci, co se zdá, že se stalo?“ řekl Akira.

„Přesně tak.“

Ráchel se tvářila zmateně.

„Tři prázdné láhve od vína.“ řekl Akira.

„Správně. Opilý muž se rozhodne vyjít si večer ven. Nastartuje auto. Než stačí otevřít vrata garáže, ztrácí vědomí. Výfukové plyny ho zabíjejí.“

„Takové vysvětlení koroner nepřijme.“

„To je samozřejmé.“ řekl Divoch.

„Nechápu.“ řekla Ráchel.

„V garáži byla tma a dveře do obývacího pokoje byly zavřené,“ řekl Akira. „I opilý by si při potácení ve tmě uvědomil, že garáž není otevřená. Pudově by vrata otevřel.“

„Pokud neměl automatické otevírání garážových vrat a nepočítal s tím, že je stačí otevřít po nastartování motoru.“

„Jenže Grahamova garáž má vrata dvojitá. Podobné jako tomu bylo ve stájích. Každý díl je nutné otevřít z opačné strany a jedině ručně.“

„Takže garáž byla nechána zavřena záměrné.“

„Něco mi tu nehraje,“ řekla Ráchel. „Že by… Graham spáchal sebevraždu?“

„Graham tu sedí sám, rádio vřeští, on kouří, pije a dumá. Až je dost opilý, rupnou mu nervy a odchází do auta. Neobtěžuje se rádio vypnout. Proč by se s tím zatěžoval? Přesvědčuje se, že dveře do obývacího pokoje jsou zavřené a garáž je neprodyšně uzavřena. Otáčí zapalovacím klíčkem. Výfukové plyny hrozně smrdí, ale po několikerém hlubokém nadechnutí se mu začínají klížit oči. Upadá do bezvědomí. Umírá. Žádný zmatek, žádné násilí. Ale ano.“ řekl Divoch, „koroner to zbaští.“

„Tak by to udělal Graham. Byl příliš úzkostlivý na svůj zjev, než aby si hlavu prohnal kulkou. Krev by přece zničila jeho třídílný oblek,“ řekl Akira.

Ráchel se tvářila znepokojené.

„Musel mít k sebevraždě nějaký důvod,“ řekl Divoch.

„Zdravotní potíže?“

Divoch pokrčil rameny. „Když jsem ho před třemi týdny viděl naposledy, nezdálo se, že by měl nějaké zdravotní problémy. Byl otylý, ovšem, ale silný a plný života jako vždy. I kdyby se najednou dověděl, že má rakovinu, byl to typ, který by sám sebe hýčkal a dopřával si to nejlepší do okamžiku, kdy by selhaly veškeré medicínské možnosti a kdy by se octl před definitivním koncem. Teprve pak by se možná zabil. Ne však dřív.“

„Tak tedy problémy v branži?“

„To je lepší.‘’ řekl Divoch.

„Jsem z vás úplně na větvi“ řekla Ráchel.

„S penězi to nemá nic společného.“ řekl Akira. „Graham byl bohatý‘. Dovedl vychytrale investovat. Musel to být buď klient, který se obrátil proti němu, nebo klientův nepřítel který‘ odhalil Grahama jako organizátora útoku na sebe.“

Divoch o tom přemýšlel. „Výborně. To by šlo. Na začátku své kariéry, kdy patřil k britským komandům, ho každá příležitost k boji vzrušovala. Po odchodu do důchodu přibral na váze a z přílišného šampaňského a kaviáru se z něho stala bačkora. Uvědomil si, že ztratil schopnost snášet bolest. Mě sice trénoval, ale jeho umění a obratnost v boji už byly jen vzpomínkou na mládí. Jednou přede mnou nerad přiznal, že proti trénovanému protivníkovi nemá sebemenší šanci. Kdyby věděl, že po něm někdo jde a že ho čeká Bolestivá smrt, pak by se mohl k sebevraždě odhodlat“

„Obzvláště, kdybychom po něm šli my“ řekl Akira.

„Když nás Graham posílal do Mykonosu, musel přece počítat s tím, že se dřív nebo později setkáme a budeme na něm vyžadovat odpovědi. Byl si vsak také vědom, že ať jsme na něho jakkoliv rozzlobeni, nikdy bychom ho nedokázali zabít. Koroner o nás neví. A lze předpokládat, že se o nás ani nedoví.“

„Souhlasím.“ řekl Akira. „Koroner však určitě dojde k názoru, že po Grahamovi přece jen někdo Šel, jinak by scénář nebyl dost přesvědčivý. Někde -snad za těmito regály v ukrytých pořadačích - policie najde důkaz, že se Graham bál o život“

„A měl strach, že bude trpět.“

„Proto zvolil důstojnost dobrovolné smrti“ Akira zvedl obočí. „To je velmi japonské.‘“

„Prosím vás, vysvětlili byste mi to?“ zeptala se Ráchel.

„Graham se sám nezabil.“ řekl Akira.

„Ale podle toho, co jste říkali…“

„Snažíme se na to dívat z pohledu koronera.“ řekl Divoch. „Soudní výrok bude znít sebevražda. Jenže koroner neví, že Graham by si nikdy nenaladil stanici s hudbou heavy metal. Ani neví, že Graham by nikdy nemíchal Dóm Perignon s Asti Spumante. Graham byl zavražděn. Byl přinucen - předpokládám několika muži - vypít Šampaňské, které měl v zásobě. Dvě láhve však nestačily. Poslali svého komplice koupit další láhev. Přinesl to, co vybral sám, ne Graham. Když se Graham opil do němoty, odnesli ho do auta, nastartovali motor, zavřeli dveře do obývacího pokoje, počkali, až, zemře, pak odešli.“

„Pro ukrácení chvíle poslouchali rádio“ řekl Akira. „Stanici naladili podle svého vkusu. Možná také počítali s tím, že hlučná hudba navodí normální situaci. Proto ho ani nevypnuli, když po uvedení poplachového zařízení do pohotovostního stavu odešli.“

„Téměř dokonalé,“ řekl Divoch. „Jsou to hajzli. Najdu je a…“

„Přinutím je za to zaplatit?“ Akirovy oči plály hněvem. „To se přece rozumí samo sebou.“

PĚT

Divoch chytil Grahama za ruce, Akira za nohy. Ráchel otevřela dveře z obývacího pokoje a odvrátila se od mraku výfukových plynů vnikajících dovnitř, když oba muži nesli mrtvolu do garáže.

Tělo posadili za volant cadillaku. Jedovatý dým byl stále tak hustý-, že Divoch zatajil dech při usazování Grahama na sedadlo do přesně stejné polohy, jako seděl původně. Jakmile Grahamova krev přestala obíhat, vlivem gravitace se usazovala na různých místech v břichu, bocích a nohou. Následkem toho se tato místa nachově zbarvila. Kdyby se takováto zbarvení objevila na jiných, vyšších místech těla, koroner by poznal, že s mrtvolou někdo hýbal.

S mrtvolou sice bylo pohnuto, ale v obývacím pokoji neležela dost dlouho, aby se krev přemístila a zbarvila záda. Koroner nepojme podezření.

Divoch otočil zapalovacím klíčkem a poslouchal chod motoru cadillaku. Přibouchl dveře a spolu s Akirou rychle odběhli do obývacího pokoje,

V pokoji se ještě převalovaly výfukové plyny. Divoch se rozkašlal. Ráchel za ním zavřela dveře.

„Okna.“ řekl Akira.

Přeběhla na opačný konec pokoje, zmáčknutím tlačítka vypnula poplachové zařízení, zvedla okenní křídla a společně pak hltavě nadechovali čerstvý vzduch.

Studený vítr nadouval závěsy a rozháněl dým. Šedivé chuchvalce vířily pod stropem, než se rozptýlily a oknem se vyvalily ven.

Divoch v jemném šumění deště poslouchal tlumený chod cadillaku. Obrátil se ke dveřím vedoucím do garáže. „Odpusťte, příteli.“

„Je to ale opravdu přítel?“ zeptal se Akira. „Přítel by nás přece nepodvedl. Proč to udělal“

Zlost bránila smutku. Divoch ochraptěl. „Zjistíme to.“ Přešel přes pokoj a trhl regálem.

Stěna se pohnula a odkryla další regály. V nich kovové krabice s Grahamovou dokumentací.

Divoch a Akira se jí začali rychle probírat.

Ráchel stála v pozadí. „Řekli jste, že se podle vašeho předpokladu o vás koroner nedoví. Co jste tím chtěli říci?“

„Je tu příliš mnoho náhod. Grahamova smrt. Náš příchod sem s cílem položit mu několik otázek. To zřejmě spolu souvisí.“

„To přece nemůžete nijak dokázat.“

„Ale ano, můžeme.“ řekl Akira, prohrabující se pořadači v další krabici. „Graham uschovával tuto dokumentaci z jednoho jediného důvodu - aby mohl daňovému odboru ministerstva objasnit zdroje svých příjmů. Kdyby to nemusel dělat kvůli daním, jeho až chorobná vášeň pro utajování by mu nedovolila schovávat-dokumentaci o své činnosti a veškeré agendě. Je samozřejmé, že své agenty a klienty uváděl jedině pod krycími jmény, aby se nepřítel nedověděl nic podstatného, kdyby pořadače přece jen nějak objevil. Kód pseudonymů je uschován v krabici v bezpečnostní schránce v bance. Při otevření schránky musí být podle dohody s bankou přítomen jak Graham, tak i jeho právník, aby se zjistilo, že kód je v bezpečí. Divoch a já nepotřebujeme kód ke zjištění svých pseudonymů, protože jsme si je vybrali sami. Jména, pod kterými nás znáte, jsou naše pseudonymy.“

Prohlédli další krabice.

„Tak co tedy hledáte?“ zeptala se Ráchel.

„Graham měl dvě sady dokladů opatřené odkazy. Jednu pro své agenty a práci, kterou byli pověřeni, a druhou pro klienty, kteří práci objednali. Našel jste je?“

Akira prohledával poslední krabici. „Ne.“

„Já také ne.“

„Co jako jste měli najít?“ zeptala se Ráchel.

„Naše pořadače.“ řekl Divoch. „Jsou pryč.“

„Nevíme, jaké pseudonymy Graham dal Kamičimu nebo vaší sestře či vašemu manželovi,“ řekl Akira. „Protože naše pořadače tady nejsou, předpokládáme, že zmizely i ty ostatní, které nás zajímají. To je důkaz, který’jsem mel na mysli. Pořadače sebral Grahamův vrah. Nelze předpokládat, že se o nás koroner doví nebo že by zjistil naše pseudonymy. Nemá z čeho. Graham byl zabit zřejmě proto, aby nám nemohl říci, proč jsme se navzájem viděli zemřít.“

„Tady je přiznání k sebevraždě, jak předpověděl Akira. Ovšem, napsáno na stroji, protože to nepsal Graham.“

„Nechali to tady vrazi, tak dobře.“ řekla Ráchel..Přesvědčili jste mé. Jak si však vrazi mohou byt jistí, že se policie podívá za regály?“

„Regály nebyly zcela dovřené“

„Bylo by lepší, kdybychom odešli.“ řekl Akira. „Souseda vedle Grahamovy garáže by mohl zaujmout slabý hluk procházející k němu přes zeď, a tak by mohl zavolat policii.“

Pořadače i plechové krabice vrátili do regálu.

Divoch zavřel regály, nechal však úzkou mezeru, stejnou jako Grahamovi vrazi.

Akira zapnul rádio. Kytary duněly a kvílely.

„Pokoj je vy větraný. Výfukové plyny už tu nejsou cítit.“ Ráchel zavřela okna.

Divoch se rozhlédl..Je všechno tak, jak jsme to našli? Všichni jsme měli rukavice. Otisky prstů tu nenecháme žádné. Oukej.“

Akira vyšel ven, podíval se do uličky a pokynul Ráchel, aby ho následovala.

Divoch uvedl v činnost poplachové zařízení, zavřel dvířka skříňky, vyšel ven, zavřel vstupní dveře a počkal, až Akira paklíčem uvede západky zámků do správné polohy.

Divoch chytil Ráchel za ruku a vykročil do uličky.

Chvěla se. „Nezapomeňte zamknout vrata.“

„Žádné obavy. Nezapomněli bychom. Ale díky za připomenutí“ řekl Akira. „Jsem až dojat, jak rychle se učíte. Ráchel.“

„Půjde-li to takhle dál, stane se ze mě odbornice, až to bude za námi - pokud je konec vůbec v dohledu.“

ŠEST

V noci šli po Fifth Avenue kolem pouličních světel a blížili se k potemnělému náměstí Washington Square. Neurvalé nárazy studeného vlhkého větru ještě neustaly a opět Divochovy oči zaplnily slzami. „Myslíte, že vrazi už odtud odešli?“

„Předpokládám, že ano. Úkol splnili,“ řekl Akira. „I když, byl úkol opravdu splněn? Jestli cílem bylo umlčet Grahama, pak museli počítat, že sem přijdeme.“

„Že by o nás věděli?“

„Napadá mi jediné vysvětlení…“

„Jen ho řekněte.“

„… Graham asi pracoval pro lidi, kteří ho zabili,“ řekl Divoch.

„Tak proč by jim zpočátku pomáhal? Peníze nepotřeboval. Vážil si věrnosti. Proč se obrátil proti nám?“

„Nechtěli byste mi to trochu vysvětlit?“ ozvala se Ráchel. „Chcete snad říci, že nás sledují Grahamovi vrazi?“ Podívala se za sebe. „Znamená to, že se pokusí zavraždit i nás!“

„Sledovat nás určitě budou,“ řekl Akira, „ale pokusit se nás zavraždit? To si nemyslím. Někdo si dělá veliké starosti s tím, jak vysvětlit Divochovi a mně, že jsme se viděli zemřít. Nevím proč. Pro někoho to vsak musí být velice důležité. Ať je to kdokoli, bude svou investici, tedy nás, chránit.“

Divoch zamával na blížící se taxi. Nastoupili.

„Times Square,“ řekl Divoch.

Během následující hodiny přestupovali z taxi do taxi, jeli metrem, opět se svezli v taxi, až skončili v Central parku.

Ráchel překvapilo velké množství běžců pro zdraví. „Myslela jsem, že v noci je park nebezpečným místem.“

„Běhají ve skupinkách. Hadráři je neobtěžují.“

Najednou se zatvářila překvapeně. Akira nebyl vedle ní. „Kde je…?“

„Mezi stromy, nad skalami, vrátil se cestou, kterou jsme přišli. Jestli nás někdo sleduje, vyřídí si to s nimi.“

„Přece vám neřekl, co chce dělat.“

„Nemusel,“ řekl Divoch.

„Vy si snad navzájem čtete myšlenky?“

„Vířné, co je třeba udělat“

Po deseti minutách se Akira vynořil z křoví. „Kdyby nás chtěli sledovat, určitě by nebyli tak hloupí, aby to dělali o půlnoci v Central parku.“

Potemnělý chodník se najednou rozděloval.

„Tudy, Ráchel“ Divoch ji vedl doprava. „Tady je bezpečno na zpáteční cestu do hotelu.“

SEDM

Čtvrtý muž Švihl mečem katana. Jeho ostří zasvištělo, dopadlo na Kamičiho pás a vpůli ho rozřízlo. Kamičiho horní a dolní části těla dopadly každá na opačnou stranu.

Vyřinul se proud krve. Oddělené orgány zaplavily podlahu km.

Akira vzteky zanaříkal a pokusil se útočníkovi přeseknout průdušnici dřív, než švihne podruhé.

Příliš pozdě. Útočník už měl svůj cíl vyhlédnutý a meč katana sevřel oběma rukama.

Z Divochova pohledu z podlahy se zdálo, že Akira uskočil včas a svištícímu ostří se vyhnul. Útočník však už ne musel švihnout mečem podruhé. Místo toho se jen lhostejně díval jak Akirova useknutá hlava padá z ramen.

Z přeseknutého Akirova krku vytryskla krev.

Akirovo torzo stálo ještě tři hrůzné vteřiny, pak se skácelo.

Jeho hlava dopadla jako dyne se zaduněním na podlahu, odkutálela se před Divocha, kde na pahýlu krku s očima na úrovni očí Divochových zůstala stát.

Ty oči byly otevřené.

Najednou zamrkaly.

Divoch vykřikl.

Jako šílený se snažil překonat bolest zlomených paží a nohou, nutil se k pohybu, chtěl se zvednout z podlahy. Nepodařilo se mu ochránit Kamičiho a pomoci Akirovi. Zůstala však povinnost pomstít jejich smrt dřív, než vrahové zavraždí jeho.

Nutil své mučivě bolavé údy k pohybu, naklonil se dozadu, ucítil ruce tlačící ho k zemi, rval se. Ruce se najednou změnily v paže, které ho v objetí svíraly. Tiskly ho pevně, až mu vytlačily vzduch z plic.

„Ne“, řekl Akira.

Divoch sebou začal mlátit.

„Ne, „opakoval Akira.

Divoch se najednou uklidnil. Zamrkal. Z obočí mu kapal pot, měl však pocit hrozného chladu. Roztřásl se.

Akira —

Nemožné!

— ho pevné objímal.

Ne! Jste přece mrtvý!

Akirova tvář se hrozivé vynořila ve vzdálenosti jen několika palců, jeho smutné oči se znepokojivé blížily, ty oči, které právě videi mrkat na useknuté hlavě spočívající vzpřímeně na podlaze.

Akiro, opakoval znovu, tentokráte šeptem, „Ne.“ Divoch se pomalu rozhlédl. Obraz chodby postříkané krví v Horském zátiší Medford Gap potemněl a rozplynul se. Místo něho viděl vkusné zařízení pokoje v apartmá hotelu poblíž Fifth Avenue.

V pokoji byla tma. Jen vedle židle v koutě vlevo od dveří do chodby bylo slabé světlo. Akira, který v době Divochův hlídky spal, právě nastoupil na hlídku.

Divoch zašeptal. „Už je to dobré „ Uklidní se.

„Jste si jistý?“ Akira ho ještě objímal.

„Noční můra.“

„Nepochybné stejná jako ta moje. Postavte se.“

Divoch přikývl.

Akira uvolnil sevření.

Divoch klesl na pohovku.

Vtom se rozletěly dveře ložnice. Vešla Ráchel dívala se na Divocha a na Akiru, nadechla se a rychle k nim přistoupila. Měla na sobě do půl stehen dlouhou modrou noční košili. Prsa jí nadouvala bavlněné prádlo. Při vzrušené chůzi se jí nadzvedával lem košile.

Nedala najevo žádné rozpaky. Divoch a Akira jí nevěnovali pozornost. Patřila do party.

„Křičel jste,‘’ řekla Ráchel. „Co se stalo?“

„Noční můra.“ řekl Divoch.

„Ta noční můra?“

Divoch přikývl, obrátil se a upřené se zadíval na Akiru.

„Pronásleduje mě také,“ řekl Akira. „Každou noc.“

Divoch se v bolestivém rozpoložení díval na Akiru. „Myslel jsem, že naším dalším setkáním to konečně skončí.“

„Také jsem si to myslel. Neskončilo.“

„Snažil jsem se o tom nemluvit.“ Divoch bezmocné rozhodil rukama. „Stále se nemohu zbavit jistoty, že jsem vás videi zabitého. Vidím vás před sebou! Slyším váš hlas! Mohu se vás dotknout. Nemělo by už.na tom záležet. Jsme přece spolu už několik dní. A přece jsem se nezbavil jistoty, že jsem vás videi zemřít.“

„Stejně jako já jsem viděl zemřít vás.“ řekl Akira. „Vždy když tomu nechci uvěřit, vzpomenu si na šest měsíců bolestí během uzdravování, l jizvy na pažích a nohou mi to připomínají.“

Divoch si rozepnul košili a odkryl dvě chirurgické jizvy, jednu vlevo pod hrudním košem, druhou poblíž pravé pánevní kosti. „Slezina a slepé střevo musely být odstraněny, protože byly natrženy při výprasku.“

„I moje byly odstraněny.“ Akira odhalil svalnatou hruď a břicho a ukázal dvě jizvy stejné jako Divochovy.

„Takže víme… můžeme předložit důkaz… že jste byli oba zbiti,“ řekla Ráchel. „Ale pokud jde o vaše úmrtí - tato část vašich nočních můr je přesně jenom noční můrou.“

„Nechápete, že v zásadě na tom vůbec nezáleží!“ řekl Divoch. „Skutečnost, že Akira žije, nic nemění na tom, co jsem viděl. Je to horší než deja vu, horší než hrůzu nahánějící pocit, že jsem to prožil dříve. Vzájemně se to vylučuje. Nevím, jak to nazvat. Jamais vu, pocit, že jsem viděl něco, co se nikdy nestalo. A přece se to stalo, a co vidím teď, je vlastně nemožné. Musím vypátrat, proč se setkávám tváří v tvář s duchem.“

„Jsme na tom oba stejně.“ řekl Akira.

„Graham je však mrtev. Kdo jiný by nám mohl vysvětlit, co se vlastně stalo? Jak se dopátráme odpovědi? Kde začneme?“

„Tak proč…?“ Ráchel zmlkla.

„Ano? Jen pokračujte,“ řekl Divoch.

„Jen mě něco napadlo.“

„Vaše nápady byly zatím vždy dobré.“

„Ono se to vlastně nabízí samo.“ Ráchel pokrčila rameny. „Mám pocit, že jste na to oba pomysleli, pak jste to však pustili z hlavy.“

„Co?“ zeptal se Akira.

„Začněte tam, kde váš problém před šesti měsíci začal. Tam si pak o tom po vídej té dál“

„V Horském zátiší Medford Gap.“

OSM

Pokojovou službou si nechali přinést snídani, pojedli a brzy po sedmé se z hotelu odhlásili. O hodinu později, v okamžiku otevření, došli k půjčovně aut. Původně Divoch uvažoval, že si auto nechá opatřit některým ze svých informátoru, došel však k přesvědčení, že čím méně lidí bude o jeho přítomnosti vědět, tím lépe. Obzvláště teď když byl Graham mrtev.

Ráchel se přiznala, že měla hrozný sen. Viděla Grahama opřeného za volantem cadillaku, jak zahalen oblaky výfukových plynu jede na věčnost. V autě však došel benzín a na věčnost neodjel. Soused nezaslechl slabý zvuk běžícího motoru, Graham v autě seděl několik dní, nafoukl se, začal se rozkládat, červi ho začali požírat, teprve pak snad odporný zápach někoho přinutil zavolat policii. Dříve však ji Grahamovy nozdry plné červů z té noční múry vytrhly a probudila se.

„Co kdybychom policii zavolali sami jako sousedé s tím, že z Grahamovy garáže je stále slyšet zvuk?“ zeptala se.

„To nejde. Policie má automatické vyhodnocování všech hovoru zvenku. To pro případ, že někdo ohlásí mimořádnou okolnost a v rozrušení zavěsí, aniž by udal adresu. Kdybychom zavolali z Grahamova bytu nebo z budky, policie by zjistila, že nevolal soused. Jelikož nevíme, po čem Grahamovi vrazi ve skutečnosti jdou, bude lépe nechat situaci vyvinout podle jejich scénáře“

Divoch vyjel se zapůjčeným taurusem z města. Ráchel upadla v zamyšlené mlčení. Akira vzadu spal.

Divoch se snažil vzpomenout si na cestu před půlrokem. Vyjel z Manhattanu přes most George Washingtona a v New Jersey najel na dálnici Interstate 80. Po dvaceti minutách jízdy si začal všímat motelů u odboček z dálnice.

Holiday Inn. Best Western.

„Tamhle.“ řekl Divoch. „Howard Johnson’s. Tady si Kamiči vyměnil diplomatku. Zdálo se mi to tehdy nějaké divné.“

Byl nádherné jasný říjnový den, slunce zahánělo chlad uplynulé noci. Z New Jersey pokračovali do Pensylvánie. Po půl hodině se z útesů podél Interstate 80 staly hory.

Ráchel se uklidnila. „Vždycky jsem milovala podzim. Ty stále se měnící barvy listů.“

„Když jsem tady jel naposled, stromy ještě nevyrašily. Tu a tam byly ještě zbytky sněhu. Špínou pokrytého sněhu. Byl soumrak. Mraky vypadaly, jako kdyby byly z uhelného prachu. Akiro, vzbuďte se. Brzy odbočíme z dálnice.“

Divoch sjel z dálnice. Sledoval směr, který si zapamatoval před šesti měsíci, v bludišti úzkých silnic vyhledal správnou cestu a konečně uviděl nápis: MEDFORD GAP.

Město bylo malé. V bídném stavu. Dopravní ruch skoro žádný. Chodců velice málo. Na mnoha výlohách stažené rolety.

„Akiro, pamatujete si cestu?“

„Přijeli jsme po setmění. Ve světle pouličních světel nebylo vidět skoro nic. Náhlavní městské křižovatce jsme zahnuli doleva“

„To by mohla být ta před námi.“ Divech přibrzdil, zahnul a pokračoval po tříproudové horské cestě. Klikatila se a nakonec ho dovedla zpátky do Medford Gap.

„Odbočka zřejmě nebyla na hlavní křižovatce.“ Jel dál. „Tady. Ano. To je ono.“

U semaforů zahnul doleva a začal stoupat po příkrých serpentinách. Před šesti měsíci, kdy bylo na silnici bláto a tu a tam sníh, měl obavu ze střetu s protijedoucím autem. Cesta byla velice úzká, každé předjíždění nebo míjení by znamenalo nebezpečí sjetí do příkopu.

Ani tenkrát, ani teď však proti nim nejelo žádné auto. A díky Bohu, silnice nebyla blátivá, ale suchá a pevná, i když prašná. V denním světle by bylo v případě nutnosti dobře vidět na vyhýbání, kdyby přece jen proti nim nějaké auto jelo.

Projeli ostrou serpentinou kolem osamocených chat obklopených hustým lesem. „Jen počkejte. Ráchel, až to uvidíte. Je to ta nejpodivnější budova, jakou jsem kdy viděl. Tolik stavebních slohů. A celé je to pětinu míle dlouhé.“

Dojel na vrchol, zahnul za skalisko a zabrzdil tak ostře, že se mu pás zaryl do hrudi a taurus dostal smyk.

Nemohl uvěřit tomu, co viděl.

Silnice před ním náhle končila. Za ní už nebylo nic. Kromě balvanů a nádherně zbarvených stromů.

„Je to možné?“

„Asi jste jel po nesprávné silnici“ řekl Akira.

„Ne, nejel, je to ta silnice.“

„Den proti noci. Nemůžete si být zcela jistý. Zkuste to znovu.“

Divoch to zkusil.

Když pak vyzkoušel všechny silnice vedoucí z Medford Gap doleva, zastavil u hostince.

Vedle vchodu stála skupinka mužů. Nasazovali si čepice a vyplivovali tabákovou šťávu.

„Jak se dostaneme do Horského zátiší Medford Gap!“ zeptal se Divoch.

„Horské zátiší“?“ Vyzáblý muž přimhouřil oči. „O ničem takovém jsem nikdy neslyšel.“

DEVĚT

Divoch jel rychle, neschopen ovládnout nutkání utéci. Upřené se díval na přerušovanou čáru uprostřed úzké silnice, nevšímavý k nádherné oranžové, červené a žluté barvě stromů na zvedajících se okolních svazích.

„Bylo to tam!“ Divoch jel ještě rychleji. „Akira a já jsme to viděli. Spali jsme tam. Střežili jsme Kamičiho! Tři noci! Tři dny!“

„Tak starobylé!“ řekl Akira. „Lustry z kol kočárů. Starobylé schodiště. Ještě teď cítím ztuchlinu na chodbách. A kouř z polen v krbu v hotelové hale.“

Jenže, jak jsme viděli, není to tam.“ řekla Ráchel.

Pneumatiky taurusu v zatáčce zakvílely. Divoch si najednou uvědomil, že jede rychlostí sto deset kilometrů za hodinu. Povolil plynový pedál. Za holým hřebenem - značka upozorňovala POZOR! PADAJÍ KAMENY - uviděl opuštěnou benzínovou pumpu. Vývěsní štít se houpal ve vetru, okna byla vymlácena. Sjeli ze silnice a zastavil na betonové ploše, kde kdysi stála benzínová pumpa.

„Vyptávali jsme se desítek lidí.“ Přestože auto stálo, Divoch pevně svíral volant. „Nikdo z nich neměl ani potuchy, o čem mluvíme.“

Měl pocit, že se udusí. Otevřel okno, vystoupil a nadechoval se čerstvého vzduchu.

Akira a Ráchel následovali jeho příkladu.

„To přece není nějaký malý hotel kdovíjak daleko od Medford Gap, aby o něm místní obyvatelé nevěděli.“ Divoch se díval na útesy za benzínovou stanicí, byl však tak zamyšlený, že je nevnímal. „Je to přece hlavní turistická atrakce, je tak blízko, a dokonce má v názvu i jméno vesnice Medford Gap.“

„Už jsme prozkoumali všechny silnice vedoucí na kopec,“ řekl Akira.

„Dokonce jsme se vrátili na silnici, kterou s jistotou považujete za tu, po níž jste před šesti měsíci jel.“ řekla Ráchel. „Prohledali jsme les pro případ možného požáru. Žádné spálené zbořeniště jsme nenašli. Ani pět roků není dost dlouhá doba, aby les ukryl pozůstatky budovy.“

„To určitě ne.“ řekl Divoch. „Les by za tu dobu neukryl ani vyhořelou chatu, nemluvě o obrovském hotelu. Oheň by byl nápadný. Místní obyvatelé by na něho jen tak brzy nezapomněli. A i kdyby k požáru došlo, nezničil by přece jezero vedle hotelu. Jezero tam také není!“

„A přece jsme si jistí, že právě tam byl hotel i jezero.“ řekl Akira.

„Jistí?“ zeptal se. Divoch. „Jistí jsme si zřejmě asi tak, jako si jsme jistí, že jsme jeden druhého viděli zemřít. Přece jsme nezemřeli.“

„A“ - Akira se odmlčel. „Horské zátiší nikdy neexistovalo.“

Divoch vydechl a přikývl. „Cítím se jako… Tak jak jsem to včera popsal v hotelu. Jamais vu. Nic se nezdá být skutečné. Už nemohu věřit ani vlastním smyslům. Chvilkami mám pocit, jako bych ztrácel rozum.“

„Co se to jen s námi stalo?“ zeptal se Akira.

„A kde?“ Divoch se zamračil. „A proč?“

„Postupujte po vlastních stopách.“ řekla Ráchel. „Kam jste jeli odtud?“

„Do nemocnice,“ řekl Divoch.

„Byl jsem v nemocnici v Harrisburgu,“ řekl Akira. „Sto mil odsud na jih. Museli mě přepravit vrtulníkem.“

„V Harrisburgu?“ Divoch strnul. „Nikdy jste se nezmínil o…“

„Nikdy mě to nenapadlo. Co se tak divně díváte? Snad nechcete říci, že vy jste byl přepraven také tam?“

„Měl váš lékař světlé vlasy?“

„Ano.“

„A pihy?“

„A brýle?“

„A jmenoval se…“

„Hamilton.“

„Doprdele,“ řekl Divoch.

Rozběhli se k autu.

DESET

„Copak ji asi zdrželo?“ zeptal se Akira.

„Uběhlo teprve deset minut.“ Divoch nechal Ráchel vystoupit, když nemohl nalézt místu k zaparkování. Neustále objížděl blok domů. Divoch začal být nervózní, protože ji neměl pod svou ochranou.

Odpolední dopravní ruch dosahoval vrcholu. Divoch opět dojel na křižovatku, zahnul doprava, napřímil se a ukázal.

„Ano.“ řekl Akira. „Výborné. Tam je.“

Uklidněný Divoch pozoroval Ráchel, vybíhající z harrisburgské knihovny. Uviděla taurus, rychle nasedla a Divoch odjel.

„Prohledala jsem telefonní seznam.“ řekla. „Tady je fotokopie mapy města. A seznam nemocnic v okolí. Jejich několik. Chvilku potrvá, nežije všechny navštívíme. Určitě si nevzpomenete na jméno nemocnice?“

„Nikdo jméno nemocnice přede mnou nevyslovil,“ řekl Akira.

„Přece jméno nemocnice muselo být natištěno na prostěradlech a na županech.“

„Byl jsem omámený Demerolenv řekl Divoch. „Jestli bylo jméno na prostěradlech, nevšiml jsem si.“

Akira četl jména nemocnic nahlas. „Community General Osteopathic Hospital, Harrisburg Hospital, Harrisburg State Hospital.“

„Osteopatie?“ řekl Divoch. „Není to něco jako chiropraxe?“

„Ne, osteopatická medicína je teorie, že nemoci jsou způsobovány tlakem posunutých kostí.“ řekl Akira.

Divoch odmítavě zavrtěl hlavou. „Naše léčba byla konvenční. Pokusme se…“

JEDENÁCT

„Lituji, pane.“ řekla starší žena za stolem v informacích nemocnice Harrisburg Hospital. „Mezi našimi zaměstnanci není žádný doktor Hamilton.“

„Prosím vás, projděte to ještě jednou,“ řekl znervóznělý Akira.

„Už jsem to prošla třikrát. O doktoru Hamiltonovi není v počítači ani zmínka.“

„Možná není mezi zaměstnanci,“ řekl Akira. „Možná má soukromou praxi a své pacienty posílá sem.“

„Ovšem, to je možné.“ řekla žena za stolem.

„Ne, není.“ řekla Ráchel.

Divoch a Akira se obrátili.

„Když jsem procházela telefonní seznam, prohlédla jsem i souborné lékaře. V seznamu není.“

„Pak tedy pracuje pro jinou nemocnici,“ řekl Akira.

Vykročili přeplněnou halou k východu.

„Znepokojuje mě, že žádný doktor Hamilton není ani na bílých stránkách.“

„Třeba nemá v seznamu uvedené svoje číslo.“

„Co by to bylo za lékaře, který by neuvedl do seznamu své soukromé telefonní číslo?“

Dveře haly se se zasyčením otevřely.

DVANÁCT

Otylý muž za informačním pultem v nemocnici Harrisburg State Hospital zavrtěl hlavou, zmáčkl několik tlačítek na klávesnici, díval se na obrazovku počítače a našpulil rty.

„Nic takového. Žádný doktor Hamilton. Je mi líto“

„To přece není možné.“ řekl Divoch.

„Po Medford Gap je všechno možné,“ řekl Akira.

„Přece musí být nějaké vysvětlení.“ Divocha něco napadlo. „Uplynulo už Šest měsíců. Předpokládejme, že vystoupil ze zaměstnání, přestěhoval se do jiného města a pracuje v jiném ústavu.“

„Jak bychom v tomto případě získali informace?“ Ráchel se zeptala muže za stolem.

„To byste se museli poptat v osobním oddělení. V počítači je jenom seznam stávajících zaměstnanců.“

„A kde-?“

Muž jim vysvětlil cestu k osobnímu oddělení. „Měli byste si pospíšit. Už je skoro pět. Brzy budou koncil.“

„Já tam zajdu.“ nabídl se okamžitě Akira. „Divochu, vy zavolejte do osobního oddělení v té druhé nemocnici.“

Akira se rozběhl po chodbě.

Divoch spěchající k řadě telefonů na boční stěně haly dával pozor, aby ne-vrážel do návštěvníků.

„Setkáme se zase tady.“ řekla Ráchel.

„Kam jdeš?“

„Něco mě napadlo.“

Cestou k telefonu Divoch slyšel Ráchel naléhavě se ptát muže v informacích. „Kde najdu obchodní oddělení?“ Divoch se divil, k čemu to potřebuje vědět. V této chvíli ho však hlavně zaujalo to, že všechny telefony jsou obsazené. Mrkl se na hodinky. Za šest minut pět. Znepokojeně vytáhl z kapsy minci a prohlížel seznam nemocnic, adresy a telefonní čísla, které mu dala Ráchel. Vtom uviděl ženu odcházet od telefonu. Bleskově k němu přistoupil. Ozvalo se vyzvánění. Rozhlédl se po hale. Ráchel byla pryč.

TŘINÁCT

Seděli v malé nemocniční restauraci a upřeně se dívali na hrníčky z polystyrenu.

„V posledních pěti letech osobní oddělení nemá v seznamu žádného doktora Hamiltona.“ řekl Akira.

„V té druhé nemocnicí měli v seznamu jméno doktor Hamilton,“ řekl Divoch.

Akira ztuhl.

„Před třemi lety,“ řekl Divoch. „Jenže byla to žena. Starší. Zemřela na mrtvici.“

Akira se na židli zase uvolnil.

„Začíná to vypadat, že Hamilton neexistoval o nic víc než Horské zátiší Medford Gap.“ řekl Divoch.

„A to není všechno, co neexistovalo“ řekla Ráchel. „Vy dva si asi myslíte, že jste existovali, ale neexistovali jste.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Akira.

„Aspoň pokud jde o nemocnice v Harrisburgu. Zašla jsem do obchodního oddělení. V době, kdy hledali, o co jsem je požádala, jsem zašla k telefonu a zavolala do druhé nemocnice. Dostala jsem spojení s obchodním oddělením před ukončením pracovní doby. Požádala jsem je o stejnou informaci.“

„O jakou informaci?“ zeptal se Akira.

„Obchodní oddělení přece posílá pacientům účty. Kdysi jste mi řekli jména, pod kterými jste byli v nemocnici. Představila jsem se jako agent pojišťovny. Řekla jsem, že moje společnost před několika měsíci zaplatila za léčbu. Teď jsem od vás dostala stížnosti. V každé nemocnici jsem se ptala, proč vám poslali informace o opožděném proplacení účtů. Lidé s nimiž jsem mluvila, byli celkem velmi milí. To je snadno řešitelný problém, řekli. Prověřili záznamy v počítačích. Nikdy byste neuhádli, co zjistili. Počítače nevydaly ze sebe nic. Prostě v žádném počítači není záznam, že byste v některé z nemocnic někdy byli.“

Divoch zmáčkl polystyrénový hrníček, skoro ho polámal. „Tak kde jsme, krucinál, tehdy byli?“

„Snad v Osteopathic Hospital.“ řekla Ráchel. „Kdybychom tam však zítra v úředních hodinách zašli, mám velké podezření, že…“

„Že dostaneme stejné odpovědi.“ řekl Akira..“Neexistuje Horské zátiší Medford Gap. Neviděli jsme jeden druhého umírat. Nikdy jsme se nesetkali s doktorem Hamiltonem. Nebyli jsme v žádné nemocnici v Harrisburgu. Co ještě se nestalo?“

Divoch energicky vstal a odcházel.

„Kam jdete?“ Akira a Ráchel se rozběhli za ním.

„K informačnímu pultu.“

„Ale proč?“ Ráchel se snažila držet krok, když Divoch rozzlobeně vpochodoval do haly. „Už jsme se zeptali na všechno, co nás napadlo.“

„Ne. Na jednu věc jsme se nezeptali. Kde je oddělení první pomoci.“

ČTRNÁCT

V jasně osvětlené vstupní hale se unavená sestřička podívala za okénkem. „Ano, pane? Smím…?“

Zmlkla, když uviděla výraz v Divochově tváři. Podívala se na Ráchel a na Akiru.

„Chci mluvit s lékařem.“ řekl Divoch

„Stala se nějaká nehoda!“ vstala. „Nevypadáte zraněný. Potřebuje někdo jiný…?“

„Řekl jsem, že chci mluvit s lékařem.“

Ošetřovatelka poplašeně zamrkala. „Samozřejmě, pane.“ Nervózně poodstoupila..,Počkejte, prosím, zde.“ A zmizela v chodbě.

„Uklidněte se,“ řekl Akira.

„Snažím se, ale bezvýsledně. Já se to musím dovědět.“ Vtom se ošetřovatelka vrátila s vysokým mužem v zelené nemocniční uniformě.

„Prosím, pane?‘’ Mladý muž zpomalil a opatrně přistoupil k Divochovi. „Jsem doktor Reynolds. Vedoucí lékař oddělení. Stalo se —“

„Potřebuji rentgen.“

„Proč?“‚ Lékař si ho prohlížel. „Máte bolesti?“

„Na to můžete vzít jed.“

„Ale kde“. Na prsou? V pažích?“

„Všude.“

„Cože?“

„Chci… Co potřebuji… rentgen celého těla.“

„Celého těla…? Proč byste…? Popište mi příznaky.“

„Mám bolesti od hlavy až po paty. Už je dál nesnesu. Musím se dovědět, co není v pořádku. Prostě mě zrentgenujte.“

„My ale nemůžeme jen…“

„Zaplatím.“

„My přece nemůžeme… Ví o vašich bolestech vás rodinný lékař?“

„Mnoho cestuji. Nemám rodinného lékaře.“

„Jenže bez diagnózy…“

„Řekl jsem, že jsem ochoten zaplatit.“

„Problém není v penězích. Nemůžeme rentgenovat jen tak zbytečně. Jsou-li vaše bolesti tak kruté, jak naznačujete, pak by bylo lepší, kdybyste šel se mnou na oddělení a nechal se prohlédnout.“

„Vaše jméno, prosím.“ zeptala se mladá žena.

Divoch se zadíval na civilistu, který nahradil za okénkem ošetřovatelku.

„A název vaší pojišťovny.“

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl Divoch.

Lékař se zamračil. „Vy se nechcete nechat prohlédnout?“

Divoch zavrtěl hlavou. Podezřívavý lékařův pohled ho rozzlobil. „Myslel jsem, když jsem se ptal… Můj přítel měl pravdu, když mě žádal, ať se uklidním.“

„Něco s vámi ale není v pořádku.“

„V tom máte pravdu. Otázkou je co“. Nedělejte si však starosti. Zařídím se podle vaší rady. Potřebuji rodinného lékaře.“

PATNÁCT

Starší lékař s šedivým knírkem a se šlemi na kalhotách, který nedělal žádné problémy s rentgenem celého těla u nikoho, kdo byl ochoten zaplatit pět tisíc dolarů, vyšel ze dveří označených nápisem POUZE PRO TECHNICKÝ PERSONÁL. Místo aby své pacienty posílal do některé místní nemocnice, rozhodl se zřídit soukromý ústav. Nazval ho Radiologická klinika. Divoch, Akira a Ráchel stáli, když se k nim po chodbě blížil.

„Nuže?“ zeptal se Divoch.

„Filmy jsou vynikající. Nebudeme potřebovat další sérii. Pečlivě jsem je prostudoval.“

Divoch nebyl schopen ovládnout úzkost v hlase. „Co jste zjistil?“

„Za snímky jste zaplatili, pojďte se na ně podívat.“

Lékař je vedl ke dveřím. Rychle vstoupili do spoře osvětlené místnosti. Vpravo byla skříň s policemi odshora až dolů. Vlevo na stěně před zářivkovým světleni na skřipcích visela řada rentgenových filmů.

Různé části kostry bylo vidět v různých odstínech šedi.

„Tyto jsou vaše,“ řekl lékař a ukázal na Divocha. „A tyto kousek dál jsou vaše,“ řekl Akirovi.

Přiblížili se k filmům. Akira za několik desítek vteřin zavrtěl hlavou a podíval se na lékaře. „Nerozumím tomu.“

„Požádali jste mé, abych posoudil, jak dobře se vyhojila vaše zranění. Moje odpověď je, jaká zranění?“

„Ježíši.“ řekl Divoch. „Měl jsem pravdu.“

„Nejsem si jistý, co tím chcete říci, já si však jsem jistý.“Lékař tužkou přejížděl po kostech na různých filmech. „Ušetřím vás lékařské terminologie. Toto je horní část vaší pravé nohy, toto spodní. Vaše levá noha, horní a dolní Část. Pravá žebra. Levá žebra. Různé pohledy na lebku.“

Lékař přešel k Akirovým snímkům a opět tužkou ukazoval na jednotlivé kosti. „Jsou zcela neporušené. Ani sebemenší známka po uložení vápníku v místech předpokládaného hojení. Proč jste mi řekli, že každý z vás utrpěl zlomeniny nohou, paží, žeber a prasknutí lebky, když k žádnému z těchto zranění nikdy nedošlo?“

„My jsme mysleli, že došlo,“ řekl Akira.

„Mysleli? Tak rozsáhlá zranění by vás o tom nemohla nechat na pochybách. Vaše utrpení by bylo obrovské.“

„Také bylo.“ řekl Divoch.

Začal se třást. Ráchel mu sevřela ruku.

„Jak jste mohl trpět?“ zeptal se lékař. „Když k žádnému zranění nedošlo“

„To je proklatě dobrá otázka. Věřte, že právě to mám v úmyslu zjistit.“

„Při zjišťování nezapomeňte ještě na něco jiného.“ řekl lékař. „Nevěřím na náhody. Oba tvrdíte, že jste utrpěli stejná zranění, přestože k nim nikdy nedošlo. Oba máte známky skutečného chirurgického zákroku.“ tužkou ukázal na dva rentgenové snímky, „který‘ se zlomeninami kostí nesouvisí.“

„Ano, každému nám vyoperovali slezinu a slepé střevo,“ řekl Akira.

„Viděl jsem vaše jizvy,“ řekl lékař. „Vypadají, jako kdyby zmíněné orgány byly opravdu odstraněny. Tyto snímky nejsou dost podrobné, aby se dala prokázat správnost mého úsudku. Ověřila by to jen další operace. Chci však upozornit na jiný chirurgický zásah. Ten nebyl na vašich hrudích ani ve spodních částech těla. Byl proveden na vašich lebkách.“

„Cože?“ řekl Divoch.

„Ovšem, kvůli prasklinám na lebkách.“ řekl Akira.

„Ne.“ Lékař stále ukazoval na oddělené visící filmy. „Vidíte tady ty malinké kroužky? Vždy nad levým uchem? Ty jsou neklamným důkazem.“

„Čeho?“

„Vniknutí do levého spánkového laloku mozku.“ Lékař se otočil k Divochovi, pak k Akirovi. „Nikdo si nejste tohoto chirurgického zákroku vědom?“

Divoch mlčel.

„Položil jsem vám otázku.“

„Ne,“ řekl Divoch, „nejsme si ničeho vědomi.“

„To lze uvěřit jen těžko.“

„Kdybyste s námi prožil uplynulé dny, nebylo by to pro vás tak nepochopitelné. Prosím vás, pomozte nám.“ Divoch spolkl rozmrzelost.

„Jak‘? Udělal jsem, co bylo v mých silách.“

„To ano, ale kam teď máme jít? Koho máme požádat o pomoc‘?“

„Mohu vám jenom říci.“ lékař se obrátil k filmům. „že ten chirurg, který vás operoval, je génius. Já jsem pouhý pensylvánský praktický lékař před odchodem do důchodu. O poslední lékařské novinky jsem se však nepřestal zajímat. S něčím tak rafinovaně náročným jsem se ovšem ještě nesetkal. Styčný bod mezi jednotlivými lebečními segmenty je u každé lebky takřka dokonale zakrytý. Provedení velkolepé. A kam půjdete odsud? Tam, kde lze za peníze koupit ty největší kanóny. Nejlepší neurochirurgy v největších a nejvěhlasnějších ústavech.“

JAMAISVU

.

JEDNA

Neurochirurg se jmenoval Anthony Santizo. Měl husté tmavé vlasy, snědou pleť a mimořádně inteligentní oči. V jeho pohledných rysech se zračila vyčerpanost -jistě následkem sedmihodinové operace, usoudil Divoch. Fyzickou kondici však měl skvělou - což byl výsledek jeho nadšení pro racquet-ball. Prozradil že podle plánu má další zápas za hodinu.

„Vím, že máte moc práce.“ řekl Divoch. „Jsme vám vděční, že jste si pro nás udělal čas.“

Santizo zvedl ramena. „Normálně bych si ho neudělal. Jde o výjimku, protože neurochirurg, s nímž v Harrisburgu mluvil váš ošetřující lékař, se náhodou zná s mým spolužákem, dobrým kamarádem z Harvard Medical School. Harrisburg je znám tím, že má vynikající lékaře. Podle popisu vašeho problému si myslím, že vás sem můj přítel poslal oprávněné.“

Sem - to bylo do Philadelphie na Pensylvánskou univerzitní nemocnici. Sto mil východně od Harrisburgu. Bylo to sem blíž než do jiné specializované univerzitní nemocnice ve dvojnásobné vzdálenosti na západ v Pittsburgu.

„Fascinují mě záhady,“ řekl Santizo. „Sherlock Holmes. Agatha Christie. Ty jejich nádherné záhady. Výborné hádanky. Největší záhadou je však mozek. Je klíčem k tajemství toho, co nás tvoří lidmi. Proto jsem si vybral tuto specializaci.“

Do sterilně čisté kanceláře vesla sekretářka. Na podnose přinesla šálky a konvici.

„Výborně.“ řekl Santizo. „Právě včas. Můj bylinkový čaj. Měli byste chuť na…?“

„Díky,“ řekl Akira. „Vezmu si rád.“

„Obávám se, že není tak silný, jak jste zvyklí v Japonsku.“

Akira se uklonil. „Určitě je osvěžující.“

Santizo se také na oplátku uklonil. „Na Harvardu jsem se stýkal s jedním vaším krajanem. Nikdy nezapomenu na jeho moudrá slova. Oba jsme právě začínali praxi na interně. Po nekonečných a krutých hodinách služby jsem byl hrozně utahaný. Myslel jsem, že to nepřežiji. Váš krajan řekl: „Po službě se budete muset věnovat nějaké jiné práci, která vám bude dělat potěšení.“ Řekl jsem, že nerozumím. „Když jsem unavený, nevím, proč bych se měl ještě něčím jiným zaměstnávat?“ Víte, co odpověděl? , Původ vaší únavy je v mozku. Proti duševní únavě musíte bojovat únavou tělesnou. Ta druhá zruší tu první.“ Nedávalo mi to žádný smysl. Řekl jsem mu to. Odpověděl jediným slovem.“

„Wa,“ řekl Akira

Santizo se rozesmál. „Ano! Bože, jak vy mi připomínáte svého krajana.“

„Jaké wa?“ zeptala se Ráchel a svraštila čelo. Všichni se na ni podívali. Zaraženě se natáhla pro šálek.

„Znamená to , rovnováhu‘,“ řekl Akira. „Duševní únava je neutralizována…“

„Prací, tělesnou námahou,“ řekl Santizo. „Váš krajan měl stoprocentní pravdu. Po dnech a nocích nepřetržité služby si opravdu obtížně hledám čas, nemluvě o tom, že jsem tak vyčerpaný, že pouhá představa jakékoliv tělesné námahy se mi protiví. Musím se však přinutit. Racquet ball ze mě vždycky dělá lepšího neurochirurga.“ Bezmyšlenkovitě se podíval na hodinky. „Za patnáct minut musím být na dvorci. Ukažte mi ty údajně poněkud záhadné rentgenové snímky.“

Převzal velkou tlustou mapu. „Netvařte se tak sklíčeně. Pamatujte na ‚wa ‚. Na racquet ball a na neurochirurgii. Na Sherlocka Holmese.“

DVA

„Hmhmhm.“

Santizo stál v koutě kanceláře a střídavě se díval na dva rentgenové snímky lebek z profilu, zavěšené na prosvětleném stínítku.

Se zkříženýma rukama filmy několik minut studoval a současně poslouchal Divochovo vysvětlení událostí, které je sem přivedly.

„Výkonní ochránci?“ Santizo dál hodnotil filmy. „To vypadá na vzrušující profesi. Nicméně…“

Obrátil se k Divochovi a k Akirovi, z kapsy košile vytáhl svítilnu ve tvaru tužky a u každého muže si prohlédl levou stranu hlavy.

„Hmhmhm.“

Posadil se za psací stůl, popíjel bylinkový čaj a chvíli přemýšlel.

„Ten chirurg odvedl vynikající práci. Přímo mistrovské dílo. Pochopte, prosím, vyjadřuji se pouze ke kosmetické stránce provedení. K obratnému utajení chirurgického zákroku.

K minimálnímu zvápenatění na každé lebce kolem odstraněného a zpět zasazeného kousku lebeční kosti. Obvyklou metodou je vyvrtání děr v té části lebky, která má být odstraněna. Polohy děr musí být pečlivě odhadnuty, aby vrták nezasáhl mozek. Velmi pevný, tenký ostrý‘ drát se pak vsune z jedné díry kolem mozku do druhé a vyvede ven. Chirurg pak uchopí oba konce drátu a tahem rozřezává lebeční kost. Tento postup pak opakuje od jedné dvojice děr k další, až je možné požadovaný, segment lebky sundat. Drát je tenký, jak jsem řekl, ne však dost tenký, aby se po navrácení odřezaného segmentu zpátky nevyvinulo v místě doteku zvápenatění. Ale i bez zvápenatění by byly díry na rentgenu zřetelné. V tomto případě však.“ Santizo si mnul bradu, „tu však žádné díry nejsou. Pouze malé kroužky, jako by špalíček kosti byl vyjmut a vrácen zpátky. Hranice mezi špalíčkem a lebkou je tak jemná, že zvápenatění je zanedbatelné. Jsem velice překvapený, že to váš praktický lékař odhalil. Zřejmě věděl, po čem se má dívat.“

„Nebylo-li použito běžné techniky, pak tedy jaké?“ zeptal se Divoch.

„Toť otázka,“ řekl Santizo. „K vyvrtání díry, jako je tento špalíček, mohl chirurg použít vrták o průměru pět milimetrů. Jenže jemu záleželo na tom, aby po provedeném chirurgickém zásahu nezůstala obvyklá stopa. Jediné řešení, které mě napadá, je… Špalíček byl z lebky vyřezán laserovým paprskem. Lasery jsou používány i v tak choulostivých případech, jako jsou opravy tepen a sítnic. Je už jen otázkou času, kdy se laser bude běžně používat i při jiných chirurgických zásazích. Sám jsem s tím experimentoval. Proto říkám -je to mistrovské dílo. Ať to dělal kdokoliv, není nejmenších pochyb, že to byl nesmírně obratný a velice poučený odborník. Měl bych dodat, že není absolutně výjimečným chirurgem. Mezi nejlepšími neurochirurgy znám nejméně tucet, včetně sebe, kteří by zásah dovedli stejně dobře skrýt. To je ovšem jenom vnější, řekl bych efektní dovršení dokonalé práce. Rozhodujícím kritériem není vnější efekt, ale jestli chirurg dosáhl požadovaného cíle. Protože ve vašem případě nevíme, proč byl chirurgický zásah vyžádán a proveden, nemohu zodpovědně kvalitu práce posoudit.“

„Ale,“ Akira se odmlčel, „mohla by chirurgie objasnit…?“

„Vaše dilema? Možná.“ řekl Santizo. „Ale stejně možné je, že ne. Jakým slovem jste to vyjádřil. Opakem deja vu?“

„Jamais vu,“ řekl Divoch.

„Ano. Tedy něco, co jste myslel, že jste viděl, ale co jste nikdy neviděl. Mně je něco takového dost vzdálené. Ale s potěšením se poučím a dovím něco nového. Vaše slovní vyjádření si zapamatuji. Víte, musím říci, že,“ Santizo odložil šálek, „kdyby nebylo těch rentgenových snímků, nejpravděpodobněji bych vás odmítl jako nějaké cvoky.“

„Uznávám, že mé vyprávění znělo fantasticky,“ řekl Divoch. „Riziko, že nám nebudete věřit, jsme však museli podstoupit. Jsme však jako vy praktičtí, střízliví lidé. Ve své práci se musíme řídit fakty. Musíme řešit hmatatelné problémy. Jak dostat svého principála bezpečně na místo určení. Jak a kde předvídat kulku možného úkladného vraha. Jak se vyhnout autu, které nám úmyslně blokuje cestu. A najednou hmatatelná skutečnost neodpovídá skutečnému stavu věci. Nebo představě o ní. Jsme vyvedeni z míry, zmatení, nejsme jen nervózní - být nervózní je totiž u nás normální stav. Jsme polekáni. Máme strach.“

„To se nedivím.“ řekl Santizo. „Vidím vám to v očích. Budu k vám upřímný. Mám tak nabitý program, že jsem vás přijal jenom na žádost svého spolužáka. Domníval se, že váš případ upoutá můj zájem. A měl pravdu. Upoutal.“

Santizo se mrkl na hodinky. „Za půl hodiny nastupuji k zápasu v racquet-ballu. Pak jdu na návštěvy pacientů. Vraťte se sem.“ uvažoval, „za dvě a půl hodiny. Pokusím se zajistit ještě jednoho kolegu. Mezitím, buďte tak laskaví, zajděte do radiologie.“ Zvedl sluchátko.

„Ještě na další rentgenové snímky? Abyste se ujistil o přesnosti první série?“ zeptal se Divoch.

„Ne. Objednávám vás na magneticko-rezonanční vyšetření.“

TŘI

Muž, na pohled chatrného zdraví, s vousy barvy pepř a sůl, v poněkud volném sportovním saku seděl proti Santizovi, když se vrátili. „To je doktor Weinberg.“

Potřásli si rukama.

„Doktor Weinberg je psychiatr.“

„Ale?“ Divoch strnul a opřel se o opěradlo.

„Vadí vám to?“ zeptal se mile doktor Weinberg.

„Samozřejmě že ne,“ řekl Akira. „Máme problém a usilujeme o jeho objasnění.“

„Všemi dostupnými prostředky,“ řekl Divoch.

„Tak to je výborné.“ Weinberg vytáhl ze sportovního saka zápisník a pero. „Nevadí vám to?“

Divocha to zneklidnilo. Vždy se snažil, aby o jeho rozhovorech nikdy nezůstal žádný doklad. Přinucen okolnostmi však řekl: „Zapište si vše, co pokládáte za nutné.“

„Výborně.“ Weinberg naškrábal několik slov. Z Divochova pohledu to vypadalo jako čas a datum.

„Právě mi posílají vaše magnetické rezonanční snímky,“ řekl Santizo. „Napadlo mě, že byste mohli zodpovědět několik otázek doktoru Weinbergovi, než je donesou.“

Divoch pokynem ruky vyzval Weinberga, aby začal.

Jamais vu. Bylo mi řečeno, že ten výraz jste vymyslel vy.“

„To je pravda. Pokusil jsem se jím popsat svůj duševní zmatený stav.“

„Vyjádřete se, prosím, podrobněji.“

Divoch vyhověl. Několik podrobností občas dodal Akira. Ráchel pozorně poslouchala.

Weinberg si něco načmáral. „Pokusme se to shrnout. Tak vy si oba myslíte, že jste jeden druhého viděli zemřít? Nepodařilo se vám nalézt hotel, kde podle předpokladu k těmto úmrtím došlo? A nemůžete najít nemocnici, kde jste byli v ošetřování, ani lékaře, který se vaším případem zabýval?“

„Správně,“ řekl Divoch.

„Událost, při níž jste byli zraněni, se stala před šesti měsíci.“

„Ano.“ řekl Akira.

Weinberg si povzdechl. „V tomto okamžiku…“ Odložil pero. „Považuji vaše dilema za hypotetické.“

„Považujte si je za co chcete,“ řekl Divoch.

„Mé konstatování nebylo antagonistické.“

„Neřekl jsem, že bylo.“

„Vysvětlím.“ Weinberg se naklonil dozadu. „Pacienti jsou mi zpravidla postupováni s podrobnou dokumentací. S anamnézou. A podle potřeby se mohu dotázat jejich rodin, zaměstnavatelů. Pokud jde o tento případ, nevím o vás vůbec nic. Mám jen vaše slovo o vašem - řekněme to mírně - zážitku. Vaše tvrzení si nemám možnost ověřit. A nemám důvod vám věřit. Docházím k názoru, že jste patologičtí lháři, kteří se snaží připoutat na sebe pozornost, nebo snad reportéři, kteří testují lidskou důvěřivost. Veřejnost takové lidi řadí mezi ‚cvoky‘.“

Santizovi se zalesklo v očích. „Maxi, řekl jsem ti, že jejich případ - i jejich rentgenové snímky - vzbudily mou zvědavost a zasluhují pozornost. Řekni nám k tomu svou teorii.“

„Myslíš něco jako cvičení v logice,“ řekl Weinberg. „Tak tedy čisté v zájmu diskuse.“

„Cože?“ řekl Santizo.

Weinberg znovu povzdechl a rozhodil ruce. „Přechodná falešná představa, že jste byli skoro k smrti zbiti, je nejpravděpodobnějším vysvětlením.“

Jak to! Rentgenové snímky vylučují, že jsme byli zbiti,“ řekl Divoch.

„Nesouhlasím. Rentgenové snímky pouze ukazují, Že vaše paže, nohy a žebra nebyly zlomeny a vaše lebka nebyla prasklá, jak jste dosud věřili. To však ještě neznamená, že jste nemohli být zbiti. Pokusím se zrekonstruovat, co se možná stalo. Oba jste měli za úkol chránit muže.“

„Ano.“

Jel najednání do venkovského hotelu. V době pobytu byl zabit. Nápadně brutálním způsobem. Mečem, který mu rozřízl tělo.“

Akira přikývl.

„Při poskytování ochrany jste oba byli zbiti do bezvědomí,“ řekl Weinberg. „Těsné před hranicí bezvědomí jste obluzeni nesprávnou vidinou došli k názoru, že druhý ochránce byl zabit. Poněvadž z vás nikdo nezemřel, tuto halucinaci ve vás muselo něco vyvolat. Kombinace bolesti a dezorientace jsou pak už jen logickým vysvětlením.“

„Proč vsak měli oba stejnou halucinaci?“ zeptala se Ráchel.

„Vina.“

„Nechápu.“ Akira se zamračil.

„Jestli jsem vás správně pochopil, vaše profese je pro vás něčím víc než jen pouhou prací, zaměstnáním. Na ochraňování, na zachraňování životů je zřejmě založena vaše identita. Cítíte to jako morální závazek. V tomto ohledu jste srovnatelní s oddanými a obětavými lékaři.“

„To je pravda.“ řekl Akira.

„Ale na rozdíl od lékařů, kteří své pacienty nevyhnutelně ztrácejí a v důsledku toho jsou nuceni své emoce skrývat pod jakousi skořápkou, mám dojem, že oba jste dosud měli pozoruhodné úspěchy. Nikdy jste žádného klienta neztratili. Míra vašeho úspěchu dosáhla impozantního sta procent.“

„S výjimkou…“

„Události ve venkovském hotelu před šesti měsíci,“ řekl Weinberg. „Poprvé jste ztratili klienta. Cítili jste to jako velké ohrožení vlastní identity. Na tento nervový šok jste nebyli připraveni, protože jste neměli zkušenost, jak se zachovat při prohře. Na šok, který byl očividně znásoben klientovou hroznou smrtí. Pocit viny byl přirozenou reakcí. Protože vy jste přežili a váš klient ne. Protože klientovo bezpečí pro vás znamenalo vše až do okamžiku, kdy byste byli ochotni obětovat svůj život, abyste zachránili jeho. Jenže situace se vyvinula jinak. Klient zemřel. Vy jste stále naživu. Pocit viny se pro vás stává nesnesitelným. Vaše podvědomí se s tím snaží nějak vyrovnat. Samo sebe oklame pochmurnou představou, že váš kamarád zemřel také. Klame samo sebe, že klient mohl být zachráněn, kdybyste vy a váš kamarád zahynuli v heroické snaze splnit úkol. Poněvadž jste stejné osobnosti, jsou vaše stejné halucinace pochopitelné, ba dokonce předvídatelná.“

„Tak proč nemůžeme najít ten hotel?“ zeptal se Divoch.

„Protože hluboko ve svých myslích se snažíte popřít, že k vašemu selhání došlo. Je snad něco lepšího přesvědčit sám sebe, že hotel, kde jsem selhal, neexistuje? Stejně tak lékař, který vás ošetřoval? Nebo nemocnice, kde jste se zotavoval? Ony určitě existují, pokud ovšem je vaše zpráva autentická. Neexistují však tam, kde je vás nutí hledat vaše nutnost všechno popřít.“

Divoch a Akira na sebe pohlédli a jako jeden zavrtěli hlavami.

„To snad ne,“ ozval se Akira skepticky, „oba přece víme, kde by ten hotel měl být. Stejně tak lékař i nemocnice.“

„Toto vysvětlení je nejsnadnější. Po celou tu dobu jeden druhého utvrzujete o svých bludech. Co řekne jeden, druhý to vezme za své. Pro zachování klamu a pro zmírnění viny.“

„Ale ne,“ řekl Divoch.

Weinberg pokrčil rameny. „Řekl jsem, že všechno bylo jen hypotetické.“

„Tak nám řekněte,“ zeptal se Akira, „proč naše paže a nohy byly v sádrových obvazech, když nebyly polámané? Proč jsme po mnoho hrozných měsíců snášeli ukrutné bolesti při obnovování svalstva?“

„Byly to opravdu sádrové obvazy?“ zeptal se Weinberg. „Nebo to snad byly jen fixace na porušených částech těla, které měly být nápomocné při uzdravování vazů vytržených z paží a nohou? Nebyly sádrové obvazy na vašich hrudích tlusté a pevně utažené jen jako ochrana zhmožděnin - ne však zlomených žeber? Vaše obvázané lebky snad měly opravdu praskliny, vlasové, které se zahojily tak dokonale, že je ani rentgen neodhalí. Přiznáváte, že jste dostával Demerol. Ten má ovšem nepříznivý vliv na smysl pro realitu.“

„To je nepochybné,“ řekla Ráchel. „Já jsem tam, samozřejmě, nebyla. Neprožila jsem jejich bolesti. A připouštím, že oba muže mám ráda. Mnoho jsme spolu prožili. Hlupák však nejsem a z nás tří jsem snad jediná, kdo může o sobě tvrdit, že je objektivní. Moji přátelé se navzájem v žádných bludech neutvrzovali.“

„Předpokládám, že jste slyšela o stockholmském principu,“ řekl Weinberg. „Lidé pod tlakem mají sklon ztotožňovat se s těmi, na nichž jsou svým bezpečím závislí.“

„Předpokládám, že vy jste určitě slyšel o pštrosím principu.“ řekla Ráchel. „Psychiatr, který strká hlavu do písku, protože není ochoten vzít na vědomí problém, o jakém ještě neslyšel.“

Weinberg se naklonil dopředu, zachmuřil se a najednou se rozesmál.

„Měl jsi pravdu,“ řekl Santizovi. „Je to opravdu zábavné.“

„Maxi, vznášíš se v oblacích. Musíš přiznat, že tě rozzlobila.“

„Pouze hypoteticky.“

Teď se rozesmál i Santizo. „No ovšem. Napišme hypotetický článek. O fenoménu, jak být hypoteticky rozzlobený.“

„Co zase tohle má znamenat,“ zeptal se Divoch.

Santizo se přestal smát. „Šlo o test. Rozhodnout, jestli jste, nebo nejste cvoci. Neměl jsem na vybranou. Max je báječný. Je to talentovaný muž se zázračnou pamětí, s úžasným myšlením a nadáním k divadelnímu vystupování.“

„Já jsem žádné divadlo nehrál,“ řekl Weinberg. „To, co jsem slyšel, je tak ohromující, že jsem chtěl slyšet víc.“

Někdo zaklepal na dveře.

Santizo se obrátil..“Vstupte.“

Sekretářka, která přinesla čajové šálky, teď přinášela velké hnědé desky.

„Magnetické rezonanční snímky.“ Santizo vstal.

O dvě minuty později se odvrátil od filmů. „Díky, Maxi. Zjistím to tady z toho.“

„Jsi si tím jistý?“

„Ano. Máš u mě oběd.“ Santizo upřel zrak na magnetické rezonanční snímky. „Problém se vrátil přece jen ke mně. Psychiatrie totiž toto nevysvětlí.“

ČTYŘI

Divoch stál vedle Akiry a Ráchel a prohlížel si tmavé filmy. Každý měl dvanáct snímků. Teď byly uspořádané ve čtyřech řadách a třech sloupcích. Nebyl z nich moudrý‘, vyznat se v nich bylo obtížnější než v rentgenových snímcích.

„Nádherné,“ řekl Santizo. „Zřetelnější obrázky bych si nemohl přát.“

„Mohl byste mi z nich vyčíst cokoliv,“ řekl Akira. „Pro mě vypadají jako inkoustové kaňky“

Santizo se spokojeně uculoval. „Ani se nedivím, že máte takový dojem.“ ‚Znovu se zadíval na filmy. „Abych vám umožnil pochopit, podám vám některé informace, i když s vědomím, že budou znít příliš odborně… Magnetické rezonanční snímky jsou získávány pokrokovou fotografickou technikou, založenou na magnetické rezonanci, která nám umožňuje vidět pod lebku do vašeho mozku. Dříve bylo možné získat obrázky mozku pouze počítačovou axiální tomografií (CAT). Ale snímky CAT nejsou dost podrobné, tyto nám dávají možnost do mozku nahlédnout lépe. Udělali jsme řadu snímku z tolika úhlů, že konečný výsledek nám poskytuje iluzi trojrozměrného pohledu.“

„Tak co jste se dověděl?“ zeptal se Akira.

„Prosím o trochu trpělivosti,“ řekl Santizo. „Mozek se skládá z mnoha částí.“ Ukazoval na magneticko-rezonanční snímky. „Pravá hemisféra. Levá hemisféra. Pravá hemisféra paradoxně ovládá levou půlku těla a naopak. Naše schopnost prostorově myslet pochází z pravé hemisféry, naše jazykové dovednosti z levé. Hemisféry jsou rozděleny na dvě části. Čelní lalok. Parietální lalok. Okcipitální lalok. Temporální lalok. Tyto mají četné podčásti. Zrakový kortex. Čichový trakt. Somatická smyslová krajina. Hypofýza. A ták dále. Tento tak děsivě složitý orgán uvádějí v činnost miliardy vzájemně propojených nervů, které přenášejí energii a informace. Tyto nervy jsou nazývány neurony. Zjednodušeně se dají přirovnat k elektrickým drátům nebo telefonním kabelům. Ve skutečnosti toto přirovnání velice kulhá. Mimochodem, měl jste někdy epilepsii?“

Otázka přišla tak nečekaně, že Divoch překvapeně zamrkal. „Epilepsii? Ne, proč? Proč se ptáte?“

„Snažím se brát v úvahu každou eventualitu.“ Santizo ukázal na tmavou skvrnu na světlé části jednoho obrázku. Byla vlevo, blízko středu. „Toto je pohled na váš mozek zezadu. Skvrna je ve středním temporálním laloku v amygdální hyppocampální oblasti. Je v zákrytu s čípkem lebeční kosti, který byl vyjmut a do lebky znovu zasazen.“

Divoch měl pocit, jako by spolkl led. „Skvrna? Ježíši, co-?“

„Leze, chcete-li poškození. Proto jsem se vás ptal na epilepsii. Abnormalita v tomto prostoru vytváří pro ni někdy podmínky.“

„Chcete říci, že mi něco roste v mozku?“

„Ale vůbec ne.“ Santizo se obrátil k Akirovi a ukázal na jiný film.

„Identická skvrna je ve stejné oblasti vašeho mozku. Tato shoda mě vede k závěru, že ať to je cokoli, rozhodně to není patologický výrůstek.“

„Tak co to je?“ zeptal se Akira.

„Chcete kvalifikovaný odhad? Jizva na tkáni. Něčím způsobená na vašem mozku.“

PĚT

Divoch vyvedený z míry překvapeně poslouchal, když Santizo vracel desky.

„Ještě několik základních informací,“ řekl Santizo. „První pravidlo. Eliminuj samozřejmé. Důvodem k operaci provedené na vás dvou nebylo odstranění nádoru. Takový chirurgický zákrok vyžaduje velký zásah do mozku. Musí být při něm odstraněna velká část lebky.“

„Jenže tak to nebylo,“ ozvala se Ráchel. „Stačil pětimilimetrový čípek lebeční kosti.“

„Správně. Jediným důvodem k vytvoření tak malého vstupu do prostoru mozku by bylo“ - Santizo uvažoval - „umožnit zasunutí elektrody.“

„Proč?“ Divoch měl najednou potíže s dýcháním.

„Mám se pokusit o shrnutí známých, i když jen nejvážnějších důvodů? Je jich mnoho. O epilepsii jsem se zmínil. Elektroda zasunutá do mozku měří elektrické impulsy z různých seskupení neuronů. U epileptika různé části mozku vysílají normální a nenormální proud. Jsme-li schopni určit zdroj nenormálního proudu, jsme schopni operovat v přesně určeném místě a pokusit se abnormalitu opravit.“

„My však nejsme epileptici,“ řekl Divoch.

„Uváděl jsem to jen jako příklad,“ řekl Santizo. „Uvedu další. Zhoršený zrak nebo sluch nebo čich - jde-li o zhoršení mající původ v mozku, tedy ne způsobené vnějšími receptory - lze někdy upravit, jsou-li vnitřní, tedy mozkové receptory vhodně stimulovány elektrodami.“

„My však vidíme, slyšíme i čicháme dobře,“ řekl Akira.

„A přece si myslíte, že jste se viděli zemřít. Nemůžete nalézt hotel, kde jste byli zbiti. Ani nemocnici, kde jste byli ošetřováni. Ani lékaře, který měl váš případ na starosti. Někdo něco provedl s funkcemi vašeho mozku. Výslovně s vaší schopností…“

„Pamatovat si,“ řekl Divoch.

„Nebo lépe, někdo způsobil, že si pamatujete něco, co se nikdy nestalo? Jamais vu. Vámi vymyšlené slovní vyjádření vlastního stavuje úchvatné.“

„Pamatovat si, co se nikdy nestalo? Nemyslel jsem to doslova. Nikdy jsem nevěřil…“

„Můžeme zajít do patologie.“ nabídl Santizo. „Mohu vám na mozku mrtvoly ukázat každou jeho část. Řeknu vám, proč vidíte a slyšíte, proč chutnáte, hmatáte a čicháte, proč cítíte bolest - i když mozek sám bolest nečiti. Co vám však ukázat nemohu, je myšlení. S určitostí najdu ve vašem mozku přesně místo, které vám umožňuje pamatovat si. V uplynulých deseti letech jsem dělal výzkumy paměti. Ale čím víc jsem se toho dovídal, tím bylo všechno záhadnější… Zkuste popsat, co se děje při vzpomínání na dřívější událost.“

Divoch a Akira zaraženě mlčeli.

„Nu, snad je to něco jako v hlavě vidět kino.“

„Tak to popisuje většina lidí. Zdá se nám, že při prožívání nějaké události mozek pracuje jako filmová kamera a v paměti podrží sérii záběrů této události. Čím víc prožijeme, tím víc filmů náš mozek skladuje. Když to okolnost vyžaduje a potřebujeme se podívat do minulosti, abychom porozuměli přítomnosti, vybereme příslušnou cívku a na duševním promítacím plátně si ji promítneme. Samozřejmé předpokládáme, že tyto filmy jsou trvalé a stejně neměnné jako hrané filmy.“

Ráchel přikývla.

„Jenže žádný film není neměnný. Praská. Ztrácí barvu. Scény z něho mohou být odstraněny. Podobně se snažíme vysvětlit si paměť. Jenže v našem mozku nejsou žádné filmy. Ani tam není žádné promítací plátno. To si jen představujeme. Ještě těžší je vysvětlit si paměť, když od událostí přejdeme k abstraktním pojmům. Když uvažuji o matematickém pojmu pí, žádný film v hlavě nevidím. Jen intuitivně vím, co pí znamená. Když přemýšlím o nějakém abstraktním slově jako čest, nevidím film. Prostě vím, co čest znamená. Proč jsem schopen si tyto abstraktní pojmy připomenout a pochopit?“

„Máte na to nějakou odpověď?“ Divocha začalo bolet na prsou. „Podle převládající teorie je paměť nějak zakódována do neuronů v celém mozku. Tyto miliardy nervů - jak říká teorie - nejenom přenášejí elektřinu a informace, ale také tyto přenášené informace podrží v paměti. K vysvětlení se často používá přirovnání s počítačem. Je to ovšem stejně klamné přirovnání jako s filmovým promítacím plátnem. Toto přirovnání nic nevysvětluje. Náš paměťový systém je nekonečně složitější než kterýkoliv počítač. Jednak neurony se zdají být schopné přenášet informace z jednoho síťového systému do druhého a tak zachránit vzpomínky, i když je část mozku poškozena. Existují dva druhy paměti - krátkodobá a dlouhodobá - a jejich vztah je paradoxní. ‚Krátkodobá‘ se vztahuje k dočasnému zapamatování časově nepříliš vzdálených, celkem nevýznamných informací. Například telefonní číslo zubního lékaře. Chci-li si u něho sjednat návštěvu, vyhledám číslo, zapamatuji si ho jen tak dlouho, abych mu mohl zavolat do ordinace. Pak ho okamžitě zapomenu do té doby, než si budu potřebovat domluvit další návštěvu. Pak proces zopakuji. ‚Dlouhodobá‘ se vztahuje k trvalému zapamatování si potřebných informací: telefonní číslo svého bytu. Jaký mechanismus způsobuje, že číslo zubaře snadno zapomenu, své vlastní však ne? A proč při určitých druzích amnézie pacient není schopen si zapamatovat nedávnou událost, ať všední nebo důležitou, zatímco ve stejné době je schopen si živě vybavit události z doby před čtyřiceti lety? Ten proces nikdo nedovede pochopit.“

„Čemu věříte vy?“ zeptal se Akira.‘

„Muzikálu od Lernera a Loeweho.“

„Nechá…“

„Gigi Maurice Chevalier a Hermione Gingoldová zpívají nádhernou píseň.Vzpomínám si na to dobře.‘ Ve svých rolích jsou bývalými milenci., Šli jsme sem! ‚Ne, šli jsme tam!‘ Měl jsi na sobě tyto šaty!‘ ‚Ne, měla jsem tamty! ‚Ach, ano, dobře si na to vzpomínám.‘ Ale oni si nevzpomínají. Potíž je v tom, že si nejsem jistý, jestli my ostatní také nezapomínáme. Je zde přespříliš zvláštností. Nestačíme je chápat. Doktor Weinberg a já máme jeden ustálený romantický zvyk. Každou sobotu večer, když Max a já nemáme službu, jdeme se svými ženami do kina a pak na večeři. Po týdenním pracovním napětí se vždy na toto rozptýlení těšíme. Včera si Max rozněžněle vzpomněl na film, který jsme my čtyři viděli společně. „Ale, Maxi,“ řekl jsem, „ten film jsem viděl v kabelové televizi, ne v kině.“

„Ne,“ přesvědčoval mě Max, „my čtyři jsme na něm seděli v centru města.“

„ Ne,“ odporoval jsem,, tehdy jsem přece byl na konferenci. Ty, tvoje žena a moje žena jste se šli na film podívat beze mě. Ptali jsme se manželek, ty si to už ale nepamatovaly. Takže dodnes nevíme, jak to skutečně bylo.“

„Ovšem,“ řekl Divoch. „Právě jste nám vysvětlil, že krátkodobá paměť nevydrží.“

„Kde je však hranice mezi krátkodobou a dlouhodobou pamětí. Kde jedna končí a druhá začíná? A jak si můžeme být jistí, že dlouhodobá paměť opravdu vydrží? Základním problémem je stanovení hranic vědomí. Vědět, že si pamatujeme, jsme schopni teprve v okamžiku, když si pamatujeme. Nemůžeme si být vědomi ničeho, co jsme zapomněli… Zkuste popsat budoucnost.“

„Neumím. Budoucnost neexistuje“ řekl Divoch.

„O nic víc než minulost, i když paměť nám dává iluzi, že minulost existuje

- v naší paměti. Podle mého názoru paměť není trvalá, i když je zakódována. Věřím, že naše paměť se neustále mění, podrobnosti se pozměňují, doplňují a ubírají. V podstatě si každý sám vytváříme vlastní variantu minulosti. Nesrovnalosti bývají obyčejně bezvýznamné. Koneckonců, jaký je v tom rozdíl, jestli Max a já jsme ten film viděli spolu, nebo každý zvlášť? Jen příležitostně jsou nesrovnalosti kritické. Jednou měl Max neurotickou pacientku, která byla jako dítě trvale týrána vlastním otcem. Její hrůzné vzpomínky se časem měnily, až dospěla k představě idylického mládí s laskavým a milujícím otcem. Aby její neurózu vyléčil, musel ji Max naučit pustit z hlavy klamné vzpomínky a znovu si uvědomit hrůzy, které kdysi zažila.“

„Klamné vzpomínky,“ řekl Divoch. „Jamais vu. Jenže naše klamné vzpomínky nejsou způsobené psychologickými problémy. Snímky našich mozků dosvědčují, že někdo chirurgicky změnil naši schopnost pamatovat si. Je to vůbec možné?“

„Máte-li na mysli, jestli já bych byl schopen to udělat, odpověď je ne a ani neznám žádného jiného neurochirurga, který by to dokázal. Možné to však je. To ano. Teoreticky. I kdybych však věděl, jak to provést, neudělal bych to. Říká se tomu psychochirurgie. Mění osobnost člověka a kromě několika případů

- buď resekcí mozkové tkáně s cílem předem zabránit epileptickému záchvatu, nebo lobotomií s cílem zastavit sebevražedné hnutí mysli - to není etické.“

„Ale jak, čistě teoreticky, byste to udělal?“ zeptal a se Ráchel.

Santino se tvářil zdráhavě.

„Prosím.“

„Rád se chlubím svou zvědavostí, někdy jsem však proti své přirozenosti odmítl zkoumat dál úchvatně se nabízející cerebrální fenomén. Kdyby to opravdu bylo nutné, zavedl bych elektrody do mozků svých pacientů. A požádal bych je, aby popsali, co cítí.“

„Moment,“ řekl Akira. „Jak by mohli popsat své zážitky, když by jejich mozky byly pod vlivem elektrod? Byli by přece v bezvědomí.“

„Aha,“ řekl Santizo. „Něco jsem pokládal za příliš samozřejmé. Přeskočil jsem několik stupňů postupu. Jsem příliš zvyklý jednat s kolegy neurochirurgy. Zřejmě si myslíte, že zásah do mozku je totéž jako zásah do srdce. Musím zdůraznit svou dřívější poznámku. Mozek - náš smyslový receptor - sám žádný smyslový receptor nemá. Necítí bolest. Při použití místního anestetika k zabránění přenosu bolesti lebkou mohu odstranit část kosti a odhalit to velké tajemství. Zavedením elektrody do mozku mohu pacienta přimět, aby cítil vůni pomerančů, které neexistují. Mohu pacienta přimět, aby slyšel hudbu svého dětství. Mohu ho přimět, aby cítil chuť jablek. Mohu ho přimět, aby cítil orgasmus. Zmanipulováním smyslových receptorů ho mohu přesvědčit, že je na plachetnici, tvář vystavuje slunci, cítí vánek ve vlasech, slyší šplouchání vln při obeplouvání Velkého australského bariérového útesu - znovu prožívá dovolenou, kterou uskutečnil před lety.“

„A zapamatuje si klamnou představu, kterou jste mu v mysli navodil?“ zeptala se Ráchel.

„Samozřejmě. Přesně tak, jak si zapamatuje skutečnou sugestivní událost, vlastní zážitek.“

„To vysvětluje, jak se to stalo,“ řekl Divoch.

„Myslíte vám a vašemu příteli? Vůbec ne,“ řekl Santizo. „To, co jsem právě popsal, je aktivace pacientovy paměti pomocí elektronického podráždění různých neuronů. Vy si přece pamatujete události, které se zřejmě..“

„Nikdy nestaly,“ dopověděl Akira. „Tak proč si je pamatujeme?“

„Řekl jsem, že jde pouze o teorii,“ řekl Santizo. „Jestli odhalím levý temporální lalok vašeho mozku… a jestli vaše neurony podráždím elektrodami… jestli vám přesně popíši, co si máte pamatovat, třeba vám ukáži filmy nebo dokonce nechám fiktivní událost zahrát herci… jestli navíc podám amfetamin k povzbuzení vyučovacího procesu… a jestli po skončení pomocí elektrody zajizvím vybrané neurony, abych oslabil vaši paměť na vlastní operaci… budete si pamatovat, co se nikdy nestalo, a zapomenete, co se opravdu stalo.“

„Takže nám byly vymyty mozky?“

„Ne,“ řekl Santizo. „Vypírání mozků je vulgární výraz, který se zrodil během korejské války. Užívá se ho pro popsání postupu, následkem něhož může být vězeň přinucen vzdát se svého hluboce vžitého politického přesvědčení. Metodologie ‚vypírání mozku‘ vznikla v SSSR na základě Pavlovovy teorie o podmíněných reflexech. Vězeň je vystavován nepřestávající bolesti, láme se jeho odvaha a duch, pak se mu nabídne odměna, ovšem jen jestli je ochoten veřejně odsoudit zemi, kterou miluje. Pokud víme, několik vojáků opravdu podlehlo. Je zázrak, že jich to neudělalo víc. Tím spíš, když k Pavlovově teorii o podmíněných reflexech jsou přidávány psychosugestivní léky. Jestli jste viděli filmové týdeníky z padesátých let, víte, že vězni ideologicky zpracovaní vždy vypadali, že byli do takového stavu uvedeni. Měli vyzáblé rysy. Třásly se jim ruce. Měli skelné oči. Jejich přiznání k válečným zločinům nebylo nijak přesvědčivé. Na vás dvou žádné takové příznaky nejsou patrné. Máte strach, to ano. Jste však funkční tělesně i duševně. A co víc, zdá se, že ani nedošlo k žádným subjektivním změnám. Vaše identita zůstala nedotčena. Jste stále odhodlaní někoho chránit. Ne, vy jste nebyli ideologicky ani jinak zpracováni. Váš problém není směrován do budoucnosti. Nejde o to, že byste byli naprogramováni udělat něco v budoucnu. Týká se jen toho, co se stalo v minulosti. Nebo co se nestalo. A toho, co se skutečné stalo, na co si však nevzpomínáte.“

„Proč to bylo s námi provedeno?“ zeptal se Divoch.

„Proč? Jediná odpověď, která mě napadá —“

Zazvonil telefon. Santizo zvedl sluchátko. „Haló!“ Najednou pozorné naslouchal a zvážněl. „Už tam letím.“

Odložil sluchátko. „Naléhavý případ. Okamžitě musím na operační sál.“ Vstal a obrátil se ke stěně regálů s knihami. „Tady je několik běžných témat. Youngovy Programy mozku, Baddeleyho Psychologie paměti, Hornova Paměť, Proces seznamování mláděte s identifikačními rysy ostatních příslušníků téhož rodu a Mozek. Prostudujte si je a zítra zavolejte sekretářce. Ona zorganizuje naše příští setkání. Teď už ale opravdu musím jít.“

Santizo se rozběhl ke dveřím, Akira vstal. „Začal jste naznačovat, proč si myslíte —“

„Že vám byly podvrženy klamné vzpomínky?“ Santizo se otočil. „Ne. To si nedovedu představit. Chtěl jsem pouze říci, že jediná osoba, která to ví, je ten, kdo zásah provedl.“

ŠEST

Podařilo se jim získat pokoj v hotelu nedaleko nemocnice. Zapadající slunce bylo zastíněno smogem. U pokojové služby si objednali rybu s rýží pro Akiru a řízek s opékanými brambory pro Divocha a Ráchel. Všichni si vzali knihu a mlčky četli.

Když dostali jídlo, s chutí se do něho pustili. Divoch poznamenal, že musejí ‚natankovat‘ pohonnou látku k dalšímu hovoru.

„Velice obtížně rozumím lékařským odborným výrazům,“ řekl Akira. „V rozpacích musím přiznat že moje znalosti angličtiny jsou velice omezené.“

„Ale vůbec ne,“ řekla Ráchel. „Vaše angličtina je dokonalá. Pokud jde o mě, mám dojem, že by lékaři mohli mluvit třeba japonsky. Výsledek by byl stejný.“

„Beru to jako poklonu a vážím si jí. Jste velice blahosklonná. Arigato.“

„To znamená…?“

„Děkuji.“

„Co bych na to měla odpovědět? Co je rovnocenné…?“

„Rádo se stalo? Zjednoduším to. Domo arigato. Hrubě přeloženo - děkuji vám velice.“

„To je přesné,“ řekla Ráchel. „Domo arigato.“

Akira se usmál, smutek v očích však zůstal.

„Nuže.“ řekl Divoch, „zatímco vy si tu vyměňujete jazykové poznatky —“

, Jen nebuďte nevrlý,“ řekla Ráchel.

Divoch se na ni podíval, obdivoval ji. Neubránil se úsměvu. „Myslím, že dělám přesně takový dojem. Myslím si však také, že jsem porozuměl části této knihy. Děsí to.“

Ráchel a Akira zpozorněli.

„Paměť je mnohem složitější, než jsem si představoval. Nejen proto, že si nikdo opravdu není jistý, jak neurony v mozku ukládají informace. Ale jaký je důsledek toho, co znamená býti schopen si pamatovat? Právě to mě děsí.“ Divoch trhl hlavou. „O paměti uvažujeme jako o duševním záznamu minulosti. Potíž je právě ta minulost, protože podle definice žádná minulost neexistuje. Je to přízrak něčeho, co kdysi bývalo přítomností. A to nejen co se stalo před rokem, minulý měsíc nebo včera, ale i před dvaceti minutami. A tedy i před okamžikem. To, co právě říkám, je v našich pamětech už vlastně minulostí.“

Ráchel a Akira čekali.

„Podle teorie uvedené v této knize, když vidíme padat ze stromu jablko, když ho slyšíme dopadnout, když ho zvedáme, očicháváme a ochutnáváme, neprožíváme tyto vjemy současně s událostmi. Vždy tu je nějaké časové zpoždění - řekněme milióntina vteřiny —, než smyslové impulsy předají zprávu do mozku. V okamžiku, kdy si uvědomujeme chuť jablka, ve skutečnosti už jde o minulost. Tímto zpožděním by se dalo vysvětlit dej vu. Vejdeme do místnosti a máme děsivý pocit, že jsme už v ní byli, přestože jsme tam nikdy nebyli. Proč? Protože mozku trvá milióntinu vteřiny, než dostane od očí zprávu a řekne nám, co vidíme. Jsou-li obě hemisféry přechodně časově nestejně informovány, jedna strana obdrží informaci malinko dřív než druhá. Pokoj vidíme dvakrát. Myslíme si, že zážitek se stal dřív, protože se opravdu stal. Ne však ve vzdálené minulosti. Šlo jen o zlomek okamžiku, o který’jedna strana mozku informaci obdržela dřív než druhá.“

„Naším problémem přece není dej vu - jamais vu“ řekl Akira. „Proč vás tak rozrušilo, co jste si právě přečetl?“

„Protože si nemohu být jistý přítomností, neřku-li minulostí. Protože žádná přítomnost neexistuje, alespoň pokud jde o můj mozek. Vše, co mi mozek říkaje opožděná reakce.“

„To je možná pravda,“ řekla Ráchel, „ale pro praktické účely i s časovým zpožděním to, co vnímáme, můžeme považovat za přítomnost. Váš problém je přece dost velký i bez takového zveličování.“

„Já že něco zveličuji? Mám strach, protože jsem si myslel, že bojuji proti klamným vzpomínkám, které před šesti měsíci někdo implantoval do mého mozku. Ale bylo to opravdu před šesti měsíci? Jak vím, že k operaci nedošlo někdy v poslední době? Jak si mohu být jistý tím, co se stalo včera nebo dokonce dnes ráno?“ Divoch se obrátil k Ráchel. „Když jste se ve Francii dovídala o našich pseudonymech a o našich krycích životopisech, které jsme si museli vymyslet, řekla jste, že se vám zdá být všechno lží. Přiznám se, že mě nikdy nenapadlo, že byste mohla mít pravdu. Kolik mám vlastně klamných vzpomínek? Jak vím, kdo ve skutečnosti jsem? Jak si mohu být jistý, že vy a Akira jste tím, čím se zdáte být? Dejme tomu, že jste najatí herci, kteří mě mají obelstít a utvrdit v mých bludech.“

„Herci, samozřejmě, nejsme.“ řekl Akira. „Prošli jsme toho spolu přece jen příliš mnoho. Záchrana Ráchel. Útěk ve vrtulníku. Odjezd z Řecka na převozní lodi. Dodávky, které se nás pokoušely ve Francii zastavit.“

„Podle mě se možná nestalo nic. Moje klamné vzpomínky možná začaly teprve dnes. Můj původ a vše, co jsem od dětství prožil - celý můj život -je možná lež, které si nejsem vědom! Setkal jsem se vůbec s Rachelinou sestrou? Je Graham opravdu mrtev?“

„Budete-li v takových úvahách pokračovat, brzy se z nich zblázníte.“ řekl Akira.

„Správně.“ řekl Divoch. „Přesně to si myslím - a mám strach. Mám pocit, jako bych se díval skrze nějaký opar či mlhu, jako by ani podlaha nebyla pevná, ale vratká, jako bych by! ve výtahu, který padá. Jsem naprosto dezorientován. Svou identitu jsem založil na ochraňování lidí. Jak mám ale ochránit sebe před svým vlastním myšlením či vzpomínkami‘?“

Ráchel ho chytila kolem ramen. „Musíte věřit, že nejsme herci. Jsme tím jediným, co opravdu máte. Věřte nám.“

„Věřit vám? Vždyť nevěřím ani sám sobě.“

SEDM

Oné noci probudil Divocha z nepokojného spánku, v němž ho pronásledovaly zlé sny, dotek ruky hladící ho po tváři. Sevřel ji vylekaně a zvedl se na pohovce, připraven se bránit.

Toto nutkání však okamžitě potlačil. Ve slabém světle rohové lampy uviděl vedle sebe ustaranou tvář Ráchel, klečící vedle něho.

„Co se děje?“ Divoch se pozorně rozhlédl po pokoji. „Kde je Akira?“

„Na chodbě. Požádala jsem ho, aby nás nechal samotné“

„Proč by měl —?“

„Protože jsem ho o to požádala,“ opakovala. Obrys jejích světlých vlasů se leskl ve slabeni světle lampy.

„Proč jste ho požádala, aby odešel?“

„Protože chci být s vámi.“

„To přece není odpověď na mou —“

„Pst.“ Ráchel se dotkla Divochových rtů. „Příliš mnoho přemýšlíte a kladete příliš mnoho otázek.“

„Otázek není nikdy příliš mnoho.“

„Někdy je však moudřejší neklást žádné.“

Divoch cítil vůni parfému. „Nedovedu si představit—“

„Ale ano, vím, že dovedete. Jste už však příliš dlouho ochráncem, proto jste tak podezřívavý. Stále jen samé otázky a opatrnost. Bezpečí je odpovědí. Bezpečí je přece vaší jedinou absolutní hodnotou.“ Dotkla se jeho tváře. „Už uplynulo mnoho let, kdy jsem, něco takového někomu řekla.“

„Co jste řekla‘?“

„Miluji vás.“

Zavrtěl se a odtlačil její ruku. „Nebuďte absurdní.“

„Právě to říká Kierkegaard ve Strachu a rozechvění. Abraham věřil v Boha pod vlivem absurdity!‘ Víra je absurdní! Taková je láska. Protože ani víra ani láska nedávají smysl. Bůh možná neexistuje a osoba, kterou člověk miluje, ho možná zradí.“

„Co tím chcete říci?“

„Od prvého okamžiku vašeho vstupu do mé ložnice v Mykonosu se mnou jednáte, jako bych pro vás znamenala všechno. Nemohu za to, že jsem se do vás zamilovala, i když vím, že jsme spolu jenom proto, že jste byl najatý, abyste mě ochraňoval. Měla bych byt rozumnější. Neměla bych se do vás zamilovávat. Ale miluji vás… Pod vlivem absurdity.“

„Vzpomeňte si, co řekl Weinberg. Lidé pod tlakem mají sklon ztotožňovat se s těmi, na nichž jsou svým bezpečím závislí.“

„To ano, závisím na vás,“ řekla Ráchel. „Ztotožňuji se s vámi. Ale kromě toho se chci s vámi pomilovat.“

„Ale ne, já—“

„Ale ano.“

„Ale —

„Tak už, k čertu, buďte zticha.“

Když ho líbala, rozepjala mu opasek.

Divoch se sám sobě divil, že jí v tom nebrání.

OSM

Ve snu se miloval s Rachelinou sestrou. Sen probíhal přesně tak jako většina známých scén ve filmu Joyce Stoneové Kočičí tlapka. Herečka představovala bohatou Američanku na francouzské Riviéře. Zloděj šperků se ji neustále snaží svést. Chce tím získat důvěru a informace, ale nakonec ona svede jeho. Zloděj se spoléhal, že se dostatečně ovládne, aby se do ní nezamiloval. Mýlil se, ona ho nakonec oloupila o duši.

Joyce Stoneová a Ráchel Stoneová. V Divochově snu jedna splývala s druhou. Miloval se nejen s legendární filmovou hvězdou, ale i s klientkou, kterou se zavázal ochraňovat. Hladil její ňadra s pevnými bradavkám;, hladké ohebné paže a štíhlé hebké břicho, sahal níž a letmo se dotýkal hedvábného ochlupení genitálií, současně si vsak říkal, že se chová nesprávně, neprofesionálně, neseriózně, takřka krvesmilně. Po všechna uplynulá léta nikdy jako ochránce nepodlehl svodům občasných vnucujících se klientek. Graham zdůrazňoval: Nikdy nepřipusť, aby ses sexuálně zapletl s klientkou. Zničilo by to tvou objektivitu. Navádělo by tě to k bezstarostnosti. Klienta bys vystavil nebezpečí, že bude zavražděn.

Když Divoch snil, když znovu prožíval vnikání do nádherného Rachelina těla, když se znovu pohyboval sem a tam, nebyl schopen přestat. Vina bojovala se žádostivostí. Vášeň potlačila všechna pravidla. Strach hledal nový pocit jistoty. Když byl hotov. Ráchel zasténala, zvedla se, uchopila ho za vlasy a neustále opakovala. „Miluji té“. Divoch měl pocit jakési prázdnoty, jako by zradil sám sebe a byl natahován na skřipec melancholie. Ne! chtělo se mu křičet. Neměl jsem! Musím se bránit laskavosti! Proč jsem nebyl silnější‘!

Sen se najednou změnil. Ejakulace z něho vybuchla s překvapivým třeskem jako z koltu .45. Probudil se, chtěl se postavit, jako dítě, které vnímá, že v domě je už několik dní něco v nepořádku, které pak v nervózním zmatku klopýtá z pokoje a sestupuje po schodech do tatínkovy pracovny. Maminka nestačí zabránit jeho pohledu přes otevřené dveře. Vidí krev. Tolik krve. A otcovo tělo na dřevěné podlaze - ručník omotaný kolem hlavy měl zabránit výtoku krve nestačil však, díra byla příliš velká - to tělo vypadalo jako hromádka zhrouceného člověka.

Slzy tekly Divochovi po tvářích. Na své mládí pronášel tehdy pohoršující slova: „Ty mizero, slíbils že už nikdy neodejdeš. Čert tě vem!“

Maminka, ho plácla přes pusu.

DEVĚT

Na okamžik Divoch nechápal, proč není před tatínkovou pracovnou a nepokukuje přes dveře. V následujícím okamžiku očekával, že uvidí elegantní apartmá v hotelu na francouzské Riviéře, kde Joyce Stoneová sváděla zloděje klenotů. Místo toho se zmatené díval, jak Akira sedící na židli v koutě hotelového apartmá ve Philadelphii odkládá časopis, vstává, dívá se na zamčené dveře, mračí se a blíží se k němu.

„Vás spánek nebyl pokojný. Je mi to líto.“

Divoch si protřel oči. „Myslel jste si, že když se mi Ráchel vlichotí, že budu schopen pokojně spát?“

„Nemyslel jsem si vůbec nic.“ Akira si dřepl vedle něho. „Požádala mě, abych hlídal chodbu. Tvrdila, že si s vámi potřebuje soukromě pohovořit.“

„Ano, bylo to opravdu soukromé, to ano.“

„Podrobnosti mě nezajímají.“

„A proč by mely? Nebo vám to už řekla?“

„Neřekla mi nic. Požádala mě však, abych se z chodby vrátil, a odešla do ložnice. Pokud vím, usnula.“

„Zřejmé je na tom líp než já.“

„Ať se mezi vámi stalo cokoli, mě to nezajímá. Vaše chování bylo vždycky bezvadné.“

„No jo, dobře, to jistě.“

„Vy se s principálkou navzájem přitahujete.“

„Důkazem toho je dnešní večer. Je to sparné?“

„Za normálních okolností ano.“ řekl Akira. „Jenže toto nejsou normální okolnosti. Jste k sobě příliš kritický. Neustále se cítíte ohrožen a…“

„To mé chování nijak neomlouvá. Vy se také cítíte ohrožen, dovedete se však ovládat.“

„Kulturní dědictví mé vlasti mě naučilo úzkost skrývat. Dovolte, abych vám řekl jeden příběh.“ Akira se odmlčel. „Můj otec byl pilotem ve Velké východoasijské válce.“

Divocha tento název zmátl.

„Vy ji nazýváte druhou válkou světovou,“ vysvětlil Akira. „Po kapitulaci mé vlasti se otec vrátil domů. Zjistil, že žádný domov nemá, že žádný neexistuje. Byl z Hirošimy. Jeho rodiče, manželku a dvě děti usmrtila atomová bomba vaší země. Mnoho rokuje zhrouceně oplakával. Jedinou útěchou mu bylo jakési zadostiučinění z vlastní pomocí věnované znovuvybudování Japonska. Jako zručný mechanik předělával vojenská letadla pro civilní potřebu a podařilo se mu dosáhnout finančního úspěchu. Znovu se oženil. Jediným plodem tohoto svazku jsem byl já. Jeho druhá žena - moje matka - byla v okamžiku výbuchu bomby poblíž Hirošimy a od ozáření měla levou paži zjizvenou a následkem toho později zemřela na rakovinu kostí. Otec se mi pod tíhou nesnesitelného žalu svěřil.“

Akira na okamžik zavřel oči. „Japonsko bylo tak často pustošeno tajfuny, obrovskými vlnami tsunami a zemětřeseními, že fatalismus se stal národní povahou a bezpečí národní posedlostí. Otec mi řekl, že jestli jsme nebyli schopní ovládnout pohromu, kterou způsobil svět, měli bychom aspoň pohromám čelit disciplinovaně a důstojně. A tak mě poslal na výuku k sensei v nejžádanějším dodžo, které našel. Učil jsem se džudo, džiu-džitsu, aikido, různé japonské formy karate a ovšem zacházení s mečem. Brzy jsem se rozhodl svých dovedností využít a reagovat tak na nepřátelský svět tím, že jsem se stal ochráncem. Udělal jsem to s vědomím, že ani disciplína, ani důstojnost nejsou obranou proti osudu a že nakonec nás nemůže ochránit nic. Otec byl smrtelně raněn autem při přecházení ulice.“

„Je mi to líto.“ řekl Divoch. „Vaše rodina trpěla víc, než zasloužila. Začínám chápat, proč se jen zřídkakdy smějete a proč vám i při úsměvu zůstává smutek v očích.“

„Můj sensei mi říkával ‚muž bez radosti‘,“ Akira pokrčil rameny. „Strádání mé rodiny je však jen jedním důvodem, proč se jen zřídkakdy směji. Jednoho dne vám to vysvětlím blíž. Teď vám jako malý pohled do svého nitra jen prozradím, že se cítím ohrožený jako vy. Je hrozná představa, že možná nic z toho, co jsem vám řekl, není pravda. Tato možnost mě nejen ohrožuje, ale i zlobí. Oplakával jsem snad otce i matku a předky, kteří nikdy neexistovali? Musím to zjistit.“

„Ano,“ řekl Divoch. „také chci vědět, jak mnoho ze všeho, co mě ztvárňovalo a udělalo tím, čím jsem, se ve skutečnosti nestalo.“

„To snad není vůbec možné.“

„Musí být.“

„Ale jak —“

„Zítra odjedeme do Baltimore. Musím tam někoho navštívit. Zatím vám nemohu říci nic víc. Nenuťte mě o tom mluvit.“

„Právě jste řekl, že.odjedeme do Baltimore“.‘’ Nikdo nepočítal s Ráchel. „Znamenáte, že jste se rozhodl nám opět důvěřovat‘?“

Divoch se obrátil. V otevřených dveřích ložnice stála v modré noční kosili obepínající ňadra. Divochovo tělo si dobře pamatovalo zážitek, když se s ní milovalo. Přestože vypadala stejně nevyspale jako Divoch, v jeho očích byla krásná.

„Řekněme to takhle.“ řekl. „ Chci vám věřit.“

DESET

Baltimore je devadesát minut rychlé jízdy jihozápadně od Philadelphie. Když Divoch zastavil před dvoupodlažním domem v dobře udržované čtvrti městské periferie, obhlédl zastřižené stále zelené keře, obklopující pečlivě udržovanou nemovitost, a vypnul motor. Navzdory říjnovému chladu mel na obočí kapičky potu.

„Kdo tady bydlí?“ zeptala se Ráchel.

„To je proklaté dobrý dotaz.“ řekl Divoch, vystoupil z auta a roztřásl se chladem.

„Mohu vám nějak pomoci?“ Akira sahal na kliku dveří.

„Ne.“ Divoch odmítavě mávl rukou. „Musím to zjistit sám.“

„Co chcete zjistit“ zeptala se Ráchel.

„Kdybych vám to řekl, myslela byste si, že jsem se zbláznil. Jestli to však vyjde, zamávám. Přijďte pak za mnou. Ať to dopadne jakkoliv, nebude to dlouho trvat.“

Divoch se duševně připravil a vyšel po dlážděném chodníku kolem květinových záhonů připravených na přezimování a pod krytým vchodem došel k hlavním dveřím.

Málem zaklepal, pak se ale rozhodl chovat se pokud možno nejpřirozeněji, jak to dělal vždy. Jednoduše vešel.

Šerá chodba čpěla ztuchlinou. Přerážela ji dráždící vůně dušeného masa ochuceného česnekem a vínem. V obývacím pokoji po Divochově pravici bylo příliš mnoho nábytku, všechen zakrytý igelitem, aby se uchránil před drápy několika výbojných koček.

Z kuchyně na konci chodby Divoch slyšel herce, jak zpívají rozhovor v zamilovaném televizním seriálu. Kromě toho slyšel cinkání a bouchání dřevěné lžíce o kovovou mísu: někdo mísil těsto.

Na rozdíl od chodby bylo v kuchyni zářivé světlo. Divoch vstoupil a uviděl vrásčitou shrbenou šedovlasou ženu sledující při míchání těsta desetipalcový televizor vedle mikrovlnné trouby.

Divoch se přiblížil k stolu, na němž těsto zadělávala, ušklíbl se a řekl: „Maminko, překvapení.“

Trhla hlavou a pustila lžíci. „Vy.“

„Vím, nechodím na návštěvu tak často, jak bych měl, mám vsak pořád moc práce. Aspoň ti každý měsíc posílám peníze. Vidím, že se o dům dobře staráš. Vypadá skvěle.“ Divoch se široce usmíval.

„Co tady chcete?“

„Už jsem ti řekl. Nechodím na návštěvy často. Omlouvám se, maminko. Polepším se.“

„Odpovězte na mou otázku. Co tady chcete‘?“

„Nedostal jsem se do žádných potíží, máš-li na mysli toto. Nebudeš mě muset ukrývat a posílat pro lékaře jako posledně. Přišel jsem jen na kus řeči, popovídat si o starých časech. A o taťkovi.“ Divoch se k ní přiblížil, aby ji objal.

Odtáhla se.

„Prosím tě, maminko, tak už se nezlob, Řekl jsem, že se omlouvám.“

„Nepřibližujte se ke mne. Kdo jste!“

V tom okamžiku Divoch pochopil, že se stalo to nejhorší. Čeho se bál. Nepříjemně se mu zatočila hlava a pocítil slaboši v nohou.

-Pokusil se udělat další krok. „Jsem tvůj syn“

Začala křičet.

„Ne, prosím vás, ne —’„

Křičela stale pronikávej! a zoufaleji.

Na schodišti zaduněly kroky. Do kuchyně vesel statný starší muž s vyhrnutými rukávy a šlachovitým předloktím. Měl řídké bílé vlasy, na tvářích jaterní skvrny. Navzdory věku dělal dojem silného muže. „Gladys, co se tady děje?“

Ženina tvář zbledla jako právě hnětené těsto. Opřela se zády o výlevku a přestala křičet. Chvějícím se kostnatým prstem zadýchaně ukázala na Divocha,

„Kdo, k čertu, jste?“ zavrčel muž.

„Franku, on říká…‘’ Žena nemohla popadnout dech. „Otevřel si dveře a vesel rovnou sem. K smrti mé vyděsil. Říkal mi… Myslí si, že je náš syn.“

Mužovy líce zbrunátněly. Obrátil se ke kuchyňskému stolu, rázně vytáhl zásuvku a vzal z ní kladivo. „Tak za prvé, kamaráde, jediný syn, kterého jsme měli, zemřel před dvaceti lety na cystickou fibrózu.“ Muž zamával kladivem a vykročil k Divochovi. „Za druhé, máte deset vteřin na to, abyste vypadl dřív, než vám rozbiji lebku a zavolám policajty.“

Divoch zvedl ruce na znamení, že se vzdává. Měl dojem, že má břicho plné svíjejících se hadů. Nemohl své zděšení ovládnout. „Prosím vás, vyslechněte mě. Stalo se něco strašného. Dovolte, abych vám to vysvětlil.“

„Něco strašného se stalo, to tedy jo. Vrazil jste do mého domu a polekal mou ženu. Ale něco opravdu strašného se vám stane, jestli odsud nevypadnete.“

Žena se natáhla po telefonu na stěně vedle ledničky.

„Počkejte!“ řekl Divoch.

Zmáčkla tři čísla.

„Prosím vás! Vyslechnete mě!“ žadonil Divoch.

„Pane policisto, u nás se stalo něco mimořádného!“

„Tak vypadnete!“ řekl muž Divochovi.

Muž zvedl kladivo. Divoch ustoupil a udeřil se o zárubeň. Ochromen nesnesitelnou představou, nebyl schopen se pohnout.

Ochromen hrůzou.

Hrůzou z toho, že starší muž stojící před ním s kladivem v ruce je jeho otec. Ne však jak si ho pamatoval z posledního rozhovoru, ale jak by vypadal, kdyby mu bylo dopřáno zestárnout. Divoch poznal důlek na mužově hranaté bradě, úzkou mezeru v dolní řadě jeho zubů a jizvu přes zadní část levé ruky.

Žena se chvěla a do telefonu breptala adresu.

„Ne!“ vykřikl Divoch. „Jste přece moji rodiče! Jsem váš syn“

„Jste cvok!“ řekl muž. „Možná když vás praštím kladivem po hlavě —“

„Proč si na mě nepamatujete?“

Divoch uhnul před dopadajícím kladivem, které se zaduněním udeřilo do zárubně. Úder byl tak silný a tak blízko, že mu začalo zvonit v uších.

„Nechte toho!“

Muž se rozehnal znovu.

Divoch klopýtavě ustupoval chodbou kolem pracovny, kde se jeho otec zastřelil. Odněkud vyskočila kočka a zaťala drápy do Divochovy nohy.

„Ne!“ Muž mávající kladivem šel za ním.

„Když nejste můj otec, kdo jste?“ Divoch sáhl za sebe a horečně se snažil otevřít vstupní dveře. Kočka měla drápy stále zaťaté v jeho noze. Kopl a kočku odhodil. „Pane na nebi, tak kdo jsem?“

Otočil se, vyběhl ze dveří, proběhl pod přístřeškem a málem ztratil rovnováhu, když skákal po schodech.

Od auta u chodníku se vyjeveně dívali Akira a Ráchel.

Divoch nasedl.

„Ty syčáku!“ Muž utíkal stále za ním. Najednou hodil kladivem. Dopadlo na dveře auta.

Divoch sešlápl plyn a taurus s hvízdáním pneumatik vyrazil. V dálce kvílela siréna.

„Co se stalo?“ zeptal se Akira.

„Právě jsem viděl mrtvého muže.“ Divoch si sáhl na hrdlo, masíroval ho a vydával chraplavé zvuky, jako by ho někdo škrtil.

„To nedává smysl,“ řekla Ráchel.

„To je ono. Nic nedává smysl. Ježíši, pomoz mi. Co to s námi udělali?“

JEDENÁCT

„Napadlo mě, že by tomu tak mohlo být, ale nechtělo se mi tomu věřit.“ Divoch jel zběsile, předjížděl všechna auta, na která stačil, a nedbal žádných návěští rozesetých v lesnaté krajině. „Je to logické rozšíření jamais vu. Děsivá vyhlídka. Chtěl jsem přesvědčit sám sebe, že strach je pouze - strachem, ne skutečností. Chtěl jsem si dokázat, že všechny mé falešné představy a vzpomínky se týkají pouze Horského zátiší Medford Gap a nemocnice v Harrisburgu. Ale co teď‘“ Krucinál, ten muž a žena je moje matka a otec. V tom domě jsem byl vychován. Matku jsem viděl před rokem Vypadala přesně jako tato žena. A můj otec, kdyby žil, vypadal by přesně jako ten muž.“

Ráchel a Akira mlčeli.

„Nevěříte?“ zeptal se Divoch. „Myslíte si, že jsem namátkou vybral dům a jednoduše jsem šel dovnitř?“

„Ne.“ řekl Akira. „Věřím vám. Jde pouze o to, že..“

„O co? Víte přece, že jsme viděli jeden druhého zemřít. Tak musíte uvěřit i tomu ostatnímu.“

„Tuším, co chce Akira říci,“ řekla Ráchel. „Že vám totiž nechce věřit. Podle toho, co jste řekl minulé noci… Domnívala jsem se, že jste vyčerpaný velkým duševním napětím. Nakonec jsem to pochopila. Ne - něco víc - vycítila. Jestli byly přeměněny všechny vaše vzpomínky, pak se nemáte o co opřít. Vše, čím jste si dosud byl jistý, je uvedeno v pochybnost.“

„Proto si zajedeme do Little Creek ve Virginii,“ řekl Divoch, „Zjistit, čím ještě si nemohu být jistý.“

Lesnatý kraj se pomalu měnil v mokřiny, pak v mořský břeh.

Na jižním okraji zátoky Chesapeake Bay Divoch zahnul z Route 60 na západ a po dvou mílích dojel k námořní základně Little Creek Naval Amphibious Base.

„Můj Bože, to je obrovské,“ řekla Ráchel.

Zpoza plotu základny viděli skupinu administrativních budov a ubytoven, golfové hřiště s osmi jamkami, dvacet tenisových kurtů, dvě místa pro pikniky, kryté rekreační středisko, soukromý přístav, malé jezírko a velké jezero s kánoemi a kolesovými parníky. Dojem velikosti základny zvyšovala spousta osazenstva a třicet dvě lodi v přístavu.

„Kolik námořníku je tu ubytováno?“ zeptala se ohromená Ráchel.

„Devět tisíc. Rovněž tu bydlí tři tisíce rodinných příslušníku,“ řekl Divoch. „Ale ‚námořníci‘ je příliš široký pojem. Většina z nich patří k tradičním jednotkám, někteří vsak ke zvláštním operačním jednotkám. Je tady i východní cvičiště námořnictva pro čety MOVZu.“‚

S hrdostí se díval na základnu. „Vy padá přesně tak, jak si ji pamatuji.“ V jeho hlase se ozval záchvěv strachu. „Nemohl jsem se dočkat, až tu budu. Teď však nechci…“

Přinutil se vystoupit z auta a dojít ke strážím v bráně. Slunce na obloze už bylo nízko. Srdce mu bušilo.

„Prosím, pane?“ Strážný stál nehybně.

,; Rád bych mluvil s kapitánem Jamesem Maclntoshem.“

„Z jakého důvodu, pane?“

„Jsme přátelé. Neviděl jsem ho několik roků a náhodou jsem se octl tady v těch končinách. Rád bych ho jen pozdravil.“

Strážný se díval přivřenýma očima.

„Na základnu nepůjdu.“ řekl Divoch. „Nechci porušovat bezpečnostní předpisy. Řekněte mu, že jsem tady. Když se nebude chtít se mnou setkat, nevadí.“

„Která jednotka, pane‘?“

Divochovi se zrychlil tep. „Je tu stále služebně přidělen?“

„To nemohu říci, dokud neznám jeho jednotku.“

„Výcvikový oddíl MOVZu.“

Strážný se opět podíval přivřenýma očima. „Okamžik, pane.“ Vešel do budovy vedle brány. Otevřeným oknem ho Divoch viděl zvedat telefon. Za minutu se strážný vrátil. „Kapitán Macintosh opustil základnu, pane. Dostal propustku na dvacet čtyři hodiny.“

„Řekli vám, kam šel?“

Strážný se napřímil ještě víc. „Ne, pane.“

„Ovšemže ne. V každém případě děkuji. Zítra to zkusím znovu.“ Divoch se vrátil do auta sklíčený a informoval Akiru a Ráchel.

„Nemám náladu čekat. Myslím, že vím, kde ho najdeme.“ Zadumaně vyjel ze základny směrem k Virginia Beach.

DVANÁCT

Krčma Ship-to-Shore byla jen kousek od moře. Divoch cítil ve vzduchu sál a nad pobřežím slyšel mořské racky, Najednou ucítil cigaretový kouř a Elvisovu verzi „Johnny B. Goode“. když spolu s Akirou a Ráchel z ulice zbarvené zapadajícím sluncem vcházeli do zakouřeného baru.

Když si oči přivykly. Divoch viděl stoly hustě obsazené mladými elegantními muži, vypadajícími nezvykle v civilních šatech. Živě se bavili a notně popíjeli. Podél zdí v zasklených vitrínách byly modely mateřských letadlových lodí, bitevních plavidel torpédoborců, ponorek, minolovek, vyloďovacích plavidel a hlídkových člunů. Byly tam i modely lodí Merrimack a Monitor. Byly to první opancéřované americké válečné lodi, které v první bitvě občanské války válčily proti sobě.

„Vlastníkem tady toho je bývalý příslušník MOVZu,“ řekl Divoch a kolem mužů soutěžících v přetlačování paží vedl Ráchel a Akiru k úzkému prostoru u přecpaného baru. „Po odchodu do důchodu se nedokázal s mužstvem rozejít, tak začal provozovat krčmu Ship-to-Shore. Chodí sem mnoho zaměstnanců námořnictva, zvláště členové MOVZu.“

Přišel k nim barman. Bylo mu kolem padesátky, měl na ježka ostříhané vlasy, postavu jako hráč amerického fotbalu a na sobě bílou košili námořnického střihu s krátkými rukávy. Na pravém předloktí měl vytetovanou pečeť. „Co to bude?“

„Selterskou vodu.“

Ráchel a Akira si objednali totéž.

Barman pokrčil rameny.

„Harolde, vzpomínáte si na mě?“ zeptal se Divoch.

„Ani bych neřekl.“ Barman se soustředěně zamyslel. „Měl bych?“

„Často jsem sem chodívá!, když jsem dostal propustku.“

„Sem chodí mnoho námořníků. Jak je to dlouho —°“

„Od října devatenáct set osmdesát tři.“

„Neurazte se, ale za ty roky se mi zdají být všichni stejní. Nemám už paměť jako kdysi.“

„Vím, co tím chcete říci.“

Barman stranou zašilhal po Akirovi a odešel pro minerálky.

„To že si na mě nevzpomíná, nemusí ještě nic znamenat.“ řekl. „Něco vsak znamená to, že si já vzpomínám na něho a poznávám ten bar.“

Ráchel se zatvářila nejistě.

„Chcete říci, stejně jako jsem věděl, kde bydlí moje matka?“ zeptal se Divoch. „Myslíte přesně na to, že?“

Už mu nestačila odpovědět, protože se barman vrátil s nápoji. „Tři sedmdesát pět.“

Divoch mu dal pět. „Drobné si nechte“

„Díky, chlapče.“

„Chodí sem kapitán Macintosh?“

„Mac? Jistě. Vídávám ho párkrát měsíčné.“

„Přijde dnes večer‘?“

„To nevím. Kdyby přišel, musela by ho obsluhovat určitá servírka.“ Barman opět zašilhal po Akirovi a odešel ke kontrolní pokladně.

„Zdá se, že nemá Japonce rád.“ řek.l Akira.

„Nebo tu možná ještě nikdy žádný Japonec nebyl. Není ale jediný, kdo po vás pokukuje.“ řekla Ráchel.

„Všiml jsem si.“

„Je však možné, že středem jejich zájmu jste pravé vy.“‚ řekl Divoch. „Kdybyste byla sama, sto námořníků by vás požádalo o dovolení koupit vám něco k pití.“

„Teď nevím, jestli je to poklona nebo výhrůžka.“ Ráchel zamrkala.

„Povězte nám něco o kapitánovi MacIntoshovi,“ požádal Akira,

„Sloužil jsem s ním v MOVZu. Po Grenadě jsem se služby v armádě vzdal, on byl povýšen a přeložen do výcvikového střediska,“ Divoch potřásl hlavou. „Byli jsme si blízcí. Živě se na něho pamatuji. Trénovali jsme spolu. Spolu jsme také byli posíláni do bojových akcí. Po příchodu zpátky sem jsme spolu chodili po flámech a dělali různé skopičiny. On nemůže být další falešnou vzpomínkou… Po pravdě řečeno,“ Divoch srovnal ramena, „tamhle je.“

Do krčmy vešel dobře stavěný, asi pětatřicetiletý muž s rezavými vlasy. Na ruce měl potápěčské hodinky.

Zamával na skupinu mužů u stolu, zeširoka se usmál a vykročil k nim. Divoch odešel od baru a prodíral se davem za ním. „Maku!“

Muž se zastavil, rozpačitě se obrátil a hledal zdroj hlasu.

„Maku,“‚ řekl Divoch a došel až k němu..Jak se máš?“

Mac nechápavě zíral, z jeho výrazu se však nedalo nic vyčíst.

Divoch potlačil zneklidnění a nasadil nejlepší kamarádský úsměv. „Co je s tebou? Ty si na mě nevzpomínáš, po všem, co jsme spolu prožilil?“

„Na tebe že si mám vzpomenout?“ řekl a dál jen se svraštělým čelem zíral.

Ne! napadlo Divocha. Zase dopadnu stejně! Najednou měl pocit, jako kdyby padal, začala se mu točit hlava, sevřel se mu žaludek, paže a nohy cítil jako ochromené.

Mac našpulil rty a obrátil se k odchodu.

Divoch mu skočil do cesty. „Prosím tě, počkej ještě. Ty mě opravdu ne…?“

„Řekl jsem ti, že jsem dobrý jen na peníze. Krucinál, tady máš dvacet dolců a už mi dej pokoj. Vypadni odsuď.“

Divoch se zamračil na peníze, které mu Mac strčil do ruky, Hlava mu třeštila.“Ale…“

Mac opět odcházel.

„Ty mi přece nic nedlužíš…“ Divoch jako omráčený šel za ním. „Co to má všechno znamenat?“

Mak se zastavil, naklonil se co nejblíž a nervózně šeptal. „Že se právě ty můžeš ptát? Co tady, krucinál, děláš? Zbláznil ses, Doyle? Přece víš, že by nás nikdo neměl vidět spolu.“

„Cože?“

„Vypadni.“

„Ale…“

Makův hlas byl sotva slyšitelný. „Tak v průchozí uličce. Za patnáct minut.“

Divoch v odpověď zamrkal a Mac odešel k rohovému stolu za svými přáteli.

„Ten chlap mi půjčil dvacet dolců a pak ho napadlo, že mu je nevrátím. To mám za to, že hraju karty s civily.“ slyšel ho Divoch říkat přátelům.

Divochovi se hluk v krčmě najednou zdál být hlasitější a vzduch plný kouře ještě méně dýchatelný. Cítil se zaskočen, zatlačen do kouta, bez možnosti se bránit. Poražen. S úzkostí v hrudi se podíval na Ráchel a Akiru a gesty je vyzval, aby šli za ním ven.

Šero se už změnilo ve tmu. Na hlučné, auty přecpané ulici Divoch jen kroutil hlavou, skoro neschopen slova. „Nazval mě Doylem.“

Ráchel ho úzkostlivě pozorovala. „Takže si na vás přece jen vzpomíná?“

„Ne, vy to asi nechápete.“ řekl Divoch. „Mé skutečné jméno přece není Doyle. Proč by —? Ježíši, oni mi snad sebrali i jméno a naučili mě používat jiné?“ Ve spáncích mu bušilo. „Tak k čertu, kdo doopravdy jsem?“‚

TŘINÁCT

Průchozí ulička mezi domy byla lemovaná naházenými krabicemi, popelnicemi a kontejnery na odpadky. Nad dveřmi vpravo v polovině uličky se slabá žárovka pokoušela rozhánět tmu.

„Zadní východ z krčmy.“ řekl Divoch. S Ráchel a Akirou stáli na tiché sírane ulice. Prohlížel si místo schůzky. „Zdá se mi to tady známé, tak jsem tu musel byt.“

„Pokud…“

Divoch si uvědomil, co chtěl Akira říci. „Že by další falešná vzpomínka? Něco přece musí být skutečné. Mac mě poznal, tím jsem si jistý.I když mě oslovil jménem, o němž nevím že bych ho někdy používal.“ Divoch se nadechl. „Řekl za patnáct minut. Už to bude brzy. Chci znát odpovědi.“

Divoch vstoupil do uličky.

„Počkejte.“ řekl Akira.

Divoch nervózně mrkl dozadu. „Co je?“

„Nemohu připustit, abyste se s ním setkal sám.“

„Ale Ráchel..“

„Ano, nemůže tu zůstat bez ochrany,“ řekl Akira. „Jestli však půjde se mnou do uličky a vzniknou problémy, může se dostat do malém. Od New Yorku, kdy jste se rozhodl vzít ji s sebou, jsem věděl, že tato chvíle musí přijít. Nemohu přece současné pomáhat vám a chránit ji.“

„Já že jsem se rozhodl? Přece jste se mnou souhlasil.“

„Neochotně.“

„Řekla jsem, že nebudu dělat těžkosti,“ ozvala se Ráchel. „Akiro, jděte s ním, tady budu v bezpečí.“

„Ne, dokud jste s námi, jsme za vás odpovědní,“ řekl Akira.

„Manžel přece nemůže vědět, kde jsem. Budu v pořádku.“

„Jenže v tomto okamžiku se neobávám vašeho manžela. Stane-li se však tato schůzka, jak vy Američané říkáte, nechutnou…“

I v noci Divoch zahlédl zablýsknutí v Racheliných očích.

„Na Divochově bezpečí mi přece stejně záleží jako vám.“ řekla. „Víc než na mém. Jestli vám není po chuti mě nechat tady, tak s nim půjdeme oba. Jiná možnost není.“

„Obávám se, že má pravdu.“ řekl Divoch.

„A co když vzniknou problémy?“ zeptal se Akira.

„Zůstanu stranou a ukryji se.“ řekla Ráchel.

„A budeme-li se muset rozdělit?“

„Domluvme si pro takový případ místo schůzky. Jako první tam, kde máme zaparkované auto. Jestli se nesejdeme tam, pronajmu pokoj v Holiday Inn někde v této oblasti. Znám pseudonym vašich kreditních karet. Vy znáte můj: Susan Porterova. Obtelefonujeme všechny hotely Holiday Inn, až se najdeme. Jestli - po dvou dnech - se nám nepodaří navázat spojení, budeme vědět, že došlo v nejhoršímu. Vzdáme to a každý se postará sám o sebe.“

„To není špatné,“ řekl Divoch.

Akira ve zdráhavé úctě zvedl obočí.

„Mám dobré učitele,“ řekla Ráchel. ‚Patnáct minut skoro vypršelo.“ řekla Divochovi. „Váš přítel vyjde každým okamžikem z tamtěch dveří“

Divoch se mrkl na Akiru a čekal nějakou reakci“

Akira se jen porozhlédl. „Výborně.“ Povzdechl si a postavil se těsné k Ráchel, když vykročil do uličky za Divochem. „Ukryjeme se tady v tom výklenku.“

Divoch šel dál k zadnímu východu z krčmy.

ČTRNÁCT

Dveře se otevřely a v průchozí uličce zazněly zvuky hlasitých rozhovorů a Everly Brothers zpívajících ‚Bye, Bye Love‘. Divoch stál na okraji světla slabé žárovky. Uviděl Maka pozorně vykukovat do uličky. Úzká chodba za Makem vedla do hlavní místnosti krčmy. V chodbě vlevo byly dveře označené MUŽI.

Mac dokončil prohlídku uličky; upřeně se podíval na Divocha, vyšel a zavřel za sebou dveře. Hlasy i hudba zmlkly.

„Hoši, s nimiž tam sedím, si myslí, že jsem se šel vyčurat. Nemohu se zdržet dlouho. O co jde, Doyle? Proboha, proč se tu tak nápadně ukazuješ? Kdyby tě někdo poznal…“

„Dá se to vysvětlit opravdu těžko. Musíme si pohovořit o mnoha věcech. Zabere to jen chvilku. Nemůžeme se vsak bavit tady.“

„Právě jsem ti řekl, že se nemohu zdržet dlouho. Musíme brát v úvahu, že by nás tady mohl někdo zahlédnout.“

„A proč by nás neměl zahlédnout?“

„Krucinál. Doyle, přece znáš pravidla. Ty jsi ten, kdo to chtěl právě takto. Ke každému setkání přece musíme používat kódy a bezpečná místa. Tys přece na tom trval.“

„O čem to mluvíš?“

„Doyle, jsi v pořádku?“

„V krčmě jsem se tě ptal, jestli se na mě pamatuješ.“

„Buď rozumný.“

„Co to znamená, že mi dlužíš peníze?“

„Nic lepšího mě nenapadlo, jak vysvětlit tvé chování. Jinak bych tě musel násilím vyhodit. Mohl jsem to udělat. K tvému krycímu životopisu se to hodí. Ale někdo by mohl zavolat členům parlamentu a policajtům a… Doyle, počkej. Co jsi vlastně po mně chtěl? Máme se spolu zase porvat?“

„Ježíši, vůbec nerozumím, o čem to tady povídáš. Proč mi říkáš, Doyle‘?“

Mac zpozorněl, zvedl ramena a vystrčil hruď. Začal se ostražitě rozhlížet a pobrukovat si pod vousy. „Oukej, kde jsou?“

„Kdo‘?“

„Ta blondýnka a Japonec, kteří šli z baru za tebou. Je zřejmé, že tu jsou s tebou. K čemu to? Chceš si snad dělat reklamu? Aby si tě každý všiml? Krucinál, jestli jsi měl nějaký plán, proč jsi mi nedal vědět předem? Nemohu ti přece pomáhat, když nevím… Ptal jsem se, kde jsou?“

Divoch zamával. Na půl cesty mezi Divochem a vchodem do průchozí uličky ze tmy výklenku do slabého světla nade dveřmi vystoupili Akira a Ráchel.

„No ovšem“ řekl Mac. V jeho ostře řezaných rysech se zračila zlost. „Sledování. Poslouchání. Jakási prověrka, nebo ne? Zjistit, jestli dodržuji pravidla. Co se to proboha, děje? Přinutils mě říci víc, než jsem měl. Jak budu potrestán? Budu poslán do nějaké posrané služby? Nebo mě přinutíte odejít do důchodu? Ty jsi mizera, Doyle i když chtějí, abychom byli nepřáteli, myslel jsem si, že jsme přátelé.“

„Vůbec nevím, o čem to mluvíš! Poslouchej, Maku, někdo mi něco udělal! Řekl jsem ti, že se to těžko dá vysvětlit! Pamatuji si věci, které se nikdy nestaly. A nevím, co se stalo opravdu. Nevím, proč mě oslovuješ Doyle: Nevím, proč —!“

Divoch ztuhl a znepokojené se otočil. Zaslechl hučení silného motoru. Ze stejného směru, odkud přišel, viděl do uličky vjíždět obrovské vozidlo. Obrys vozidla byl bizarní. Reflektory ho oslnily. Vyděšeně zvedl ruku, aby si zastínil oči. Uviděl Akiru a Ráchel utíkat zpátky do výklenku. Najednou si uvědomil, že sám se nemá kam ukrýt. Bránil se nutkání utíkat. Přikrčil se a přesunul se blíž k Makoví s rukou na .45 zastrčené za opaskem pod sakem. Najednou pochopil, že vozidlo se s rachotem řítí na něho.

„Je to jenom Dumpsterův náklaďák na odvoz kontejnerů, jede pro odpadky,“ řekl Mac. „Doyle, s tebou se opravdu něco muselo stát. Nervy máš nadranc. Tak proto ti dali ozbrojený doprovod? Aby věděli, jak se budeš chovat? Cos to říkal? Že si pamatuješ něco, co se nikdy nestalo? A co s tím, co se stalo! Snad příliš mnoho úkolů? Příliš velké duševní napětí? Zhroutil ses? Tak mi to řekni. Doyle. Chci ti pomoci.“

Nákladní vůz se s burácením blížil. Jen klid, řekl si Divoch. Vydrž. Zachovej rozvahu. Není přece možné, aby někdo během patnácti minut připravil léčku. Nikdo přece neví, že jsem v této uličce. Jedině Mac.

Divoch se ostražitě podíval na muže, kterého si pamatoval jako přítele. Zavolal snad Mac z baru někam, když jsem čekal venku?

Ne! Musím věřit svému instinktu! Musím si ověřit, že byl -je - mým přítelem! Ale i kdyby Mac opravdu telefonoval -proč by to dělal? -, neměli čas sem poslat to nákladní auto.

Nákladní auto se nemotorné blížilo. Divoch viděl v kabině pouze řidiče. Unaveně vypadající muž se díval na kontejner, zmáčkl tlačítko na přístrojové desce, spustil masivní železné vidlice a zasunul je do otvorů po obou stranách objemného kontejneru.

Nákladní auto se přiblížilo až k Divochovi, Musel se přimáčknout ke špinavé cihelné zdi.

Mac se vmáčkl vedle něho. V rachotu motorů zně! jeho hlas nezřetelně. „Příteli, děláš mi starosti. Kdo jsou ti lidé? Ta blondýnka a ten Japonec? Jsou tu snad jako tvoji hlídací psi? Z agentury?“

Divoch mel pocit, že ho zadusí hluk a výfukové plyny auta.

Přitlačil záda těsněji ke zdi. „Z agentury? Máš na mysli CIA?“

„Je snad nějaká jiná agentura? Doyle, myslíš opravdu vážně, že ti někdo měnil paměť‘“‚

„Proč mi říkáš Doyle. Tak se přece nejmenuji.“

„Ale jmenuješ.Křestním jménem Robert. V naší skupině máme dva Boby. Abychom se vyhnuli nedorozuměním říkali jsme ti tvým příjmením. Nepamatuješ se?“

„Ne! Ještě mi řekni, proč po nás někdo chce, abychom předstírali, že jsme nepřátelé?“

„Přece kvůli tvému krycímu životopisu.“

„Cože?“

Rachot motoru zesílil do ohluchnutí. Vidlice zvedly kontejner a odpadky se vysypaly do korby auta. Zápach přinutil Divocha zmlknout. Prázdný kontejner pak se zaduněním dopadl na své místo. Rachot se zvýšil, vidlice se zvedly a auto s duněním projíždělo uličkou,

„Jakému krycímu životopisu?“ zeptal se Divoch.

„Doprdele!“ Mac ukázal dopředu.

Divoch se obrátil. Nákladní auto už nezaclánělo v rozhledu. A před výklenkem, kde byli schovaní Akira a Ráchel…

Akira a vysoký běloch se okopávali a vráželi do sebe, obcházeli se a vyráželi k útoku. O kousek dál dva jiní běloši násilím táhli Ráchel - bránící se a křičící - směrem k osobnímu autu, které zatarasilo výjezd z průchozí uličky.

Útočníci se zřejmě plížili za nákladním autem, uvědomil si Divoch. Využili hluku a velikosti auta, aby svůj příchod zamaskovali. Protože Divoch měl výhled zastřený autem, podařilo se jim Akiru překvapit.

Muži se blížili s Ráchel k autu stále blíž. Křičela z plných plic.

Akira se vyhnul ráně a otočil se rychlostí tančícího derviše. Ve změti rukou a nohou uhodil do protivníkova nosu, vrazil do hrudního koše a prudce sekl do hrtanu. Muž padl v posledním tažení na zem.

Teprve od tohoto okamžiku Divoch zahlédl, co se děje a rozběhl se. Ne však za Akirou. Byl si jistý, že on pomoc potřebovat nebude. Ale i kdyby ji potřeboval. Divoch by mu ji poskytl jedině v případě, že by hlavní objekt jejich ochrany nebyl ohrožen.

Ráchel, ta byla hlavní osobou, na které záleželo. Na jejich principálce. Na klientce, kterou se zavázali ochraňovat.

Divoch se jí rozběhl na pomoc. Vzápětí se k němu přidal Akira. Řidič auta na konci průchozí uličky zvýšil otáčky motoru. Dva muži - každý po Rachelině boku -ji násilím vlekli k otevřeným dveřím.

Divoch byl však příliš daleko, aby doběhl včas. Zbývala jediná možnost. Věděl, co musí udělat.

Zastavil se a vytáhl pistoli. Současně s ním se vedle něho zastavil Akira a vytáhl svou. Jako by to měli spolu nacvičené, oba natáhli zbraň přesně ve stejném okamžiku. Ostrá cvaknutí natahovaných kohoutků se spojila v jedno. Oba se ke střelbě připravili naprosto stejně. Lehce se pootočili doprava a pro udržení rovnováhy se rozkročili s jednou nohou otočenou šikmo k druhé. Oba sevřeli zbraň oběma rukama. Zvedli ji, oba měli levou ruku napřímenou, pravou lehce ohnutou a zamířili.

S oběma očima otevřenýma dali do zákrytu přední a hlavní mířidlo, zaostřili přední průzor, cíl za ním byl poněkud rozmazaný - a vypálili. Dva výstřely zaduněly v uličce jedinou ránou. V ohlušených uších jim začalo zvonit. Kulka každého z nich sice zasáhla cíl do prsou. Divoch a Akira však pro jistotu vystřelili ještě jednou. Kulky zasáhly čela. Vystříkla krev a cíle se zhroutily.

Ráchel přestala křičet. Hodně už věděla a dost se naučila, aby nedělala zbytečný zmatek. Raději se vzdálila na chodník, aby se dostala mimo palebnou čáru.

Řidič trhl rukou.

I na tu vzdálenost Divoch poznal v jeho ruce tvar pistole.

Řidič vypálil první. Kulka zabzučela kolem Divochovy hlavy v okamžiku, kdy se vrhl doleva a Akira doprava.

Dopadli na břicha na chodník, okamžitě se opřeli lokty, aby mohli střílet z polohy ležmo.

Bylo však už příliš pozdě. Řidič dupl na plyn, motor se dostal do otáček a auto se rychle vzdálilo od vjezdu do uličky. Místo auta tam zůstal jen mrak výfukových plynů.

Divoch vyskočil a spěchal za Ráchel. „Jste v pořádku?“

„Málem mi vykloubili paže“ Třela si je. „Jinak… Ano, já… A co vy?“

Divoch a Akira se na sebe podívali, a i když byli ještě rozechvělí a, zadýchaní, vyměnili si uklidňující kývnutí.

„A co je s —?“ Rachelina nedokončená otázka skončila zasténáním.

Mac ležel vedle dveří hostince. Slabé světlo žárovky se lesklo ve velké kaluži krve.

„Ne!“ Divoch spěchal k Makoví.

Jeho otevřené oči však nereagovaly.

„Ach, Kriste Pane.“ zabědoval Divoch. Sevřel Mako v u tepnu na zápěstí, ucho mu přiložil na prsa a před nehybným chřípím podržel prst. „Ne.“

„Pro něho už nemůžeme udělat nic,“ řekl Akira. „Je mi to líto, ale, prosím vás, už musíme odejít.“

Dveře hostince se s třesknutím otevřely.

Divoch se otočil s namířenou pistolí.

Muž s ježkem, postavou hráče amerického fotbalu a s vytetovanou pečetí na předloktí se upřeně zadíval na Makovo tělo, pak na Divocha, Akiru a Ráchel, pak na ostatní těla.

Harold. Vlastník hostince Shop-to-Shore.

Divoch poklesl rukou se zbraní.

„Už když jste přišli, jsem věděl, že přinášíte problémy,“ řekl Harold.

Mračil se na Akiru. „Vy mizerové, na ostrově Iwo Jima jste mi zabili otce.“

Zvedl ruce. „Chvíli mi to trvalo, Doyle, ale konečně jsem si vzpomněl. Tak mě zastřel, ty hajzle. Aspoň zemřu spolu s Makem jako hrdina. Jsi ukrutně hanebný člověk. Nezasloužil sis být v MOVZu.“

Harold zaútočil.

Divoch ochromen padl.

Akira útok odrazil, kopl Harolda do varlat, zvedl Divocha a postrkoval ho dopředu.

Když Harold padl na dlažbu, Ráchel přiběhla Akirovi na pomoc, aby odvedli Divocha.

Sebekázeň vzápětí projevila svou silu a Divoch vykroutil paže ze sevření.

„Oukej,“ řekl, pojďme.“

PATNÁCT

Nocí se ozývalo ječeni sirén. Přesto že byl Divoch naplněn úzkostí, nutil se k dodržování dovolené rychlosti a auto řídil nenápadné, aby zapadl do provozu. Před předním sedadlem na podlaze se skrčenýma nohama a sehnutou hlavou seděla Ráchel. Akira se krčil na podlaze vzadu.

„Myslím, že nás nikdo neviděl přicházet k autu.“ řekl Divoch.“Neznají naše poznávací číslo. Spíš budou hledat taurus.“

„Ale co dva muži a žena. Blondýnka a Japonec“ řekla Ráchel. „Harold řekne policii, koho mají hledat. Kdyby policajt zajel blízko k našemu autu možná by nás tu zahlédl,“

„Za denního světla možná, ale v noci?“ řekl Divoch. „Pokud si na vás neposvítí svítilnou, nevšimne si vás.“

Divoch se snažil, aby jeho slova zněla jako útěcha a naděje. Byla však pravda. Že reflektory aut a pouliční světla Ráchel někdy osvětlily. Díval se jedině dopředu, a když mluvil, sotva hýbal rty. Nechtěl vzbudit u kolemjedoucích motoristů pozornost, že mluví sám k sobě. Mohlo by je také napadnout, že má ve voze někoho ukrytého.

„Harold to určitě policii řekne,“ ozval se zastřeným hlasem z podlahy Akira. „Mohl jsem ho zabít. Teď si myslím, že jsem to asi mel udělat.“

„Ne!“ řekl Divoch. „Zachoval jste se správně. Jsme přece ochránci, ne vrazi! Byli jsme přinuceni zabít, abychom zachránili Ráchel. Museli jsme se odhodlat k etickému rozhodnutí. Zabití Harolda by však bylo…“

„Zbytečné?“ zeptal se Akira. „Bezdůvodné? Až řekne policii, co viděl, ohrozí nás. Jestli bylo ospravedlnitelné zabití mužů pro záchranu Ráchel, cítím stejné ospravedlnitelné zabití Harolda pro záchranu nás.“

„Není to totéž,“ řekl Divoch. „Nedovedu však říci, proč jsem si tím jistý. Mé jsem si jistý. Harold musel slyšet výstřely. Proč je neslyšel ještě někdo jiný? Kdo ví? Harold možná vycházel z pánské toalety. Otevřel venkovní dveře a uviděl nás. Byla to hrozná náhoda. Každý jiný by ho v podobné situaci zabil.“

„Znovu opakuji: nejsme vrazi. Nezabíjíme nevinné lidi, protože něco udělali v nepravou chvíli.“

„Samozřejmě, souhlasím. Důkazem je, že jsem ho nezabil“

„Děkuji vám za to.“

„Všechno je moje chyba.“ ozvala se Ráchel hlasem poněkud nesrozumitelným v těsném prostoru. „Kdybych vás neprosila, abyste mě vzal s sebou…“

„Přijali jsme vás,“ řekl Divoch. „Shodli jsme se. Je to jednou provždy vyřízené.“

„Dovolte však, abych domluvila.“ řekla Ráchel. „Kdybych nešla s váma, kdybych nebyla v průchozí uličce, muži mého manžela by se mě nepokusili unést. Vy byste je nezabili. A náhodná kulka by nezabila vašeho přítele, od něhož byste se dověděl, co potřebujete vědět Netruchlil byste. Nesnažil byste se uniknout, policii. Všechno - doslova všechno -je moje chyba.“

„Jaké kdyby! Můj Bože,“ řekl Divoch. „Tak proto o tom přemýšlíte a obviňujete sebe‘? Vy opravdu nechápete, co se stalo? Ti muži, kteří vás napadli, nemají nic společného s vaším manželem.“

„Cože?“

„Váš manžel nemůže vědět, kde jste,“ řekl Akira za předním sedadlem. „Vaše stopy jsme utajili dokonale. Od útoku na vás v jižní Francii jsme použili všech možných uskoků a lstí, abychom unikli pozornosti vašeho manžela. Jeho muži nás nemohli vysledovat až sem.“

„Možná jsou lepší, než si myslíte.“ řekla Ráchel.

„Kdyby opravdu byli, vybrali by si k vašemu únosu lepší příležitosti už dřív. V různých hotelích, kde jsme pobývali. Před nemocnicemi, kde jsme hledali pomoc. Dovedu si představit desítky dokonalých míst k takové akci. Kdyby se muži vašeho manžela opravdu rozhodli vás chytit, tak proč by čekali tak dlouho? A proč by si k tomu vybrali tak složitou situaci?“

„Aby této složité situace využili ke svému prospěchu v naději, že odvede vaši pozornost.“ řekla Ráchel.

„Muži vašeho manžela přece nemohli vědět, že jsem se schůzkou s Makem v uličce souhlasil!“ vložil se Divoch. „Kdybychom chtěli vaši teorii uznat, museli bychom předpokládat, že tito pravděpodobně chytří profesionálové se rozhodli necekané, z ničeho nic, bez předchozího plánu, jen tak pro legraci, využít příležitosti náhodného odvozu odpadků a spolehnout se na štěstí, že se jim podaří vás unést.“

„Udělali to velice dobře, když mě oddělili od Akiry,“ řekla Ráchel.

„Právě to mi dělá starost.“ řekl Akira. „Mohli mě přece zabít dřív, než se po vás vrhli. Příležitost k tomu měli. Místo toho jeden muž odvádí mou pozornost a ostatní vás táhnou pryč. Ani jsem neměl možnost vytáhnout pistoli a musel jsem se bránit jen holýma rukama.“

„Využili okamžitého zmatku,“ řekla Ráchel.

„Jakého zmatku? Kdyby popelářské auto bylo součástí piánu, pak by to mělo do zmatku uvést Divocha a mě, ne však muže vašeho manžela. Ti by byli připraveni, aby udělali potřebné. Třeba mě zabít.“

„Nezabili vás,“ řekl Divoch. „To naznačuje, že Akiru nechtěli zabít, asi to neměli v příkaze.“

„Váš manžel je přece tak hrozně domýšlivý nadutec, že by na mém a Divochově trval. Jen aby podepřel svou nafoukanost,“ řekl Akira. „Taktika to ale byla špatná. Měli zabít dřív nás, než se pokusili unést vás.“

„Bylo by to snadnější a bezpečnější.“ řekl Divoch. „Místo toho zemřel Mac. Pomáhej mu Bůh. Kulka ho však netrefila proto, že jsem náhodou sklonil hlavu. Kdyby řidič chtěl zasáhnout mě, měl k tomu příležitost. Jenže on vystřelil dřív, než jsem se sklonil. Mířil na Maka. Zřejmě mu mělo být jakýmkoliv způsobem znemožněno, aby promluvil. Pokud jde o vás, Ráchel, jenom jste stála v cestě, nebyla jste součástí akce. Podle předpokladu byste s námi neměla být. Jenže jste. Ať se komukoli podařilo zjistit místo našeho pobytu, rozhodl se vyřešit najednou dva problémy. Vzít vás od nás pryč a znemožnit Makoví, aby nám řekl, co ví. A dál pak pokračovat, aby uváděl Akiru a mě do zmatku a nevědomosti.“

„Ale proč?“ zeptala se Ráchel.

ŠESTNÁCT

Pokoj v motelu North Carolina byl malý a neútulný. Byl však aspoň čistý. Vchod do něho byl v zadní části budovy na konci chodby, takže Ráchel a Akira se měli možnost vyspat, aniž by si jich jiní hosté všimli. Pozdě v noci Divoch naše! jedinou restauraci podávající pizzu „přes ulici“. Teď seděli na podlaze pokoje a bez sebemenší chuti žvýkali nepříliš chutné jídlo, ani ne tak z hladu, ale z nutnosti udržet si sílu. Karton šesti lahví coca-coly jim pomáhal polknout překořeněné nedovařené těsto. Akira vychován na zelenině, rýži a rybách vyždiboval kousky salámu z plátků pizzy.

„Proberme si ten rozhovor ještě jednou,“ řekl Akira. „Mac předpokládal, že něco víte, a proto nezacházel do podrobností a nic nevysvětloval. Jeho slova zněla proto poněkud záhadně. Ale i tak, jste si alespoň něčím jisty?“

„Jedině tím, že mě Mac poznal,“ řekl Divoch.

„A to i přesto, že vám říkal ‚Doyle‘, což není vaše jméno.“

„Možná je,“ řekl Divoch. „Zase ta falešná paměť. Jak mám věděl, co je pravda? Ten, kdo mi operoval mozek, mě možná naučil zapomenout skutečné jméno a přesvědčil mě, že jeden z mých pseudonymů není lež, ale jméno, s nímž jsem se narodil.“

„Všechno je lež.“ řekla Ráchel a znechuceně odložila napůl nedojedený plátek pizzy.

Divoch se na ni upřeně zahleděl a pokračoval. „Falešnou vzpomínkou se nezdá můj přátelský vztah s Makem. Několikrát se o tom zmínil. Řekl ovšem také, že jsme nepřáteli nebo se to alespoň předpokládá. Mluvil o pravidlech a o tom, že kdybychom se chtěli navštívit, museli bychom použít kódů a setkat se v některém z bezpečných domů.“

„Tento výraz používají tajní agenti zpravodajské služby,“ řekl Akira.

„Ano. Mac si myslel, že vy a Ráchel jste tím, co nazval.hlídacími psy‘, kteří sledují mé chování, protože jsem pod duševním napětím. Jak bych se měl zachovat, kdybych s ním chtěl navázat styk‘? Jak by se měl zachovat on. Neustále mluvil o pravidlech a zdůrazňoval, že se jimi vytrvale řídí. Zřejmě se bál, že ho prověřujete.“

„Pro koho si myslel, že pracujeme?“ zeptala se Ráchel.

„Pro CIA.“ řekl pomalu Divoch.

„Cože?“

„Rozzlobil se, jako by si myslel, že bude potrestán za porušení pravidel a za to, že se mnou v uličce příliš mnoho mluvil.“

„Mac byl u CIA?“ zeptal se Akira.

„Tím si nejsem jistý. Nedává smysl, aby příslušník MOVZu byl civilním agentem špionážní služby. Snad zpravodajské služby u námořnictva. Ne však tajným agentem civilní zpravodajské služby v Langley. Ne.“ řekl Divoch, „získal jsem tento dojem: Mac si myslel, že já jako agent agentury jsem vám podával hlášení.“

„Můj Bože.“ řekla Ráchel, „je něco takového možné?“

„Několik posledních dní nás přesvědčuje, že možné je cokoli. Ale jestli se mé zeptáte , Vzpomínáš si, jestli jsi tajným agentem?‘, odpověď zní ne. Můžete mě, ovšem podezírat ze lži.“

Akira odmítavě zavrtěl hlavou. „Ve Philadelphii jste říkal, že si nejste jistý, co je skutečné a co ne, a že se obáváte věřit Ráchel a mně. Ze možná nejsme tím, čím se zdáme být. Možná nás vyslali vás obelstít. Naléhal jsem na vás, abyste nám věřil. V opačném případě hrozilo jedině Šílenství. Proto vám tady prohlašuji, že vám důvěřuji a odmítám podezření, že lžete.“

,, Abraham uvěřil na základě absurdity,“ řekla Ráchel.

Akira se zatvářil rozpačité.

„Je to něco, co jsem ve Philadelphii minulé noci řekla Divochovi.“ Ráchel vstala. „Veřejné prohlášení víry.“

„Takže, pokud si správně pamatuji, máme o čem přemýšlet,“ řekl Divoch. „Doktor Santizo ve Philadelphii vysvětlil, že zavedení falešné paměti vyžaduje zrušení skutečné, protože jinak by se dotyčná osoba nechovala logicky. Takže možná jsem patřil - a patřím - k CIA, jenže si toho nejsem vědom.“

„Možná? Snad? To nás nikam nedovede,“ řekl Akira.

Divoch si mnul spánky. „Mac mi řekl ještě něco.,Předpokládá se snad, že se budu s tebou zase prát?‘ Tak nějak to řekl a nedávalo to žádný smysl. Jaképak prát se s ním zase? Z toho vyplývá, že jsem se s ním někdy dřív popral. Ale proč - když jsme byli přáteli? V baru mi řekl o nutnosti předstírat, že mi dluží peníze, protože jedině to ho napadlo, jak vysvětlit náš společný rozhovor..Kromě toho jsem tě vyhnal ven. To zapadá do tvého falešného životopisu,řekl.“

‚Jakého falešného životopisu?“ Akira se zamračil.

„Mac ten výraz použil mnohokrát.“

„Přátelé domnělými nepřáteli. Falešný životopis. CIA,“ řekla Ráchel. „Začínám… Když nás Harold našel v uličce, najednou si na vás vzpomněl. Řekl, že jste zneuctil MOVZ. Tvářil se jako šílenec, ani si nevšímal namířené pistole. Řekl, že raději zemře jako hrdina. Zřejmě to souvisí s falešným životopisem.“

„Nerozumím.“ řekl Divoch.

„Teorie. Domněnky. Kdybyste pracoval pro CIA. potřeboval byste falešný životopis k přesvědčení opozice, že nejste loajální k Americe. Agentura vás získala, když jste odešel z MOVZu. Stal jste se ochráncem. Během chránění klientů - významných klientů, vlivných klientů, dost bohatých, aby mohli zaplatit váš honorář - tedy během jejich ochrany se o nich dovídáte informace. Patří k mocným. Jejich tajemství mají strategickou hodnotu nebo jsou tak inkriminující, že je agentura může vydírat nebo je přinutit, aby pro ni pracovali.“

Divoch hleděl na podlahu, žíly mu na spáncích tepaly, bez ohledu na to, že je neustále mnul.

„Ale jak přesvědčit vaše klienty, že jste nezávislý agent?“ pokračovala Ráchel. „Tím, že popřete svou vládu. Proč byste to však dělal?“

„Protože jsem byl součástí první vlny vojáků Spojených států, která přepadla Grenadu.“ řekl Divoch. „Co jsem tam uviděl mé přesvědčilo, že marxistická vláda na ostrově - ať jakkoli potřeštěná - Ameriku neohrožuje. Invaze byla taktickým manévrem k odvrácení pozornosti veřejnosti od dvou set třiceti amerických námořníků, kteří zemřeli v Bej rútu při výbuchu teroristické bomby. Grenada byla spekulací prezidenta ke zvýšení vlastní popularity. Příliš mnoho mých kamarádů zemřelo zbytečně. Proto jsem znechuceně odešel.“

„A popral se s kamarádem z MOVZu, který s vámi nesouhlasil, který‘ si myslel, že jste zradil útvar?“ zeptal se Akira. „Souboj na veřejnosti? Dva přátelé se stávají nepřáteli? To je přesvědčující falešná krycí životopisná historka.“

Divoch zvedl hlavu, spánky si však třel dál. „Obzvláště když otec spáchal sebevraždu z přesvědčení, že ho vlast zradila, protože Bílý dům potřeboval obětního beránka, aby mohl národu vysvětlit pohromu v Zátoce sviní. Krucinál.“ Divoch sršel zlobou, „invaze zkrachovala, protože politikové ztratili nervy a změnili místo pro invazi na Kubu z města do zatraceného močálu“

„Vaše minulost má logiku.‘’ řekla Ráchel. „Kuba, Grenada. Dvě invaze. Jedna na pohled nutná, není však úspěšná. Druhá nutná není.“

Je však úspěšná,“ řekl Divoch. „A obě invaze jsou založeny na—“

„Na lžích?“

„Na dezinformacích. Tento pojem fascinoval Grahama. Události, které.se nikdy nestaly, ale změnily svět. Hitler, posílající německé vojáky oblečené v polských uniformách do Polska střílet do německých frontových linií, aby tím Němci mohli ospravedlnit přepadení země. Spojené státy posílají torpédo-borec tak blízko k Tonkinu v zálivu v severním Vietnamu, že tím přinutí severní Vietnam k palbě. Potom vznášejí obvinění z útoku bez vyprovokování a incidentu využívají k ospravedlnění přítomnosti Ameriky v jižním Vietnamu. Přesvědčivý podvod.“

„Falešná paměť,“ řekl Akira. „Celé národy si pamatují, co se nikdy nestalo. V této chvíli však záleží na vaší falešné paměti. Předpokládejme, že se váš otec - ten skutečný, ne muž, s nímž jste se setkal v Baltimore - opravdu zabil. I to by mohlo svědčit pro váš odchod z MOVZu, protože invaze na Grenadu nebyla nutná a byl jste rozhořčen nad zbytečnou ztrátou kamarádů z MOVZu. Před veřejností jste vypadal opravdu jako volný agent, nezapletený s vládou,“ řekl Akira.

„Falešná paměť. Krycí historka. Lži. Nevíme - nemůžeme si být jistí —“

„Ničím,“ řekla Ráchel. „Ta pizza… Je mi z ní špatně. Hlavu mám… Jsem příliš vyčerpaná, abych mohla myslet.“ Ukázala na balíček, který Divoch koupil v celonočně otevřeném obchodě se zbožím denní potřeby. „Jednou věcí si však jsem jistá. Musím si obarvit vlasy. Místo blondýnky budu zase tizianová. A přestanu být svou sestrou. Potom…“ Ukázala na úzkou postel.

„Jeden z nás bude na stráži, druhý se vyspí na podlaze.“ řekl Akira.

„V žádném případě,“ řekla Ráchel. „Dohodněte se, kdo bude mít službu první. Ten druhý si pak lehne vedle mě. Nechci, aby mě ochraňoval někdo se ztuhlými zády. Položím mezi nás polštář, abychom se nevyrušovali. Jsme přece jako rodina, nebo ne? O místo se rozdělíme. Ale Akiro, až přijde na řadu Divoch, doufám, že nebudete nic namítat, když se k němu přivinu a sevřu ho do náručí.“

SEDMNÁCT

Když se probudili v motelu North Carolina, bylo svěží, jasné ráno. Po prohlídce parkoviště u motelu Divoch vyšel zadním vchodem z chodby, přešel ulici a zase! koupit k McDonaldovi snídani. Cestou zpět v prodejním automatu na chodníku koupil několikeré noviny.

Akira za Divochem zamkl dveře a zvědavě si prohlédl polystyrénové nádobí s jídlem, které Divoch srovnal na sekretáři vedle vypnutého televizoru. „Sekané maso dozlatova upečené? Salám? Míchaná vejce? Anglické teplé vdolečky?“

„K tomu j anodo vy džem. Asi to není pro vás běžné jídlo, jenže nic lepšího nemají na výběr,“ řekl Divoch. „Ale ta sekaná vypadá zatraceně lákavě.“

„Mluvte za sebe.“ Akira vypáčil víčka na kelímcích s kouřící tekutinou. „Jen káva? Žádný čaj!“

„Tady je, příteli.“ Divoch podal Akirovi pytlík s čajem a otevřel šálek s horkou vodou.

„Arigato.“ Akira se napil čaje, uštípl si sekané a řekl. „Nechť mi moji předkové prominou, že hřeším. Jsem zcela přemožen. Ono to chutná opravdu báječně.“

„Škrob.“‚ řekl Divoch. „Dodá vám sílu do příštího dne.“

„Budete ji potřebovat,“ řekla Ráchel.

Akira se zamračil..,Co tím chcete říci?“

Ráchel s lesknoucími se kaštanově hnědými vlasy, s pohledem však mimořádně zasmušilým, seděla na posteli. Vedle sebe mela rozprostřené noviny a vidličku plnou vajíček držela před pusou. „To se vám určitě nebude líbit“ Vidličku s jídlem znechuceně odložila.

Divoch a Akira přešli pokoj a postavili se za ni.

Ukázala na titulní stranu. „Virginia Beach. Čtyři muži zabiti za krčmou Ship-to-Shore. Tři zastřeleni, jeden zabit úderem do hrdla.“

„To se dalo předpokládat,“ řek! Divoch. „Při tolika mrtvých se taková událost dostane na titulní stranu.“

Ráchel ukázala na článek. „Ano, Harold vás identifikoval jako někoho jménem Robert Doyle. Zmiňuje se o vás a o Makoví jako o přátelích, kteří se přeli a na veřejnosti se poprali a znepřátelili. Bylo to v roce devatenáct set osmdesát tři. Prý proto, že jste nesouhlasil s invazí Spojených států na Grenadu a protože jste tvrdil, že úmrtí vašich spolubojovníků z MOVZu byla zbytečná. Harold se zmiňuje i o mně -jako o blondýnce - a o vás. Akiro, jako o Japonci. Zdá se, že i s mými přebarvenými vlasy bude naše trojice - americká dvojice a Japonec - vzbuzovat zaslouženou pozornost a podezření.“

Divoch se mrkl na hodinky a otočil se k televizoru. „Už je skoro za pět minut půl. Možná že budou mít v ranních zprávách nejnovější informace.“

Podařilo se mu naladit stanici Virginia Beach. Právě končila první část pořadu Dobré ráno, Ameriko. Do kamery se smála Joan Lundenová. „V příští půlhodině se objeví Tony Bennett, ne však jako zpěvák, ale jako malíř.“

Reklama na zubní pastu s dětmi cenícími zuby, jak se rodičům chlubí, že nemají zubní kazy, byla nekonečná.

Divocha bolelo v zádech. Přistihl se, že zatajuje dech.

Začaly místní zprávy: na záběrech se objevily policejní vozy a sanitky, ošetřovatelé vynášející z uličky plachtami zakryté mrtvoly, ponuré sdělení hlasatele, co se stalo, a popis Divocha, Ráchel a Akiry.

Zpráva trvala devadesát vteřin.

„Bylo to přesné, ale krátké, nic, co bychom si už nepřečetli v novinách,“ řekl Akira a s úlevou Šel vypnout televizor.

„Počkejte ještě,“ řekl Divoch. „Podíváme se, jestli se zpráva dostane do celostátního okruhu.“

„Zřejmě ještě nemají na policii naše portréty vyrobené na základě Haroldových popisů,“ řekla Ráchel.

„Určitě se na nich pracuje.“ Divoch se natáhl po svém kufru. „Dejme své věci dohromady. Po zprávách budeme muset odsud co nejrychleji odjet.“

„Co potom?“ zeptala se Ráchel. „I když se odsud dostaneme bez povšimnutí, tím nebude náš problém vyřešen. Policie bude po nás pátrat.“

„Po nás. Ano, v tom je potíž,“ řekl Divoch. „Ráchel, vy přece nenesete za nic odpovědnost. Zůstanete-li s námi a chytí nás, budete obviněna ze spolupachatelství. Bude lepší, když odejdete z motelu, cestou se nebudete dívat zpátky. Dojdete na autobusovou zastávku a co nejrychleji odjedete co možná nejdále. A tam někde začnete nový život.“

„Ne! Proč nechcete pochopit, že vás miluji?“

Divoch nebyl schopen slova.

„Neopustím vás,“ řekla. „Je možné, že vás už nikdy neuvidím. Ještě jednou se ptám – dostaneme-li se odsud, co budeme dělat? Jak..? Něco mě napadlo. Předpokládejme, že Mac měl pravdu, že jste opravdu pracovníkem CIA. Nemohli by nám oni nějak pomoci?“

Divoch zavrtěl hlavou. „Jestli jsem opravdu s touto agenturou zapleten, neznám způsob, jak se s nimi spojit. Nevím, kdo by mohl být mým prostředníkem. Nevím, kde nebo jak pro ně nechat písemnou zprávu nebo jaké číslo zavolat. Nemohu zavolat hlavní stan agentury v Langley jen tak a říci telefonnímu spojovateli, že jsem hledaný pro několik vražd, že možná pracuji pro vládu a že toto je jméno, které jsem snad používal, tak jestli by mi někdo nepodal pomocnou ruku. Ať bych mluvil s kýmkoli, považoval by mě za cvoka. A i kdyby na agentuře věděli, kdo jsem, museli by předstírat, že o mně vůbec nikdy neslyšeli. Hergot, když tak teď o tom přemýšlím, všechno je tak zamotané, že by za tím vším mohl být někdo z agentury. Ne.“ řekl, „jsme v tom sami, nikdo nám nepomůže.“

„Program pokračuje,“ ozval se Akira.

Divoch se otočil k televizoru. Joan Lundenová zářila, když se svým partnerem sborové říkali Dobré ráno, Ameriko! V následující půl hodině za vámi přijde Sean Connery spolu s Tonym Bennettem a s jeho malbami, pak následuje zvláštní zpráva o zraněních způsobených při atletice na střední škole a diskuse o tradičních výhružných výzvách dětských koledníků v předvečer svátku Všech svatých v souvislosti s možným uctíváním ďábla. Nejdříve však zprávy.

Pustošivý hurikán ve Střední Americe. Velký skandál s obranným paklem. Pozoruhodný mrakodrap v New York City.‘

Divoch zkontroloval na hodinkách čas. „Zprávy trvají vždy pět minut, zbývá ještě minuta. Zdá se, že celostátní vysílání zprávu o zabíjení nepřevzalo“

„Díky Bohu,“ řekla Ráchel. „Jestli se dostaneme dál k atlantickému pobřeží, do Jižní Karoliny nebo dokonce do Georgie…“

„Ano,“ řekl Divoch. „Tamnější policie po nás možná nepůjde s takovým úsilím.“

Akira najednou ukázal na obrazovku. Jeho hnědá pleť hrozně zbledla. Začal mluvit japonsky - úsečně, rychle, výbušně a zlostně.

Scéna na obrazovce vyrazila Divochovi dech. Srdce se dokonce na okamžik zastavilo. Dostal strach, že omdlí. Klesl na židli s pohledem upřeným na noční můru na obrazovce.

Zpráva z Tokia. Japonský politik navádí k rozhněvanému vyvolávání protiamerických hesel tisíce japonských studentů, kteří před velvyslanectvím Spojených států drží poutače s protiamerickými nápisy. Muž asi padesátiletý, vlasy barvy sůl a pepř a k smrti unavené rysy, průměrné výšky, mírně obtloustlý. Hlasatel řekl, že se jmenuje Kunio Širai. Přestože vypadal jako americký podnikatel, byl ve skutečnosti vůdcem radikální antiamerické politické strany, jejíž moc vzrůstala tak rychle, že hrozilo rozštěpení hlavního politického seskupení Liberálně demokratické strany. Na demonstraci se projevila obvyklá horkokrevnost studentů, kteří stejně horkokrevně pravidelně demonstrují ze zcela jiných důvodů. Bylo třeba přiznat, že takovou zuřivost jako na této demonstraci neprojevili od sedmdesátých let. Případ byl jedinečný ještě něčím jiným. Japonští politici jsou na veřejnosti už tradičně vzorem důstojnosti, jsou známí svým chladem a vyrovnaností. Kunio Širai se však ve svých nepřátelských projevech vůči Americe choval spíš jako Američan než jako Japonec.

Za několik okamžiků Joan Lundenová představila televizního meteorologa, který ukazoval na různé čáry a šipky na meteorologické mapě.

Divoch a Akira se jako v transu dívali stále na obrazovku.

„Co se děje?“ zeptala se Ráchel.

„Kunio Širai,‘’ řekl Divoch.

„To však není jeho jméno,“ vydechl Akira.

„Nebo alespoň ne jméno, které bylo řečeno nám.“ Divoch se obrátil k Ráchel. „Muto Kamiči je jeho jméno. Horské zátiší Medford Gap. Muž, který si nás najal jako ochránce. Muž, jehož jsme viděli vpůli rozseknutého.“

„My jsme přežili, přestože jsme se navzájem viděli zemřít,“ řekl Akira. „O smrti Kamičiho jsem nikdy ani na okamžik nezapochyboval. Něco takového mě nikdy nenapadlo. V nočních můrách stále vidím meč rozřezávající jeho tělo.“

„A půlky těla padající na podlahu. A krev. Tolik krve.“

Akirovy rysy ztvrdly. „Víme, co musíme udělat.“

„Ano,“ zavrčel Divoch. „Někam odjet.“

„Nerozumím.“ řekla Ráchel.

„Do Japonska.“

ZEMĚ BOHŮ

UMĚNÍ MÍRU A VÁLKY

JEDNA

Divoch vyjel od motelu v naději, že je nikdo neviděl nastupovat do auta.

Akira se opět ukryl na podlaze vzadu. Ráchel tentokráte seděla vedle Divocha. Umožňovaly, to vlasy přebarvené na tmavohnědo. Zkoumala silniční mapu. „Nejbližší velké letiště je v Raleigh. Sto padesát mil na západ.“

„Ne, v Raleigh by to nebylo dobré,‘’ řekl Divoch...Odtamtud asi odlétá málo Japonců - možná žádný - a Akira by tam určitě vzbudil pozornost.‘’ Dojel k dálnici a vyrazil k severozápadu. „Vyhneme se po této dálnici Virginia Beach?“

Ráchel si to prověřila na mapě. „Není problém se vyhnout. Kam vlastně jedeme?“

„Na Dullesovo mezinárodní letiště ve Washingtonu. Tam lze počítat s mnoha přilétajícími a odlétajícími Japonci. Akiry si tam nikdo ani nevšimne.“

Po několika mílích Divoch sjel na odpočívadlo pro nákladní auta. Opatrně zaparkoval co nejdále od ostatních vozidel, aby nikdo neviděl dozadu do taurusu. V telefonním seznamu vyhledal čísla a vytočil bezpoplatkové spojení s několika leteckými společnostmi. Bylo sice jednodušší zavolat z motelu, nechtěl však, aby se jím volaná čísla dostala do záznamu.

„Máme Štěstí,“ řekl po návratu do auta. „Podařilo se mi získat tři sedadla na linku American Airlines.“

„V kolik hodin je odlet?“ zeptal se Akira.

„Zítra dopoledne za deset minut osm.“

„Ale Dullesovo letiště je určitě dost —“

„Čtyři sta mil okružní trasou, kterou jsme nuceni jet, abychom se vyhnuli východní části Virginie,“ řekl Divoch. „Bezpečnostní prohlídka letadel pro zámořské lety trvá vždycky déle. Stejně však musíme být nejpozději v pět ráno na letišti, abychom si vyzvedli letenky a letadlo zaručeně stihli.“

„Dokážeme to?“ zeptala se Ráchel.

Divoch se mrkl na hodinky. „Za jedenadvacet hodin ujet čtyři sta mil? Jistě. I při hustém provozu budeme dnes večer ve Washingtonu.“

Divoch mluvil přesvědčivě, pro jistotu však zvýšil rychlost. Brzy si však uvědomil, že bude přece jen lepší dodržovat předepsanou rychlost. Nemohl si dovolit, aby je zastavil dopravní policista. „Času máme dost“

„Měli bychom ho využít k něčemu užitečnému“ řekl Akira. „Měli byste se dovědět mnoho věcí?“

„O čem?“‚ zeptal se Divoch.

„Soudím, že nikdo z vás v Japonsku ještě nebyl.“

Divoch a Ráchel souhlasně přikývli.

„Takže se musíte dovědět některé skutečnosti,“ řekl Akira.

„Přečetl jsem si několik knih o Japonsku,“ řekl Divoch.

„Nemohu posoudit, zda ty knihy vystihovaly skutečnost ani jestli jste si z nich něco zapamatoval,“ řekl Akira. „A Ráchel o Japonsku neví zřejmě celkem nic.“

„To je pravda,“ řekla Ráchel.

„Je třeba, abyste se připravili na vstup do země s kulturou pro vás zcela cizí. Chování, které tady berete jako samozřejmé, tam může být pokládáno za hrubost. A naopak, co vy považujete za urážku, může být projevem úcty. Na Západě jsem se naučil chovat se jako občan Západu, přizpůsobil jsem se vašim hodnotám a přijal jsem váš způsob myšlení. Možná se domníváte, že jediné rozdíly mezi Američany a Japonci jsou v jídle, kterému dáváme přednost, a barva pleti a ovšem jazyk. Rozdíly jsou, samozřejmě, mnohem větší a hlubší. Chcete-li přežít nebezpečí, kterému budeme čelit, budete se muset naučit našim způsobům, jako jsem se já naučil vašim. Nebo se aspoň o to pokusit nemáme dost času, abych vám dal podrobné školení.“

DVA

Sedm set čtyřicet sedmička letěla nad lesknoucím se Tichým oceánem ve čtyřiceti tisících stopách. Divoch v duchu probíral Akirovy informace a rád by si s ním během dlouhého únavného letu o nich povídal dál. Bylo toho tolik, co bylo třeba se dovědět a vstřebat. Avšak místa, která v letadle dostal, byla daleko od sebe v různých oddílech letadla. Ze svého místa na Akiru ani nedohlédl, neřkuli aby s ním mohl mluvit.

Měl chuť si promluvit nejen s Akirou, ale i s Ráchel.

Byl nervózní, když ji neviděl poblíž, instinkt ochránce protestoval, byl-li od principálky vzdálen. A navíc, navzdory profesionální nutnosti být účelové objektivní vůči klientce, musel si, byť neochotně, přiznat, že v něm vzrůstá jiná potřeba být blízko ní. Vždy byl zvyklý obávat se o jiné, nikdy se neobával o sebe - teprve teď. Noční můra, v níž mrtvý ožil, ho uváděla do strašné nejistoty. Mohl vůbec věřit vlastnímu smyslu pro skutečnost? Potřeboval proto něco, o co by se mohl opřít. Láska mu v tomto smyslu poskytovala naději.

Vyhlédl z okna. Dole už po mnoho hodin nebylo nic, jen oceán. Pochopil, proč Akira řekl, že východně od Japonska je pouze západ. Bylo jasné, proč se Japonsko tak hluboce ztotožnilo se sluncem. V dávných dobách musela zářivá koule, každý den vycházející z nekonečné rozlohy moře, působit na lidi hlubokým dojmem. Země vycházejícího slunce. Symbol na státní vlajce. Jak řekl Akira, Japonsko je jedinou zemí, jejíž tradice tvrdí, že její občané jsou potomky bohů. Zejména jednoho božstva. Amaterasu. Bohyně slunce.

Divoch pocítil v uších tlak. Nemusel ani slyšet pilotovo hlášení o začínajícím klesání. Otevřel Široce pusu, až uslyšel za ušními bubínky prasknutí. Naklonil se těsně k oknu. Obloha byla bez jediného mráčku, jen na horizontu byl jemný opar. S pokračujícím klesáním uviděl v oparu pobřežní čáru. Jako drobné tečky se jevily na oceáně lodi a o patnáct minut později rozeznal podél pobřeží natěsnané budovy.

„Japonsko má sto dvacet pět miliónů obyvatel?“ řekl předtím Akira. ‚Je tedy šestým nejlidnatějším státem na světě. Součet čtverečních mil je shodný s rozlohou vašeho státu Montana, ale tři čtvrtiny země jsou hornaté a většina lidí je nucena žít podél pobřeží. Skutečně obydlený životní prostor těchto sto dvaceti pěti miliónu lidí je menší než váš stát Connecticut.“

Tryskové letadlo klesalo stále níž. Divoch žasl při pohledu na natlačené budovy podél stále se zvětšujícího pobřeží. Před více než třemi sty tety, vysvětlil Akira, se Japonci rozhodli řešit problém přelidnění rozšiřováním hranic země. Impozantním způsobem začali zeminou zavážet pobřežní vody. Tyto práce neustále pokračují. Výsledkem je skutečnost, že víc než čtyřicet procent pobřeží, včetně části Tokia, je půdou získanou z moře.

Brzy Divoch poznal, že blížící se opar není mlha nebo nízké mraky, ale smog, přes který viděl zatím nejasné obrysy vnitrozemských hor a ohromné množství měst pomalu splývajících se sousedními městy. Nemohl si neuvědomit tu ironii: národ proslulý svým vztahem k přírodě a uměním se z ní těšit bydlí ve vražedném městském ovzduší. Letiště Narita, k němuž letadlo klesalo, bylo toho dobrým příkladem.

V roce 1966, kdy si japonský rychlý ekonomický růst vynutil stavbu nového mezinárodního letiště, japonská vláda vybrala pro jeho realizaci místo východně od Tokia na nenahraditelné zemědělské půdě. S neochotnými zemědělci vláda nevyjednávala, půdu za nepřiměřenou cenu prostě zabrala. Sedláci zlostné demonstrovali spolu se zemědělci pracujícími na sousedících polnostech, protože provoz letiště nepříznivě ovlivní výnosy i na nich. Studenti a protistátní skupiny se spojily k protestní akci a způsobili takový chaos, že letiště Narita mohlo být teprve sedm roků po dokončení uvedeno do provozu. Protesty však pokračovaly dál. V nespočitatelných bombových a ozbrojených útocích bylo zraněno víc než osm tisíc lidí a nejméně třináct zabito. Při oficiálních návštěvách byly hlavy států nuceny přistávat na starém letišti Haneda v Tokiu. Divoch zahlédl policisty hlídkující u kovových bariér, strážních věží a několika řad vysokých plotů okolo letiště Narita. Viděl vodní děla a obrněná vozidla. A v ne příliš velké vzdálenosti se stavěly další budovy a zabíraly kdysi tak idylický venkov. Pokrok.

Po sedmnáctihodinovém letu Divocha bolely nohy. Místní čas ukazoval 4:05 odpoledne, tělesné hodiny mu však říkaly, že je jedna hodina po půlnoci. Postrkován davem odlétajících pasažéra vyšel z letiště velice uondaný. Akira a Ráchel - oba k smrti unavení - už na něho čekali v hale. Dřív než si Divoch uvědomil, co dělá, objal Ráchel.

„Jsem hrozně unavená.“ řekla. „Mám pocit, jako bych přibrala deset liber. Sotva jsem usnula, už mě budili k dalšímu jídlu“

Akira se rozesmál, přestože oči zůstaly stále smutné.

„Přistěhovalecké a celní odbavení je tudy.“

Úřední výkon se protahoval, proběhl však klidně a bez komplikací. Divoch měl pocit, že se čím dál tím víc stává středem pozornosti, když se konečně hlučícím davem prodírali k východu. Mezi tisíci Japonci si najednou uvědomil, že je běloch. Nebyl to pocit příjemný. Pleť proti nim měl nepřirozeně bledou, tělo příliš rozložité, pohyby neohrabané. Japonce jeho vzezření zřejmě vzrušovalo, udržovali si však od něho odstup, ani rameny se ho nechtěli dotknout. Uvažoval, jestli měl Akira podobné pocity na Západě mezi bělochy a cítil se být středem pozornosti jako teď on.

„Objednám taxi“ řekl Akira.

„Kam pojedeme?“ zeptala se Ráchel.

Smutek v Akirových očích na okamžik vystřídala hrdost. „Na nejzvláštnější místo na světě.“

TŘI

Taxikář v koženém saku se proplétal bludištěm úzkých, dopravním ruchem přeplněných ulic severního Tokia. Hluk a zmatek byly strašné, dokonce i pro někoho zvyklého na New York. Výfukové plyny zaplavovaly Divochovo chřípí. Během čtyřicetiminutové jízdy k městu si všiml slohové schizofrenie budov podél dálnice: hotely západního stylu a kancelářské budovy v těsném sousedství chrámů a třešňových sadů. V městě však převládala architektura Západu: mrakodrapy, nákupní střediska, činžovní domy, které vypadaly jako navršené jeden na druhém.

„Tříštivé pumy shazované při amerických leteckých útocích a následné požáry v posledních měsících Velké východoasijské války,“ Akira se opravil, „kterou nazýváte druhou válkou světovou, zanechaly většinu Tokia v troskách. O život přišlo sto tisíc civilních obyvatel. Z chaotických trosek bylo nutné co nejdříve vybudovat nové město. V nastalém zmatku však nikdo neměl čas věnovat se celkovému situačnímu plánu nové výstavby. Přednostní bylo pouze přežít, nic jiného nebylo důležité. A tak místo tradiční architektury výstavbu ovlivnila sedmiletá okupace americkou armádou a architektura Západu se pro novou výstavbu Tokia stala normou.“

Divoch pozoroval ruch na přeplněných chodnících. Všichni byli oblečeni podle západní módy. Vedle suši baru byla americká restaurace Kentucky Fried Chicken. Vývěsní štíty psané v japonských ideogramech byly často doplněny stejným nápisem v abecedě Západu.

Akira upřesnil řidiči pokyny. Taxi zajelo za roh, projelo kolem několika stylově amerických obchodů a činžovních domů a zastavilo před vysokou kamennou zdí, uprostřed níž byly dřevěné zdobené dveře,

Akira zaplatil. Divoch se v duchu podivoval, kam je to Akira zavezl. Už se natahoval po klice dveří, když si vzpomněl na jedinečné zařízení v japonských taxících. Počkal, až řidič jedním pohybem otevře všechny dveře taxi. Zdvořilost kombinovaná s efektivitou. Divoch se musel usmát.

Úsměv se brzy rozplynul. Vystoupil s Ráchel a s Akirou. Z kufru taxi, který se také otevíral na dálku, vytáhli zavazadla a zůstali stát před kamennou zdí.

Byla dvakrát vyšší než Divoch. Kde to jsme‘? přemítal s vědomím, že taxi odjelo. Zamračil se na Ráchel, která podobně zmatená jen zavrtěla hlavou.

Akira přistoupil k interkomu umístěnému na zdi vedle dřevěných dveří. Zmáčkl tlačítko. Za pár vteřin slabý ženský hlas něco řekl japonsky. Akira odpověděl. Žena rychle něco řekla hlasem plným úcty a radosti.

Akira se obrátil k Divochovi a Ráchel. „Je to výborné. Už jsem se obával, že jsem vás přivedl k další falešné vzpomínce.“

„K nejzvláštnějšímu místu na světě?“

Akira přikývl.

Za dveřmi něco zaharašilo a zařinčelo. Dveře se otevřely dovnitř a Divoch se s úžasem díval na starší ženu. Na nohou měla sandály a na sobě nádherné mnohobarevné kimono, první tradiční oblečení, které v Japonsku viděl.

Na kimonu byl spletitý květinový vzor. Hladká látka svítila hedvábím. Divoch zaslechl Rachelin obdivný povzdech.

Dlouhé šedivé vlasy měla žena stažené vzadu v drdol, zajištěný ozdobným bambusovým hřebenem. O stěnu opřela silnou dřevěnou tyč, přitiskla dlaně k sobě a uklonila se Akirovi.

Ten úklonu vrátil, řekl něco, co ji rozesmálo, a pokynem ruky vyzval Divocha a Ráchel, aby šli dál.

S údivem překročili práh. Žena zavřela dveře, dřevěnou tyč zasunula do kovových háků na každé straně a dveře tak zajistila proti násilnému otevření zvenku. Divoch v ohromení položil kufr a zůstal stát.

Prostředí bylo dokonale harmonické. Každý detail byl upraven tak, aby ani jediná věc nebudila větší pozornost než ostatní. Divoch se jen pomalu vyrovnával s hlubokým dojmem. Stál na chodníku z bílých oblázků. Vlevo a vpravo byl zlatý písek pečlivě uhrabán tak, že stopy bodců hrabadla tvořily zakřivené vzory, které dávaly vyniknout vulkanickým kamenům rozmístěným v těch nejharmoničtějších vzdálenostech. Byly různé veliké a různého tvaru, na každém vrstevnice a hrbolky a pukliny. Po levé a po pravé straně místo zkrášlovaly dva cedrové zákrsky. Vysoká zeď tlumila hluk ulice natolik, že Divoch dokonce slyšel zurčení vody. Vše bylo zahaleno uklidňujícími stíny soumraku.

Na konci chodníku, vlnícího se podobně jako vlnovky v písku, stál domek. Byl jednoduchý, pravoúhlý, ze dřeva, s taškovou střechou, která se svažovala dozadu a na každé straně přečnívala. Okraj střechy se v prohnuté lince zvedal vzhůru a Divochovi připomínal křivky na chodníku a v písku. V rozích byla střecha podepřena sloupy v dokonalé symetrii se vstupními dveřmi a okny na každé straně. Vše bylo dokonale harmonické. Na oknech byly bambusové rolety a za každou zářila lampa.

Čistota, rovnováha, harmonie, krása, řád.

„Ano.“ řekla Ráchel a zadívala se na skličující betonové budovy, které se nejasné rýsovaly po obou stranách za zdmi, hned se však pohledem vrátila k zahradě a k domku., Je to opravdu nejzvláštnější místo na světe.“

„Mám pocit, jako bych překročil hranice času.“ řekl Divoch.

„Nebo aspoň napůl. Část mě je stále v přítomnosti, druhá však je v…“

„Minulosti,“ řekl smutným hlasem Akira. „Tam venku je minulost zdrojem našich problémů. Tady nalézám klid a útěchu.“

„Ale jak…? Kde.“..?“

„Tento dům patřil mému otci. Jednou jsem vám řekl, že po válce dosáhl slušné finanční prosperity rekonstrukcí vojenských letadel pro civilní potřeby. Mnoho z nabytého majetku věnoval na zakoupení této parcely. Tehdy v roce devatenáct set padesát dva tady byl okraj Tokia. Ale půda byla už tehdy poměrně drahá a toto bylo maximum, co si mohl dovolit koupit. V nejbližším okolí nebylo nic, ani ulice, ani budovy. Otec se díval do budoucnosti, v nitru však toužil po minulosti, po míru a klidu, které jako chlapec prožíval před válkou na domácím hospodářství. Aby si mohl minulost aspoň připomínat, nechal tento dům postavit ve starodávném slohu a po jeho dokončení ho od okolního světa izoloval vysokými zdmi. Každý večer pak po práci přišel domů a s láskou budoval tuto zahradu. Věnoval jí patnáct roků trpělivého sestavování, přerovnávání, přemýšlení a hodnocení. Někdy celé hodiny zvažoval, aby se pak pomalu sehnul a opatrně přemístil jen několik oblázků. Po autonehodě se mi v nemocnici před svou smrtí svěřil, jak lituje, že nemá možnost zahradu dokončit. Pracuji proto na ní za něho.“

Ráchel se dotkla jeho ruky., Je nádherná.“

„Arigato.“ Akira polkl, napřímil se, jako by potlačoval nával smutných vzpomínek, a ukázal na starší Japonku. „To je Eko. Pečovala o zahradu za mého otce.“ Promluvil na ni japonsky.

Mezi neznámými slovy Divoch zaslechl jméno své i Rachelino.

Eko se uklonila.

Divoch a Ráchel úklonu opětovali.

Na chodníku se ozvaly kroky. Divoch viděl mladého štíhlého muže přicházet k domku. Měl úzkou tvář a vysoké čelo. Na nohou sandály jako Eko a bezové karatistické gi s hnědým pásem ovázaným dokola.

„To je Churi, vnuk Eko,“ řekl Akira a vrátil Churimu úsměv i úklonu, srdečně mu něco řekl a představil je.

Churi se uklonil.

Divoch i Ráchel úklonu rovněž opětovali.

„Když jsem doma,“ řekl Akira, „snažím se být Churiho sensei. Dělá vynikající pokroky ve válečnickém umění, užívání meče však ještě vyžaduje zlepšení. Ani Churi, ani Eko nemluví anglicky. Jsem si však jistý, že vaše potřeby vytuší.“

„Jsme vám vděční za pohostinnost.“ řekla Ráchel.

„Máte japonského ducha.“ Akira se na ni upřeně díval, pak něco řekl Eko a Churimu, kteří hned nato odešli. „Bude pro mě vyznamenáním,“ řekl Divochovi a Ráchel, „poctíte-li návštěvou můj dům.“

ČTYŘI

Pod střešním převisem ve stínu nízké verandy si Divoch zul boty velice okaté dřív, než to učinil Akira. Chtěl, aby Akira věděl, že si jeho slova před odletem z Dullesova letiště dobře zapamatoval. Ráchel následovala jeho příkladu. Akira s uznáním přikývl odložil boty, otevřel dveře, odstoupil a nechal je vstoupit jako první.

Lampy u každého okna osvětlovaly příjemnou září nejbližší okolí. Divoch vychutnával vůni kadidla a obdivoval cedrové stropní trámy. Prostory mezi nimi zdánlivě zvětšovaly rozměr malého pokoje. Bílé stěny byly složené z jednotlivých papírových dílů, na něž dopadaly stíny věcí z vedlejších pokojů. Podlaha byla pokryta čtverhrannými rohožkami z rýžové slámy. Akira je poučil, že se jim říká latami. Umně spletená pružná vlákna i přes ponožky příjemně masírovala Divochova chodidla.

Ráchel se zastavila u perokresby na stěně, která s neobvyklou sugestivitou znázorňovala holubici na větvi bez listí. „Myslím, že jsem ještě nikdy neviděla něco tak…“ Obrátila se a oči jí zářily radostí.

„Je ze šestnáctého století,“ řekl Akira. „Sbírání klasického japonského umění se stalo mým koníčkem. Je to nákladný koníček. Poskytuje mi však nesmírné potěšení.“ Naklonil se a odtáhl jeden díl steny doprava. Vstup do druhého pokoje byl volný. „Chtěli byste se podívat na ostatní pokoje?“

„S potěšením.“

V následujících dvaceti minutách Divoch zažíval pocit ohromující nádhery. Padla na něho děsivá tíseň, jako by cestoval časem pozpátku, když je Akira vedl z pokoje do pokoje, otevíral a zavíral díly stěn a vystavoval na odiv působivá umělecká díla. Hedvábná stínítka, plastiky, keramiku a další a další perokresby. Obrázky přírody nebo vojáků v boji, zjednodušené s vrcholnou elegancí nutily Divocha každou chvíli zatajovat úžasem dech, aby ani jím něžnost obrázků neporušil.

„Vše, co jsem vám ukázal, má jedno společné,“ řekl Akira. „Jsou to díla samurajů.“

Ráchel překvapeně vzhlédla.

„Válečníků oddávajících se umění míru,“ dodal Akira.

Divoch si vzpomněl na Akirova slova o samurajích, kteří získali důležité postavení v průběhu dvanáctého století, kdy krajoví vojenští velitelé, známí jako daimjové, potřebovali k ovládání svého panství loajální ochránce znalé válečnického umění. V následujícím století se z Koreje do Japonska rozšířil zenový buddhismus. Toto náboženství, upřednostňující společnou disciplínu těla i ducha, se zalíbilo samurajům, kteří své paže s mečem považovali za prodloužení svých duší. Čin bez předběžného uvažování -jako reakce okamžitého popudu - zajišťoval vítězství nad nepřítelem, který svůj úder předem zvažoval. Další výhodou zenová buddhismu bylo jeho podněcování k meditacím, které člověka zbavují emocí a nitro uvádějí do žádaného pokoje. Samurajové se cvičili, jak se zbavit strachu před smrtí. Nutili se nedoufat ve vítězství a do boje vstupovali s ničím nezmenšenou pozorností - připraveni čelit okamžitým požadavkům každé situace.

„Vládnoucí třída nějaký čas pohrdala hrubými válečníky, na nichž svou bezpečností závisela.“ řekl Akira. „Samurajové na to odpověděli tím, že se začali učit dvorským způsobům a nakonec snobskou smetánku, které byli jen pro smích, nahradili. Tyto obrazy, sošky, plastiky a keramika jsou vynikajícími příklady oddanosti samurajů k zenovému buddhismu. Všechny utěšují duši. Všechny nastolují mír v mysli i duši. Ale tím nejvlastnějším uměleckým dílem samuraje je meč.“

Akira otevřel další díl stěny a vedl Divocha a Ráchel ke stěně, na níž byly v pochvách zasunuté meče.

„Dříve než samuraj začne vyrábět nástroj své profese, oddává se meditacím. Nejdříve musí očistit sebe, pak vyklidí dílnu, obleče bílé roucho a oddá se pomalému, pracnému procesu vyžadujícímu nesmírnou trpělivost: kladení tenkých vrstev oceli na sebe, opakovanému zahřívání, svinování do sebe a spojování vrstev bušením kladiva, až dosáhne ideální pružnosti, aby meč odolal námaze a nabyl ideální pevnosti, aby břit podržel své ostří -, podobné jako se prostupují duše a tělo samuraje. Dlouhý meč se užíval v bitvách. Tento krátký meč,“ Akira jeden sundal ze stěny, vytáhl ho z pochvy a natáčel ho, aby lesklé ostří odráželo světlo, „se užíval k rituálním sebevraždám. Seppuku.

Když samuraj selhal v bitvě nebo neuváženě urazil svého pána, měl za povinnost se zabít vykucháním sama sebe, což bylo poslední zkouškou samurajské cti.“ Akira si povzdechl, čepel zastrčil do pochvy a pověsil zpátky na stěnu. „Chovám se jako člověk ze Západu. Promiňte, že tolik mluvím.“

„Není třeba se omlouvat. Vaše vyprávění bylo okouzlující.“ řekla Ráchel.

„Jste velice laskavá.“ Zdálo se, že Akira chtěl ještě něco říci, ale obrátil se, když vstoupila Eko, uklonila se a něco mu řekla. „Výborné. Koupel pro vás je připravena.“

PĚT

Vystřídali se v zářivě bílém sprchovém koutě v zadní části domku, zabalili se do osušek a setkali se na měkce osvětlené zadní verandě.

„Očištění je jen přípravou k vlastní koupeli,“ řekl Akira. „Při koupeli je nutné tělo dokonale vylouhovat.“

„Vřelá lázeň?‘ Ráchel byla ohromena.

„Spolu s elektřinou a vnitřní vodovodní a plynovou instalací to jsou mé jediné ústupky dvacátému století. Je to dobry‘ způsob, jak udržet vodu v potřebné teplotě.“

Malý bazén byl po stranách obložen cedrovým dřevem, jeho konstrukce byla z umělé hmoty. Byl na levém konci verandy, převislá střecha skýtala pocit soukromí. Z vody stoupala pára.

Ráchel se přiblížila, strčila do vany nohu a okamžitě ucukla. „Vždyť je to vařící.“

„To se zdá jen z počátku,‘’ řekl Akira. „Budete-li vstupovat pomalu, vaše tělo se přizpůsobí.“

Ráchel se netvářila nijak přesvědčeně.

„Lázeň musí být velmi teplá,“ ujišťoval ji Akira. Aby jí své tvrzení dokázal, vstoupil do lázně a ponořil se až po krk.

Ráchel se se stisknutými rty pomalu ponořovala.

Divoch se k nim přidal. Okamžitě však ucukl a málem se po čtyřech drápal ven. „Můj Bože, to je horké!“

Ráchel se rozchechtala na celé kolo.

Její výbuch smíchu přinutil k smíchu i Divocha. Pocákal ji vodou, což přimělo k smíchu Akiru. Tak ho Divoch pocákal také.

S doznívajícím smíchem si Divoch uvědomil, že teplota se už nezdá být tak nesnesitelná. Horkost pronikala do ztuhlých svalů, uvolňovala křeče v nohou a v zádech a zaháněla únavu sedmnácti hodin v letadle. Opřel se o okraj bazénku a s uklidňující horkou vodou pod rameny se obdivně díval na Ráchel.

Vlasy, ještě od sprchy mokré, měla sčesané za ušima. Zvýraznilo to tvar hlavy a elegantní rysy tváře. Na lících se jí leskly kapky sražené páry. Modré oči měla rozjasněné smíchem. Připomínaly mu safíry. Cítil, jak mu do nohy strká prstem. Usmál se a podíval se za verandu do zahrady kolem domku.

Šero se pomalu změnilo ve tmu. V záři lamp v oknech a světla na verandě zahlédl nezřetelné obrysy kamenů a zákrsků v písku.

Zaslechl i zurčení vody.

„Jezírko není ve tmě vidět.“ řekl Akira, jako by věděl, na co Divoch myslí.

„Se zlatou rybkou a plovoucím listem leknínu?“

„Bez nich by to přece nebylo jezírko.“

„Přirozeně.“ Divoch se stále usmíval.

„Člověk si tu připadá… Proč jste vůbec odtud odešel?“ zeptala se Ráchel.

„Abych mohl být užitečný.“

„V tom je celý náš problém,“ řekl Divoch.

„Nejenom náš,“ dodal Akira. Zlomil tím kouzlo okamžiku a vrátil Divocha z minulosti do přítomnosti. „V Japonsku jsem nebyl od té doby, kdy mě Muto Kamiči najal, abych ho ochraňoval.“

„Snad od té doby, kdy si myslíte, že vás najal, abyste ho ochraňoval,“ řekl Divoch.

Akira souhlasil. „Zase ta falešná paměť.“

„Jak jsme zjistili, nejmenuje se Muto Kamiči, ale Kunio Širai.“

„A je militantním neonacistickým politikem. V měsících před našimi nočními můrami, kdy jsem v Japonsku byl, nebo si to alespoň myslím, jsem o něm nikdy neslyšel. Je všeobecně známé, že existují ultrakonzervativní skupiny podporující v zásadě vše protiamerické, jsou však malé a bez sebemenšího vlivu. Muž, kterého jsme viděli v televizi, je zřejmě schopen získat podporu tisíců studentů. Hlasatel tvrdil, že Širaiova moc je dost silná, aby rozbila japonskou hlavní politickou stranu. Nějak mi to nedává žádny smysl. Kdo ten muž vlastně je? Odkud se tak z ničeho nic objevil? Jak mohl tak nápadné rychle získat tak veliký vliv?“

„Co s ním vy dva máte společného?“ zeptala se Ráchel. „Kdo chce, abyste uvěřili, že Širai byl před Šesti měsíci přeseknut vpůli?“

„Zítra se snad něco dovíme,“ řekl Akira.

Divoch přimhouřil oči. „Od koho?“

„Pohovořím s moudrým a svatým mužem.“

Divoch nepochopil, ale než se mohl Akiry zeptat na podrobnosti, objevila se na verandě Eko, uklonila se a něco řekla.

„Chce vědět, jestli máte hlad.“ řekl Akira.

„Bože můj, ne,“ řekla Ráchel. „Ještě jsem nestrávila jídlo z letadla.“

„Já také“ přidal se Divoch.

Akira poslal Eko pryč.

„Ach, to je horké.“ Ráchel zívla. „Ta voda je tak uklidňující, že bych tu mohla usnout.“

„Prospat bychom se měli všichni.“ řekl Akira. Vystoupil z bazénu s mokrým ručníkem přes svalnaté kyčle. Vtom, jako na znamení, se objevila Eko se třemi froté župany. Akira si jeden oblékl, zbylé podal Divochovi a Ráchel, když vystoupili z vody. „Zavedu vás do vašich pokojů.“

V úzké chodbě Akira odsunul dvě části stěny a odkryl tím dva sousedící pokoje. Oba byly rozjasněny slabým zlatým svitem lamp na nízkých stolech. Matrace futon , jak jim Akira vysvětlil, ve dne smotané a uschované v přístěnku, teď byly rozložené na tatami s polštářem a prošívanou pokrývkou. Rachelin kufr byl v levém pokoji, Divochův v pravém.

„Mám pokoj naproti vašim.“ řekl Akira. „V domku jsou detektory proti nežádoucím návštěvám, stejně jako na zdi kolem parcely. Zařídil jsem, aby Churi držel stráž, Je spolehlivý a zkušený. Spěte klidně. O yasumi nasai, nebo jak vy říkáte,,dobrou noc‘,“

Akira se uklonil, vešel do svého pokoje a zavřel posuvné dveře.

Divoch oplatil Akirovi úklonu a obrátil se k Ráchel.

Cítil se nějak nesvůj. „Na shledanou ráno.“

Ráchel vypadala stejně nesvá. „Výborně.“

Divoch ji políbil. Tělo zareagovalo, když se podíval na obrysy jejích hebkých, pevných ňader. Chtěl ji požádat, aby zůstala v jeho pokoji. Dům však dýchal atmosférou chrámu, a když jim Akira přidělil samostatné pokoje, bylo by netaktní jeho rozhodnutí měnit. A navíc stěny jsou opravdu tenké jako papír. Akiru by možná uváděly do rozpaků zvuky jejich milování.

Ráchel tiše řekla chraplavým hlasem. „Dobrou noc, lásko. O yasumi nasai.“

Divoch ji pohladil po líci a něžně zašeptal stejná japonská slova.

Upřeně se na sebe dívali.

Divoch se zjevnou neochotou vešel do svého pokoje a zasunul pohyblivou Část steny.

Zůstal nehybné stát a čekal, až se mu zklidní dech a utiší bušící srdce. Na stole leželo černé pyžamo. Oblékl si je a zjistil, že vedle sklenice s vodou je položen kartáček na zuby a malá pasta a na podstavci oranžové a modré keramické umývadlo.

Domyšleno do nejmenších podrobností, pomyslel si Divoch.

Cítil se unaven. Malátně si vyčistil zuby a před osprchováním si odskočil na toaletu. Teď už jen zbývalo zhasnout lampu a natáhnout se na futon. Ve tmě viděl skrze stěnu slabé světlo a pohybující se Rachelin stín. Světlo zhaslo a slyšel Ráchel uléhat na žíněnku.

Upřeně hleděl do temného stropu a přemýšlel o všem, co je sem přivedlo, a snažil se odhadnout, co je čeká zítra a jakou mají naději přežít.

Nemám na výběr, uvažoval. Riziko musíme podstoupit. Není jiné cesty, jen kupředu. Jestli přežijeme, co se stane mezi Ráchel a mnou? Potřebuje snad získat jen pocit jistoty a najít někoho, kdo se postará o její ochranu?

Nebo tak vypadá láska? Nechce mít pocit bezpečí každý? Nezapomínej, že měla možnost odejít. Sama se vrhla do rizika, aby byla tady, s tebou.

Proč v tom hledáš nějaký problém? Co ti jde tak na nervy?

Obávám se, že jsem čím dál tím víc zamilovaný… Až si uvědomí, že ochránce je lidská bytost s chybami jako každý jiný, možná odejde.

Zavrtěl hlavou. Nepřemýšlej tak mnoho. Jak to Ráchel stále říkává? Abraham uvěřil na základe absurdity. Víra je absurdní a láska rovněž. Musíš věřit.

S budoucností si nedělej starosti. Teď je důležitá přítomnost.

Obrátil se na futonu ke stěně oddělující ho od Ráchel. Najednou si uvědomil, že Akira záměrně zařídil, aby jejich futony byly po stranách jedné stěny. Nebýt stěny, stačilo se natáhnout a dotkl by se jí.

Stěna. Tep se mu zrychlil, když pochopil Akirovu taktnost. Nechtěl sám řešit problém, chtějí-li být spolu nebo každý sám, volbu proto ponechal na nich. Divoch už nemusel dělat nic jiného než…

Natáhl se a odsunul díl stěny. Pod prošívanou přikrývkou viděl obrysy jejího těla. Byla od něho pouhé tři stopy. Oči si přivykly na temnotu. Viděl ji ležet na boku tváří k němu.

Oči měla otevřené. Usmívala se.

Srdce ho až zabolelo. Nadzvedl svou prošívanou deku. Vyklouzla zpod své a přesunula se pod jeho. Když spustil přikrývky a zakryl i hlavy měl pocit, že spí ve spacím pytli ve stanu.

Našla jeho ústa. Srdce se mu rozbušilo. Drželi se, tiskli se k sobě, muchlali se. Jednou byl on na ní, pak ona na něm. Polibky byly stále častější a delší. Jeden druhému se snažili stáhnout kalhoty pyžama. Měkká bavlna hladce klouzala přes stehna, kolena a kotníky. Prsty jí přejel po noze, pohladil jí bříško a sevřel ňadra.

„Prosím.“ šeptala.

S hlavou pod pokrývkou jí zvedl kabátek pyžama a políbil na prsní bradavky. Byly pevné a nalité.

„Prosím.“ šeptala.

Vydechla, když se s ní spojil. Roztřásl se, když se jemně hýbal a přál si vniknout do ní co nejhlouběji, aby s ní splynu! v jedno tělo. Zaťala mu nehty do zad. Uchopila ho za vlasy. Znovu ho líbala s otevřenou pusou a jazykem, jako by naznačovala, že by chtěla do něho vstoupit a splynout s ním.

Při vyvrcholení se jejich polibky staly velmi vášnivé. Akira je však nemohl zaslechnout, protože si navzájem své stony polykali.

ŠEST

Divoch se vzbudil v hluboké tmě. Lampy na chodbě i v jiných částech domku byly zhasnuty, jejich zář nepronikala papírovými stěnami do jeho pokoje. Dům byl tichý. Ráchel ležela vedle něj, měla jednu paži přes jeho prsa a hlavou se dotýkala jeho hlavy. Vnímal vůni jejích vlasů, voňavost její pleti. Při představě společného milování se usmál. Mít ji takto vedle sebe považoval za čest a cítil se navýsost spokojen.

Pohodlně se natáhl a pozoroval světélkující číslice na hodinkách. Dvě minuty po čtvrt na čtyři. Spal déle než šest hodin. Normálně by mu to stačilo, ale teď po vyčerpávajícím letu z Ameriky a stejně vyčerpávajícím milování s Ráchel byl překvapen, že nespal déle. Snad se tělo ještě nepřizpůsobilo posunu v časových pásmech, uvažoval. Možná nevědomky cítil, že v Americe je ráno a ne hluboká noc jako v Japonsku.

Ráchel ve spánku vzdychla a při tulil a se k němu. Jen si pořádně odpočiň, dokud můžeš. Poddal se teplu prošívané přikrývky, zívl a zavřel oči.

Okamžitě je však otevřel.

Odněkud z levé strany od zadního traktu domku, možná z prostoru před domkem, zaslechl tlumené zakašlání. Bleskurychle se posadil. Napadlo ho, že nejspíš zakašlal Churi stojící před domkem na stráži.

S napětím poslouchal pět minut, další zakašlání se už neozvalo. Uklidni se, říkal si v duchu. Nedalo mu to a uvažoval, jestli Churi, trénovaný Akirou, by si dovolil zakašlat, nebo kdyby si to tělo přece jen vynutilo, jestli by nezakašlal dostatečně silně, aby ho bylo slyšet zřetelně v domku. Akira by mu řekl, aby se v takovém případě nesnažil svou polohu skrývat.

Akira se však zmínil, že Churi není ještě vycvičen dokonale. Snad by mohl kázeň porušit.

Divoch násilím vypudil z mozku nedobrou předtuchu a přitulil se k Ráchel blíž, aby se těšil z jejího živočišného tepla. Najednou zvedl hlavu.

Slabé zašustění rýžových stébel, jako by něco stlačovalo vlákna rohožky latami, ho přinutilo podívat se směrem ke stěně vedoucí na chodbu.

Zaškrábání se ozvalo podruhé - nebylo nejmenší pochyby - byly to kroky. Opatrně došlapované. Pomalé a obezřetné kroky bosých nohou nebo jen v ponožkách. Kdyby stěny nebyly papírové, byly by kroky neslyšitelné.

Že by šel Akira do koupelny?

Ne, to Divoch okamžitě odmítl. Zvuk posunovaného dílu stěny se neozval.

Že by Churi hlídkoval na chodbě?

Proč? Interiér je hlídán čidly proti vetřelcům. Churi mohl být užitečný jedině venku.

Eko? Snad se probudila Časně, jak se starším lidem stává, a rozhodla se udělat některé potřebné práce, snad přípravu neobyčejné snídaně.

Ne, uvazoval. Její pokoj byl sice dál v chodbě, byl si však jistý, že by posunutí Části stěny určitě zaslechl, než by vyšla na chodbu.

Lehké kroky se neozývaly ze zadní části domku, kde je kuchyň a koupelna, ale z prostoru před pokojem Akiry a Divocha.

Už byl rozhodnut vzbudit Ráchel a varovat ji. Tep se mu zvýšil. V posledním okamžiku to neudělal, í když by jí na pusu přitiskl ruku, mohla by vydat zvuk a tím varovat vetřelce na chodbě. Opatrně a tichounce zvedl přikrývku a položil ji na Ráchel. Nervy měl napjaté na něj vyšší míru. Krev plná adrenalinu se hrnula z končetin do břicha a jako by ho spalovala. Stáhl svaly na hrudi, snažil se ovládnout nutkání ke zrychlenému dechu a nepozorovaně se nadzvedl do dřepu.

Z futonu se však neodvážil pohnout. Kdyby šlápl na rohožku, způsobil by stejné jemný hluk jako vetřelec a tím by ho varoval. Musel zůstat bez pohnutí se smysly ve střehu, dokud ho okolnosti nepřinutí k akci.

Zbraň neměl. On i Akira své pětačtyřicítky hodili do kanálu cestou na Dullesovo letiště. Nemohli doufat, že by se jim podařilo pronést je rentgeny a detektory kovů v bezpečnostních průchodech. V případě, že by vetřelec vnikl do Divochova pokoje, musel by se k němu dostat co nejblíž, aby se s ním mohl utkat tělo na tělo.

Se ztuhlými svaly hleděl upřeně na tmavou stěnu. Ozvalo se lehounké zaškrábání - někdo opatrně otevíral posuvnou část stěny.

Ne Divochovy stěny. Kousek za ní. Na druhé straně chodby někdo vnikal do Akirova pokoje.

Teď. Divoch musel jednat dřív, než někdo Akiru zaskočí.

Se svíravým pocitem v břichu udělal krok, najednou uhnul, když se stěna jeho pokoje se zapraskáním rozletěla a do pokoje se vřítili dva muži. Dopadli tvrdě, jedna postava si vyrazila dech.

Dva muži.

Divoch zahlédl Akirovu siluetu, rukou sekající do tváře jednoho z mužů. Vetřelec byl celý v Černém s černou kápí přes hlavu. Po Akirově úderu zabručel a vystřelil z pistole s tlumičem. Kulka udeřila do stropu. Divoch se vrhl dopředu.

Nesel na pomoc Akirovi, byl si jistý, že si poradí. Vrhl se doprava přes Ráchel a odtáhl ji do sousedního pokoje. Probudila se a vykřikla, když se stěna prolomila a muži vpadli na podlahu. Znovu vykřikla, když ji Divoch táhl pryč v zoufalém úsilí dostat ji z palebné čáry vetřelce.

Nezvaný host navzdory dalším Akirovým úderům vystřelil znovu.

Kulka se zaryla do steny poblíž Divocha a Ráchel.

Ta byla hrůzou natolik bez sebe, že už nekřičela. Přikrčila se a s fňukáním se rozběhla za Divochem. Dezorientovaná v cizím prostředí doběhla k další stěně dřív, než si to uvědomila a nebyla schopná zabrzdit a stěnou proletěla do druhého pokoje, kde dopadla na rohožku. Divoch ji zvedl a postrčil. „Jdi dál. Utíkej před dům. Chovej se tiše.“

Sotva od něho odběhla. Divoch se obrátil a spěchal pomoci Akirovi. S bušícím srdcem se octl v pokoji, kde jim Akira ukazoval samurajské meče. Doběhl ke stěně, jeden meč vytáhl z pochvy, zvedl špici ke stropu a dírou ve stěně vyběhl.

Pistole vetřelce Štěkla znovu. Kulka proděravěla stěnu, když Divoch přes Rachelin pokoj spěchal do svého. Viděl Akiru hranou ruky udeřit vetřelce do krku. Muž zůstal nehybně ležet.

Divoch si oddechl. Náhle vykřikl. „Akiro, za vámi.“

Další tmavá nejasná postava zaplnila díru ve stěně s napřaženou paží s pistolí.

Akira se svinul.

Vrahova kulka s tlumeným žuchnutím minula Akirova záda a vnikla do nehybného muže na podlaze.

Divoch stále držel meč špicí ke stropu. Oběma rukama sevřel rukojeť a vší silou švihl ostřím dolů. Současně uvolnil sevření a meč pustil směrem na muže v chodbě.

Konec ostří mířil na vetřelcovu hruď. Ve tmě nebyl let meče dobře vidět. Divoch doufal, že uslyší zvuk trhané látky a zařezávání do těla, ozvalo se však zařinčení kovu o kov.

Ostří dopadlo na vetřelcovu pistoli.

Zbraň spadla na podlahu.

Vetřelec se bleskově otočil a zmizel. Jeho kroky zaznívaly v chodbě směrem do zadního traktu domku.

Divoch zaslechl náraz dvou těl, Eko popadající dech a něčí pád. Vrhl se k otvoru ve stěně.

Akira doběhl dřív, skláněl se a hmatal kolem sebe. „Kde je zbraň?“ Vyštěkl japonskou kletbu, když hmatající ruce nic nenalézaly. Znovu zaklel, uchopil meč a proskočil dírou ve stěně.

Divoch skočil za ním právě včas, aby zahlédl vetřelce, jak se shýbá k nějakému tělu, zvedá meč a vybíhá otevřenými dveřmi.

Tělo na podlaze u vchodu byl Churi. Ležel na prsou s nohama směrem k verandě. Akira vztekem zaúpěl, přeskočil ho s připraveným mečem a vyběhl z verandy do tmy zahrady.

Divoch spěchal za ním, najednou se však zastavil. Nohou o něco zavadil. Byla to zbraň, kterou Akira hledal. Sebral ji a běžel dál.

Eko se vypotácela ze svého pokoje otřesena srážkou s vetřelcem.

Divoch ji oběhl, přeskočil Churiho, na jehož zádech zahlédl tmavou skvrnu, a s pistolí namířenou do zahrady se přikrčil na verandě.

Podle tvaru zbraně poznal Berettu 9mm, poboční zbraň příslušníků NATO a ozbrojených sil Spojených států. Hlaveň byla prodloužena tlumičem. V zásobníku bylo patnáct nábojů.

S pohledem upřeným do zahrady a s namířenou berettou se nervózně posunul k přístřešku schodů vedoucích k lázni. Tříčtvrteční měsíc a světlo pouličních lamp za zahradní zdí trochu rozptylovaly tmu. Viděl stíny kamenů a zákrsků na zlatém písku. Dokonce zahlédl i křivky od bodců v písku.

Stopy Akiry, pronásledujícího nepřítele, vedly do nehlubší tmy zahrady.

Běs největší úsilí Divoch dohlédl jen na vzdálenost třiceti kroků. V zadní části zahrady jako by se usadil černý mrak. Za zdí slyšel dopravní meh, vzdálené troubení auta a kvílení brzd. V zadní části zahrady uprostřed tmy zazvonila ocel o ocel, ostře, tvrdě, pronikavě: meče se střetly.

Okamžité následoval další třesk. Pak další, nelítostný, krutý.

Divoch vyskočil z úkrytu schodů a s hrudí sevřenou běžel do zahrady. Bosé nohy se bořily do chladného písku, když po čtyřech obcházel skály a zákrsky. Čím víc se blížil k zadní části zahrady, tím víc viděl. Od mečů se odrážel měsíční svit. Řinčení úderů sílilo. Zůstal jako přimražený stát. Tmavá postava se k němu blížila pozpátku s mečem zvednutým a odrážela údery zprava i zleva.

Muž se pohyboval tak rychle, že Divoch ve tmě nepoznal, jestli to je Akira, nebo vetřelec. Zvedl berettu, připraven okamžitě při vhodné příležitosti na vetřelce vystřelit. Obě postavy se obcházely, oběma rukama svíraly meče s ostřím natočeným vzhůru.

Akira! Konečně ho Divoch poznal.

Akira byl postavou ustupující dozadu. Divoch zamířil. Než však mohl Akirova protivníka zastřelit, oba muži vrazili do sebe, oddělili se, švihli meči ze strany a rychle se obešli.

Divoch se soustředil a zamířil. Z čela mu kanul pot. Prst na spoušti měl připravený. Kéž by se přestali na okamžik hýbat, pomyslel si. Jen na vteřinu zůstat stát! Nic jiného nepotřebuji! Vteřinku! Nic víc! Jediný okamžik pro jediný výstřel!

Postavy však do sebe neustále bušily, vrážely a měnily polohu. Vetřelec se náhle dostal do Divochovy palebné čáry. Než však stačil vystřelit, Akira si s vetřelcem vyměnil místo.

Meče řinčely stále rychleji.

Divoch stále mířil.

„Divochu, nepleťte se do toho! Je můj! Za Churiho!“

Divoch neochotně spustil zbraň. Kdyby vetřelce zastřelil a neumožnil Akirovi uhájit svou čest vykonáním pomsty za Churiho, nikdy by mu to neodpustil.

Divoch, vyřazený z boje, jen s obavami přihlížel. Bezmocnost mu svírala žaludek.

Ostří Akirova meče mířilo na vetřelcovu hruď, ten se však otočil a udeřil do Akirovy hlavy. Alespoň to tak vypadalo, protože to byl jen předstíraný útok. Když Akira učinil výpad, aby meč odrazil, vetřelec se otočil a s omračující rychlostí švihl po Akirově pravém stehnu.

Síla úderu by Akirovu nohu rozsekla. Udýchaný Akira však stačil uskočit dozadu. V okamžiku dopadu na písek se nahnul doleva, aby uhnul před dalším svištícím mečem. V okamžiku mihnutí meče se Akira otočil, udělal náhlý výpad, znovu se otočil a přinutil protivníka k ústupu. Výpad a další otočka v očekávání, že protivník uhne doleva.

Vetřelec však změnil směr a vyrazil. Akira se hbitě otočil a prudkými údery zaútočil - nahoru, do strany, dolů - a neustále s udivující rychlostí a půvabem postupoval kupředu.

Najednou se otočil na stranu a ohnul levou ruku přes prsa. Plochu ostří položil na předloktí, meč uchopil druhou rukou, špičku ostří namířil kupředu a udělal několik krátkých měkkých kroků ke svému protivníkovi.

Protivník ustoupil.

Akira šel neúprosně za ním.

Nepřítel ustupoval dál, neočekávaně se přesunul doleva a začal kroužit kolem Akiry, který svůj postup zastavil a otáčel se na místě s pohledem upřeným do očí obcházejícího nepřítele.

Vetřelec zaútočil. Akira při uhýbání uklouzl na písku, ztratil rovnováhu a narazil na skálu. Divoch překvapeně zasténal.

S chvějícím se srdcem zvedl berettu a zamířil.

Vetřelec se rozběhl k Akirovi.

Akira sebou mrskl do strany. Vetřelcův meč odštípl kousek kamene. Akira švihl nahoru a nepřítelovo tělo rozřízl zespoda nahoru. Ozval se zvuk podobný otevíranému zipu, když Akira rozťal nepřítelova střeva, břicho a hrudní koš.

Vytryskla krev. Orgány dopadaly na zem, vetřelec zasípal, upustil meč, zapotácel se dozadu, podivně sebou trhl a svalil se do něčeho, co vypadalo za ním jako černá díra.

Tou dírou bylo jezírko. Vetřelec padl a vystříkl gejzír vody. Po utišení vln plaval s tváří vzhůru, s očima otevřenýma, strnule.

Divoch se přiblížil. V noci nemohl vidět rudě se barvící vodu, jen si to představoval. Střeva vyplavala. Byl už často svědkem smrti, teď se mu však chtělo zvracet.

Akira se upřeně díval na mrtvolu. Prsa se mu viditelně dmula zrychleným dechem. Slyšitelně polkl a obrátil se k Divochovi. „Děkuji, že jste nezasáhl.“

„Vyžádalo si to však velké sebeovládání.“

„Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout.“ Na Akirově tváři se v kapkách potu odráželo měsíční světlo.

„V domku jsem vám nešel na pomoc hned, protože —’’ řekl Divoch.

„Musel jste nejdřív dohlédnout na bezpečnost principálky.“

„Správně. Naší principálky. Byl to automatický reflex. Neměl nic společného s tím, co k ní cítím“

„A co kdyby nebyla naší principálkou, jen prostou ženou, kterou milujete?“ zeptal se Akira.

Divoch nedovedl odpovědět.

„V tom případě je štěstím, že žena, kterou milujete, je naší principálkou,“ řekl Akira.

„Ano,“ řekl Divoch zarmoucen, současně však vděčný za Akirovo rozhřešení. „Mimořádné štěstí.“

„Jak se dostali dovnitř? Na každé zdi jsou čidla.“ Akira obešel jezírko, aniž by plovoucímu tělu věnoval jediný pohled. Došel ke zdi a pokračoval doprava.

Divoch šel za ním do kouta zahrady a dál podél druhé zdi. Za patnáct vteřin přišli k lanu, jehož konec byl ukotven v písku. Lano vybíhalo vzhůru ke střeše čtyřpodlažní budovy. Akira hrábl do písku. Vespod našel šipku, k níž bylo lano připevněné.

„Šipku vystřelili ze střechy budovy,“ řekl Akira. „Museli to udělat bezhlučné. Mimořádně silným samostřílem. Churi výstřel nezaslechl.“

„Jakmile bylo lano zakotveno, spustili se dolů a vršku zdi se vyhnuli,“ řekl Divoch. „Ale čidla jsou přece i v domě. Jak se dostali dovnitř?“

Akira šel malomyslně k domku. „Churi jim to umožnil.“

„Cože? Myslel jsem, že k němu máte důvěru.“

„To je bez debaty.“ Přiblížili se k zadní verandě a Akira ukázal na Churiho tělo. „Všimněte si polohy těla. Dveře jsou pootevřené. Zhroutil se napůl v domku, napůl venku. Leží na břiše. Hlavu má v chodbě.“ Došli k tělu. „Na zádech má krev. Díru od kulky.“

„Takže byl střelen, když vcházel do domu,“ řekl Divoch.

Akira si klekl a dotkl se Churiho zad. Hlas měl ztěžklý smutkem. „Důkaz potvrzuje domněnku. Vedle horké lázně je skrytý vypínač čidel. Po několikahodinové hlídce Churi zřejmě pocítil nutnost vejít do domu, snad do koupelny. Vypnul čidla, otevřel dveře a byl zastřelen.“

Jeho posledním vydechnutím bylo ono zakašlání, které jsem slyšel. Zvuk otevíraných dveří a dopad Churiho na podlahu, to mě jisté probudilo, i když jsem si to neuvědomil. Tyto zvuky vzbudily i Akiru.

„Ruční zbraně jsou v Japonsku přísně kontrolované,“ řekl Akira. „Proto měl Churi meč, který‘ mu sebral muž teď ležící v jezírku, když vyběhl z domu. Churi měl zřejmě v úmyslu čidla zapnout, až vejde a zavře dveře. Všimněte si stopy moče kolem jeho boků.“ Akira pohladil Churiho po hlavě. „Můj milý příteli, jak jsi mohl udělat takovou hloupost? Tolikrát jsem ti říkal, neopouštěj místo, které máš hlídat. Neodcházej ze svého stanoviště. Před nástupem služby ulev svému tělu, a jestli dostaneš později nutkání, vyčurej se do kalhot. Nehlučně. Nepohodlí, které pocítíš, není ničím ve srovnání s nutností splnil svou povinnost jako ochránce. Proč, Churi, neučil jsem tě snad dost dobře? Nebyl jsem snad hodný být tvým sensei Akira zavzlykal, sehnul se a políbil Churiho na krk.

Divoch jen bezmocně přihlížel. Nenapadlo ho nic, co by mohl říci. Všechna slova útěchy, která by vyslovil, se zdála být dojemně nepřiměřená.

Soucit mu napověděl, co má dělat. Bez mnoha slov. Žádné logické vysvětlování. Žádný pokus o zlehčování ztráty nebo se v tom pokoušet hledat nějaký smysl. Tři čtyři upřímná slova vyjádří všechno.

„Je mi to líto.“ Divoch sevřel Akirova pokleslá ramena.

Akira si utřel slzy, ovládl své dojetí a řekl „Domo arigato.“

Najednou nějaký pohyb vzbudil Divochovu pozornost. Odvrátil pohled od Akiry a uviděl Eko stojící nad Churim. Po tváři jí tekly slzy. Pomalu klekla, pak sedla a v náručí chovala vnukovu hlavu.

Divoch měl pocit, že se udusí.

Ještě jiný pohyb přitáhl jeho pohled. Ze tmy váhavě vystoupila Ráchel. Šla jako zhypnotizovaná. V tváři byla znepokojivě bledá, rysy ochablé, oči netečné.

Dívala se nepřítomné před sebe, jako by nevnímala ani Eko, sedící před ní a hladící Churiho po vlasech, ani Divocha, svírajícího Akirova ramena.

Bez jediného mrknutí se dívala do zahrady.

Můj Bože, pomyslel si Divoch. Zachvěl se, když ve svěšené pravé ruce uviděl pistoli, jejíž tlumič mířil na Rachelinu pravou nohu. Určitě se vracela do mého pokoje a na podlaze vedle vetřelce zabitého Akirou našla pistoli.

Řekl jsem jí přece, aby zůstala před domem.

Proč mé neposlechla? A co dělá s tou pistolí?

Divoch se opatrné narovnal. Za ušima cítil podivný tlak. V obavě, aby ji rychlým pohybem nepolekal a ona reflexivně nevystřelila, pomalu obesel Akiru, Churiho a Eko a sevřel jí ruce. Pistoli v její ruce namířil do stěny, pak odtáhl ze spouště její prst a prsty uvolnil ze sevření.

„Pojď řekl a pistoli položil na podlahu. „Už je to lepší. Vím, že jsi polekaná, ale neměla jsi zbraň zvedat. Mohla ses postřelit. Nebo někoho z nás.“

Neodpověděla. Tvářila se, jako by si vůbec neuvědomovala, že zbraň vzala. Jen se upřeně dívala do noci.

„Až si budeš chtít zase někdy vzít pistoli,“ řekl Divoch, „počkej, až tě s ní naučím zacházet.“

„Umím.“ zašeptala.

„Co umíš?“

„S ní zacházet.“

„Ale samozřejmě.“ Divoch doufal, že nebude jeho slova brát jako zesměšňování.

„Otec mě to naučil.“ Stála těsně vedle Divocha, ale její slova jako by přicházel a z dálky.

Divoch ji objal a čekal. Záda měla znepokojivě ztuhlá.

„Pušky, pistole, brokovnice. Každou neděli střelba na umělé holuby. Jednou mě přinutil zastřelit bažanta.“ Otřásla se.

„To už je dávno,“ řekl Divoch. „Hrůza dnešní noci už je za námi. Jsi v bezpečí.“

„Teď, tím to však nekončí. Přijdou jiní. Nikdy nepřestanou přicházet.“

„Mýlíš se,“ řekl Divoch. „Přestanou. Přinutíme je, aby přestali. Budu tě chránit.“

„Musela jsem… tu pistoli zvednout… Byli tři.“

„Nerozumím, co to…“

Vtom Divochovi došlo, co naznačovala, a zachvěl se stejně jako ona. „Tři?“

Začala se nesmírně pomalu otáčet. Spíš to vypadalo, že se pod ní otáčí podlaha. Tupě se dívala do temné chodby.

Vyděšený Divoch sebral pistoli a spěchal chodbou. Našel vypínač a rozsvítil. Oslepený náhlou září prošel rozbitou stěnou do svého pokoje. Mrtvola v tmavém na podlaze byl první muž, kterého zabil Akira. Na prsou mu prosakovala krev, to však byl následek střely druhého vetřelce, který minul Akiru a zasáhl svého společníka.

Tři?

Divoch ani v Rachelině pokoji nikoho nenašel. S obavou vstoupil do dalšího pokoje, rozsvítil lampu. Byl prázdný. Krátce se podíval na samurajské meče na stěně a na prázdné místo patřící meči, který vzal.

Otevřel posuvný díl stěny a vrátil se na chodbu. Ráchel na druhém konci chodby se ani nepohnula. Jako v transu stála zády k Akirovi a Eko, kteří se v zármutku dotýkali Churiho těla, a dívala se směrem k Divochovi.

„Ráchel, jsi si jistá?“

Pak najednou mezi svým a Akirovým pokojem uviděl na rohožkách prázdné nábojnice. S připravenou pistolí se přiblížil k otvoru ve stěně do Akirova pokoje. V pokoji ležel na zádech černě oděný muž s očima překvapením široce otevřenýma. Kolem něho bylo plno krve, v hrudi měl díry od kulek. U nohou prázdné nábojnice.

Divoch se vrátil k prázdným nábojnicím na chodbě a dál ve svém pokoji. Některé byly zřejmě z pistole vyhozeny, když vetřelec střílel po Akirovi.

Kolikrát asi vystřelil? uvažoval Divoch.

Snad Čtyřikrát pětkrát. Tolik se toho stalo, že si nemohl vzpomenout. Zhrozil se objevu a vytáhl zásobník.

Zásobník byl prázdný.

Potáhl závěr do zadní polohy. Komora byla prázdná. Pistole byla konstruovaná tak, že po vyhození poslední nábojnice zůstane závěr v zadní poloze. Tím se nechal oklamat. Ráchel jistě zmáčkla spoušť a závěr se posunul, jako by pistole byla nabita.

Ježíši, pomyslel si. Ještě jednou prohlédl stopy ze svého pokoje přes chodbu a do Akirova pokoje. Třetí vetřelec se musel ukrýt v domě, když přepadem nedopadlo dobře. Ráchel vešla do mého pokoje, našla pistoli, pak uslyšela a uviděla třetího muže.

Střílela do něho tak dlouho, až vyprázdnila zásobník. Nejméně deset výstřelů. Střílela po celou dobu, co šla za ním do Akirova pokoje, zastavila se nad ním a střílela do něho dál.

Ježíši, opakoval. Zřejmě se tak vyděsila, že se přestala ovládat. Není divu, že teď vypadá jako chodící mrtvola. Není duševně otřesena, protože napadli nás. Je duševně otřesena, protože…

Přešel chodbu a pevněji objal. „Neměla jsi na vybranou.“

Paže měla sevřené, tělo strnulé.

„Ráchel přece ses musela bránit. Jen uvažuj, on by té zabil. Pravděpodobnější zachránila život Akirovi. Eko i mně. Udělala jsi to správně.“

Hrud se jí zvedala, jak těžce oddechovala. „Mrtvoly. Všude, kam přijdeme, umírají lidé… A teď jsem vrahem i já.“

Ani nemusela dodávat kvůli tobě, protože jsem zůstala s tebou, protože jsem se do tebe zamilovala.

Za lásku je to vysoká cena, pomyslel si Divoch.

„Nejenom že jsem ho zastřelila. Zohavila jsem ho,“ řekla Ráchel.

Konečně začala plakat. Slzami promáčela Divochovo pyžamo. Cítil je na kůži.

Protože jsem ti dovolil zůstat se mnou, pomyslel si Divoch. Je to moje chyba. Nechal jsem se do toho zaplést. Churi není jediný, kdo dnes dělal chyby.

Zatraceně, tolik pravidel jsem porušil.

Kdyby Ráchel byla jen mou principálkou a ne milenkou, věděl bych, co dělat! Mou povinností bylo zůstat s ní! Akira si rizika byl vědom! Protože jsem si neujasnil, jestli ochraňuji principálku nebo milenku, mám pocit viny, protože jsem se staral o své zájmy a opustil Akiru.

Akira. To je další pravidlo, které jsem porušil. Spřátelil jsem se s ním. Ochránce by neměl být přítelem jiného ochránce! Člověk pak neví, koho má ochraňovat, přítele nebo principálku!

Kriste Pane, to je šlamastyka. Jakmile byla Ráchel v bezpečí, neměl jsem chodit na pomoc Akirovi. Měl jsem ten zatracený domek prohledat a ujistit se, že v něm není další vetřelec. Ráchel byla přinucena zabít toho muže, protože jsem to zvoral.

Ráchel začala hrozně vzlykat.

Divoch ji sevřel pevněji. „Je mi to líto, Ráchel.“

Ta slova už dnes v noci říkám podruhé, napadlo ho.

Kolikrát je jesle budu muset říci?

„Dal bych cokoli za to, kdybych mohl změnit, co se tady stalo,“ řekl jí.

Už se chystal říci Čím dřív ode mé odejdeš, tím lépe pro tebe, když ho překvapila tím, že ho objala kolem krku.

„Ať ty muže poslal kdokoli, ať mě kdokoliv přinutil zabíjet.“ řekla, „Bože, dej mi sílu, abych je přinutila za to zaplatit. Jsem na ně tak rozzlobená, že bych byla schopná zabíjet zase.“

Její výbuch a plamenná slova Divocha polekaly. Zamračil se, když viděl Akiru a Eko dotýkat se Churiho těla na konci chodby.

Akira vstal otřesen žalem a obrátil se pohledem do zahrady. Hlubokým, emocí sevřeným hlasem řekl. „Otec se patnáct roků soustředil na vybudování této zahrady. Téměř stejný počet roků jsem v jeho úsilí pokračoval. A podívejte se teď na ni. Stopy smazaly vlnovky. Do písku vsákla krev. Jezírko je znesvěceno. Úsilí trvající polovinu lidského života bylo zničeno. Ať ty zbabělce, kteří přepadli můj dům, najal kdokoli, projevil takový nedostatek úcty, že nezasluhuje, aby s ním bylo jednáno jako s důstojným protivníkem. Až ho najdu, zabiji ho s opovržením, rozčtvrtím jeho tělo a naházím do moře. Jeho duše nenalezne odpočinek mezi svými předky. Přísahám, že udělám vše, abych ho našel a pomstil se za to, co udělal zahradě mého otce.“ Akira si oddechl. „A Churimu.“

Z Akirových slov, plných hněvu, doplněných Racheliným hněvem Divocha zamrazilo. Přísahy pomsty mu zmrazovaly žíly. Jak to Ráchel řekla? Mrtvoly. Všude, kam přijdeme, umírají lidé. Ano, tolik smrti, pomyslel si. Jsme jí zachváceni. Jako chyceni do pasti. Kdysi jsem věřil v to, co mě učil Graham že pomsta je čestná. A teď? Ta hořkost v hlase Ráchel. Ta krutost ve tváři Akiry. Ale ať uděláme pro přežití dnešní noční můry cokoli, může nás to zničit.

Divoch sevřel Ráchel pevněji, když si uvědomil, že zase vzlyká.

SEDM

Seděli v pokoji nenarušeném útokem na polštářích u nízkého černého stolu.

„Kdo sem ty muže poslal? Jak mohli vědět, ze nás tady najdou?“ uvažoval nahlas Divoch.

Obvyklý smutek v Akirových očích se změnil ve zlost. „Zřejmě jen nějakou náhodou na nás nezaútočili v noci, kdy jsme přijeli, protože nás čekali.“

„Někdo tedy věděl, že z Ameriky přijedeme sem,“ řekla Ráchel, „… nejprve Virginia Beach a teď tady.“

„Pochybuji, že ty dva útoky spolu nějak souvisí.“ řekl Divoch. „Ve Virginia Beach bylo hlavním cílem zabít Maka, aby nevyzradil informace, a tebe oddělit od Akiry a ode mě, abys nebyla… Co? V cestě? Zapletena do pohnutek vedoucích k tomu, že nám voperovali falešnou paměť?“

„Naproti tomu útok dnes v noci byl nevybíravý,“ řekl Akira. „Do mého domu jsou zváni pouze lidé, kterým bezvýhradně důvěřuji. Eko by nikdy nikomu neřekla ani slovo o vnitřním uspořádání a o zařízení domu. Ani Churi. Vetřelci nemohli vědět, která ložnice je moje a které pro hosty. Nikdo z nás jako jedinec nebyl předmětem jejich zájmu. Kdyby chtěli odvést Ráchel, vybrali by si k tomu přehlednější situaci. Ale vplížit se do mého domu? Vypadá to tak, že sem přišli s jediným úmyslem - zabít nás všechny tři:’

Ráchel přivřela oči. „Ať tu sebranku na nás do Virginia Beach poslal kdokoliv, není to tentýž člověk, který na nás dnes v noci poslal ty tři muže.“

„Zdá se, že tomu tak opravdu je,“ řekl Divoch. „Ty dva útoky řídili různí lidé s různými cíli. Jeden chce, abychom v pátrám pokračovali, druhý, abychom s pátráním skončili. Ale kdo? Krucinál, kdo v tom má prsty?“

Ráchel se obrátila k Akirovi. „Zmínil jste se, že chcete promluvit s nějakým mužem. Nazval jste ho,moudrým a svatým.‘“

Akira přikývl. „Doufal jsem, že ho navštívíme dnes ráno. Obávám se však, že budeme muset návštěvu odložit… Kvůli Churimu.“ Šlachy na Akirově krku naběhly jako provazy. „Musíme zajistit přípravu.“

Divoch slyšel pláč Eko ze zadní části domu. Představil si, jak chová vnukovu hlavu. Mrtvola byla donesena dovnitř a dveře zamčeny.

„Škoda že nebyli zabiti jenom ti tři vetřelci. Pokusil bych se potajmu zbavit jejich tel,“ řekl Akira. „Nemám však auto, abych je odvezl. Kdybych si nějaké najal, čumilové by se nahrnuli do ulice a poznali by, že vynášíme těla, bez ohledu na to, jak bychom to chtěli zamaskovat. Jedinou možností by bylo využít zbývající tmy a mrtvoly pohřbít na zahradě. Toto řešení je však pro mě nepřijatelné. Odmítám připustit další znesvěcení otcovy zahrady. Vetřelcům to je sice jedno, ale Churimu ne. On musí mít řádný pohřeb. Musí být pohřben důstojně. Je podstatné, abychom ho Eko a já mohli chodit často navštěvovat a modlit se u jeho hrobu. Má povinnost je jasná. Jsem nucen upozornit policií.“

Divoch ho pozorně poslouchal. „To je pravda.“

„Vy byste tu však neměli být, až sem přijdou,“ řekl Akira. „Kdyby totiž policie zjistila, že do tolika úmrtí jsou zapleteni dva Američané, vyšetřování by bylo mnohem přísnější. Při něm by odhalili, že jste do Japonska přijeli na falešné pasy. Uvěznili by vás. Ale i kdyby vaše pasy nezpochybnili, zveřejnění případu by vyvolalo takovou pozornost, že by uškodilo našemu pátrání.“

„Co policii řeknete?“ zeptala se Ráchel.

„Tři muži vnikli do mého domu s cílem ukrást mou uměleckou sbírku. Zastřelili Churiho. Rozruch mě probudil a došlo ke střetnutí. Jednoho jsem zabil v boji zblízka, jeho pistolí jsem zabil druhého. Po vystřílení zásobníku jsem uchopil meč a pronásledoval třetího vetřelce. Ten také sebral meč, ale mému útoku neodolal. Použití meče bude u mě považováno za hrdinství a připočte se mi k dobru.“

Divoch zvažoval jeho slova. „Všechny podrobnosti zapadají. Mělo by to vyjít.“ Kéž by, dodal tiše.

, Jedině když smažu vaše a Racheliny otisky prstů z pistole, kterou jste drželi,“ řekl Akira. „Nebudou-li na zbrani žádné otisky, postačí ji přitisknout k prstům mrtvého muže ve vašem pokoji a druhého na zahradě. Kromě toho budu muset ze zbraně vystřelit, abych měl na rukou stopy střelného prachu pro případ, že by si mou verzi chtěli laboratorně prověřit… Nezapomněl jsem na něco?“

„Ano,“ řekl Divoch. „Na moje otisky na jednom z mečů.“

„O meč se postarám. Měli byste ale okamžitě odsud odjet. Dřív než lékař-vyšetřovatel podle stavu těl pozná, že mezi mým telefonickým zavoláním a bojem uběhla nepřiměřeně dlouhá doba.“

Ráchel se netvářila nijak nadšeně. „Kam máme jit? Jak se s vámi budeme moci spojit? Zvykla jsem si, že jsme neustále spolu, a jen pomyšlení na odloučeni…“

„Připojím se k vám co nejdřív“ řekl Akira. „Dám vám své telefonní číslo. Neměli byste však volat, pokud to nebude nezbytně nutné. Dám rovněž pokyny do své oblíbené restaurace. Buďte tam v poledne. Nebudu-li moci se tam s vámi setkat, zatelefonuji. Majitel mě zná. Důvěřuji mu.“

„Co když vám něco zabrání tam zavolat?“ zeptala se roztřeseným hlasem Ráchel.

„Vraťte se do restaurace v šest večer.“

„A jestli ani večer nepřijdete a ani nezavoláte?“

„Tak to zkuste v restauraci následující dopoledne v devět. Jestli se s vámi ani pak nebudu moci spojit, zatelefonujte mi domů. Jestli vám Eko řekne ‚moši, moši‘, což znamená ‚haléř, bude to znamenat, že má nepřítomnost má rozumné vysvětlení. Zavolejte znovu později. Jestli řekne ‚hai‘, což znamená ‚ano‘ a řekne to hrubě, stalo se něco velice nedobrého. Zavěste a co nejdříve odjeďte z Japonska.“

„To nemohu udělat,“ řekl Divoch.

Akira přimhouřil oči. „Ale? Pročpak ne?“

„Zašel jsem už příliš daleko. Příliš mnoho jsem prodělal. Ať s vámi, nebo bez vás, jsem odhodlán to dotáhnout až do konce.“ řekl Divoch.

„Bez znalosti japonštiny a sám nemáte nejmenší naději něčeho dosáhnout. Vzpomeňte si, co jsem vám řekl. Japonsko je ostrovní kmenové společenství. Mezi sto dvaceti pěti milióny Japonci tu žije méně než patnáct tisíc Američanů. Cizinci jsou tady vždy podezřelí. Pro své pátrám neseženete nikoho ke spolupráci. A kde chcete své pátrání začít?“

„Tam, kde vy,“ řekl Divoch. „Kde najdu svatého muže, o němž jste se zmínil?“

„Nebude s vámi mluvit.“

„To je možné, ale musím se o to pokusit. Tak kde ho najdu?“

„Vaše tvrdohlavost je pozoruhodná.“ Z úzkého lakovaného psacího stolu přinesl Akira s pochybovačným výrazem péro a papír. Napsal řadu čísel a pokyny na několik míst. „Svatý muž je můj sensei. Měl by být na tomto místě.“ Akira poklepal na papír. „Nejdřív však zajděte do restaurace.“

Divoch vzal papír. „Samozřejmě.“ Vstal.

„Bleskově se obleču,“ řekla Ráchel.

Divoch vyšel za ní z pokoje na chodbu.

Na vzdáleném konci chodby Eko klečela a hladila vnukovy vlasy. Slzy jí stékaly na tvář mrtvého.

Nechť je jí Bůh nápomocen, pomyslel si Divoch.

Nechť je Bůh nápomocen nám.

OSM

O patnáct minut později Divoch a Ráchel nesli cestovní zavazadla po ztemnělém chodníku z bílých kamínků. Dříve tak mírumilovná zahrada teď vypadala hrůzostrašně. U dveří se Divoch obrátil a uklonil se Akirovi.

Akira mu úklonu vrátil. „Sajonara“

„Sajonara. Doufejme, že to není na dlouho.“

„Jakmile to vyřídím s policií, okamžitě se k vám připojím.“ Akira neočekávaně natáhl ruku, Divochovi však trvalo několik vteřin, než pochopil jeho úmysl.

Akira napřáhl ruku. Pozoruhodně porušil japonský obyčej a nabídl Divochovi ruku k potřesení na rozloučenou.

Divoch byl dojat když se jejich dlaně setkaly. Akirovo sevření bylo jemné, přece však pevné. Při předpokládané síle válečníka až křehké.

V následujícím okamžiku Akira zvedl dřevěnou tyč z kovových háků po obou stranách dveří. Divoch opatrně dveře otevřel, vykoukl a prohlédl si tmavou ulici. Nic nezvyklého nezpozoroval. Nervózně vykročil na chodník tak, aby svým tělem chránil Ráchel. Pod sakem měl pistoli jednoho z vetřelců. Vědomě riskoval, že policie nebude pátrat, proč měli tři vetřelci jenom dvě zbraně.

Dveře se za ním se zašustěním zavřely. Pak se ozval temný úder tyče pokládané na místo. Když zahnuli za roh, Divoch se cítil pokleslý na duchu i na těle.

Nedokonalý.

Osamocený.

AMATERASU BOHYNĚ SLUNCE

.

JEDNA

Ujistili se, že nejsou sledováni, a ušli několik mil. Slunce už vyšlo, v ulicích nastával shon a hluk. Při přecházení křižovatek si Divoch musel neustále připomínat, aby nesledoval auta přijíždějící zleva, jak by to dělal v Americe a ve většině Evropy, ale aby se díval doprava, protože tady, stejné jako v Anglii, motoristé jezdí po levé straně silnice, takže z hlediska chodců přijíždějí zprava.

Divocha napadlo vzít si taxi, vzápětí si však uvědomil, že nemají žádný cíl. Ale i kdyby měli nějaký určitý cíl, neznalost japonštiny jim znemožňovala se s řidičem domluvit. Tento problém Akira částečně vyřešil tím, že pokyny, jak se dostat do restaurace a k jeho sensei, napsal japonsky i anglicky. Za stávajících okolností jim však jeho pokyny nebyly k ničemu. Divoch i Ráchel se cítili zcela ztraceni.

Někam přece musejí jít. Potulování ulicemi bylo nejen bezúčelné, ale i únavné. Kufry se pomalu stávaly přítěží.

„Snad bychom se mohli projet autobusem“ navrhla Ráchel. „Aspoň bychom si mohli na chvíli sednout.“

Svůj názor však brzy změnila. Každý autobus byl přecpaný. Nejenže neexistovala naděje si sednout, ale ani stát.

Divoch se zastavil před vchodem do metra.

„Vagóny budou stejně přecpané jako autobusy,“ řekla Ráchel.

„To je sice víc než pravděpodobné, ale přece jen, pojďme se tam podívat.“

Sestoupili do klaustrofobního zmatku. Cestující se strkali a vrhali na ně zvědavé pohledy. Někdo vrazil do Divochova kufru a bolestivě ho udeřil do nohy. Odněkud zepředu se ozval hukot vlaku. Divoch vystoupil z hlavního proudu přicházejících a octl se před ohlušujícím prostorem plným mačkajících se lidí. Proti metru v New Yorku však stanice byla alespoň Čistá a jasně osvětlená. Na stěně byl diagram s různobarevné se protínajícími čárami. Pod japonským nápisem Divoch uviděl anglický nápis.

„To je mapa tratí podzemní dráhy.“ řekl Divoch.

S jistými obtížemi z diagramu usoudili, že tato větev metra se nazývá Chi-yoda. Zelená linka vedla do centra Tokia, odkud černá linka k východu byla označena jako GINZA.

Divoch si prohlédl Akirou popsaný papír. „Ta restaurace je ve čtvrti Ginza. Pojedeme-li tímto vlakem a vystoupíme někde v centru města, snad se dostaneme do blízkosti našeho dohodnutého setkání.“

„Nebo se ve městě ztratíme ještě víc.“

„Musíš věřit,“ řekl Divoch. „Tak nějak jsi to přece říkala, ne?“

Cestující se stavěli do řady před automatem na jízdenky. Divoch je napodobil. Použil japonské peníze, které dostal na letišti. Po příjezdu vlaku se čekající dav zavlnil k otevřeným dveřím a Divocha a Ráchel vnesl do vozu. Houpání rychle jedoucího vlaku a tlak cestujících přitiskl Divocha na Rachelina ňadra.O několik zastávek později po přeplněném schodišti vystoupili z metra do ohlušujícího hřmotu centra Tokia. Před nimi se tyčily kancelářské budovy a obchodní domy. Dopravní ruch a hemžení chodců byly ohromující.

„Musíme něco udělat s těmi kufry, abychom je pořád nemuseli vláčet s sebou,“ řekla Ráchel.

Rozhodli se vyhledat hotel. Dřív se však octli na konečné stanici metra. V hlučícím davu uviděli skříňky. Když v nich uschovali kufry, cítili se jako znovuzrození.

„Teprve devět hodin.“ řekl Divoch. „V restauraci máme být až v poledne.“

„Tak se poohlédneme po zajímavostech města.“

Divoch cítil, že se Ráchel jen naoko snaží tvářit optimisticky. Sám se snažil odpoutat od otřesu minulé noci. Bezstarostně se mu však dařilo tvářit jen do okamžiku, kdy vyšli ze stanice a uviděl prodejní automat novin. Zakoktal a ukázal. Na první straně novin byla velká fotografie Japonce, kterého viděli v televizi v motelu v Severní Karolině.

„Muto Kamiči.“ Divoch prudce vydechl, neschopen potlačit falešnou vzpomínku na Kamičiho tělo roztáté vpůli. Vzápětí se opravil a použil televizním hlasatelem používaného jména tohoto antiamerického politika, „Kunio Širai.“

Fotograf zabíral šedovlasého Japonce, jak vášnivě promlouvá k rozčilené skupině lidí, napohled vypadající jako studenti.

Proč někdo chce, abych si myslel, že zemřel? uvažoval Divoch. Zamrazilo ho. Myslí si i on, že viděl zemřít nás?

„Pojďme odsud pryč a poohlédněme se po nějakém méně přeplněném místě,“ řekl Divoch. „Musím chvíli nerušené přemýšlet.“

DVA

Ze stanice jeli na západ a octli se na velkém náměstí nazývané Kokyo Gai-en. Za vodním příkopem zářil císařský Imperiál Paláce. Divoch Šel s Ráchel po širokém štěrkovém chodníku k jižní Části náměstí. Cestou se snažil uspořádat si myšlenky. „Začínám mít dojem, že někdo Akiru a mě přinutil jet do Japonska.“

„Nechápu, jak by někdo mohl něco takového udělat. Každý krok jsme přece udělali z vlastní vůle. Z Řecka do Francie, pak do Ameriky a sem,“ řekla

Ráchel.

„Někdo musel však předvídat, že přijdeme do Akirova domu. Přepadová jednotka byla připravena. Někdo myslí za nás dopředu.“

„Ale jak?“

Přešli ulici a pokračovali k západu. Po levici byla budova parlamentu, vpravo za hradním příkopem císařské zahrady. Divoch však byl příliš ponořen do přemýšlení, než aby to bral na vědomí.

Chvíli šel v zadumaném mlčení. „Kdyby si dva muži mysleli, že se navzájem viděli zemřít a pak se setkali,“ konečně řekl, „co by udělali?“

„To je přece jasné.“ Ráchel pokrčila rameny. „Přesně to, co jste udělali ty a Akira. Zoufale by se snažili zjistit, co se doopravdy stalo.“

„A kdyby zjistili, že někdo známý vědomě zařídil, aby se setkali?“

„Zašli by za ním a požadovali by vysvětlení,“ řekla Ráchel.

„To je logické a dá se to předpokládat. Šli jsme tedy za Grahamem a zjistili jsme, že byl zavražděn. Nedověděli jsme se nic. My se ale odpovědi na naše otázky musíme dověděl. Tak kam se po nich asi máme porozhlédnout?“

„Zbývá jediná možnost,“ řekla Ráchel. „Zajet tam, kde jste zdánlivě viděli jeden druhého zemřít. Do Horského zátiší Medford Gap.“

„Tam však zjišťujeme, že Horské zátiší neexistuje. Lze tedy také předvídat, že při dalším pátrání zjistíme ještě něco jiného, co se nestalo?“ zeptal se Divoch. „Že zajdeme do nemocnice v Harrisburgu, kde předpokládáme, že naše zranění ošetřovali, a kde si každý pamatujeme jméno stejného lékaře.“

„Tím však tvoje teorie končí.“ řekla Ráchel. „Nikdo přece nemohl předvídat, že svá zranění se rozhodnete ověřit rentgenovými snímky. A zcela určitě nikdo nemohl předvídat, že budeš mluvit s doktorem Samizem ve Philadelphii.“

Prošli kolem dvou honosně vypadajících budov. Upoutal je zalesněný park. Pod japonským nápisem u vchodu byl anglický nápis: ZAHRADA MEIDŽIHO SVATYNĚ.

„Skupina našich pronásledovatelů na nás mohla čekat v nemocnici.“ řekl Divoch. „A ještě mnohem snadněji nás mohli vystopovat, když jsme v Medford Gap hledali Horské zátiší. V New Yorku jsme si ověřili, že nás nikdo nesleduje. Po zjištění v Medford Gap jsme však byli tak zmateni, že nám to možná ušlo. Když jsme z auta odešli do nemocnice v Harrisburgu, pronásledovatelé mohli na auto umístit naváděcí zařízení a snadno nás sledovat do Virginia Beach. Tam zabili Maka, aby mu zabránili promluvit, a tebe chtěli od nás oddělit. Když tak teď o tom přemýšlím. Maková smrt nám nejenom znemožnila získat informace, ale vrhla na nás obvinění z jeho zavraždění. To nás přinutilo k útěku.“

„Když jsme pak v televizi uviděli Kunio Širaie, věděli jsme přesně, kam máme utéci,“ řekla Ráchel. „Do Japonska.“ Zavrtěla hlavou. „Logika tu ale poněkud pokulhává. Jak by si někdo mohl být jistý, že Širaie v televizi uvidíme?“

„Museli jsme přece sledovat zprávy týkající se pátrání policie po pachatelích vražd. Kdybychom se to nedověděli z televize, zjistili bychom to z časopisů nebo novin.“

„… souhlasím.“

Divoch se zamračil. „Jenže skupina, která zabila Maka, pracuje pro někoho jiného než skupina pokoušející se minulé noci zavraždit nás. Jeden chce, abychom v pátrání pokračovali, druhý chce, abychom toho nechali.“ Zlostně mávl rukou.

Široký chodník je vedl pod obrovskou bránou postavenou z cypřišových trámů. Konstrukce Divochovi připomínala obrovský japonský znak. Po stranách chodníku byly stromy a keře, které zrak příchozího nasměrovaly k veliké pagodě, ke svatyni Meidžiho. Její tři podlaží byla zvýrazněna dlouhými nízkými budovami vpravo a vlevo. Střecha pagody byla rovná, její boky se svažovaly dolů, odkud se opět vinuly nahoru, aby vytvořily pomyslné spojení země s nebem. Elegance a harmonie na Divocha hluboce zapůsobily.

S překvapením zaslechl anglicky mluvící hlas. Ráchel se mu zavěsila za paži. Nervózně se otočil a uviděl něco ták nečekaného, že zmateně zamrkal.

Američané!

Ne pár, ale několik desítek. Divoch přijel do Japonska sice teprve před několika hodinami, na davy Orientálců si však už natolik zvykl, že mu tato tlačenice bělochů na okamžik připadala tak zvláštní, jako se sám s Ráchel cílili mezi nepřehlednými davy Japonců, za nimiž šli ke svatyni.

Hlas promlouvající anglicky patřil půvabné, asi dvacetileté Japonce. Měla modrou sukni a blejzr připomínající uniformu. Držela psací desku s papíry, přidržovanými klipsem, v chůzi otáčela hlavou a promlouvala k Američanům jdoucím za ní.

Skupina turistů, v duchu usoudil Divoch.

„Svatyně Meidžiho, jedno z nejvýznamnějších poutních míst v Japonsku,“ vysvětlovala průvodkyně s výraznou anglickou dikcí, přestože jí některé prvky typické pro angličtinu dělaly potíže.

Zastavili se v místě, kde chodník ústil do nádvoří. Skupina turistů vytvořila půlkruh před průvodkyní.

„V roce osmnáct set šedesát sedm,“ řekla, „po více než dvou a půl stoletích, kdy šógun byl absolutním vládcem v Japonsku, se moci opět chopil císař. Jméno Jeho Císařské Výsosti bylo Meidži,“ sklonila hlavu, „a návrat vlády císaře byl nazvaný obdobím Meidžiho restaurace císařství. Byla to jedna ze čtyř největších kulturních změn v dějinách Japonska.“

„Které byly ty další tři?“ přerušil výklad muž v modrých kostkovaných kalhotách.

Průvodkyně odpověděla bez zaváhání. „Vlivy z Číny v pátém století, zřízení šógunátu v šestnáctém století a reformy za okupace Spojenými státy po druhé světové válce.“

.,… nenutil MacArthur císaře, aby přiznal, že není bohem?“

Úsměv průvodkyně zpřísněl. „Ano, vážený generál žádal Jeho Výsost, aby se zřekl svého božství.“ Usmála se ještě přísněji a ukázala na pagodu. „Když v roce devatenáct set dvanáct císař Meidži zemřel, byla mu na počest postavena tato svatyně. Původní budovy byly zničeny v roce devatenáct set čtyřicet pět. Tato replika byla postavena v roce devatenáct set padesát osm.“ Taktně se nezmínila, že původní budovy byly zničeny při náletech amerických bombardérů.

Divoch sledoval průvodkyni vedoucí skupinu přes nádvoří. Než vykročil za nimi, bezděčně se ohlédl a se sevřeným žaludkem si všiml, že někteří Američané se skupinou nepokračují.

Loudali se třicet yardů vzadu na chodníku lemovaném stromy a keři.

Divoch se pohledem vrátil ke svatyni. „Pojď, připojíme se ke skupině,“ řekl Ráchel. Pokusil se o věcný tón, naléhavost v hlase však neutajil.

Bleskově se obrátila. „Co se děje?“

„Dívej se přímo před sebe. Vyrovnej se mnou krok. Předstírej, že jsi okouzlená slovy průvodkyně a chceš být u ní co nejblíž.“

„Co se ale…?“

Srdce se mu rozbušilo. „Až ti to řeknu, neohlížej se.“

Přiblížili se ke skupině. Prostorné nádvoří bylo zaplaveno slunečním jasem. Divocha však mrazilo v zádech.

„Dobře, neohlédnu se.“ řekla Ráchel.

„Pět mužů na chodníku. Chvilku jsem si myslel, že jsou to turisté, jenže mají na sobě společenské obleky a mnohem víc pozornosti než svatyni věnují stromům a keřům podél chodníku. A ovšem nám. O nás projevují nesmírný zájem.“

„Ach. Bože.“

„Nevím, jak nás mohli vypátrat. Byli jsme tak opatrní. V přecpaném metru nás asi těžko mohli sledovat.“

„Možná to jsou opravdu turisté. Podnikatelé nebo obchodníci, kteří mají několik hodin volno a chtějí se zbavit následků pásmové nemoci. Svatyně je možná zajímá méně, než si původně mysleli, a teď by se raději podívali někam, kde jsou gejši.“

„Ne.“ řekl s bušícím srdcem Divoch. Došli ke skupině turistů. Musel ztišit hlas., Jednoho z nich jsem poznal.“

Ráchel sebou trhla. „Jsi si tím jistý?“

„Tak jistý, jako tím, že jsem viděl Akirovi useknout hlavu a Kamičiho přeseknout vpůli. Jeden z těch mužů byl v Horském zdmi v Medford Gap.“

„Přece Horské zátiší Medford Gap…“

„Neexistuje. Vím. Říkám jenom to, co si pamatuji. Byl tam.“ Divochovi bušilo v hlavě. Paměť opět napadená jamais vu mu zamotala hlavu.

Přestože se všemožně snažil nedat na sobě nic znát, tíseň v jeho hlase přiměla členy turistické skupiny se na něho zamračeně obrátit. Padesátiletá žena s vlasy do modra řekla, „Pst!“ Japonská průvodkyně zmlkla a podívala se na místo rušeni.

Divoch se tiše omluvil, s Ráchel obešel skupinu a znepokojen vykročil ke svatyni. „Falešná paměť, dobře.‘’ řekl Ráchel. „Jak to, že si to pamatuji. Připadá mi to skutečné. Oba. Akira i já, si pamatujeme, že Kamiči měl jednání se třemi muži. Jeden vypadal jako Ital, druhý jako Španěl nebo možná jako Mexikánec nebo… Třetí byl Američan! A právě toho jsem teď viděl za námi na chodníku!“

„Jednání se přece neuskutečnilo.“

„Viděl jsem ho ještě jinde?“

„Cože?“

„V nemocnici. V době rekonvalescence.“

„V Harrisburgu? Přece jsi nikdy v nemocnici v Harrisburgu nebyl. Jak můžeš poznat muže, s nímž ses nikdy nesetkal?“

„Jak jsme mohli, Akira a já, poznat Kunio Širaie, muže, kterého jsme znali jako Kamičiho?“

„S Kamičim ses také nikdy nesetkal.“

Divocha zaplavila hrůza. Musel vynaložit veškerou vůli získanou mnohaletým cvičením a častým pobytem v palebné linii, aby nepropadl panice. Skutečnost - svatyně před ním -jako by se začala chvět, vinit. Falešná paměť ho přesvědčovala, že to je pravda. Jestli to, co si pamatuji není pravda, uvažoval Divoch, jak si mohu být jistý, že právě toto pravda je?

Vešli do svatyně. Ve slabě osvětlené chodbě táhnoucí se doprava i doleva Divoch viděl lesknoucí se dveře ozdobené zlatými slunci. Byly otevřené. Za nimi bylo vidět posvátné místo vypadající jako chrám. V dalším vstupu bránilo zábradlí.

„Pojď sem,“ řekl Divoch, strkal Ráchel před sebou a vyrušil soustředěného Japonce, upřeně hledícího do interiéru svatyně na posvátné artefakty symbolizující vznešené dědictví z doby před druhou světovou válkou, před okupací Spojenými státy.

Divoch prohlédl chodbu před sebou a nenápadně se podíval ven skrze dveře vlevo. Pět Američanů za elegantně a nákladně oblečeným mužem, kterého viděl v Horském zátiší a v nemocnici v Harrisburgu, dlouhými kroky spěchalo přes lidmi přeplněné nádvoří ke svatyni. Utíkat se neodvážili jenom proto, že by vzbudili nepřiměřeně velkou pozornost. Sebemenší výtržnost v těchto místech by určitě vyprovokovala policii k okamžitému zásahu.

Jasmínem vonící chodba zatáčela doprava. Usilovně se vyhýbal dalším skupinám meditujících Japonců. Museli chodit křížem krážem a neustále se někomu vyhýbat v zoufalé snaze dostat se k východu na levé straně.

Ze svatyně vyšli do oslepujícího světla na další rozlehlé nádvoří. Za sebou slyšeli nesčíslné japonské hlasy a mezi nimi hlasy omlouvajících se Američanů. Dali se do běhu.

„Jsem si tím jistý.‘“ řekl Divoch. Za nádvořím lákal další chodník lemovaný stromy a keři. „Všimla sis toho elegantně oblečeného muže s knírkem, který‘ se zdá být jejich vůdcem? Něco přes padesát? Nazrzlé vlasy? Oči jako politik?“

„Ano, zahlédla jsem ho ze dveří svatyně,“ řekla Ráchel v běhu.

„Vzpomínám si, že mě přišel navštívit do nemocnice v Harrisburgu. Řekl, že se jmenuje…

Pod dojmem nevyslovených slov se Divoch roztřásl.

Philip Halley. „To jméno je stejné dobré jako kterékoli jiné. Anonym. Tradicionalistický.“

„Kamiči a Akira. Co se stalo s jejich těly?“

„Byla rychle odstraněna.“

„Policie?“

„Nebyla informována.“

„… Tak mnoho krve.“

„Chodba hotelu byla pře stavena.“

„Kdo je zabil a proč?“

„Motiv vraždy zřejmě souvisí s předmětem jednání, ale předmět jednání se vás vůbec netýká. Doufáme, že brzy odhalíme toho, kdo je zodpovědný. Považujte tento případ pro sebe za uzavřený. Důvodem mé návštěvy je vyjádřit vám upřímný soucit s vaším utrpením a ujistit vás, že bylo učiněno všechno potřebné k pomstění spáchaného zvěrstva.“

„Jinými slovy - uzdo toho nestrkej nos.“

„Máte na výběr něco jiného? Ty peníze považujte za odškodné. Rovněž jsme uhradili účty za lékařské ošetření. Hmotná zainteresovanost. Důkaz naší dobré vůle. My na oplátku počítáme s vaší dobrou vůlí. Nezklamejte nás.“

Ten starý dobrák Phil ani nemusel dodávat: „Jestli nebudeš spolupracoval a od té záležitosti nedáš ruce pryč, smícháme tvůj popel s popelem Kamičiho a Akiry“

Divoch, plný strachu, zvýšil tempo. Japonští poutníci uskakovali a zlostně se mračili na zneuctění mírumilovného prostředí svatyně. Racheliny boty s nízkým podpatkem ťukaly do betonu nádvoří.

Stromy a keři lemovaný chodník se každým krokem zdánlivě rozšiřoval. Deset yardů. Pět. Zpocený se vnořil do jeho ústí. Zadýchanou Ráchel slyšel vedle sebe.

Zaslechl výkřiky. Zoufale se mrkl dozadu. Pět mužů v čele s Philipem Haileym viděl vybíhat ze svatyně a běžet přes nádvoří.

„Forsythe!“ křičel Hailey. „Zůstaňte stát!“

Forsyth? Divoch strnul Šokujícím poznáním. Forsyth bylo falešné jméno, které udal v nemocnici. Roger Forsyth! Vždyť jsem v té nemocnici přece nikdy nebyl! S Philipem Haileym jsem se nikdy nesetkal! Jak může znát —?

„Tak, krucinál, Forsythe, zastavte!“

Divochovi se všechno před očima začalo chvět, jako by chodník, stromy a keře kolem něho nebyly skutečné. Ale spěchající kroky mužů na nádvoří zněly ve hni skutečné!

Divoch ještě zrychlil. „Ráchel, jsi v pořádku? Stačíš mi?“

„Ty boty,“ vydechla, „nebyly konstruované na maratón.‘’ Odkopla je a doběhla těsné k Divochovi. Dlouhé kroky vlnily její volnou bavlněnou sukni.

„Forsythe!‘’ječel Hailey…“Doyle! Proboha, zastavte!“

Doyle? Tak mě ve Virgina Beach oslovoval Mac! pomyslel si Divoch. Robert Doyle! Tak to on řekl barmanovi, že policie zabila Maka.

Chodník se vpředu stáčel doprava, ale těsné před začátkem oblouku ho přetínal další chodník.

Divoch zpomalil. Nevěděl, co je za obloukem. Možná konec, zábradlí. Zoufale se podíval doprava a viděl, že křižující chodník je na poměrně velkou vzdálenost přímý. Byl skoro prázdný. Jenže tam bychom se dostali na otevřené prostranství - a stali se dobrými terči. Zabočil doleva a zjistil, že tato část křižujícího chodníku má několik odboček.

Zatahal Ráchel za ruku a rozběhl se doleva před nebezpečně se blížícím Haileym a jeho muži.

„Doyle!“

Divoch měl chuť vytáhnout berettu zpod saka. Hailey a jeho muži však zatím žádné zbraně neukázali. Hailey byl zřejmě odhodlán za každou cenu Divochovi zabránit v odhalování tajemství a hledání odpovědí - byli snad oni zodpovědní za útok na Akirův dům včera v noci? —, nebudou však asi tak hloupí, aby začali střílet a způsobili paniku mezi japonskými poutníky a pracovníky svatyně, kteří by určité zalamovali policii. Hailey a jeho muži nás musí zabít v ústraní, tiše, protože by se z parku nikdy nedostali dřív, než by policie obsadila východy, uvažoval Divoch. Kdyby došlo ke střelbě, byl by vyslýchán každý běloch nejenom v nejbližším, ale i v širokém okolí.

Divoch oběhl keře a uviděl další chodník doprava a o dvacet yardů dál jeden doleva. Jenže chodník doleva by ho přivedl zpátky ke svatyni. Překvapivě si Divoch vzpomněl na bludiště v Mykonosu, v němž s Ráchel utekli mužům jejího manžela.

Labyrint. Nahlédnutím na chodník vpravo viděl, že má také mnoho odboček lemovaných keři a stromy po obou stranách. „Pojď,“ řekl Ráchel a rozběhl se vpravo.

„Doyle!“

Další křižovatka. Kterým směrem teď? uvažoval Divoch. Vpravo - další chodníky. Přímo dopředu - ostrý úhel vedoucí také doprava. Vlevo - nic. Slepý konec. Stromy a keře jako překážka?

Nemohu se nechat chytit do pasti, zvažoval Divoch a už se málem rozběhl přímo. Vtom si uvědomil, že přesné tak bude uvažovat Hailey. Musím jinam. Nemohu se nechat zahnat do úzkých.

Proč by keře a stromy měly být pastí?

Divoch znenadání změnil směr, uskočil doleva a táhl Ráchel za sebou. Chodník by! krátký. Slepý, neprůchodný konec hrozil. Uviděl v křoví mezeru. Sevřel Ráchel a protlačil ji skrz, sklonil se a protáhl se za ní. Protlačil se kolem stromů, po kolenou podlezl nízké větve, vydrápal se na nějaký svah, obešel balvany a skrčil se v houšti. Boty se mu hluboko bořily do nepříjemně vlhké‘ vrstvy tlejícího listí. Byli uprostřed lesa zarostlého hustým křovím. Park byl jedinečnou směsí dovedné vynalézavosti a chaosu. Na jedné straně úzkostlivě opatrované chodníky, na druhé chaotická, sama sobě ponechaná příroda. Divočina v centru Tokia.

Shora byli přikrytí listovím jako baldachýnem, zespodu je Šimralo kapradí. Divoch vdechoval vůni tlusté vrstvy tlejícího listí a vytáhl berettu. Ráchel zadýchaně oddechovala, po čele jí stékal pot, oči měla strachem rozšířené. Pokynem jí naznačil, aby nemluvila. Rychle, důrazně přikývla. S připravenou pistolí se podíval ze svahu dolů. Porost stromů byl však tak hustý, že na chodník neviděl.

Hustý porost tlumil všechny zvenku přicházející zvuky. Spěšné kroky, namáhavé dýchání, bezmocné nadávky, to vše se zdálo přicházet zdaleka.

Jenže jejich pronásledovatelé nemohli být víc než dvacet yardů níž.

„Jaká zasraná—“

,,—cesta. Jak mám vědět kam—“

„—odešli—“

„—tamhle. Ne—“

„—tam. Přece by si—“

„—nevybrali past. Ten druhý chodník—“

„—vede k dalšímu chodníku, který—“

„—vede k západnímu východu. Krucifix, dej mi tu vysílačku.“ Ten strojený hlas jisté patří Haileymu, usoudil Divoch. Připomínal mu ne jeho výkřiky při pronásledování ze svatyně, ale spíše kultivovaný projev sebejistého, hrozícího, velitelského aristokrata, jakým se jevil, když se ho snažil v nemocnici podplatit a naznačil rozsudek smrti, jestli toho nenechá.

Falešná paměť. Ano! Není v tom však rozdíl. Nenechal jsem toho, ty lumpe, přemýšlel Divoch. Jestli se chceš opravdu bavit o smrti - Divoch sevřel berettu —, dejme se do hovoru.

Nedaleko dole za neprůhlednou stěnou stromů a keřovitého porostu slyšel Haileyho říkat: „Volám Betu, tady Alfa!“ Zřejmé mluvil do vysílačky, o kterou požádal jednoho ze svých mužů. „Ztratili jsme je! Uvědomte všechny jednotky! Obsaďte všechny východy z parku!“

Z dálky se ozvalo charakteristické kvílení sirén blížících se policejních vozů. Je možné, že zmatek ve svatyni někomu stačil k tomu, aby zavolal policii?

„Krucifix křičel Hailey. „Beto, stáhni se! Vyvaruj se jakýchkoli spojení s—“

Sirény dosáhly vrcholu a jejich jekot najednou začal slábnout.

„Počkej!“ zahulákal Hailey.

Ječeni sirén se vzdalovalo a sláblo.

„Beto, zapomeň na příkaz ke stažení! Zajistěte dohled nad východy! Připravte zastírací manévr! Konec!“ V příštím okamžiku změnil hlas, mluvil méně hlasitě, zřejmé promlouval s někým vedle sebe. „Pojďme.“

„Kterým směrem máme jít?“ zeptal se muž na chodníku.

Jak to, k čertu, mám vědět? Rozdělte se a překontrolujte všechny chodníky! Možná se vrátili! Jisté je pouze jediné - nemohou odsud jednoduše odejít, protože by vzbudili velkou pozornost!“

Kroky se rozešly do různých stran.

„Co když jsou v lese?“ řekl vzdalující se muž.

„Doufám, že nejsou!“ I hlas Haileyho slábl. „Sto osmdesát akrů! Tam bychom potřebovali Tonto a Rin Tin Tina, abychom je našli!… Ne, jsou v pasti! Budou se chtít odtud vytratit dřív než obsadíme východy!“

Pak nastal v této části parku klid. Ve větvích šuměl vánek a zpívali ptáci.

Divoch si tiše oddechl a ruka s berettou mu klesla. Obrátil se. Ráchel dřepěla za ním ve křoví a chystala se něco říci. Rychle jí položil ruku na rty a energicky zavrtěl hlavou. Ukázal dole ke skrytému chodníku a pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že tam možná jeden z mužů zůstal.

Zamrkáním naznačila, že pochopila. Odtáhl ruku a nehlučně se posadil na zem. Po tváři mu stékal pot. Stíny stromů mu ochlazovaly čelo.

Žaludek měl stále strachem sevřený. Jak dlouho budou hledat? uvažoval. Kolik má Hailey mužů kromě těch, kteří nás pronásledovali? Kdo to vlastně je? Proč jsem se pro něho stal hrozbou? A jak nás vůbec našel?

Neschopnost odpovědět si na tyto vtíravé otázky mu rozbušila krev ve spáncích.

Forsyth. Jmenoval mě Forsyth, pak Doyle. Proč právě dvě jména? A proč používal příjmení‘.‘ Proč ho neoslovoval Roger nebo Bob?

Protože křestní jméno se používá mezi přáteli. Příjmení používáme spíše u těch, které nenávidíme nebo…

Prosím? Jaké nebo? Nebo u těch, které řídíme, ovládáme? Během zvláštního výcviku v MOVZu nás instruktoři oslovovali příjmením a vyslovovali je tak, že zněla jako hrubé nadávky.

Toto ale není MOVZ. Hailey vypadá spíš jako vysoký státní úředník nebo politik. Ať je čímkoli a má jakékoliv důvody, rozhodně mě chce zlikvidovat, abych mu nestál v cestě.

Divoch se zamračil, když na chodníku uslyšel hlasy. Nerozuměl, co říkají. Zpočátku si myslel, že stromy a křoví znejasňují hlasy, pak ale pochopil, že mluví japonsky. Hlasy nebyly hněvivé, spíš se zdálo, že projevují okouzlení nad zahradami. Uvolnil pevné sevření pistole.

Pohled na Ráchel ho rozesmál. Zápasila s bavlněnou blůzou a snažila se nahnat vzduch na potem zvlhlá ňadra. Odvrátil pohled od tmavých skvrn zvýrazňujících prsní bradavky, stáhl si vlhkou košili, setřepal z ruky brouka a předstíral, že je mu odporný. Jeho projev zapůsobil. Modré oči Ráchel se rozzářily a napětí v nich se postupně rozplynulo.

Najednou jako by si na něco vzpomněla. Svraštila čelo a ukázala na své hodinky Rolex. Divoch pochopil. Už bylo skoro jedenáct hodin. V poledne mají být v restauraci ve čtvrti Ginza a čekat na Akirovo telefonické zavolání.

Ovšem bude-li mít Akira k tomu možnost. Je možné, že policie neuvěřila jeho vylíčení nočních událostí atomu, že se ubránil třem vetřelcům. Je možné, že Akiru odvezli na policejní stanici k podrobnějšímu výslechu.

Možná.

Možná však ne. Jestli Akira do restaurace v dohodnuté době zavolá a Divoch s Ráchel tam nebudou, pak…

Podle dohody zatelefonuje znovu v Šest večer. V tom spočíval vtip náhradního řešení - počítat s nepředvídanou možností.

Ale co pak, jestli se odtud do šesti nedostaneme? uvažoval Divoch. Další dohodnutá doba pro spojení je devět hodin dopoledne. Kdyby se Divoch a Ráchel ani do té doby nedostali z dosahu Haileyho…

Akira by předpokládal to nejhorší. Mohl by to vzdát. Jedinou možnosti k navázání spojení zůstal náhradní plán - Divoch zavolá Akirovi domů. Eko však nemluví anglicky. Má pouze odpovědět ‚moši, moši‘ - haló — v případě, že je Akira v bezpečí, a ‚hai‘ - obhroublé.ano‘ — v případě, že Akira je v nebezpečí a chce, aby Divoch utekl.

Kriste Pane, zdá se, že jsme těch plánů připravili ještě málo, uvažoval Divoch. Jsme sice profesionálové, naším posláním však je ochraňovat druhé, ne sebe. Teď potřebujeme my nějakého ochránce. Vypadá to tak, že snahou ochraňovat sebe jsme se příliš zapletli, zachovali se před klienty jako hlupáci a zvorali jsme to. Neprozřetelně jsme předpokládali, že jedině Akira se může dostat do nebezpečí. Teď však…!

Ovládej se, řekl si Divoch. V tomto okamžiku jsi v bezpečí, a i když se do poledne nedostaneš do restaurace, do šesti večer je ještě dost daleko.

Ano, právě to mi dělá starosti, pomyslel si. Do té doby se může stát cokoli. Jsou-li Hailey a jeho muži dost tvrdohlaví - považoval za samozřejmé že by měli být —, do setmění se odtud nedostaneme.

A potom?

Nebudeme moci vyjít z parku jen tak. Budeme muset přelézt zeď. Ve městě s dvanácti milióny Japonci a pouze několika tisíci trvale bydlícími Američany bychom tím vzbudili velkou pozornost a stali se tak nápadnými jako Godzilla.

Krucifix! Divoch musel vší silou potlačovat vzrůstající úzkost. Znovu se otočil k Ráchel. Na sukni se jí zachytilo listí. Na tvářích prach. Několik uvolněných praménků kaštanových vlasů se volně pohupovalo. Přes všechny tyto nedostatky však byla krásná… energická, drsná, zářící… jak mohla vypadat jedině Ráchel.

Miluji tě! Divoch měl hroznou chuť jí to říci. Ticho však neporušil, jen se k ní naklonil a lehčeji políbil na špičku nosu. Ucítil prach a slanost potu. Ráchel zavřela oči, zachvěla se, pootevřela víčka, nervózně zamrkala a pohladila ho po vlasech.

Pamatuj si, že dokud není všemu konec, o na je tvou principálkou, ne milenkou, říkal si Divoch. A Akira čeká. Možná. Někde tady kolem jsou Haileyho muži. To určitě.

Co tedy máš v úmyslu udělat?

Tak něco navrhni!

Divoch sevřel Rachelin loket, políbil ji…

A obrátil se směrem k houští.

Nehlasně pohnula rty. Divochovi chvíli trvalo, než pochopil, co mu neslyšně řekla… známá slova…

Bylo to…

Půjdu s tebou třeba i do pekla,

Vrstvou dějícího listí se prodírali lesem.

TŘI

V rozlehlém parku byla četná mírná návrší. Husté křoví v některých místech nahradily pásy vysokého kapradí. Divoch a Ráchel se jim vyhýbali, aby v nich po sobě nenechali zřetelnou stopu pro případ, že by se je některému muži podařilo objevit. Zdržovali se hlavně mezi stromy. Divoch se podle slunce vydal k západu. Obával se, že je zahlédne stráž, až dojdou k chodníku a budou ho muset přeběhnout. Na žádný chodník však nenarazili, zřejmě to byla odlehlá část parku. Teplota pod šestnáct stupňů se dala přirovnat k říjnovému počasí v Nové Anglii, Divoch i Ráchel se však koupali v potu. Zaprášené oděvy se trhaly o větve. Ráchel si roztrhla sukni. Mnohem horší však bylo, že během útěku musela odkopnout střevíce, aby se ve svatyni dostala z dosahu Haileyho a jeho mužů. Teď měla nohy poškrábané a zkrvavené. Divoch zul boty a podal jí ponožky. Dal by jí i boty, ty by jí však byly příliš veliké a k odřeninám by nutně přibyly puchýře. V místech s příliš velkou vrstvou dějícího listí ji raději přenesl. Postup se zpomaloval. V jednu hodinu klesli vyčerpáním na zem.

„Ten park je opravdu obrovský,“ řekla Ráchel. „A Japonci tvrdí, že už nemají žádny volný prostor. Ne, že bych to kritizovala.“ Masírovala si chodidla. „Hailey by nás už stejně chytil, kdyby tu ten park nebyl…“ Zvedla hlavu. „Slyšíš hluk pouličního dopravního ruchu?“

Divoch se soustředil. Hustý les a křoví kolem tlumily zvuky, ale přece jen se zdálo… Naděje vlila Divochovi energii do svalů. Vstal. „Zjistím to.“ Protlačil se křovím a hlubokou vrstvou listí a usmál se nad tím, co viděl. Rychle se vrátil. „Asi padesát yardů před námi je zeď. Došli jsme k nějaké ulici.“

„Díky Bohu.“ Ráchel najednou zvážněla. „Co teď? Haileyho muži po nás jisté ještě pátrají a určitě si domyslí, že naší jedinou nadějí je přelézt přes zeď.“

„Nevím sice, kdo je Hailey, ale i jeho možnosti musí být omezené. Jeho lidé se budou muset rozejít po velkém prostoru, aby mohli kontrolovat každý úsek zdi. Máš však pravdu -uvidí-li nás jeden z nich, vysílačkou přivolá další.

S tvýma zraněnýma nohama bychom jim daleko neutekli.“ Divoch se zamyslel. „Půjdeme podél zdi.“

Bez rozmýšlení se vydali na sever. Zeď byla dost vysoká, aby se za ní mohli ukrýt, ne však tak vysoká, aby ji v případě potřeby nepřelezli. Ráchel se kulhavě proplétala houštinou za Divochem. Ten uvažoval o Akirově znepokojení, když se mu podaří do restaurace zavolat. Co si pomyslí, když s Divochem nenaváže spojení? Jak se zachová? Co podnikne do dalšího plánovaného hovoru v šest hodin?

Zeď pokračovala k východu, brzy se však vrátila k původnímu severnímu směru. Asi po šedesáti yardech Divoch zaslechl japonské hlasy. Strnul, přikrčil se, podlezl nízké větve a uviděl chodník ve směru východ-západ. Hluk dopravního ruchu byl silnější. Přerušení zdi umožňovalo východ z parku. Za ní přecházeli chodci a přejížděla auta.

Divoch nakoukl do ulice zamlžené výfukovými výpary. Pak s Ráchel poodešli do houští, aby si bez nebezpečí mohli promluvit. Ukryli se ve stínu převislých větví.

„Neviděl jsem žádné Američany,“ řekl. „Tady by na tom mnoho nezáleželo, protože by byli na otevřeném prostranství. Pokud víme, jsou rozestaveni u každého východu. Nebo v dodávce přes ulici. Nebo…“

„Jinými slovy se nic nezměnilo. Stále nemáme naději se odtud dostat.“

Divoch mlčel, pak váhavě řekl, „Ano.“

„Co tedy-?“

„Počkáme do setmění.“

Ráchel vykulila oči. „To zmeškáme další hovor s Akirou.“

„Pokusíme-li se odejít teď, okolnosti jsou proti nám. Haileyho muži… by nás chytili. Do restaurace bychom nikdy nedošli,“ řekl Divoch. „Nevím, proč po nás Hailey tak usilovně jde, pro nás je teď důležitější Akirova trpělivost, než Hailey, který snad trpělivost ztratí.“

„Mám takový divný pocit… Je toto normální způsob života?“

„Normální? Chceš-li to tak nazvat.“

„Jsem s tebou necelé dva týdny, ale mám pocit, jako by uběhlo mnoho roků. Jak to můžeš vydržet“

„Teď když jsem se do tebe zamiloval.“ Divoch polkl, „se sám začínám divit. Mám představu, co by mě k dalšímu takovému životu povzbudilo, ale…“

„Jen mi to řekni.“

„Bude to znít hloupě. Mám na mysli pláž poblíž Cancunu. Rád bych ti svlékl plavky a pomiloval se s tebou v pěnivém příboji za slunečního světla.“

„Mluv dál. Popiš doteky vln.“

„Ne, nemohu. Vlastně chci říci, neodvažuji se.“

„Milovat se se mnou?“

„Neodvažuji se odvádět svou pozornost“ řekl Divoch. „Moje láska k tobě by mě mohla ukolébat do bezstarostnosti a to by mohlo způsobit tvou smrt.“

„Ale v tomto okamžiku… Jak dlouho jsi řekl, že ještě musíme čekat?“

„Do setmění.“

„Máme tedy moře času. Zavřu-li oči, slyším šumět příboj.“

Natáhla se po něm.

Měla pravdu. Když Divoch zavřel oči a s roztouženou něhou se objali, slyšel Šumět pěnivý příboj.

ČTYŘI

Ráchel spala. Divoch nad ní bděl. Stíny se prohlubovaly. Probudila se před západem slunce. Navzdory rozespalosti byla krásná.

„Teď jsi na řadě ty,“ řekla Ráchel.

„Ne, musím…“

„Jen si zdřímni,“ odporovala. „Budeš-li unavený, nebudeš mi k ničemu.“ Oči jí jiskřily.

„Ale co když Haileyho muži…?“

Ráchel mu opatrně vzala berettu. Divoch si vzpomněl na minulou noc a věděl, že by ji uměla použít. Současně si uvědomoval, v jakém duševním rozpoložení Ráchel je. Ruka se jí třásla, když mu pistoli brala. Plná odhodlání ji pevně sevřela.

„Zvládneš to?“

„Jak jinak bychom se dostali do Cancunu?“

„Jestli tě něco poleká…“

„Vzbudím tě. Pokud ovšem bude čas a cíl nebude zřetelný.“

Divoch přivřel oči.

„Už si zase myslíš, že se přestanu ovládat… vystřelím… a budu zmateně střílet dál… a možná bezdůvodně?“

„Ne,“ řekl Divoch. „Jen tak zvažuji, že si nezasloužíš, aby ses stala součástí mého světa.“

„Jdi do háje s tím svým světem. Chci patřit k tobě. Polož sem hlavu.“

Vzpíral se.

„Jen to udělej,“ řekla. „Sem, do mého klína. Budeš-li unavený, nevyhneš se chybám. Tak se už nebraň. Sem. Ano, sem. To je ono. Ach, to je nádherný pocit.“ Zachvěla se. „To je přesně ono.“

„Už je po šesté. Zmeškali jsme další hovor s Akirou. Snad…“

„Nervózní sice můžeš být, to ano, nezapomeň však, že zítra dopoledne v devět zavolá znovu.“

„Pokud se ovšem sám nedostal do nějakých problémů. Neměli jsme se nikdy rozcházet.“

„Vždyť jsme neměli na vybranou.“ řekla Ráchel. „Způsob, jakým jsi o něm mluvil.. o poutech mezi vámi… málem jsem začala žárlit.“

Divoch se spokojeně pochechtával. „Nezapomínej, kde mám hlavu.“

„Jen už zavři oči.“

„Pochybuji, že usnu.“

„Měl bys to zkusit. Představuj si pláž v Cancunu. Rytmus vln zaplavujících pláž. I když neusneš, odpočinek ti udělá dobře. Musíš byt přece v kondici. Víš, co nás čeká.“

„Jakmile se setmí…“

„Vzbudím tě,“ řekla Ráchel. „Slibuji. Věř, že se chci odtud dostat.“

PĚT

Ráchel cvakala zuby - víc zimou než strachem. S přibývající tmou teplota klesala. Divoch ji přes ramena přehodil sako a odvedl ji podél zdi dál. Usoudil, že pokus odejít z parku po chodníku je možná nebezpečnější v noci než za denního světla. Číhající Haileyho muži mají větší naději je zabít a utéci pod pláštěm neónových orgií nočního života Tokia.

Divoch změnil původní směr a vedl Ráchel k jihu. Došli tam, kde se zeď lomila a dali se změněným směrem. Neviditelné větve ho tahaly za košili a nebezpečně mu ohrožovaly oči. Nebýt slyšitelného hluku za zdí, asi by se ztratil v lese. Houkačky houkaly a motory hlučely.

„Mám už toho tak akorát,“ řekl Divoch. „Hailey už mi jde na nervy. Toto místo je stejně dobré jako každé jiné. Půjdeme-li pořád dál, obejdeme celý park. Vykašleme se na to. Jdeme na to.“

Zvedl ruce, chytil se vršku zdi a vytáhl se nahoru. Jen natolik, aby viděl přes zeď a mohl si prohlédnout ulici. Kolem se hnala auta s rozsvícenými reflektory. Po chodníku šel Japonec s Japonkou. Vcelku však bylo v dohledu málo chodců.

Divoch seskočil. „Neviděl jsem nic, proč bychom měli od svého úmyslu ustoupit. Jsi připravena?“

„Tak jako budu vždycky. Bude ale lepší, když mě vysadíš,“ požádala ho o pomoc.

Divoch ji uchopil za nohy a zvedl. Cítil na tváři sukni i stehna pod ní. To už se ale zachytila a vytáhla nahoru. Divoch ji rychle následoval a s bušícím srdcem seskočil jako první. Pak pomohl Ráchel, aby si tvrdým dopadem na beton nezranila nohy v ponožkách.

Divoch prověřil chodník po obou stranách a řekl: „Rychle. Přejdi ulici.“

Sto yardů vlevo se ze stínu vynořil nějaký muž. Reflektor osvětlily jeho tvář. Byl to běloch. Něco mumlal do vysílačky v ruce a rozběhl se za Divochem a Ráchel. Neohrabané tápal po něčem pod kabátem.

„Rychle,“ řekl Divoch. „Přejdi ulici!“

„Vždyť…!“

Auta se zapnutými dálkovými světly znemožňovala přejít na druhou stranu.

„Tady nemůžeme zůstat!“ Z pravé strany k nim běžel další běloch.

„Budeme…!“

„Teď!“ řekl Divoch. Uchopil Ráchel za ruku a seběhl z chodníku do malé mezery mezi jedoucími auty.

Reflektory se řítily na ně, brzdy skřípěly, Divoch však běžel dál. Stále držel Ráchel za ruku, i když ji nebylo nutné pobízet.

V dalším jízdním pruhu Ráchel zanadávala a proklouzla těsně před přijíždějícím autem.

Houkačky vřískaly, zápach výfukových plynů zaplavil Divochovi chřípí. Prodloužil krok.

Doběhli k dělicí čáře ulice. Vzdušný vír rychle projíždějících aut nadzvedl Rachelinu sukni. Divoch se zadýchaně podíval za sebe a po chodníku uviděl utíkat dva bělochy. Hledali mezeru mezi proudy aut, aby mohli přeběhnout ulici.

Divoch zamával na blížícího se řidiče, aby věděl, že chtějí přejít. Toyota zpomalila. Divoch toho využil a s Ráchel v patách vyrazil. Vyhnuli se dalšímu autu a doběhli na protější chodník.

Výklady obchodů zářily jasem. Chodci na ně vyjeveně hleděli. Blízká ulička lákala. Divoch vešel, mrkl se za sebe. Oba běloši právě sbíhali z chodníku. Cítil, že se k němu něco blíží. Otočil se a s hrůzou zjistil, že z hlavního proudu aut vyjela dodávka a míří do uličky.

Rozběhl se. Stačil si však všimnout, že v předním skle dodávky jsou díry s prasklinami okolo. Díry od kulek.

Dodávka se nezastavila o obrubník, vyjela na chodník a kolem výkladů po chodníku jela doleva k uličce.

Zaskřípěl kov, zařinčelo sklo. Přes hluk nárazu Divoch měl dojem, že zaslechl výkřiky. Určitě křičeli chodci. Kromě toho zaslechl i výkřiky mužů z druhé strany ulice.

Několik aut smykem zastavilo.

Ráchel ztuhla hrůzou a začala se chvět.

„Utíkej.“ vykřikl Divoch. Postrčil ji.

Doléhající strach překonal ochromení. Utíkala kolem popelnic temnou uličkou.

Co když je ulička slepá, napadlo Divocha.

Co když jsou v uličce Haileyho muži?

Ne! Nemohou být přece všude!

Kdo vystřelil na dodávku? Kdo řídí dodávku?

Divochovu mysl ovládlo zděšení. Zhrozil se, že ztratí soudnost.

Někdo nám chce v pátrání zabránit a někdo jiný chce, abychom v pátrání pokračovali.

Kdo? Proč?

K čemu, krucifix, to všechno vede? Co za tím je?

Doběhli k další ulici. Blížilo se taxi. Divochovi se sevřela hruď. Zamával, Ráchel postrčil dovnitř, nastoupil za ní a řekl „Ginza“, Doufal, že řidič pochopí a doveze je právě do této čtvrti.

Řidič v čepici a v bílých rukavicích se ušklíbl nad rozcuchanými bělošskými zákazníky. Nebyl si jistý, jestli je má jako zákazníky vzít. Divoch zvedl několik tisícijenových bankovek.

Řidič přikývl, rozjel se a profesionálně se zařadil do proudu rychle jedoucích aut.

Zdálky se ozvalo sílící ječeni sirén policejních vozů. Nepochybně jely jejich směrem. Divoch se snažil nedávat najevo nervozitu v naději, že řidiče nenapadne je se sirénami spojovat.

Taxi zahnulo za roh. V protějším pruhu se policejní vozy rychle blížily, jekot sirén byl hlasitější, reflektory oslnivější.

Vozy policejní hlídky přejely. Řidič taxi se sice na ně podíval, nezastavil však. Divoch se dotkl Racheliny ruky. Prsty se jí třásly.

ŠEST

V hustém, pomalu se sunoucím provozu konečně dojeli do čtvrti Ginza. Akira jim vysvětlil, že Ginza znamená ‚stříbrné místo‘ a připomněl skutečnost, že před několika sty lety byla v této oblasti umístěna státní mincovna. Postupně zde vyrostlo největší nákupní centrum Tokia se zdánlivě nespočitatelným množstvím obchodů, barů a restaurací.

Divocha napadla podobnost s Times Square v New Yorku, ovšem z doby před zaplavením této čtvrti feťáky, šlapkami a pornoobchody, které poskvrnily kouzlo tohoto prostředí. Šílenství neonů. Divoch je v takovém množství nikde jinde neviděl. Všude, kam se podíval, zářivá světla měnila noc v den. A ty barevné kombinace. Některé neony zářily trvale, některé pulsovaly nebo na budovách jako nějaká zářící telegrafní páska vyťukaly barevnými písmeny různé zprávy. Efektní podívanou na tyto světelné orgie podtrhovalo nepřehledné množství reflektorů neustále projíždějících automobilů. Ruch ulice doplňovali dobře oblečení chodci.

Divoch neměl chuť ukázat řidiči Akirovy poznámky o poloze restaurace, do níž měl Akira telefonovat. Úřady se budou možná dotazovat taxikářů, kteří vezli nějaké bělochy, a Divoch chtěl, aby dohodnuté místo hovoru bylo mimo jakékoli podezření. Nemluvě o tom, že stačilo, když tam přijdou až na devátou hodinu zítra dopoledne.

Divoch však měl ještě jiné důvody zajet do této čtvrti. Jednak předpokládal, že to málo bělochů bydlících v Tokiu tíhne k pestrému nočnímu životu v Ginze, jednak si museli koupit něco na sebe. S tak kvalifikovanými pronásledovateli v patách si netroufali zajet na železniční nádraží a vyzvednout si ze schránky kufry. Někdo z pronásledovatelů by tam mohl právě na tuto příležitost čekat.

‚Arigato“ řekl Divoch taxikáři a ukázal k chodníku. Muž v bílých rukavičkách zajel na okraj vozovky, přepočítal peníze, spokojeně přikývl a centrální pákou otevřel zadní dveře. Divoch i Ráchel vystoupili.

Sotva taxi odjelo. Divoch se začal blíž zajímat o dění kolem sebe. Rámus aut a hudby z barů byl ohlušující. Dýchali převážně výfukové plyny. Z restaurací se linuly dráždivé vůně jídel.

Rádi by přidali do kroku, museli se však přizpůsobit pohybu davu, aby se nestali nápadnými. Kolemjdoucí Japonci si je se zájmem prohlíželi. Jsou snad běloši vzácní ve čtvrti Ginza? uvažoval Divoch. Nebo jejich pohledy přitahuje Špína ve vlasech a roztrhané Šaty?

Divoch vedl Ráchel k osvětleným výlohám. „Musíme vyhledat —“

Náhle ohromeně, s tváří upřenou na televizní obrazovku, zůstal stát před výlohou obchodu s elektronikou. Zvuk nebylo přes sklo slyšet. Nezáleželo na tom. Stejně by nerozuměl, protože slovní doprovod byl v japonštině.

K tomu, aby pochopil hrozný význam scény na obrazovce, žádného tlumočníka nepotřeboval. Srdce se mu chvělo, zase viděl ducha. Muto Kamiči… Kunio Širai… muž, který byl rozseknut v půli v neexistujícím Horském zátiší Medford Gap… vášnivě promlouval k demonstrujícím Japoncům, držícím protiamerická hesla před bránou letecké základny Spojených států. Američtí vojáci na stráži za plotem byli viditelně nervózní.

Reportáž se podobala té, kterou Divoch viděl před třemi dny v Americe, a fotografiím, které ráno viděl na ústředním nádraží na předních stránkách novin v prodejních automatech.

Byly tu však dva důležité rozdíly. Dřívější protest se odbýval před civilními budovami Spojených států a počet demonstrantů se nyní dramaticky zvýšil nejen v množství, ale i v síle projevu.

Na televizní obrazovce se objevovaly pochmurné tváře amerických úředníků. Divoch poznal unaveného a zamračeného ministra zahraničních věcí při interview s Danem Ratherem. Záběr pak přešel k prezidentovu tiskovému tajemníkovi, nervózně odpovídajícímu na otázky reportérů.

Najednou se na obrazovce opět objevil Kamiči-Širai, jak podněcuje demonstranty. Ať už se ten muž jmenoval jakkoli, bylo nutné uznat, že tento asi pětapadesátiletý unavený muž před zástupy lidí vyzařuje neobvyklé charisma. Dav se vztekem ve tvářích vášnivé reagoval na každý jeho prudký pohyb rukou plných mozolů od karate.

„Tato demonstrace se určitě konala dnes v čase, kdy se nás Haileyho muži pokoušeli chytit v parku,“ řekl Divoch a obrátil se k Ráchel. Polekala ho její bledost. „Jsi v pořádku?“

Neurčitě pokrčila rameny, jako by jí přestaly vadit krví nasáknuté ponožky. „Proč demonstrují?“

„Myslíš, že došlo k nějakému mezinárodnímu incidentu, o němž nevíme?“ Divoch zavrtěl odmítavě hlavou. „Domnívám se, že Kamiči.“ rychle se opravil, „Širai žádný incident nepotřebuje, jemu stačí, že existuje Amerika… Amerika v Japonsku.‘“

„Amerika a Japonsko jsou přece přátelé!“

„Jestli uvěříš těmto demonstrantům, tak nejsou.“ Divoch ucítil za sebou nějaký pohyb a nervózně se otočil. Před obrazovkami se tísnilo čím dál, tím víc Japonců.

„Pojďme odtud pryč,“ řekl. „Jsem celý nesvůj. Nesmíme se stát středem pozornosti.“

Protlačili se houstnoucím zástupem. Divocha zamrazilo. Svaly napjaté v pohotovosti povolil, teprve až se octli na normálně zalidněném chodníku.

„Ale že tak najednou,“ řekla Ráchel. „Proč? Demonstrace jsou stále větší a nebezpečnější.“

„Podněcované Kamičim.“

„Širaiem.“

„Nějak si na to jméno nemohu zvyknout,“ řekl Divoch. „Na jméno muže, kterého jsem vezl do Pensylvánie.“

„Do hotelu, který neexistuje.“

„Podle mé představy jsem ho tam dovezl. Podle mě ten hotel existuje. Ale dobře,“ Divochovu mysl ovládlo jamais vu, „říkejme mu Širai. To on je původcem demonstrací. Nevím však proč. Kde je zdroj jeho podpory k této Činnosti? On, Akira a já máme něco společného.“

Najednou Divocha něco napadlo. Obrátil se k Ráchel. „Dřívější císař Hirohito zemřel v lednu sedmdesát devět.“

Ráchel se nezastavila. „To ano. A co dál?“

„Po porážce Japonska ve druhé světové válce MacArthur trval na ustavení nového státního zřízení. A předtím, těsně po složení zbraní ve čtyřicátém pátém, Amerika naléhala, aby Hirohito vystoupil v rozhlase a národu oznámil nejen bezpodmínečnou kapitulaci, ale veřejně svému lidu řekl, že se vzdává božství, protože je člověk, ne bůh.“

„Už si vzpomínám, četla jsem o tom,“ řekla Ráchel. „Jeho oznámení šokovalo Japonsko.“

„MacArthurovi však pomohlo ovlivnit Japonsko a lidi získat pro nový společenský řád. Jedním z nejpřísnějších článků nové ústavy byla bezpodmínečná odluka církve od státu. Náboženství bylo zcela odděleno od politiky.“

„Co to má společného s Hirohitovou smrtí‘?“

„S jeho pohřbem. Sloučením politických a náboženských obřadů došlo k znesvěcení ústavy za mlčenlivého souhlasu Spojených států. S ohledem na japonský ekonomický potenciál vyslal každý významný stát na pohřeb svého zástupce. Všichni jen pasivně stáli v silném lijáku pod přístřešky, když japonská čestná stráž nesla Hirohitovu rakev do svatyně, kde tajně probíhaly tradiční japonské obřady podle šintoistického náboženství. Nikdo z přítomných neřekl: Tak moment. To je přece nezákonné. Právě tak přece začala tichomořská válka.“

„Snad se tak zachovali z úcty k zemřelému velkému muži,“ řekla Ráchel.

„Nebo si nadělali do kalhot ze strachu, že kdyby vznesli námitky proti šintoistickým obřadům, Japonsko by se mohlo rozzlobit a mohlo by zastavit poskytování úvěrů. Krucinál, Japonsko financuje většinu amerického rozpočtového deficitu. Žádná země by se neodvážila protestovat, ani kdyby se Japonsko vrátilo ke svému dřívějšímu státnímu zřízení. Pokud bude mít Japonsko peníze - a tím i moc - bude si moci dělat co chce.“

„Myslím, že tvá úvaha poněkud pokulhává,“ řekla Ráchel. „Japonská vláda přece nese nějakou zodpovědnost za další vývoj.“

„Zatím jsou u moci umírnění příslušníci politického středu. Ale co když se Kamiči - Širai chopí moci? V tom případě lze předpokládat, že se vše vrátí ke starému a radikální strana se zmocní vlády! Víš, že Japonsko - v době, kdy má být podle předpokladu nemilitaristické - utratí za obranu víc než kterýkoli jiný stát v NATO s výjimkou Ameriky? Prý kvůli podezření vůči Jižní Koreji. A ovšem nikdy jim nepřestala dělat starosti Čína! A…“

Divoch si uvědomil, že mluví příliš hlasitě. Japonští chodci se netvářili přívětivě.

Ráchel stále kulhala.

„Pojď. Uděláme něco s tvýma nohama.“

Divocha přilákaly jasně osvětlené výlohy obchodu se sportovním oblečením. Vešli. Zákazníci téměř žádní. Prodavač a prodavačka se na pozdrav uklonili a rozpačitě se dívali na Racheliny nohy v ponožkách.

Divoch a Ráchel úklonu oplatili a vešli dál. Kromě sportovního oblečení prodávali džíny, trička i nylonové košile. Ráchel skládala na ruce hromádku šatstva a tázavě se podívala na prodavačku. Ta zřejmě porozuměla, že se Ráchel ptá na převlékací kabinu.

Ukázala dozadu na kabinu se závěsem místo dveří. Ráchel přidala ještě tlusté bílé ponožky, k nim boty Reebok a zmizela za závěsem.

Divoch si zatím vybral hnědé ponožky místo těch, které dal Ráchel. Kalhoty měl špinavé, košili přesolenou potem. Vybral si nové. Ráchel vyšla z kabiny v umele obnošených džínách, tmavorudé blůze a v modrém nylonovém saku ladícím s modrýma očima. V kabině ji vystřídal Divoch. Pravidelné však vykukoval Škvírou, aby se ujistil, že nechráněná Ráchel je v bezpečí. O osm minut později zaplatili a odešli. Pytel se špinavým oblečením hodili o několik domovních bloků dál do kontejneru na odpadky.

„Ty boty dokázaly něco úžasného,“ řekla s povzdechem Ráchel. „Cítím se v nich tak dobře, že ani nemusím kulhat.“

„Nemluvě o tom, že už nevypadáme, jako kdybychom spali v kanále.“ Divoch měl khaki kalhoty, žlutou košili a hnědou koženou bundu. Barevná kombinace měnila jeho zelené oči chameleóna do hnědá. A ovšem, v převlékárně se učesal, jako Ráchel. „Jen ještě máš nějaké ty šmouhy na tvářích. Celkem vzato nevypadáš špatné. Ve skutečnosti rozkošně.“

„Je to lichotivé, poklonu nikdy neodmítám. V převleku bude pro svědky obtížnější nás identifikovat, jestli nás policie chytne. V tom je výhoda.“

Divoch na ni hleděl s obdivem. „Jsi opravdu učenlivá.“

„Mám-li dobrého učitele a dobrou motivaci - strach —, učím se proklatě rychle.“ Svraštila čelo. „Co ta dodávka v parku? Zdálo se, že vyjíždí z hlavního proudu a míří do uličky za námi.“

„Hailey jistě nechal objíždět park, aby mu muži dali vysílačkou zprávu o postupu pátrání. Naše smůla, že dodávka byla tak blízko.“

„Naše smůla, ale nešťastníci byli v dodávce,“ řekla Ráchel. „Přední sklo hvězdicovitě popraskalo, když vyjeli směrem k nám. Viděla jsem dírky od kulek.“

Divoch našpulil rty a přikývl. „Někdo se rozhodl zabránit Halleyovým mužům, aby nás chytili.“

„Ale kdo a podle čeho pozná, kde právě jsme?“

Je podivné, jak nás mohli Halleyovi muži vysledovat v metru, když jsme byli tak opatrní. Cestou z nádraží jsem neustále sledoval dění za námi. Pak se zčistajasna objevili u parku. Ono to vypadá, jako by mysleli stejně jako my a dokonce dřív, než to napadne nás.“

„Jednou jsi řekl…“ dumala nahlas Ráchel. „Mnoho z toho, co jsme udělali, je předvídatelné, vyplývá to z problému, které chceme vyřešit. Ten park ale s našinu problémy nemá vůbec nic společného. Octli jsme se v něm úplnou náhodou.“

„To je pravda,“ řekl Divoch. „Už tolikrát jsme byli zaskočeni. Nechápu, jak to někdo dokáže.“

„Bože můj,“ Ráchel se obrátila, „něco mě napadlo. Měli jsme za to, že Hailey je jediný, kdo po nás jde.“

„Správně.“

„Co kdybychom to převrátili? Co když Hailey nás chce chránit? Co když muži v dodávce patří k někomu, kdo nás chce zabít, a Halleyovi muži prostřelili přední sklo ve snaze umožnit nám další pátrání?“

Divoch v prvém okamžiku nepochopil takový obrat ve zmatených předpokladech. Najednou pocítil za ušima tlak. Měl pocit, jako by mu něco puklo v mozku. Vidění se zeslabilo, v mozku se mu roztočil kolotoč zmatených protikladů. Najednou se nezdálo být skutečné nic. Všechno vypadalo falešné. Jamais vu bojovalo se skutečností. Něco přece musí být pravda! Nějaké řešení musí existovat! Už nemohl snést…

To snad ne! Před třemi týdny bylo jeho jedinou duševní přítěží nutkání podrobit zkoušce sám sebe, jestli se osvědčí. Ale teď?

Úplný zmatek!

Zachvěl se.

Ráchel ho chytila za ruku. Snažila se ho uklidnit. „Zbledl jsi.“

„Myslím… Na okamžik tam… Jsem… už v pořádku… Ne… Jímá mě závrať.“

„Také se necítím právě moc dobře. Od včerejška jsme nic nejedli.“ Ukázala někam. „Tamhle je restaurace. Musíme se posadit, odpočinout, dát něco do žaludku a pokusit se udělat si v hlavách jasno.“

Teď, výjimečně. Ráchel vedla Divocha.

Divoch neodporoval. Cítil se bezmocný jako dítě.

SEDM

Bíle nalíčená číšnice v kimonu a sandálech jim předložila jídelní lístek. Když ho Divoch otevřel, znovu se cítil zmaten. Chody na jídelním lístku nebyly natištěné vodorovně jako na Západě, ale svisle. Tento rozdíl nepříjemně zesiloval jeho pocit, že všechno je jinak, převrácené, a vyšinoval jeho mysl z rovnováhy. Naštěstí byl vedle japonských znaků anglicky překlad. Divoch se však nevyznal v neamerických japonských jídlech. Mohl udělat jediné ukázat na levý sloupec, kde byla doporučena večeře pro dva.

„Saké?“ s úklonou se zeptala Číšnice.

Divoch zavrtěl třeštící hlavou. Alkohol bylo to poslední, co teď potřeboval.

„Čaj?“ zeptal se a čekal, jestli pochopí.

„Hai. Čaj,“ řekla s úsměvem a odešla krátkými kroky zvýrazňujícími úzké kimono, které zase dávalo vyniknout jejím bokům a stehnům.

Vzadu v rušném denním baru restaurace zpíval japonský countrywesternový zpěvák bezchybně píseň Hanka Williamse , Am So Lonesome I Could City

Divoch uvažoval, jestli zpěvák rozumí textu písně nebo se ho jen dokonale naučil nazpaměť. Půlnoční vlak je…

„Mysleli jsme si, že jen Akira by se mohl dostat do potíží. Teď jsme v nich sami…“ Divoch nechápavě vrtěl hlavou.

„Chápu. Nerada myslím na to, co se mu dnes stalo.“ Ráchel se natáhla přes stůl. „Nemůžeme mu ale nijak pomoci, aspoň ne teď. Řekla jsem ti, odpočiň si. Jídlo bude brzy. Zkus se aspoň trochu uvolnit.“

„Uvědomuješ si, jak se všechno obrátilo?“

„Že se já starám o tebe?“ zeptala se Ráchel. „Hrozně se mi to líbí.“

„Nerad se cítím…“

„Vyřazený? Budeš mít ještě dostatek příležitostí se uplatnil a dělat to, co umíš nejlíp. Brzy. Ne však teď. Díkybohu.“

Neslyšíš lelka amerického…?

Restaurace byla plná cigaretového kouře a pronikavé vůně koření. Divoch a Ráchel seděli na polštářích u nízkého stolu, pod nímž byl dostatek místa pro natažené nohy. Byl to architektův ústupek pro dlouhonohé cizince, kteří chtějí sedět ve stylu japonské tradice, ale pohodlně.

„Kamiči… Širai… Musíme se s ním setkat,“ řekl Divoch. „Akira a já se musíme dovědět, jestli on viděl zemřít nás, jako my jsme viděli zemřít jeho.“

„Kdybych byla na jeho místě a byla vůdcem demonstrace proti letecké základně Spojených států, měla bych takovou osobní ochranu, přes kterou by ses ani ty nedostal,“ řekla Ráchel. „Nebude snadné se s ním setkat. Nezapomeň, že jsi Američan. Pochybuji, že mu můžeš jen tak zavolat a domluvit si s ním schůzku.“

„Ale ano, promluvíme si s ním, uvidíš.“ řekl Divoch. „Chceš se vsadit?“

Číšnice přinesla teplé, vlhké ubrousky. Hned nato jídlo: čistou polévku s kousky cibule a hub, okořeněnou nastrouhaným zázvorem, sladké brambory ve směsi sójové omáčky a sladkého vína, rýži s kari omáčkou a vařenou rybu se zeleninou terijaki. Vše zvýrazňovala nádherná vůně koření. Divoch snědl všechno, přestože porce byly víc než dostatečné. Jeho hltavost zpomalovalo jenom jeho nemotorné zacházení s čínskými jídelními hůlkami.

Neustále myslel na Akiru a na to, kolik se toho za osmnáct hodin po rozchodu změnilo, i na to, že nebude moci dodržet dohodnuté časy u telefonu.

„Nemohu čekat do zítřka do devíti hodin,“ řekl Divoch. Polkl zbytek čaje, s velkodušným spropitným zaplatil účet a vstal. „Ve vestibulu jsem viděl telefonní automaty.“

„Co chceš…?“

„Zavolat Akirovi.“

V koutě, stranou od vchodu a šatny, byl telefon oddělený plentou s krásnými slunečnicemi. Divoch zasunul minci do přístroje a vytočil číslo udané Akirou.

Telefon zazvonil čtyřikrát.

Divoch čekal s prsty křečovitě svírajícími sluchátko.

Páté zazvonění.

Ozval se hlas ženy. Eko. Bezpečně poznal její hlas. Nemohl se mýlit.

„Hai.“ Divochovi se podlomila kolena. Kódovaná zpráva sdělovala, že Akira se dostal do potíží a Divoch má co nejdříve opustit Japonsko.

S bušícím srdcem, celý zoufalý se jí chtěl zeptat a dovědět se, co se stalo. Akira však zdůrazňoval - Eko nemluví anglicky.

Přece nemohu spojení jenom tak přerušit! uvažoval. Musím se s ní nějak domluvit! Musí byt nějaký —!

Ve sluchátko se ozvalo nějaké zachrastění a vzápětí se ozval jiný hlas. Mužský. Mluvil japonsky.

Divoch zklamaně poslouchal. Nerozuměl.

Stejný hlas najednou řekl anglicky.

„Doyle? Forsythe? Ať si říkáš jakkoliv, teď mě, ksakru, poslouchej, kamaráde! Jsi-li schopen pochopit co je pro tebe dobré, chceš-li si zachránit prdel, měl bys raději —“

Divoch jednal bez přemýšlení. Reflexivně praštil sluchátkem. Kolena se mu roztřásla.

To je k zešílení.

Odněkud zezadu přes hluk bavících se hostů japonský country zpěvák opakoval píseň Hanka Williamse

Tak opuštěný bych mohl zemřít.

OSM

„Kdo to byl?“ zeptala se Ráchel.

Vyhnuli se davům chodců na ulici osvětlené neony. Řady obrovských lamp žhnuly jako horská slunce.

Divochovi se zvedal žaludek. Obával se, že vyzvrací to obrovské množství jídla, které snědl. „Ten hlas jsem ještě nikdy neslyšel. Nemohu posoudit jeho japonštinu, ale anglicky mluví dokonale. Odhaduji ho na Američana. Nedověděl jsem se však na čí straně je. Byl rozhněvaný, netrpělivý a vyhrožoval. Neodvážil jsem se zůstat s nim ve spojení. Byl-li hovor odposloucháván, budou vědět, že nás mají hledat ve čtvrti Ginza. Jisté je, že Akira by do svého domu žádného neznámého člověka nepustil a Eko by bezdůvodně neřekla ‚Hai.“

„Že by policie‘.‘“

„Nezaměstnávají Američany. Odkud zná jména ‚Forsyth a Doyle, kterými mě oslovil? Akira by mu je určitě neřekl.“

„Dobrovolně ne.“

Divoch znal účinek některých chemikálií používaných při výslechu neochotných osob. Je zřejmé, že Akira má opravdu starosti. Nevím, jak mu pomoci.“

Trhl sebou. Odněkud se ozvala siréna. Obrátil se, připraven k útěku. Vtom uviděl kolemjedoucí kvílející sanitku.

Oddechl si.

„Nemůžeme se pořád procházet po ulicích,“ řekla Ráchel.

„Kde můžeme bezpečně přečkat noc?“

„Já stejné neusnu,“ řekla Ráchel. „Jsem, tak vyděšená a naštvaná, že —“

„Jsou dvě možnosti. Vyhledáme nějaký úkryt a počkáme v něm clo rána. Pak v devět zajdeme clo restaurace u počkáme na Akirovo zavolání. Restaurace ovšem může být léčka.“

„A druhá možnost‘?“ zeptala se Ráchel.

„Vykašleme se na dohodnuté úmluvy. Řekl jsem Akirovi, že i když Eko zavolá do telefonu varovný signál, z Japonska neodjedu. Chci se dovědět odpovědi. „ Pak jí řekl další Akirovy instrukce. „Moudrý a svatý muž řekl Akira. Jeho sensei. Muž, s nímž si chtěl promluvit. Nuže, podíváme se, jak je tento svatý muž moudrý.“

DEVĚT

Proti ozářené čtvrti Ginza byla tato čtvrt Tokia temná a skličující. Několik pouličních světel a příležitostné lampy v úzkých oknech jen málo rozháněly převládající přítmí. Divoch zaplatil řidiči taxi. Vystoupili. V liduprázdném šeru se cítili příliš nápadní.

„Nevím, jestli to byl dobry nápad,“ řekla Ráchel.

Divoch si prohlížel temnou ulici. Hluk vzdálené pouliční dopravy ruch zvýrazňoval. Chodníky byly pusté. I ve tmě viděl Divoch výklenky a početné odbočující uličky. V každé mohly být zvědavé oči dravce čekajícího na… „Taxi je pryč a jiné není nikde v dohledu, takže je pozdě rozhodnutí změnit“

„To je senzační. Jak si můžeme byt jistí, že nás dovezl, kam jsme chtěli?“ zeptala se Ráchel.

„Abraham uvěřil na základě absurdity,“ připomenul Divoch oblíbené Rachelino rčení. „Nezbývá nám než věřit v nejlepší?“

„To je senzační.“ opakovala Ráchel. Znělo to jako zaklení.

Divoch v náznaku marnosti rozpřáhl ruce. „Správné jsme měli vystoupit o několik domovních bloků dřív a opatrně se přesvědčit, jestli nás tady nečeká léčka.“ Rozhlédl se kolem. „Jenže v Tokiu má jen málo ulic název a nejsem si jistý, že bychom toto místo bez pomoci řidiče vůbec našli, a to třeba i ze vzdálenosti několika domovních bloků.“

Tím místem myslel ošumělou pětipodlažní betonovou budovu bez oken. Vypadala jako skladiště a nezapadala mezi početné činžovní domy s malinkými okny po obou stranách ulice, i když i ony vypadaly ošuměle.

Budova byla temná.

„Nechce se mi věřit, že tam někdo bydlí,“ řekla Ráchel. „Asi to bude omyl.“

„… Je jen jediný způsob, jak to zjistit.“ Divoch znovu pohlédl do temné ulice, sáhl na beretu pod sakem a přistoupil ke dveřím.

Byly železné.

Ať hledal jak hledal, tlačítko zvonku nebo interkomu nenašel. Ani zámek.

Zkusil otočnou kliku. Otočila se.

„Nikomu zřejmě nevadí, jestli dovnitř vejde někdo nezvaný.“ řekl Divoch. Jisty zmatek se mu v hlase nepodařilo potlačit. „Drž se u mě co nejblíž.“

„Kdybych chtěla byt ještě blíž, tak už jen ve tvém spodním prádle.“

Divoch se ušklíbl

Vtip však nesnížil jeho napětí. Strčil do těžkých dveří a nakoukl do nepatrně osvětlené chodby. „Rychle.“ řekl a postrčil Ráchel, aby se jejich siluety ve dveřích nemohly stát snadným terčem.

Zavřel za sebou a všiml si, že ani zevnitř není zámek. Bylo to nezvyklé. Pozorně hleděl do chodby.

Byla dlouhá jen deset stop.

Na žádné straně nebyly dveře. Jen schody vedoucí nahoru.

„Co to tady je za —?“ začala Ráchel.

Divoch jí okamžitě přiložil prst na rty. Zmlkla.

Věděl, co se chtěla zeptat, a s pochopením přikývl. Ještě nikdy neviděl skladiště ani činžovní dum takto vnitřně řešený. Nikde žádný informační nápis na zdi s uvedením nazvu místa nebo směru do jiného místa. Žádné poštovní schránky se jmény a tlačítka zvonků. Žádné dveře s bezpečnostním zařízením bránícím ve vstupu do budovy.

Divoch a Ráchel začali stoupat po betonových schodech. Při každém došlápnuti se ozvalo slané suché zašustění.

V dalším podlaží byla stejné krátká a slabé osvětlená chodba bez dveří, jen schodiště pokračující dál nahoru.

S každým schodem Divochova nervozita stoupala. Proč mu Akira nedal podrobnější informace? uvažoval. Jak mám, k čertu, najít nějaký byt, když tu nejsou ani dveře, ani Štítky se jmény.

Najednou si uvědomil, že Akirovy informace byly přece jen velmi přesné.

Nemohli se dopustit chyby, když tu nebyly dveře. Dalo se pokračovat jedině nahoru - a po stejně prázdném třetím a čtvrtém podlaží dojit do cíle, do pátého podlaží.

Zde schodiště končilo.

Jako v nižších podlažích i tady byla krátká chodba.

Na konci však lákaly železné dveře.

Divoch k nim zamířil s rukou na pistoli pod sakem. Dveře se s každým krokem zvětšovaly. Ani na nich nebyl zvonek, ani interkom, ani zámek.

Ráchel, paralyzována prostředím, ve zlé předtuše zavřela oči.

Divoch jí povzbudivě stiskl ruku, pak sáhl na otočnou kliku. Vzápětí se s bušícím srdcem zarazil. Usoudil, že tyto zdánlivé nechráněné dveře vypadají až příliš na dveře do bytu, kam by neměl vejít jen tak.

Zatajil dech, zvedl ruku a zaklepal.

Ozval se dunivý zvuk.

Divoch zaklepal znovu, tentokráte silněji.

Chodbou se nesla ozvěna dutého zvuku.

Pět vteřin. Deset vteřin.

Patnáct. Nic.

Nikdo není doma, pomyslel si Divoch. Nebo za dveřmi není byt nebo Akirův sensei je příliš ospalý a neslyší jeho klepání nebo…

Akirův sensei by měl patřit k nejlepším. A žádný profesionál nikdy hluboce nespí.

Tak udělej něco.

Divoch otočil klikou, otevřel dveře a vstoupil.

Ráchel ho chytila za sako. Divoch ji ignoroval. Octli se ve velkém, tlumeně osvětleném sále.

Ne, nebyla to tlumená světla. Žárovky ukryté pod lištami lemujícími strop zářily kalně. Výraz tlumené světlo nebyl výstižný. Prostředí připomínalo soumrak nebo předčasný rozbřesk. Ale ani tato přirovnání nevystihovala skutečnost. Osvětlení bylo temnější než od svíček, postačilo však k poznání, že se octli v prostorném dodžo, v sále k výcviku válečnického bojového umění, s nesčetnými latami na podlaze, se slabounce se blýskajícími vyleštěnými cypřišovými trámy a výplněmi na stěnách i na stropě.

Prostředí jako by bylo osvětlené nepatrným slunečním svitem.

Na Divocha padla posvátná hrůza, jako by vstoupil do chrámu. Dodžo, i když v polotmě, vyzařovalo auru posvátnosti, obřadnosti. Čpělo potem a bolestí… kázní a pokorou… mysticismem válečnického umění Orientu. Mysl a tělo, duše a svalstvo, vše sloučené v jedno jediné. Posvátné místo. Divoch se nadechl posvátné vůně a vykročil. V tom okamžiku se ozvalo zacinkání kovu okov.

Žádny náraz, žádny ostrý zvuk, žádné šustění, jen hladké, klouzavé zasyčení. Divochovi se zježily vlasy.

Zasyčení nebylo jedno. Ozvalo se ze všech stran kolem Divocha. Tmavé zdi jako by najednou ožily, nabobtnaly a rodily lesklé předměty, odrážející ponuré světlo daleko od sebe rozmístěných žárovek. Vysoko nad podlahou, jako zavěšená, byla dlouhá, zahnutá lesknoucí se ostří. Pak zdi jako by znovu porodily stíny, které na sebe vzaly postupně tvary mužů v Černém, s kápěmi a maskami na obličejích. Dokonale splývali se stěnou za nimi. Každý svíral z pochvy tasený meč.

Divoch stál asi ve třetině dodžo. Otočil se a viděl, že je obstoupen ze všech stran. Zamrazilo ho v zádech. Vytáhl berettu.

Ráchel zasténala.

Divoch se podíval k otevřeným dveřím a rychle zvažoval, jak se soustředit na boj a současně chránit Ráchel. V berettě je patnáct nábojů. Nepřátel však bylo daleko víc. Snad ohlušující výstřely a záblesky z hlavně odvrátí jejich pozornost, aby mohli s Ráchel vyklouznout dveřmi a spěchat po schodech dolu! Uvažoval.

Než domyslel, někdo dveře zabouchl. Šermíři se přiblížili k Divochovi Zamrazilo ho. V zoufalství namířil na muže stojícího přede dveřmi.

Najednou se oslnivě rozzářila světla, a dosud temné dodžo jako by se octlo v záplavě sluneční záře. Divoch si okamžitě zakryl oči před oslepujícím a zraňujícím světlem. V následujícím okamžiku ho varovné zasvištění vzduchem upozornilo, že proti němu učinil výpad jeden bojovník. Beretta mu vypadla ze sevřené ruky. Rychlit výpadu mu zabránila vystřelit. Divoch rozrušený na nejvyšší míru, zamrkal a násilím se snažil otevřít oči v záplavě zraňujícího světla.

Zorničky si konečné na zář zvykly. Spustil ruku na prsou cítil křečovité stažení, na zádech chlad místo horka světel. Pozoroval své věznitele. Pochopil, že masky jim neslouží jen ke kamufláži v sem, ale jejich průzory chrání zrak před oslněním.

Ráchel znovu zanaříkala. Divoch si však její úzkosti nemohl všímat, musel se každým nervem soustředit na své věznitele. Beze zbraně nemohl doufat, že si vybojuje možnost k útěku. On i Ráchel budou rozsekáni na kousky!

Muž, který mi vyrazil pistoli, mě přece mohl rozpůlit vedví, když jsem byl oslepen, uvažoval Divoch. Muž však spolu s ostatními ustoupí! se zvednutým mečem ke stěně. Znamená to snad, že ještě nevědí, co s námi mají udělat, jestli nás mají zabít nebo —?

Bez jakéhokoliv viditelného pokynu všichni najednou vykročili kupředu. Dodžo se zdánlivě zmenšilo. Sklonili meče a špice namířili na Divocha a na Ráchel. Dodžo se scvrklo ještě víc.

Další krok kupředu vyvolal jen sotva slyšitelné zašustění rohožek tatami, když se spletený rákos po předchozím zatížení narovnával.

Divoch se pomalu otáčel, prohlížel si místnost, hledal možné východy a čekal na sebemenší nepozornost některého muže. Ale i kdybych našel možnost k útěku, uvažoval, nemám beze zbraně naději dostat Ráchel lesem mečů!

Maskované postavy v kápích s napřaženými blýskavými ostřími udělaly další krok a ještě víc zúžily Divochův manévrovací prostor. Divoch se stále otáčel a s přivřenýma očima se díval na stěnu, kterou sem s Ráchel vstoupili. Po dalším nepozorovatelném signálu bojovníci s meči zastavili svůj neúprosný postup. Dodžo - tiché od začátku - upadlo do mrtvolného ticha.

Jen Ráchel stále naříkala.

Bojovníci postupující dopředu od vzdálené stěny dodžo se najednou rozdělili doprava a doleva a do vzniklé mezery vstoupil muž, dosud skrytý za nimi. Rovněž svíral meč, byl oblečen v černém oděvu s kápi a s maskou na tváři. Na rozdíl od ostatních byl malý, tělesná vychrtlost byla protikladem jeho mrštnosti. Opatrné kroky svědčily o křehkosti. Stáhl kápi, sundal masku a odhalil skoro plešatou hlavu a vrásčité rysy staršího Japonce s šedým knírkem, tmavýma, avšak žhnoucíma očima, které byly jediným důkazem, že jeho tvář není mumifikována.

Divoch však cítil, že opatrné kroky jsou uvědomělým pohybem, že jejich křehkost je hraná, že tento starý pán je zřejmě obratnější a nebezpečnější než kdokoli z ostatních.

Starý pán se zamračil na Divocha a na Ráchel a máchl mečem, jako by chtěl seknout.

Jeho výpad byl rychlejší než mrknutí oka.

Nesekl však směrem k Divochovi.

Směrem k Ráchel,

Divoch impulsivně skočil před ni připraven odrazit meč rukama v naději, že ostří odkloní sehnutím a úderem hranou ruky do hrdla starého pána. Neuvažoval o tom, co se stane, když mu manévr nevyjde. Nezáleželo mu na tom. V tomto okamžiku mu záleželo jedině na Ráchel!

Instinkt profesionála nic nepovažoval za důležitější než plnit profesionální povinnost - chránit.

Přes veškerou snahu čelit výpadu starého pána bylo zasvištění lesknoucího se ostří tak rychlé, že ho sotva mohl sledovat. Odrazil úder rukou, ale od začátku si byl v nitru vědom, že jeho snaha je mamá.

Nemohu se přece vzdát jen tak!

Nemohu dovolit, aby meč dopadl na Ráchel!

Představoval si, že meč projíždí jeho předloktím, pahýl ruky a zápěstí letí vzduchem a tepny rytmicky vystřikují krev. Neuhnul však i když starého pána podcenil a ránu odrazil příliš brzy a vystavil nechráněnou paži, jak to zřejmě mistr předpokládal.

Starý pán se vyzývavě díval. Ostří se v mžiku zastavilo, jako by narazilo na neviditelnou překážku. Lesknoucí se ostří meče se vznášelo nehybně nad rukávem Divochova saka. V pohledu ovlivněném strachem najednou vše nabývalo obludných rozměrů a vtom uviděl roztátá vlákna na rukávu.

Ježíši Kriste.

Divoch vydechl, adrenalin mu zaplavil tělo a v hrudi jako by mu vybuchl vulkanický žár.

Starý pán se na něho úkosem podíval, stroze pokynul hlavou a něco řekl.

Ne však směrem k Divochovi, ale někomu vzadu. Přitom však svůj spalující pohled ani na okamžik neodtrhl od Divocha.

„Wa.“ řekl někdo vzadu. Divochovo srdce se rozbušilo. Poznal ten hlas.

„Akira?“ Divoch ještě nikdy žádné jméno nevyslovil s takovou dychtivostí a s tak velkými rozpaky.

„Wa,“ opakoval Akira a objevil se v mezeře mezi bojovníky. Byl jako oni oblečen v černém oděvu, podobajícím se pyžamu z pevnějšího materiálu. Na rozdíl od ostatních neměl ani kápi, ani masku. Jeho hezký obličej lemovaly bezvadně učesané vlasy zleva doprava a zvýrazňovaly jeho melancholický pohled. Melancholie v jeho očích byla ještě hlubší a vážnější.

„Co se to tady děje?“ zeptal se Divoch.

Akira už našpulil rty k odpovědi, když ho přerušil starý pán několika ostrými nesrozumitelnými slovy.

Akira odpověděl stejně nesrozumitelně.

Starý pán a Akira si ještě vyměnili několik prudkých poznámek. Divoch samozřejmě nerozuměl smyslu, nedoved! si však ani vysvětlil jejich vnitřní náboj.

„Hai.“ Tentokráte se ozval starý pán. Odměřeně se uklonil a zvedl meč od rozříznutých vláken Divochova rukávu.

Ostři se zalesklo. Okem nebylo skoro možné sledovat rychlost, s jakou starý pán meč zasunul do pochvy, přivázané pod černým pásem.

Akira předstoupil. Ovládal svůj výraz, jen melancholie zůstávala. Jeho veřejné já bylo přísné oddělené oči soukromého já. Zastavil se vedle starého pána, uklonil se Divochovi i Ráchel.

Divoch se celý den bez Akiry cítil nedobře, ale teprve teď, když se s přítelem opět konečně setkal, si uvědomil, jak mnoho ho postrádal. V Americe by v takovémto okamžiku podlehl náhlému popudu a nabídl by aspoň Akirovi ruku, možná na méně veřejném místě by ho v okamžitém linutí mysli srdečně objal. Nutkání západního světa však teď musel potlačil, protože Akira musí zachovávat společenské normy těch, kteří ho obklopovali. Divoch se přizpůsobil japonským společenským pravidlům a uklonil se na oplátku stejně jako Ráchel.

„Jsem rád, že vás zase vidím,“ řekl Divoch a snažil se naznačit silné dojetí, aniž by před ostatními Akiru objal. „A jsem rád, že vás shledávám v pořádku.“

„Cítím totéž vůči vám.“ Akira polkl a zaváhá!. „Byl jsem zvědav, jestli se ještě někdy potkáme.“

„Protože Eko mi dala pokyn, abych utekl?“

„Ano.“ řekl Akira.,,… Jsou však ještě i jiné důvody.“

Tato záhadná poznámka vyžadovala vysvětlení, ale v této chvíli se Divoch zdržel dotazů. Chtěl se dovědět, co se stalo Akirovi, a informovat ho o tom, co zažili s Ráchel. Jiné otázky však byly v tomto okamžiku přednější.

„Ještě jste mi neodpověděl.“ Divoch ukázal na bojovníky s meči. „Co se to tady děje?“

Starý pán hlubokým a podrážděným hlasem opět něco vyštěkl japonsky.

„Dovolte, abych vám představil svého sensei,‘’ řekl Akira. „Sawakava Taro.“

Divoch se uklonil, zopakoval jméno a vyjádřil povinnou úctu. „Taro sensei.“ Očekával odměřené přikývnutí v odpověď. Byl proto překvapen, když starý pán srovnal ramena a napodobil Divochovu poklonu.

„Učinil jste na něho doje, svou statečností.“ vysvětloval Akira.

„Tím že jsme sem vešli?“ Divoch pokrčil rameny v záchvatu sebepodceňování.Vzhledem k tomu k čemu tady mohlo dojít, jsem se zachoval jako hlupák, vůbec ne statečné.“

„Ale ne.“ řekl Akira. „Má na mysli vaši snahu chránit svou princi pálku před jeho mečem.“

„To?“ Divoch zvedl obočí. „Přece znáte pravidla. To nebylo nic, o čem bych přemýšlel. Zachoval jsem se podle výcviku a prostě to udělal.“

„To je přesné.“ řekl Akira. „Pro Taro-sensei odvaha znamená instinktivní konáni povinnosti, bez ohledu na možné následky“

„To nás zachránilo?“

Akira zakroutil hlavou. „Nikdy jste nebyli v nebezpečí, kromě několika vteřin po vstupu do místnosti. Taro-sensei vás poznal podle popisu a věděl, že od vás nehrozí žádné nebezpečí.“

„Cože? Co tím chcete říci…? Ti muži nás ohrožovali jen…? Ten mizera mě chtěl vyzkoušet.“

Tarúv stářím ochraptělý hlas řekl. „ Nejsem ani mizera, ani nic podobného!“

Divoch v němém překvapeni zalapal po vzduchu.

„Zklamal jste mě.“ řekl starý pán. Byl sice o stopu menší než Divoch, teď však čněl vysoko nad ním. „Očekával jsem od vás víc. Nikdy nepředpokládejte, že cizinec oslovující vás vlastním jazykem nezná váš.“ Tam upíral na Divocha planoucí pohled.

Divochovy tváře zahořely. „Omlouvám se. Zachoval jsem se hloupě a hrubě.“

„A co je mnohem důležitější, neopatrně.“ řekl Taro. „Neprofesionálně. Už jsem chtěl vzdát úctu tomu, kdo vás trénoval. Teď však…“

„Vinen je žák, nikoli učitel.“ řekl Divoch. Se zármutkem si vzpomněl na Grahamovu mrtvolu za volantem cadillaku v palčivých výfukových plynech zaplňujících garáž při jeho jízdě na věčnost. Je to moje chyba. Nic nemůže omluvit mé chování. Prosím o prominutí. Taro-sensei.“

Dosud planoucí pohled starého pána postupně pohasl. „Snad si z toho vezmete poučení… Od instruktora jste se naučil přiznávat si chyby.‘“

„V tom případě,“ řekl Divoch, „s úctou k vaší zemi musím říci, že mým instruktorem byl Akira. I v tomto případě dávejte vinu žákovi, ne učiteli. Varoval mě, abych byl opatrný a nepohoršoval se. Budu se ještě víc snažit chovat se jako Japonci.“

„Jen se snažte.“ řekl Taro. „Úspěch však unikne vašemu chápání. Žádný nezasvěcenec, žádný gaidžin nemůže nikdy doopravdy pochopit… a tím se také chovat jako… Japonec.“

„Nedám se tak snadno odradit.“ Taro sevřel rty, snad to měl být úsměv, a oslovil Akiru. Akira odpověděl.

Taro se obrátil k Divochovi. „Dověděl jsem se, že jste upřímný muž. To, čemu my říkáme upřímný, však neznamená, že by soukromé a veřejné názory měly být stejné, jak doporučují podivné mravy Západu.“ Starý pan přemítal. „Možná jsem se v úsudku ukvapil. Váš přestupek je omluven. Žádám vás, abyste přijal mou pokornou pohostinnost. Možná vy i vaše principálka s chutí vypijete trochu čaje.“

„Ano, velice rádi.“ řekl Divoch. „Strach mi vysušil hrdlo.“ Ukázal na Tarův meč a s největším úsilím se snažil, aby jeho slova zněla sice pokorné, ale současně i trochu ironicky.

„Hai.“ Taro to slovo řekl tak, že vyznělo jako zasmání. „Prosím,“ uklonil se, „pojďte.“

Když, se přiblížili k bojovníkům v zadní části dodžo, starý pán nepatrně pohnul rukou. Postavy v kápích v naprosté jednotě zasunuly meče do pochev. Ze zvuku zasouváni mečů do pochev spolu s vysokým tónem zašustění kovu o kov začala Divocha svědět kůže.

„Taro-sensei, mám dotaz.“ řekl Divoch. „Něco mi není jasné. Dotazem se vás však nechci nijak dotknout, prosím.“

„Máte mé svolení se zeptat.“ řekl starý pán.

„Když jsme vešli a vy jste poznal, že nejsme nepřátelé…“ Divoch se odmlčel. „Dovedu pochopit, proč jste nás chtěl prověřit. Chtěl jste vědět, jak zareagujeme při zřejmém ohrožení, abyste si ověřil, jestli se můžete spolehnout na nás, na nezasvěcence, na gaidžin. Přece však…“ Divoch se zamračil. „Nebyle přece možné zaručit, že nezpanikařím. Předpokládejme, že bych ztratil nervy a začal střílet. Plán útěku jsem samozřejmě, neměl promyšlený a vyplýtval bych munici, kterou bych mohl potřebovat později, ale mnoho mužů by zemřelo.“

„Vaše úvaha je moudrá.“ řekl Taro. „Ale zkouška byla pod kontrolou.“

„Ale? A jak? Jsem sice přesvědčen o jejich vynikajícím výcviku a o jejich neuvěřitelné zručnosti s mečem, kulka je však přece jen rychlejší.“

„Kdybyste doopravdy zvedl zbraň“

Taro nemusel větu domluvit. Právě došli k zadní stěně dodžo a tam, za řadou mužů s meči uviděl skryté dva muže…

Každý z nich držel napnutý bambusový luk s nasazeným, hrozivě ostrým Šípem, připraveným každým okamžikem vystřelit.

Tak je to tedy, pomyslel si Divoch. Kdyby se jim zdálo, že chci vystřelit, neposkytli by mi ani možnost zmáčknout spoušť.

Vzápětí se mu v mysli vynořila další otázka, přinutil se však nechat si ji pro sebe. Po zádech mu stékal studený pot. Vystřelili by lučištníci tak, aby ochromili jeho ruku s pistolí?

Nebo aby ho zabili?

DESET

„Budova Taro-sensei je hospodářsky soběstačná.“ vysvětloval Akira.

Se zkříženýma nohama seděli na polštářích u nízkého stolu z cypřišového dřeva. Na papírové tenkých stěnách pokoje byly vynikající perokresby, které Divochovi připomněly Akirův dum.

S obvyklou ohleduplností Taro propustil služebnou a nalil čaj do malých, tenkých, překrásnými malbami zdobených keramických šálku. Na každém byla minimálním počtem tahů štětce zobrazena scéna z přírody (vodopád, kvetoucí třešeň).

Akira pokračoval ve vysvětlování. „Páté podlaží je samozřejmě dodžo. V ostatních podlažích jsou společné ložnice, svatyně, knihovna, prostor pro přípravu a konzumaci jídel, střelnice… prosté vše, co žáci Taro-sensei potřebují k dosažení dokonalosti ducha, mysli i těla, aby všichni byli jako jeden.“

Akira se odmlčel, zvedl Šálek, pravou rukou ho uchopil na straně a levou podložil zespod. Usrkl čaje a ochutnal ho. „Vynikající, Taro-sensei.“

Divoch pečlivě sledoval Akiru a napodobil jeho uchopení šálku. Před odjezdem z Ameriky jim Akira vysvětloval pravidla čajového ceremoniálu. Jeho posvátná tradice se datuje do čtrnáctého století. Rituální rozdělování Čaje mělo pod vlivem zenového buddhismu vyvolat stav neposkvrněné čistoty, klidu a harmonie, v japonštině zvané wahi. Při přísném dodržování rituálu ceremoniál trvá několik hodin a končí šleháním bambusovým košťátkem. Rozhovor se omezuje jen na mírumilovná, uklidňující témata. Účastníci jako by se při něm povznášeli nad čas a vřavu vnějšího světa.

Při této příležitosti byl však ceremoniál zkrácen na nejnutnější minimum. Z nutnosti. Prokazování úcty k rituálu bylo však stále patrné. Divoch si všiml skoro posvátné obřadnosti Akiry i jeho sensei. Potlačil proto nutkání položit jim několik otázek, zvedl šálek ke rtům, nadechl se vůně kouřícího čaje a usrkl průzračného, lahodně chutnajícího nápoje.

„Má duše se cítí potěšena. Taro-sensei.“ Divoch se uklonil.

„Tento čaj hasí žízeň mé duše,“ dodala Ráchel.

„Arigato.“ Taro se spokojeně usmál.

„Můj nikoli neschopný žák,“ ukázal na Akiru, „vás poučil opravdu dobře.“

Akirova hnědá tvář mírně zrudla. V pokoře sklopil oči. „Civilizovaného gaidžina lze potkat jen zřídka.“

Taro se usmál a odložil šálek. „Akira se zmínil o knihovně v této budově. Většina sensei nikdy nedovoluje svým žákům něco číst. Myšlenka narušuje čin. Slova poskvrňují bezděčnou reakci. Nevědomost sama je však nepřítelem. Informace se mohou stát zbraní. Nikdy bych svým žákům nedovolil číst fantastickou literátům, romány.“ Pohrdlivé mávl rukou. „Básně, to je něco jiného. Povzbuzuji své žáky, aby dali svým duším křídla a skládali básně haiku a studovali klasická díla, jako například od jedinečného Macuo Baso. Mí žáci nejraději čtou knihy, které skýtají informace a vědomosti. Dějiny, zejména Japonska a Ameriky. Rukovětí o konstrukcích zbraní, starodávných i moderních. O principech závěrů střelných zbraní, indikátorech proti narušitelům, elektronických hlídacích zařízeních a o různých jiných nástrojích svého řemesla. A ovšem, studují jazyky. Vyžaduji, aby každý můj žák ovládal tři, samozřejmě kromě japonštiny. Jedním z jazyků musí byl angličtina.“

Divoch se kradmo podíval na Akiru, Konečně se dověděl, jak jeho protějšek získal tak imponující znalost plynulé angličtiny. Proč však kladou takový důraz právě na angličtinu? uvažoval Divoch. Snad proto, že angličtina je rozšířena po celém světě? Nebo proto, že Američané zvítězili ve druhé světové válce? Proč se Akiru v výraz stal ještě melancholičtějším, když Taro zdůraznil, že jeho žáci musí být odborníky v dějinách Ameriky i v jejím jazyce? Taro zmlkl a popíjel čaj.

Akira neustále pozorně sledoval svého sensei. Když usoudil, že Taro už nemá v úmyslu nic říci a zásah do jeho mlčení nebude považován za neomalenost, pokračoval ve vysvětlování.

„Když mi bylo deset roků,“ řekl Akira. „otec mě poslal k Taro-sensei, abych se učil bojovým uměním. Do ukončeni studia na střední Škole jsem k němu chodil pětkrát týdně na dvouhodinové vyučování. Doma jsem pak svědomité procvičoval, co jsem se naučil, V Japonsku většina studentů na střední škole doplňuje své znalosti usilovným soukromým studiem, aby se dobře připravili ke zkouškám na univerzitní studium. Zkoušky bývají v únoru a březnu a říká se jim „zkouškové peklo“. Nebýt přijat na univerzitu, obzvláště na tokijskou, se všeobecně považuje za velké ponížení. Když se výuka stala náročnější a úchvatnější, došel jsem názoru, že nemám zájem ucházet se o studium na univerzitě, lépe řečeno, svou univerzitu jsem viděl v něm a v jeho instituci. I když jsem toho snad nebyl hoden. Taro-sensei mě vlídně přijal do vyššího stupně vzdělávání. Nastěhoval jsem se sem v den svých devatenáctých narozenin jen s několika svršky a v následujících čtyřech letech jsem odsud nevyšel ani na krok.“

Divoch sevřel pevněji šálek a obrátil se ke stejně překvapené Ráchel. „Čtyři roky?“ zeptala se ohromeně.

„S ohledem na obsah předmětů výuky je to průměrná doba.“ Akira pokrčil rameny. „K dosažení odbornosti samuraje. Pro Japonce oddaného vzneseným tradicím svého národa je ve zkorumpovaném a nečestném dvacátém století jedinou možnou volbou stát se samurajem a věnovat se páté profesi. Stát se moderní obdobou samuraje. Výkonným ochráncem. Teď ovšem, stejně jako tehdy, samuraj bez mistra učitele je bojovníkem bez cíle, znechuceným a smysl života ztrativším bezcílným poutníkem, který jako muž nedosáhne svého životního cíle.“

Divoch pevně svíral křehký šálek v obavě, že ho pod dojmem nezvládnutého velkého překvapení rozdrtí. „A ti muži v dodžo…“

„Jsou to pokročilí žáci Taro-sensei. Mnozí už budou po téměř čtyřech letech s vyznamenáním končit studium.“ odpověděl Akira. „Možná by je bylo možné přirovnat k mnichům. Nebo k poustevníkům. Sem není dovoleno vstoupit nikomu, kromě obchodníků s potravinami a s jiným potřebným zbožím.“

„Venkovní dveře však nebyly zamčené,“ řekl Divoch. ,.Rovněž dveře do dodžo. Dokonce na žádných dveřích není ani zámek. Takže dovnitř může vejít kdokoliv.“

Akira zavrtěl hlavou. „V každých dveřích je skrytá elektronicky ovládaná západka. Dnes v noci byly otevřené pro případ, že by se mým nepřátelům podařilo sledovat mě už sem. Otevřené dveře měly posloužit jako návnada. V budově bychom je mohli chytit a vyslechnout. V okamžiku uzamčení dveří se schodiště stává pastí.“

Divoch našpulil rty a přikývl.

Taro se lehce nadechl.

Akira se k němu obrátil. Pochopil, že chce promluvit.

„Moji žáci přestávají mít styk se světem, nechci však, aby z nich byli primitivní nevzdělanci.“ řekl Taro. „O soudobých událostech se běžně dovídají z novin, časopisů a z televize. V tomto prostředí odloučeném od světa jsou vedeni ke studiu současnosti se stejnou objektivitou jako ke studiu minulosti. Stojí stranou jako pozorovatelé, nejsou spoluúčastníky. Úspěšným ochráncem může být jedině objektivní muž. Podstatou samuraje je být absolutní nestranný, bez osobních ambicí a zachovat si skálopevně neochvějné jádro.“

Taro zvážil svá slova, pokýval scvrklou hlavou a upil čaje. To bylo znamení, že mohou hovořit jiní.

„Omlouvám se. Taro-sensei, ale napadla mě další netaktní myšlenka.“ řekl Divoch.

Taro přikývnutím dovolil otázku vyslovit.

„Akira se zmínil o zkorumpovaném světe, v němž žijeme“ řekl Divoch. „Domnívám se proto, ze za těchto okolností bude málo mladých mužů a to i Japonců, ochotno se před světem tak uzavřít a odsoudit se k tak náročnému tréninku.“

„Ano. Málo. Jejich však dostatek.“ řekl Taro. „Stát se samurajem je souzeno opravdu jenom těm nejodhodlanějším. Vy sám, jak jsem se dověděl, jste vstoupil do nejnáročnějšího oddílu amerických ozbrojených sil - do MOVZu.

Divoch ztuhl. S velkým přemáháním se na Akiru nezamračil. Co ještě o něm Akira prozradil? Ovládl svou rozladěnost a řekl. „Jenže já jsem nebyl odříznutý od vnějšího světa, nemluvě o tom, že armáda mi za výuku ještě platila. Tato škola… čtyři roky izolace… takové finanční náklady si může dovolit asi jen málo kandidátu…“

Taro se pousmál. „Ovšem. Varoval jste mě. Vaše otázka je opravdu netaktní. Američané skutečně říkají, co jim slina na jazyk přinese.“‚ Příjemně laděný tón přitom zcela nezastřel vnitřní nesouhlas. Klidně však řekl. „Po příchodu ke mně žádný z mých žáků nenese žádné finanční náklady. Jediným kritériem pro přijeti je schopnost a odhodláni adepta. Potřebné vybavení, jídlo a ubytování, prostě všechno je jim zde poskytnuto.“

„Jak si můžete dovolit…?“ Divoch zatajil dech. Už se nepřinutil netaktní otázku dokončit.

Taro mu trapnou chvíli neusnadnil, jen ho upřeně pozoroval.

Mlčení se protahovalo.

Konečně ho přerušil Akira. „S vaším dovolením. Taro-sensei.“

Mrknutím oka naznačil souhlas.

„Můj učitel je rovněž mým agentem, jako je agentem každého žáka, který projeví dost fyzické a morální síly a disciplíny a kurs dokončí.“ řekl Akira. „Taro-sensei sjednává mé využití, nadále mi radí a dostává část mých příjmů do konce života.“

Akirova slova s Divochem psychicky otřásla. V hlavě se mu roztočil vír myšlenek. Byl-li Taro Akirovým agentem…

Pak tedy Taro musí vědět o Kunio Širaim o muži, kterého Divoch poznal jako Muto Kamičiho a v Horském zátiší Medford Gap ho viděl rozseknutého vpůli.

Akira řekl, že v době svého pracovního nasazení v Americe pracoval s americkým agentem. S Grahamem. Takže Graham nebyl jeho prvním agentem. Tím byl Taro. Taro možná zná odpovědi, které se Divoch tak potřebuje dovědět.

Jenže Kamiči - Širai nikdy v Horském zátiší nebyl. Právě tak, jako jsme tam nebyli my, uvažoval Divoch.

Trhl sebou. Bodavě zdrcující jamais vu zaútočil na jeho mysl. Jestli jsme se však s Kamičim nikdy nesetkali, nemohli jsme být najati k jeho ochraně! uvažoval Divočil. Takže Taro o něm přece jen nic nemusí vědět.

Někdo to však musel zorganizovat. Někdo zařídil abychom si Akira a já představili, že jsme najati. Kdo? Kdy? V kterém místě se jamais vu protíná či potkává se skutečností?

Zdá se víc než jisté, uvažoval Divoch, že Akira zatajil důležitou informaci. Při zdůrazňování. Že jeho agentem byl Graham, se záměrné vyhnul zmínce o Taro.

Je snad Akira nepřítel? Divochovi přeběhl mráz po zádech, když si vzpomněl na své dřívější hrozné podezření. Obava, že už nikomu nemůže věřit, ohrožovala smysl pro skutečnost.

A Ráchel! Ne, přece musím někomu věřit! Jestli se nemohu spolehnout na Ráchel, pak už na ničem nezáleží!

Znovu si uvědomil dilema snažit se chránit sebe i Ráchel, snažit se být svým vlastním principálem. Potřeboval nezaujatého ochránce, jenže takový luxus nebyl v tomto okamžiku možný.

„Obávám se, že budu poněkud neomalený?“ řekl Divoch. „Vím, že při čaji má být rozhovor uklidňující. Jsem však příliš rozrušený, než abych se dokázal řídit společenskými pravidly. Akiro, co se k čertu stalo od té doby, kdy jsme se viděli naposled?“

JEDENÁCT

Otázka visela ve vzduchu. Akira popíjející čaj, nedal nijak najevo, že ji slyšel. Znovu se napil, zavřel oči, jako by vychutnával chuť čaje, pak šálek odložil a podíval se na Divocha.

„Policie přijela rychle.“ Akira mluvil, jako by se ho to vůbec netýkalo, jako by popisoval událost, která se stala někomu jinému. „Jedno auto, pak dvě, pak tři, podle toho, jak rychle se šířila zpráva o vážnosti zločinu. Přijel koroner. Policejní fotografové. Pracovníci soudního lékařství. Velitelé policie. V jednom okamžiku jsem ve svém domě napočítal dvaadvacet vyšetřovatelů. Vyslechli můj popis události. Vyžádali si jeho několikeré zopakování. Jejich otázky byly stále podrobnější, jejich výrazy vážnější. Vylíčení události jsem si nacvičil před jejich příjezdem a provedl jsem několik úprav, aby scéna zločinu odpovídala pokusu o loupež, jak jsem tvrdil, a vražedným reakcím vetřelců, když jsem je odhalil. Tady však není Amerika, kde četné vraždy jsou na denním pořádku. Násilný zločin s použitím ručních střelných zbraní je zde řídkým jevem. Vyšetřovatelé se tvářili vztekle a zaujatě. V můj prospěch nahrávala skutečnost, že jsem střílel a zabil pistolí vetřelců, a rovněž to, že jsem pro obranu svého domu použil meč. Právě to, jak jsem předpokládal, vyvolalo ducha tradice a postavilo mě do role hrdiny.

Blížilo se poledne, výslech stále pokračoval. Předpokládal jsem, že budete mít starost, když v dohodnutém čase do restaurace nezatelefonují. Požádal jsem o dovolení, abych se mohl omluvit odvolat předem dohodnutou schůzku. Dovedete si představit mé zneklidnění, když jsem se dověděl, že jste do restaurace vůbec nepřišli. Svou rozladěnost jsem nedal najevo a policistům odpovídal na další otázky. Těla byla odvezena odpoledne. Eko přes hluboký zármutek našla v sobě tolik síly, že doprovázela Churiho tělo do márnice a zařídila přípravy pro jeho pohřeb. Vyšetřovatelé se mezitím dohodli, že musím jet s nimi na policii a nadiktovat formální výpověď. Na ulicích pak hejno reportérů přepadlo policejní auta. Snažil jsem se ukrýt tvář před kamerami, aniž bych dělal dojem, že chci něco utajit. Přesto však se nejméně jednomu reportérovi podařilo mě vyfotografovat.“

Akirův hlas zvážněl. Divoch věděl proč. Ochránce musí zůstat v anonymitě. Kdyby byla Akirova fotografie zveřejněna, jeho schopnost chránit principála by byla ohrožena, protože útočník by ho mohl poznat a před útokem na hlavní cíl zlikvidovat jeho. Ve stávajícím případě však možné komplikace mohly být ještě horší. Akirova fotografie v novinách by totiž na něho soustředila pozornost jeho i Divochových pronásledovatelů a možná by jim to zabránilo v dalším pátrání.

„Nic jste proti tomu nemohl udělat.“ řekl Divoch.

„V době, kdy jsem diktoval na policii výpověď, policisté se na mě informovali. Řekl jsem jim, že jsem odborníkem na bezpečnost. Několik velkých společností, pro něž jsem pracoval, jim poskytlo kladné posudky. Cítil jsem však, že policie pátrá i v jiných zdrojích. Nevím, s kým mluvili, ale najednou se mnou začali jednat ohleduplněji. S úctou. Nechápal jsem důvod ke změně postoje, ale nic jsem nenamítal, když mě propustili. Ne však daleko. Dali jasně najevo, že se mnou budou chtít ještě mluvit.“

„A co bylo potom“, zeptala se po mnoha minutách mlčení podrážděným hlasem Ráchel.

„Pro nepřítele by nebylo žádným problémem sledovat auto, které mě vezlo na policii,“ řekl Akira. „Postoj policie se brzy natolik změnil, že mi dokonce nabídli odvoz domů. Nabídku jsem zdvořile odmítl. Chtěl jsem se chůzí uklidnit. Postranním vchodem jsem vyšel a snažil se splynout s davem lidí na ulici. Brzy jsem zjistil, že mám společnost. Japonce. Zkušené, ne však dostatečně. V následujících dvou hodinách jsem se je pokusil setřást. Rychle se blížila šestá hodina. Podařilo se mi dostat se k veřejné telefonní budce a podle plánu v dohodnutém čase zavolat do restaurace. Věděl jsem, jak by vás zneklidnilo, kdybych nezavolal. Vy jste však opět v restauraci nebyli. Stalo se zřejmě něco nedobrého. Co se vám přihodilo?“

„Dokončete své zážitky, pak vám to řeknu.“ řekl Divoch.

Akira se upřeně zahleděl na šálek. „Rozhodl jsem se skrýt v přeplněném baru, abych si mohl všimnout vcházejících pronásledovatelů. Sotva jsem vešel dovnitř, zaujaly mě televizní zprávy. Kunio Širai. Další demonstrace“ Znechuceně pokýval hlavou. „Tentokráte větší, mnohem bouřlivější, blížící se ke vzbouření. Před základnou vojenského letectva Spojených států. Ať jsou cíle Širaie jakékoli, dramaticky zesílil nátlak na veřejnost.“

„Ty zprávy jsme také viděli.“ řekla Ráchel se svraštělým čelem.

„V jistém smyslu s ním máme něco společného,“ řekl Divoch. „Nebo alespoň s mužem, kterého jsme znali jako Muto Kamičiho s nímž jsme se nikdy nesetkali. „Ale viděli jsme ho rozseknutého vpůli v neexistujícím Horském zátiší Medford Gap.“

Akirovi na spáncích naběhly žíly. „Šílenství,“ řekl s planoucíma očima. „Nutně jsem došel k přesvědčení, že mi nezbývá nic jiného, než vyhledal svého učitele a rádce.“ Zadíval se na Tara. „Domů jsem se neodvážil vrátit. Měl jsem však starost o Eko. Doufal jsem, že po vyřízení formalit s Churiho pohřbem se z márnice vrátila. Použil jsem telefonu v baru a zavolal domů. Polekal jsem se, když řekla Hai, varovný signál k útěku. Rychle jsem se zeptal ‚Proč?‘ ‚Cizí lidé,‘ zamumlala, Gaidžin. Zbraně!‘ Někdo jí vytrhl sluchátko z ruky. Nějaký Američan se ozval japonsky. „Chceme vám pomoci.“ Řekl.“Vraťte se.“ Praštil jsem sluchátkem dřív, než mohl zjistit, odkud volám. Američané se zbraněmi? V mém dome? Tvrdí, že chtějí pomoci‘? To je málo pravděpodobně! Policie přece musela zajistit můj dům strážemi, aby zabránili vstupu reportérů na místo zločinu. Jak se dovnitř dostali Američané?“ Akira byl tak pobouřen, že poprvé dal najevo své vzrušení. „Hrozně rád bych se vypravil za Eko a zachránil ji…“

„Také jsme jí volali“ řekl Divoch. „V jedenáct hodin v noci. Varovný signál nám řekla dřív, než jí Američan vytrhl sluchátko.Oni ji potřebují. Budou ji vyslýchat. Nic se nedovědí, protože ona nic neví. Budou ji zastrašovat. Má pro ně velkou cenu jako rukojmí. Myslím si, že jí neublíží.“

„Jenom si myslet, že jí neublíží, nestačí,“ vybuchl Akira. „Je pro mě jako matka!“

Taro zvedl vrásčité ruce a pokynutím požádal o slovo. Promluvil k Akirovi japonsky.

Akira odpověděl a se zmírněnou melancholií a leskem v očích se obrátil k Divochovi. „Můj sensei slavnostně slíbil že ji zachrání. Nejpokročilejší žáci skončí školu o několik týdnů dřív. Dnes v noci jim budou slavnostně odevzdány diplomy o zakončení studia, aby mohli osvobodit Eko.“

Aby ne, pomyslel si Divoch. Ti hoši nahoře se chovali, jako by pro ně neexistovala Žádná překážka, kterou by nepřekonali. Ať je u Akiry v domě kdokoli, bude se asi divit.

Divoch se uklonil před Tarem. „Děkuji za svého přítele.“

Taro se zamračil. „Nazýváte Akiru přítelem?“

„Mnoho jsme spolu prožili“

„Přátelství však není možné.‘’ řekl Taro.

„Proč? Snad proto, že jsem gaidžiu? Berte mě vážně. Já mám toho muže rád.“

Taro se nevyzpytatelně usmál. Já mám rád vás, abych použil vašich slov. Přáteli však nikdy nemůžeme být.“

„Vaše škoda.“ Divoch pokrčil rameny.

Taro překvapeně zvedl hlavu.

Akira mu něco vážně řekl.

Taro přikývl se slovy. „Ano. Další neuctivý pokus o humor. Vyložené americký. Pro pobavení. Je to jen další důvod, proč se nikdy nemůžeme stát přáteli.“

„Řekněme to tedy trochu jinak. Jsem ochráncem. Dobrým ochráncem. Od svého partnera nepožaduji nic víc než projev zdvořilosti.“ Divoch neposkytl Tarovi možnost reagovat. Rychle se obrátil k Akirovi s otázkou. „Takže potom jste při šel sem?“

„Ano. Čekal jsem tady pro případ, že by sem přišli mí nepřátelé. Nedovedl jsem si představit, proč jste nepřišel do restaurace podle domluvy. Už jsem se obával, že vás tam nezastihnu ani následující dopoledne.“

„My jsme se báli zase o vás, když nám Eko řekla varovný signál.“

„Co se tedy stalo?“

Divoch se zamyslel a pokusil se co něj objektivněji vylíčit honičku ve svatyni Meidžiho, útěk ze zahrad a přepadení na ulici.

„Stále však nevíme, jestli Haileyho muži byli v dodávce, nebo na dodávku stříleli.“ V Rachelině hlase bylo cítit zoufalství. „Otazníků přibývá. A odpovědi na ně jsou stále vzdálenější.“

„Možná právě to je účel všeho, co se kolem nás děje.“ řekl Akira. „Udržovat nás trvale ve zmatené nejistotě, v neklidu.“

„Překážkový běh a hra na četníky a na zloděje,“ řekl Divoch.

Akira se zatvářil nechápavě.

„To byl Grahamův názor na život. A souhlasí to. Po celou dobu pátrání se snažíme vyhnout každému, kdo se nám v tom snaží bránit.“

„Nevíme však, která skupina je která,“ řekl Akira a zopakoval dříve vyřčené slovo. „Šílenství.“

„Možná vám budu schopen pomoci,“ řekl Taro. „Aspoň pokud jde o Kunio Širaie.“

Chvíli trvalo, než si Divoch uvědomil, co Taro řekl. Se sevřenou hrudí upřeně hleděl na zdánlivě křehkého starého pána.

„Předem vás však chci o něčem ujistit.“ řekl Divochovi. „Nic mi není známo o jméně, pod kterým jste ho poznali… nebo o vaší falešné vzpomínce na to, jak jste ho poznali v Americe. Říkáte tomu myslím, jamais vu.“

Divoch se zamračil a s napjatými nervy ztuhl.

„Není třeba se vzrušovat. Můj vynikající žák.“ Taro ukázal na Akiru, „mi už dříve vylíčil neskutečné události v neexistujícím Horském zátiší. I to, že jste jeden druhého viděli zemřít. Viděli jste muže jménem Muto Kamiči, později nazývaného Kunio Širai, rozseknutého vedví. Nic z toho se ve skutečnosti nestalo. Jamais vu. Toto pojmenování je stejně dobré jako každé jiné. Jsem buddhista. Věřím v neskutečnost světa. Věřím však ve skutečnost zemětřesení, přílivových vln a sopečných výbuchů. Nutím se rozlišovat mezi iluzí a skutečností. Kunio Širai je skutečný. Nikdy jsem pro svého vynikajícího žáka nezajišťoval, aby ho doprovázel - pod jakýmkoli jménem - do Ameriky. Nikdy jsem se s tím mužem nesetkal. Nikdy jsem s ním nejednal ani přes prostředníky. Prosím, abyste mému ujištění věřil.“

Divoch přivřel oči a s pokleslými rameny přikývl. Nepříjemné zaskočen si opakoval Rachelin oblíbený citát. Abraham uvěřil na náklade absurdity.

„Výborně,“ řekl Taro a obrátil se k Akirovi. „Mnoho se udalo v uplynulých šesti měsících od doby, kdy jsem tě viděl naposled. V Japonsku.“ Oči starého pána dostaly nový výraz, panenky se zvětšily, jako by se soustředil na něco velmi vzdáleného. „Malá skupina lidí pomalu tajné získává moc. Už déle než šest měsíců. Začali v lednu devatenáct set osmdesát devět. Tehdy po úmrtí váženého císaře Hirohita zkomplikovali zakázanými šintoistickými rituály jeho pohřeb.“

Divoch cítil, že Ráchel vedle něho sebou trhla. Zřejmě si vzpomněla na rozhovor na toto téma ve čtvrti Ginza.

Taro přivřel oči a jako laserem se díval na Divocha. „Náboženství a politika. Poválečná ústava vyžadovala jejich oddělení s tím, že Boží vůle už nikdy nebude zneužíváno k řízení státu. Jenže slova na dokumentu vnucená gaidžin vítězem nezrušila tradici ani nepotlačila ducha národa. Staré způsoby v soukromí stále přetrvávají. Tajně. Mezi přesvědčenými patrioty. Jedním z nich je Kunio Širai. Jeho předkové pocházejí z doby vrcholu japonské kultury, z počátku Šógunátu Tokugawy v šestnáctém století. Je zámožný, odhodlaný, znechucený poměry prolezlými korupcí. Chce nastolit starobylé mravy a obyčeje. Jeho pohled do budoucna sdílejí i jiní mocní. Věří v bohy. Věří, že Japonsko je zemí bohů, že každý Japonec je potomkem bohů. Věří v Amaterasu.“

DVANÁCT

To jméno navozující tajemno Divocha vzrušilo. Usilovné vzpomínal, kdy ho už slyšel - najednou se mu vybavila cesta na Dullesovo letiště a Akira, snažící se jemu a Ráchel dát základní poučení o Japonsku.

„Amaterasu.“ Divoch přikývl. „Ano. Bohyně slunce. Pramáti každého císaře a prapůvodní matka každého Japonce od počátku věků.“

Taro zvedl letitou hlavu. Zřejmě nečekal, že Divoch to jméno zná. „Jen málo gaidžinů by… Blahopřeji vám ke znalosti naší kultury.“

„Zásluha náleží Akirovi. Je totiž stejně vynikajícím učitelem, jako byl vaším žákem‘… Amaterasu? Co to všechno s ní má společného?“

Starý pán promluvil se zjevnou úctou. „Amaterasu symbolizuje velikost Japonska, naši čistokrevnost, neposkvrněnost a důstojnost v dobách před poskvrněním naší slavné a nádherné cesty. Kunio Širai si ji vybral jako symbol pro své cíle, jako zdroj inspirace. Na veřejnosti své hnutí nazývá Tradiční japonská strana, avšak v soukromí mezi nejvěrnějšími přívrženci o své organizaci mluví jako o Moci bohyně Amaterasu.“

Divoch se naježil „Co tím chcete říci? Snaží se snad Širai znovu vzkřísit to, co se tady dělo v roce devatenáct set třicet‘? Znovu obrodit směs náboženství a patriotismu a hledat ospravedlnění pokusu o ovládnutí států hraničících s Tichým oceánem a…?“

„Ne,“ řekl Taro. „Právě naopak. Chce, aby se Japonsko od ostatního světa izolovalo.“

Jeho tvrzení bylo tak překvapující, že se Divoch ve velkém rozrušení nahnul dopředu. „To se vymyká všemu, co…“

„Od konce americké okupace Japonsko urazilo kus cesty.“ Taro sugestivně pohnul rukou. „Hospodářský zázrak. Japonsko se stalo finančně nejmocnějším státem na zeměkouli. Co vojensky ztratilo ve třicátých a Čtyřicátých letech, v sedmdesátých a osmdesátých letech získalo průmyslově. Ekonomicky si podmanilo jiné země. V roce devatenáct set čtyřicet jedna jsme bombardovali Havaj, nepodařilo se nám ji však dobýt a ovládnout. Teď ji kupujeme. A kromě ní kupujeme i ohromná území na americké pevnině a v jiných státech světa. To vše ale za cenu nevyčíslitelnou penězi, za cenu hrozných obětí, za cenu vzrůstající zkázy vlastní kultury.“

„Stále ne…‘’ Divoch bezmocně sevřel stehna. „Co Širai vlastně chce? O co mu jde?“

„Zmínil jsem se, že jeho předkové se datují až do šestnáctého století, do začátku šógunátu Tokugawy. Řekl vám Akira, co se stalo potom?“

„Jen stručně. Nestačil mi to dopovídat, protože jsme měli příliš málo času… Řekněte mi to vy.“

„Doufám, že si uvědomujete cenu dějin.“

„Byl jsem vychován ve víře, že je důležité učit se z chyb, máte li na mysli tohle,“ řekl Divoch.

„Nejenom z chyb, ale i z úspěchů.“ Narovnal ramena a pohledem se opět propadl někam clo velké časové dálky. „Dějiny… Ve středověku bylo Japonsko zaplaveno příslušníky cizích kultur. Číňany. Korejci. Portugalci. Angličany, Španěly a Holanďany. Je třeba uznat, že ne všechny tyto vlivy byly špatné. Například Číňané nás seznámili s buddhismem a konfucianismem a naučili jsme se od nich psaní a správnímu systému řízení. Mezi záporné hodnoty z re doby patří zavedení střelných zbraní a jejich rychlé rozšíření po celém Japonsku, což málem zničilo hušido, starý a vznešený způsob válčení bojovníků s mečem. Španělé sem zavlekli křesťanství, pokoušeli se nahradit naše bohy a popírali, že Japonci jsou božskými potomky bohyně Amaterasu.

V šestnáctém století Tokugawa Iejasu porazil japonské oblastní velitele a uchopil moc nad Japonskem. Výsledkem bylo, že on a jeho potomci vřítili Japonsko Japoncům. Cizincům jednomu po druhém zakázali vstup a pobyt. Angličané, Španělé. Portugalci… všichni byli vypovězeni. Jedinou výjimkou byla holandská obchodní stanice na jihozápadním ostrově nedaleko Nagasaki. Křesťanství bylo vymýceno. Cestování do cizích zemí zakázánu. Lodě schopné doplout k asijské pevnině byly zničeny. Bylo dovoleno stavět pouze malé rybářské čluny, jejichž konstrukce je nutila držet se těsně u pobřeží. A výsledek?“ Taro se usmál. „Japonsko bylo víc než dvě stě let odříznuto od ostatního světa. Prožili jsme - v pohodě - trvalý mír a největší rozkvět japonské kultury. Prostě, byl tu ráj.“

Tvář starého pána najednou potemněla. „Všechno však skončilo v roce osmnáct set padesát tři, kdy váš krajan komodor Perry zakotvil svou flotilu amerických válečných lodí v Jokohamském zálivu. Jejich pochmurná barva se dodnes připomíná jako proroctví. Perryho černé koráby. Požadoval, aby Japonsko otevřelo hranice zahraničnímu obchodu. Šógunát brzy padl. Císař, dosud žijící v ústraní v Kjótu, byl přestěhován do Edo, které brzy změnilo název na Tokio. Tam se císař stal loutkovým vladařem ovládaným politiky, dychtivými uplatnit svou moc. Toto období bylo nazváno Meidžiho restaurací císařství. Já věřím v císaře, ale následkem restaurace gaidžin pokračovali v poskvrňování naší kultury… ve stále větší míře… vše bylo čím dál tím horší.“

Taro se odmlčel, aby ohodnotil účinek na posluchače.

„A Kunio Širai chce Japonsko vrátit do karantény prosazené za šógunátu Tokugawy?“ zašeptala Ráchel.

„Jeho úmysl je snadno pochopitelný.“‚ odpověděl Taro. „Jako kmen se už dlouho neřídíme starodávnými obyčeji a mravy. Naše mládež chová neúctu ke svým předkům a tradicím. Obklopuje nás jen hanebnost a sprostota. Západní oblečení. Západní hudba. Západní jídlo. Hamburgery. Smažená kuřata. Heavy metal.“ Znechuceně ohrnul rty. „Japonsko nakonec jako houba vstřebá ty nejhorší cizí kultury a peníze, a ty se stanou naším jediným bohem, ne Amaterasu.“

„Mluvíte, jako byste souhlasil se Širaiem,‘’ řekl Divoch.

„S jeho pohnutkou, nikoli se způsoby. V této budově musí každý můj žák podstoupit čtyři roky odloučení od světa… oni jsou mou verzí Tokugawou zavedené karantény Japonska. Opovrhuji vším, co vidím a co se odehrává za těmito zdmi.“

„Připojil jste se snad k Širaimu?“

Taro přimhouřil oči. „Jako samuraj a ochránce musím být objektivní. Události sleduji, nevytvářím je. Mým osudem je být zdrženlivý, sloužil nejvyšším panům bez osobní angažovanosti - a bez uplatňování vlastního názoru. Tokugavův šógunát byl postaven na vztahu mezi poddaným a principálem, Chci doufat, že se to Širaimu podaří. Je ale možné, že ne. Dějiny působí nátlak spíše dopředu než dozadu. Širai může využívat svého bohatství, vlivu a moci k podplácení, k přinucování a ke svádění mnoha demonstrantů. V televizi jsem viděl tváře a oči demonstrantů, kteří však nejsou oddáni slávě minulosti. Jsou jen stravováni nenávistí ke všemu cizímu v přítomnosti, vůči všem, kteří nepatří ke kmeni. Jen si nemyslete. Ovládá je pýcha. Dlouho potlačovaný hněv. Protože Amerika vyhrála válku v Tichém oceáně. Protože na naše města byly svrženy atomové bomby.“

Divocha zamrazilo v zádech. Všiml si, že Akirovy oči upadly opět do hluboké melancholie. Divoch si s politováním vzpomněl, že Akirův otec ztratil svou první ženu… a rodiče… a bratry a sestry… následkem atomové bomby svržené na Hirošimu. A otcova druhá žena, Akirova matka, zemřela na rakovinu následkem ozáření při výbuchu.

Tarův křehký hlas zdrsněl. „Jen si nedělejte iluze. Kdykoliv budete hovořit s Japoncem, bez ohledu na rezervovanost a předstíranou zdvořilost, vždy v duchu pamatuje na bomby nazvané Tlusťoch a Hošík. Síla zástupů, kterou Širai shromažďuje, je v dlouho potlačovaném hněvu. On chce ústup zpátky, návrat do slavné posvátné minulosti. Oni však chtějí zaútočit na osud země bohů a získat nadvládu?“

„To se nikdy nestane,“ řekl otevřeně Divoch.

„Za stávajících okolností ne. Chtivost je však tvrdohlavá a neústupná, naléhá stále víc. Jestli Širai neodhadne správně náladu mas, přerostou mu přes hlavu a chopí se moci. Půda, majetek, peníze. Po tom oni baží. Ne po míru a po politické rovnováze. Ne po harmonii. Širai měl pravdu, když protestoval proti přítomnosti Ameriky v Japonsku. Pryč s vámi! Se všemi! Jenže ve vakuu vzniklém vaší nepřítomností se organizace Moc bohyně Amaterasu může stát ne požehnáním, ale kletbou.“

Divocha začaly bolet nohy. Seděl u cypřišového stolu se zkříženýma nohama na polštářích, naklonil se dozadu, aby rozehnal křečovitou ztuhlost. „Jak to víte?“ nervózně zašeptal.

„Žiji v ústraní. Zůstávám však ve styku s mnoha dřívějšími žáky. A oni mají spolehlivé prameny informací. Kunio Širai… jeho pohnutky obdivuji… může to však skončit katastrofou. Agresí, ne konsolidací. Nic víc si nepřeji než mír. Bude-li však Širai naléhat stále energičtěji a najde-li způsob, jak přilákat víc a víc zapálených přívrženců…“

Divoch se otočil k Akirovi. „Má to s tím, co se stalo… nebo nestalo… v Horském zátiší Medford Gap, něco společného?“

Akira zvedl své stále melancholičtější oči. „Taro-sensei se dovolává odloučení, izolace. V domě mého otce, který udržuji, ochraňuji památky na minulost. Pro neustálou nepřítomnost se však z nich nemohu těšit. Teď mě mrzí, že jsem se s nimi těšil tak málo. Protože po všem, co se stalo, už nevěřím v ochraňování jiných, chci ochraňovat sebe. Chci se dát na ústup, stáhnout se. Jako Taro-sensei, jako šógun Tokugawa.“

„Pak si myslím, že bude zatraceně rozumnější promluvit si osobně se Širaiem,“ řekl Divoch. „Už mě unavuje, když se mnou někdo neustále manipuluje.“ Mrkl na Ráchel a objal ji kolem ramen. „Jsem unavený,“ dodal, „jako milenec, sluha, hlídací pes a štít. Je čas, abych se staral jen o to, co chci sám.“ S neskrývanou láskou se zahleděl na Ráchel.

„V tom případě ztratíte duši.“ řekl Taro. „Cesta ochránce, pátá profese, je nejvznešenější —“

„Už jsem toho udělal dost.“ řekl Divoch. „Už nechci dělat nic než… Akiro, co říkáte? Jste připraven mi pomoci pátrání dokončit?“

ČERNÉ KORÁBY

.

JEDNA

„Co vykřikují?“ zeptal se Divoch.

Bouřící dav hulákal stále hlasitěji, někteří účastníci mávali transparenty, jiní hrozili pěstmi. Jejich vzteklé pohyby Divochovi připomněly valící se řeku. Bylo deset hodin dopoledne. Hustým smogem prokukovalo slunce. Divoch si rukama zastínil tvář, aby mohl lépe pozorovat obrovský dav naplňující ulici a ubírající se k velvyslanectví Spojených států. Kolik jich může být? přemýšlel. Možnost, jak je spočítat, však nenašel. Přibližně? Snad dvacet tisíc. Rytmicky, se stále se stupňující horlivostí vykřikovali krátká hesla, až hluk zesílený odrazem od okolních budov byl tak mocný, že Divochovi začalo bušit ve spáncích.

„Vykřikují.Černé lodě‘,“ řekl Akira.

Vzápětí však jeho překladu nebylo třeba, protože demonstranti přešli na angličtinu. Z rozhovoru s Tarem předešlého večera Divoch pochopil narážku na černé lodě. Americké válečné loďstvo pod velením komodora Perryho v roce osmnáct set padesát tři zakotvilo v Jokohamském zálivu. Připomínka na tuto událost byla stručným a jednoznačným vyjádřením antipatie demonstrantů vůči Američanům v Japonsku,

Pro případ, že by tato připomínka nebyla každému jasná, vykřikovali také „Amerika ven! Gaidžin ven!“ Běsnění davu bylo zdrcující. Divochovi zvonilo v uších. Stál s Akirou ve dveřích na okraji vzrušeného davu, držel se za prsa a dusil se strachem. Rozpačitost, kterou jako jeden z mála bělochů mezi tisíci Japonci pocítil po příletu na letiště Narita, byla tady zmnohonásobena. Adrenalin nahlodával Divochovy plíce a žaludek.

Ježíši Kriste, uvažoval. V televizních zprávách sice ukazují množství demonstrantů, ale nejsou schopni ukázat lidem jejich ducha, primitivní hněv, pocit, že masy lidí by mohly každým okamžikem vybuchnout. Hněv vyzařující z davu čpícího potem jako vzduch ozónem před blížící se bouřkou.

„Přes takovou záplavu lidí se k němu nikdy ani nepřiblížíme,“ řekl Divoch. Kučmu znamenalo ke Kunio Širaimu, který daleko v ulici z provizorní tribuny před velvyslanectvím promlouval vášnivě k protestujícím. V přestávkách mezi vykřikováním hesel je Širai povzbuzoval k dalším a mohutnějším výlevům nepřátelství.

„Snad se nám podaří dostat se k němu blíž po okraji davu,“ řekl Akira.

„Musím doufat, že se nikdo z davu neobrátí a nezjistí, že má za sebou Američana…“

„Nic jiného ale teď nemůžeme dělat. Pokud byste se ovšem nechtěl vrátit k Taro-sensei a počkat.“

Divoch vztekle zavrtěl hlavou. „Čekání už mám plné zuby. Chci toho chlapa vidět zblízka.“

V noci se Divoch bezúspěšné snažil usnout v ložnici ve třetím podlaží Tarovy budovy na futonu. Jeho krátká zdřímnutí vždy přerušily noční můry, předvádějící mnoha způsoby rozseknutí Kamičiho těla vpůli, orgány padající do krve sahající mu po kolena a kroutící se v ní jako hadi. V jiné noční můře meč opakovaně usekával Akirovu hlavu, jeho tělo zůstávalo stát, lebka se však kutálela po podlaze. Pak se ukázalo mnoho lebek postavených jedna na druhé a hned nato se jedna za druhou odkutálela, zastavila před Divochem a zamrkala.

Ani Ráchel neměla klidný spánek. Probudila se hrůzou a ve tmě chraptivým hlasem popisovala neustále se opakující hrozný sen, v němž ji manžel bez ustání bije a opětovně znásilňuje. Přitiskla se k Divochovi, který uvažoval. S obavou si vzpomněl na Tarovy žáky, pokoušející se z Akirova domu osvobodit Eko. O výsledku akce nepřišla do rána žádná zpráva. Taro byl při snídani velice zasmušilý, protože najednou jeho soukromé myšlenky začaly zasahovat do jeho myšlenek veřejných.

„Nechce se mi věřit, že by se nechali chytit“ řekl Taro. „Určitě by nešli do akce, pokud by si nebyli jistí výsledkem. Takže určitě… čekají.“ usoudil Taro, když spolu s Divochem. Akirou a Ráchel v časném dopoledni čekali na zprávu.

„Nemá smysl nad tím přemýšlet,“ řekl Akira. „Ti muži znají svůj úkol. Až budou moci, splní ho. A my zatím musíme splnit svůj úkol.“

„Vypátrat Kunio Širaie.“ Divoch odložil jídelní hůlky. Žaludek se vzpouzel přijmout snídani, pozůstávající z nudlí a sójové omáčky. „Nalézt k němu cestu. Postavit se mu tváří v tvář. Zeptat se ho. O samotě, beze svědků. Viděl nás umírat, jako my jsme viděli umírat jeho?“

Navázat styk se Širaiem se však ukázalo být beznadějné, takřka nemožné. Telefonní číslo do bytu nebylo v seznamu uvedeno. Dotazem v jeho obchodní společnosti - konsorciu realitní kanceláře a nakladatelství - se dověděli, že Širai je s největší pravděpodobností v sídle své politické strany. Na telefonický dotaz odtamtud dostali záhadnou odpověď, že Širaie nebude obtížné nalézt, jestli volající zajde na určitou adresu. Brzy zjistili, že adresa je blízko velvyslanectví Spojených států.

„Další demonstrace?“ Akirovy rysy ztvrdly v mučivém zamračení.

„Ráchel, ty zůstaneš tady.“ Divoch vstal a gestem vyzval Akiru, aby šel za ním.

„Ale…“

„Ne. Situace je teď zcela jiná. Nemůžeš jít se mnou,“ tvrdil Divoch. „Do nynějška jsem měl dvě povinnosti. Zjistit, co se stalo s Akirou a se mnou… a současně chránit tebe.“ Oddechl si. „Teď jsi konečně v bezpečí tady, kde Taro-sensei a zbytek jeho žáků jsou zárukou, že se k tobě nikdo nedostane. Nebudu muset svou pozornost tříštit a budu se moci věnovat jedinému úkolu. Nic nebude odvádět mou pozornost.“

Zatvářila se dotčeně. Cítila se vyřazena ze hry, opuštěná.

„Ráchel, dělám to přece pro tebe. Přeji si jen dvě věci. Definitivně zlikvidovat noční můru,“ vrátil se, něžněji políbil a pohladil po bradě, „a zbytek života strávit s tebou.“

Akira a Taro se odvrátili, protože takový otevřený projev cituje uváděl do rozpaků.

„Musím to však udělat sám,“ řekl Divoch. „Vlastně ne úplně sám. S Akirou.“

V modrých Racheliných očích šlehl plamen. Projev žárlivosti? uvažoval Divoch. To snad ne. To by bylo příliš bláznivé.Jenže další slova Ráchel nutila Divocha zvážit, jestli opravdu na Akiru nežárlí.

„Až dosud jsem ti pomáhala. Řekla jsem jasně… u Grahama… v harrisburgské nemocnici, že…“

„Ano, Ráchel, o tom není sporu. Pomáhala jsi mi. Ale při tom, co Akira a já chceme udělat, můžeme být zabiti… a kdybys byla s námi, mohla bys být zabita také. Já chci, abys žila, abychom, jestli -až- se vrátím, mohli…“

„Tak si běž, krucinál.“ vzkypěla. „Jestli se vrátíš mrtvý, nebudu s tebou moci už nikdy ani promluvit.“ Mávala rukama, jako by prosila bohy o pomoc. „Už bys přece mohl vědět, že jsem stejný cvok jako ty. Tak už raději jdi.“

O hodinu později dav neustále vykřikoval „Američané ven!“, „Gaidžin ven!“. Divoch se cítil nesvůj, byl přece jen zvyklý mít ve chvílích napětí Ráchel vedle sebe. Byl s nim však Akira. V této nepřátelské zemi mezi povykujícími demonstranty se cítil podivně bezpečný, když comitatus a samuraj se spolu prodírali okrajem davu a blížili se ke Kunio Širaimu. Dva profesionálové, rozhodnuti dokončit svůj úkol, aby konečně mohli nechat této práce a stál se sebou samými, ani pronásledovanými, ani sluhy.

Dav přitlačil Divocha ke zdi. Vykroutil se na stranu a uvolnil se, ale jen aby ho přitlačili jiní demonstranti. Masa lidí vřela jako vlny narážející na skály. Lidské vím mu vyrážely dech. Nikdy netrpěl klaustrofobií, ale tentokráte se ho zcela zmocnil pocit bezmocnosti, až se zpotil.

Konečné se dostal k Akirovi, který našel kousek před ním volnější místo u vchodu do domu.

„Jít sem byla chyba,“ řekl Divoch.

Nejbližší demonstranti se zlostně podívali, když uslyšeli angličtinu.

Akira zvedl ruce, jako by chtěl naznačit, že Američan je pod jeho ochranou.

Ostatní demonstranti pokračovali ve vykřikování „Gaidžin ven!“, když Kunio Širai po způsobu karate Švihl mozolnatou rukou. Jeho hlas burácející vztekem přehlušoval povykující dav a nabádal přítomné k ještě vášnivějším výbuchům záště.

„Tak se k němu nikdy nedostaneme.“ řekl Divoch. „Přejde-li dav k násilí, máme nejlepší vyhlídky být rozmačkáni.“

„Souhlasím.“ řekl Akira. „My se však přece jen potřebujeme na něho podívat zblízka. Nevěřím novinovým fotografiím ani krátkým záběrům v televizi. Kamery dovedou lhát. Musíme ho vidět tváří v tvář. Musíme se ujistit, že opravdu to je Kamiči.“

„Co uděláme, když se nám to nepodaří?“

Širaiova plamenná slova, burácející z tlampačů, odrazem od okolních budov ještě sílila.

„Hlas má opravdu jako Kamiči. Kdyby se nám podařilo protlačit se davem.“ řekl Akira, „možná bychom se přece jen dostali blíž k —“

„Moment.“ řekl Divoch. „Myslím… Snad tu přece je ještě jedna možnost.“

Akira čekal.

„Širai se vystupováním na veřejnosti vystavuje velikému riziku,“ řekl Divoch. „Určitě má před tribunou osobní strážce. V davu jsem si všiml několika policistů. Jenže kdyby se demonstranti vymkli kontrole a vrhli se na něho, neochránila by ho ani celá armáda. Ano, zbožňují ho, jenže v tom je skryta hrozba. Kdyby se ho chtěl každý jenom dotknout nebo ho vysadit na ramena, byl by rozmačkán a asi by lásku davu nepřežil.“

„Jak se chce odtud dostat?“ zeptal se Akira. „Nikde nevidím žádnou limuzínu. Je možné, že ji má někde vedle tribuny. Nemůže si však být jistý, že se do ní dostane a že se dav jen tak rozdělí a nechá ho projet. Jakým způsobem asi plánuje svůj odchod?“

„To je správný dotaz.“ řekl Divoch. „Podívejte se, jak je tribuna smontována. Kolem dokola je zábradlí. Nevedou na ni žádné schody. Jak se tam dostal? Tribuna není ve vozovce, ale na chodníku, zadní částí přiléhá k budově.“

Akirovi se rozzářily oči. „Určité tam jsou schody vedoucí z budovy. Z nich vstoupil na tribunu. A po nich plánuje odchod do budovy a odtud.“

„Přes ni na druhou stranu?“ zeptal se s bušícím srdcem Divoch. Je-li to dobře promyšlené, projde budovou na ulici za ní, vyhne se davu, pod ochranou strážců nasedne do auta a bezpečné zmizí dřív, než si demonstranti jeho odchod uvědomí.“

Akira se napřímil a nedočkavostí se rozechvěl. „Pospěšme si. Nevíme, jak dlouho ještě bude řečnit.“

S trapným pocitem se stejnou cestou vraceli. Divoch zahlédl fotografa a rychle se odvrátil. Stačil se vyhnout policistovi, tlak davu byl však tak silný, že ramenem narazil do zdi. Udělal několik zoufalých kroků. Dav ho málem protlačil do obrovské výlohy.

Měl pocit, jako by ho probodávaly tisíce úlomků skla a tekla z něho krev. Tlačil se, prodíral, protahoval stále se opakující přílivovou vlnou demonstrantů. Uvědomil si, že před šesti měsíci, než na něho začala doléhat noční můra, nebyl v podobné situaci nikdy tak blízko zpanikaření jako teď. Teprve před šesti měsíci, kdy se něco stalo, se dostal pod psychický tlak. Jamais-vu ho změnilo a zhoršilo jeho soudnost. Stal se obětí. Nebyl už ochráncem, ale někým, kdo sám ochránce potřebuje.

Musím odtud vypadnout za každou cenu. S posledními silami konečně vyklopýtal z davu, lapali po vzduchu a snažil se ovládnout roztřesené tělo.

DVA

Divoch si nemohl ani na okamžik vydechnout. Akira vpředu si ověřil, jestli ho Divoch následuje a rozběhl se na druhou stranu ulice. Divoch s čelem mokrým od potu spěchal za ním. Vrhli se do hustého, avšak demonstranty bržděného provozu. Zdálo se, že si usilovné utíkajícího Divocha a Akiry nikdo nevšímá. Pozornost všech byla upřena na demonstranty. Doběhli k vedlejší ulici, přeběhli ji ve snaze dostat se do souběžné ulice s tou, na níž Širai vášnivě promlouval ke svým stoupencům.

Na konci ulice Divoch zahnul doprava. S úlevou zjistil, že v léto ulici je běžný provoz, žádný neprostupný dav vyhrožujících demonstrantů. Výkřiky „Gaidžin ven“ však doléhaly zřetelně až sem a rozléhaly se mezi budovami.

Divoch, vědom si časové tísně, natáhl krok a doběhl Akiru. Jako jeden, comitatus a samuraj, se na sebe podívali, přikývli a v jakémsi podivném úsměvu sevřeli rty. Zvýšeným tempem běželi podél domovních bloků až k budově, z níž měl podle jejich odhadu vyjít Širai.

Akira ukázal. U chodníku půl bloku před nimi stála černá limuzína. Na chodníku postávala skupinka svalnatých Japonců se slunečními brýlemi, v modrých dvouřadových šatech a s bílými vázankami. Někteří pozorovali východ z budovy, zbývající prohlíželi projíždějící auta a procházející chodce.

Divoch se o dalším postupu nemusel s Akirou domlouvat. Měl pocit, jako by polkl led a náhle zpomalil.

Akira ho napodobil a oba se začali chovat jako běžní chodci zajímající se o zboží ve výlohách. Splynuli s ostatními.

„Myslím, že si nás zatím nikdo nevšiml,“ řekl Divoch. „Jestli ano, pak jsou příliš zkušení, než aby to dali na sobe znát a nějakým projevem dali najevo, že nás objevili.“

„Rodina před námi nás kryje.“ řekl Akira. „Pro strážce jsme teď běžnými lidmi, kteří snad mají schůzku. Nemají důvod si nás všímat.“

„Až na to, že jsem Američan,“ řekl Divoch. „To je nápadné“

„Na tom nemůžeme nic změnit. Pokud v nás nevycítí hrozbu, nechají nás na pokoji. Chceme se přece jen zblízka podívat na Širaie. Jestli se nám tam podán dojít v pravou chvíli, nemělo by to být obtížné. Zůstanou-li strážci na okraji chodníku, možná se nám dokonce podaří s ním promluvit.“

„Jejich modré šaty vypadají jako uniformy.‘’ řekl Divoch.

„Dvouřadová saka, bílé vázanky a sluneční brýle. Uniforma jako hrom.“ řekl Akira. „Jednoznačně jakuza.“

„Co? Přece to není…?“

„Tak se říká japonské mafii. V Americe jste zvyklí na zločinecké gangy nedodržující společenský řád. U nás je u politiků a podnikatelů běžná praxe, že si jako ochránce najímají gangstery.“

Divoch se naň nevěřícně podíval. „Veřejnost nemá žádné námitky?“

Akira pokrčil rameny. „Je to tradice vzájemných kompromisů. Dokonce i ministerští předsedové si najímali jakuzu jako ochranné doprovody a na shromážděních akcionářů velkých obchodních nebo akciových společností bývají gangsteři často zaměstnáni jako rušitelé průběhu jednání. Křičí, házejí židlemi a podobně, aby znemožnili akcionářům klást dotazy. Úřady tento stav shovívavě přehlížejí, protože jakuza se na oplátku vyhýbá kšeftování s drogami a při svých zločineckých akcích nepoužívá střelné zbraně.“

Divoch, vyvedený z míry, jen nechápavě kroutil hlavou. Už se mnoho dověděl o Japonsku, ale tato symbióza státního zřízení a podsvětí ho zarazila. Stejně zarážející bylo, že jakuza dovoluje svým lidem nosit šaty blížící se uniformě. Byl to pravý opak základního pravidla, které ho učil Graham - oblékej se jako chameleón.

V tomto okamžiku však Divocha nejvíc vzrušila Akirova poznámka o střelných zbraních. Uvědomil si, že berettu nechal v domě Tara. Nebylo mu to po chuti. Nemohl však riskovat, že v případě nějaké bezvýznamné události by ho zastavil policista a našel u něho pistoli. Něco takového je v Japonsku závažný přestupek vždycky, mnohem závažnější však, najde-li se zbraň u někoho na politické demonstraci.

„Znamená to, že Širaiho strážci nenosí zbraně?“

„Snad. Je to velmi pravděpodobné. Je ovšem možné, že při Širaiově snaze na sebe upozornit se rozhodli zákon obejít.“

„Jinými slovy, nevíme, čemu budeme čelit.“

„Samozřejmě,“ řekl Akira. „Koneckonců, právě to je Japonsko.“

Blížili se ke strážcům. Až sem doléhal hluk demonstrantů z vedlejší ulice. Divoch a Akira jednali jako jeden, jako by si navzájem četli myšlenky: otočili se a vstoupili do květinářství. Potřebovali někde vyčkat, než Širai odejde z demonstrace. Zatímco Akira si na oko se zájmem prohlížel řadu chryzantém, Divoch zůstal u dveří. Bouřlivé výkřiky byly slyšet i přes sklo. Snažil se zachytit změnu ve skandování, změnu v rytmu, jakýkoli náznak, že Širai odchází z demonstrace.

Ruce se mu rozechvěly. Změnu právě slyšel. Nebo neslyšel. V posledních třiceti vteřinách Širai nepřerušil zástupy svými tirádami. Divochovi se rozechvěly nervy.

Pokynul Akirovi a rychle vyšel ven. Sotva ho Akira dohonil, zahnuli doprava ke třicet yardů vzdáleným strážcům. Srovnávali si tmavé brýle, uhlazovali saka a stavěli se do pozoru. Většina upřela pohled na dveře budovy, které dva muži drželi otevřené. Jiní dva drželi otevřené dveře limuzíny. Jen několik málo se zajímalo o dění v ulici.

„Chovají se neprofesionálně,“ pomyslel si Divoch.

Zmatená situace na ulici mu připomněla nedostatek disciplíny, která v roce 1981 Johnu Hinckleyovi mladšímu umožnila dostat se do blízkosti, vystřelit a zranit prezidenta Reagana, jeho tiskového tajemníka, agenta tajné služby a policistu města Washingtonu. Reagan měl projev v DC hotelu v centru města. Při odchodu z hotelu na něho čekal kordon strážců, aby ho chránili při nástupu do auta. Sotva se prezident objevil, strážci neodolali a zadívali se na svého šéfa, dřívější filmovou hvězdu. Okamžik jejich nepozornosti využil Hinckley a začal střílet.

Divoch si vzpomněl na intenzivní výcvik u Grahama po odchodu z MOVZu. Graham ho nutil pečlivě a opakovaně si prohlédnout filmový záznam tohoto pokusu o vraždu, ale i jiných útoků - tragicky úspěšných - na vedoucí politiky.

„Nedívej se na svého principála!“ zdůrazňoval Graham. „Jak vypadá přece víš! Bez ohledu na to, jak slavný principál je, tvou prací není chovat se jako turista a obdivovat někoho slavného! Prací ochránce je pozorovat dav lidí!“

Což muži s bílými vázankami a ve dvouřadových oblecích nedělali.

Snad máme naději, pomyslel si Divoch, vědom si ironie, že jako ochránce používá taktiky úkladného vraha.

TŘI

Žíly na Divochově krku naběhly, krev se prudce rozproudila. Z budovy vyšla skupina strážců s Širaiem uprostřed. Všichni ochránci na chodníku se obrátili čelem k němu a tím Divochovi a Akirovi umožnili přiblížit se na několik stop.

Divoch se nadechl ve snaze uvolnit neviditelné sevření hrdla. Myslel si, že je na tuto zoufale nutnou konfrontaci dobře připraven. Poznání ho však zaskočilo. Skutečnost bojovala s iluzí.

Polekán odháněl od sebe krveprolévání, tu noční můru z Horského zátiší Medford Gap, pronásledující ho už i v bdělém stavu. Kamery sice mohou lhát a novinové fotografie i televizní záběr) ‚ by mohly politika zdánlivě změnit na Kamičiho, ale muž, na kterého teď Divoch upřené hleděl, nesporné byl principálem, jehož viděl vpůli rozseknutého na chodbě hotelu, f v chumlu neustále se pohybujících osobních strážců mu jeho tvář byla naprosto důvěrně známá, Širai byl Kamiči. Kamiči je Širai!

Jenže Kamiči je přece mrtev! Jak by mohl…? Skutečnost se rozvlnila. Paměť by možná stejně jako kamera mohla lhát.

Širai - Šedovlasý padesátník s podbradkem, poněkud malý a obtloustlý, ale nadaný překvapivým osobním kouzlem - se potil po energicky proneseném vášnivém proslovu. Rychlými kroky šel k limuzíně, kapesníkem si otíral zpocený týl. Krátce pohlédl na houf lidí za strážci.

Ztuhl, hnědá pleť zbledla, když se vytřeštěné zadíval na Divocha a Akiru.

Začal něco japonsky vykřikovat a slova hrůzy ze sebe chrlil jako kulomet. Zapotácel se, o krok ustoupil a v hrůze ukázal rukou:

Tělesní strážci se otočili.

„Ne!“ řekl Divoch.

Širai neustále naříkal a s rukou napřaženou vrávoravě ustupoval.

Tělesní strážci konečně odhalili původce jeho rozčilení a rázem zbystřili pozornost.

„Ne, musíme s vámi mluvit,“ zvolal Divoch. „Poznáváte nás? Pamatujete si na nás? My vás známe. Musíme si pohovořit a položit vám několik otázek! Musíme zjistit, co se stalo v —“

Širai vyštěkl rozkaz.

Osobní strážci vyrazili k útoku.

„Poslouchejte!“ vykřikl Divoch. „Prosím! My —“

Jeden strážce udeřil.

Divoch uhnul. „Nechceme žádné potíže! Jen si s vámi pohovořit —“

Tělesný strážce sekl mozolnatou dlaní.

Divoch se nakloněním dozadu vyhnul ráně. Strážci zaútočili v klínovité formaci. Divoch měl najednou pocit, jako by se kolem něho vyrojili kovbojové z Dallasu v úmyslu ho rozdrtit. Odběhl deset kroků dozadu a viděl zděšeně se tvářícího Širaie, kterého poznal jako Kamičiho, rychle nastupovat do limuzíny.

„Ne! Dovolte nám s vámi promluvit!“ volal Divoch.

V následujícím okamžiku bleskově loktem vyrazil na solar nejbližšího útočníka. Měl pocit, že udeřil do pytle cementu. Přesto byl úder natolik silný, že útočník zachrochtal, sehnul se, zalapal po dechu, potácivě udělal několik kroků dozadu a narazil do jiného strážce.

Širaiova limuzína vyrazila od chodníku s kvílejícími pneumatikami. Zůstal po ní jen zápach spálené gumy.

Strážci útočili na Divocha, někteří vytáhli kožené zabijáky s olovem plněnou hlavicí. Akira se bleskové otočil a kopl.

Strážcova noha se podlomila. Zápěstí jiného strážce bezmocně kleslo a zabiják mu vypadl z ruky.

Divoch s Akirou po boku se dali na útěk. Za sebou slyšeli spěchající kroky. Na křižovatce se Divochovi málem zastavilo srdce. Z levé strany se hrnuli demonstranti rozcházející se z protestního shromáždění v souběžné ulici.

Ježíši Kriste! pomyslel si Divoch a zrychlil tempo. Jeden ze strážců v zoufalství hodil po Divochovi zabiják, který mu prosvištěl těsně kolem hlavy. Při dopadu na chodník jeho olověná náplň brutálně zaduněla. Divoch sebou trhl při představě, co by zabiják udělal, kdyby mu dopadl na hlavu.

Na plicích ho začalo pálit. Mohl však jen doufat, že si strážci uvědomí svou povinnost chránit svého principála a přestanou je pronásledovat. Pro všechny strážce jsme se stali nebezpečím, uvažoval Divoch. Skutečné nebezpečí můžeme očekával někde dál v ulici.

Tři jsme zranili. Strážci jsou teď možná tak naštvaní, že nás budou chtít chytit za každou cenu a vyrovnat si s námi účty tím, že nám rozbijí lebky.

Možná budou chtít zjistit, kdo jsme! Ochránce by měl vědět, kdo jde po jeho klientovi!

Jak se s nimi máme domluvit? Širaimu nechceme ublížit! Chceme s ním pouze promluvit!

Výkřiky strážců se přiblížily. Při vyhýbání se chodcům najednou Divochovi dopadlo něco těžkého na rameno. Zabiják vymrštěný zoufalým strážcem. Divoch se pod sílou úderu zapotácel. Ucítil bolest. Potlačil zasténání, podařilo se mu však získat rovnováhu, srovnat krok a vyrazit rychleji. Kroky za ním bušící do chodníku byly stále blíž.

Akira se vrhl přes ulici do hustého proudu vozidel dál od místa demonstrace. Divoch těžce zadýchán držel krok. Košili měl potem úplně promočenou. Až v rameni cítil bušení srdce.

Napadlo ho, že on a Akira se snadněji propletou hustým davem chodců před sebou, než se to podaří skupině rozzlobených strážců.

Brzy zjistil svůj omyl. Při obíhání chodců ho nějaká ruka chopila za rukáv. Vyškubl se. Vzápětí se o to pokusila další. Vtom si uvědomil, že uvažuje jako obyvatel Západu, jako kdyby byl v New Yorku! Chodci v Manhattanu by pronásledované muže chránili a pronásledovatelům by bránili v běhu. Ne však tady! Divoch si vzpomněl, co mu řekl Akira! Japonci patří na světě mezi lidi nejservilněji dbalé zákonů. Uvazují jako příslušníci kmene! Skupina proti jednotlivci. Status quo, harmonie a řád znamenají pro ně všechno. Dva muži pronásledováni skupinou, zvlášť když jeden je Američan, musí být v neprávu, musí být hrozbou pro společnost, protože v právu je, samozřejmě, většina.

Třetí ruka chňapla po Divochovi. Akira se obrátil, uchopil Divocha a prudce ho vtáhl do vchodu. Octli se v jasně osvětleném obchodním domě. Strážci venku vráželi do chodců. Vzniklý zmatek ucpal vchod do obchodního domu. V běhu kolem pultů a překvapených prodavačů a prodavaček Divoch vlevo zahlédl východ vedoucí do jiné ulice. Divoch, zadýcháním skoro neschopen řeči, v běhu vyhrkl. „Musíme se rozdělit.“

„Ale…“

„Vy se v davu ztratíte! Pronásledují Japonce a Američana! Zmizíte-li z dohledu, budou pronásledovat mě, protože jsem nápadný.“

Doběhli k vedlejšímu východu a při vybíhání z obchodu slyšeli strážce vbíhat do obchodu stejným vchodem, kterým tam sami vběhli.

„Nepřichází v úvahu. Neopustím vás.“ řekl Akira.

„Udělejte to! Setkáme se v Tarově domě!“

„Ne! Neopustím vás!“

Divoch uviděl uniformovaného posla nasedat na hondu. Vyrazil k němu, odstrčil ho z motorky, chopil se řídítek a naskočil.

„Uhněte kousek!“ Akira naskočil za Divocha a objal ho.

Divoch zařadil rychlost, přidal plyn a vyrazil do proudu projíždějících vozidel. Výkřiky strážců už neslyšel. Po uklidnění dechu vnímal uklidňující hluk pouličního provozu, burácení motorky a ohlušující hukot Tokia, který se mu najednou zdál být neočekávaně normální.

„Motorky se budeme muset brzy zbavit,“ řekl Akira, když Divoch zahnul za roh a zvýšil rychlost. „Dřív než nahlásí její krádež a půjde po nás policie.“

„Teď mi dělají starosti jedině osobní strážci.“

„Děkuji vám za nabídku stát se návnadou, abych mohl utéci,“ povídal mu Akira zezadu do ucha.

„Připadalo mi to jedině správné vůči příteli.“

„Ano.“ řekl poněkud zvláštním tónem Akira. „Vůči příteli.“ V jeho slovech zazněla rozpačitost.

O tři domovní bloky dál před vchodem do metra nechali motorku stát na chodníku. Policisty snad napadne, že spěchali do podzemí a utekli vlakem. Přeběhli křižovatku, přivolali taxi a nemuseli si říkat, že toto je první z mnoha taxi, kterými se kličkováním po městě dostanou zpátky k Tarovi. Doufali, že tím znemožní odhalení svého cíle.

„Ten posel svou motorku už asi nikdy neuvidí,“ řekl Divoch.

„To není pravda.“ odpověděl Akira. „Někdo ji sice možná odklidí kousek dál, aby nepřekážela chodcům, ale nikdo se neodváží ji ukrást. I to je Japonsko.“

ČTYŘI

„Nerozuměl jsem. Co říkal Širai?“ ptal se Divoch.

Seděl ve čtvrtém podlaží Tarovy budovy na židli v malé ošetřovně. Měl svlečenou košili a starý pán mu prohlížel rameno. Akira a Ráchel stáli stranou. Z pohledu Ráchel Divoch poznal, že modřina od dopadu zabijáku na rameni je velká.

„Zvedněte ruku,“ řekl Taro.

Divoch se zaťatými zuby poslechl.

„Pohybujte s ní dopředu a dozadu.“

Podařilo se mu to se značným úsilím, ne však do krajních poloh.

„Zkuste mi popsat bolest.“

„Bolí to hluboko a cítím bušení tepu.“

„Žádnou ostrou bolest?“ zeptal se Taro.

„Ne, myslím, že nic není zlomené.“

„Přesto všechno byste měl zajít do nemocnice na rentgen.“

Divoch odmítavě zavrtěl hlavou. „Dnes už jsem vzbudil dostatek pozornosti.“

„Hai,“ řekl Taro. „Tak vám aspoň dám něco na zmenšení otoku. Rameno máte ztuhlé a v kritické situaci nepoužitelné.“

„Věřte, že bych ho použil, kdyby to bylo nezbytně nutné.“

Tarovy scvrklé rty se usmály. Zmuchlal bavlnu, namočil do alkoholu a přiložil na Divochovo rameno.

Vzápětí Divoch ucítil píchnutí a hned nato Taro vytáhl jehlu injekční stříkačky.

„Novokain, epinefrin a steroid.“ řekl starý pán. „Seďte s rukou na stehně a uvolněte ji.“

Rameno začalo trnout. Divoch vydechl a zeptal se Akiry. „Co to Širai povídal? Mluvil japonsky. Nerozuměl jsem sice ani slovo, ale obsah jsem asi pochopil. Polekal se, když nás uviděl, že?“

Akira se zamračil. „Ano… Polekal se. Ne, že by v nás viděl úkladné vrahy, ani ze strachu, že pronesl protiamerický projev a uviděl ve své blízkosti Američana. Prostě jenom proto, že nás viděl. Vy. Ne! vykřikl. ‚To není možné. Vy jste přece… To je nemožné. Odveďte mě od nich pryč.‘“

„Je to všechno, co řekl?“

„Při nastupování několikrát vybuchl, v zásadě se však jen opakoval. ‚Vy. Jak jste —? Nevracejte se. Nepouštějte je ke mně blíž!‘“

Divoch přemýšlel. Injekce už zabrala, bolest v rameni byla nahrazena podivnou necitelností. Měl dojem, že i jeho mysl je dopoledními událostmi jako ochromená. „Co si o tom máme myslet? Že jsme měli pravdu?“

„Žádné jiné vysvětlení mi nenapadá.“ Akira si povzdechl. „Pamatuje si nás zřejmě tak, jako my si pamatujeme jeho.“

„Přestože jsme se nikdy neviděli,“ řekl Divoch. „Stejně jako my si vzpomíná na něco, co se nikdy nestalo.“

„Ale na co!“ ptal se Akira. „To, že nás poznal, přece ještě neznamená, že nás viděl zabité, jako se my domníváme, že on byl zabitý! Nemůžeme předpokládat, ze jeho falešná paměť je stejná jako naše. Pokud víme, v jeho noční můře my jsme vrahy, před nimiž jen stěží unikl.“

Ráchel přistoupila blíž k Divochovi. „Tím by se dal vysvětlit jeho výraz hrůzy, jak jste ho popsali a jeho zoufalou snahu dostat se od vás pryč.“

„Možná.“ Divoch přimhouřil oči. „Ovšem tak by se mohl chovat i v případě, kdyby najednou před sebou uviděl dva muže, které viděl zemřít! Ustaraný a vyčerpaný odcházel z demonstrace do bezpečí limuzíny, když vtom vidí dva duchy a podlehne panice. Měli byste nu jeho místě chuť zůstat stát a povídat si s duchy, nebo by vaší jedinou snahou bylo, co nejdříve odejít?“

Ráchel se zamyslela, pak mávla rukou. „Asi bych udělala to druhé. Ale později, kdybych si myslela, že jsem viděla dva duchy, by se můj duševní otřes změnil v ohromení. Chtěla bych vědět, proč jste ještě naživu, jak jste přežili a co jste dělali u mého auta. A byla bych strašně naštvaná, že vás strážci nechytili, abych se mohla dovědět odpovědi na své otázky.“

„Výborně.“ řekl Divoch. „Výborné řečeno.“ Zvedl obočí a obrátil se k Akirovi. „Tak co si o tom myslíte? Širai by si možná s námi rád promluvil.“

„Možná… Existuje jediný způsob, jak to zjistit.“

„Správné. Zavolejme mu.“

Divoch vstal, paže mu bezvládně visela. Zahloubaně si ji třel. Najednou si uvědomil, že ještě něco jiného není vyřešeno. „Taro-sensei, vaši muži se ještě nevrátili? Neposlali zprávu, jak dopadl jejich pokus dostat se do Akirova domu a zachránit Eko?“

Tvář starého pána se najednou zdála být vrásčitější, tělo scvrklejší, kratší a hubenější, jako zakrslé ve volném karatistickém úboru gi. Jeho křehký zjev nebyl tentokráte zdánlivý. Byl křehkost sama. „Už uplynulo dvanáct hodin a stále nemám od nich zprávu.“

„To ještě nemusí znamenat žádné neštěstí,“ řekl Akira. „Taro-sensei, přece jste nás vždycky učil nepouštět se do akce, dokud nemáme jistotu, že splní svůj účel. Zřejmé ve výhodném postavení vyčkávají na nejvhodnější příležitost.“

„Proč by nezavolali?“ zeptal se Divoch.

„Nevolali by v případě, že by situace vyžadovala, aby všichni zůstali na svých místech, připraveni k okamžitému zásahu.“ řekl Taro. „Nevíme, jakým překážkám čelí.“

„Měl jsem jít s nimi,“ řekl Akira. „Eko vysvobozují stejně pro mě. Měl jsem se s nimi podělit o riziko.“

„Ne.“ řekl Taro. „Nemusíš se za nic stydět. Oni tam šli, abys ty měl možnost setkat se se Širaiem. Své povinnosti ses nijak nezpronevěřil. Nemůžeš dělat víc než jednu věc najednou.“

Akirovi se zachvěly rty. Prkenně se narovnal a hluboce se uklonil. „Arigato, Taro-sensei.“

Taro mávl rukou. Zdálo se, jako by z Akirovych ramen shodil nějaké břemeno. „Jdi mu zatelefonovat.“

„Ne však odtud.“ řekl Divoch. „Nesmíme Širaiovi dovolit, aby vystopoval, že voláme z této budovy.“

„To je samozřejmé,“ řekl Taro. „Ani na okamžik jsem nezapochyboval, že zachováte správný postup.“ Přivřel vrásčité oči. Měl velkou starost o své chybějící žáky, jeho vyschlé rty se však zavlnily v náznaku úsměvu. „Vás sensei si opravdu zaslouží úctu.“

„Je mrtvý,“ řekl Divoch. „Nevím sice, jakou roli v tomto případě hraje, ale ano, zasluhuje si úctu jako vy“ Divoch se pousmál. „Mám však k vám prosbu.“

„Tak ven s ní.“

„Kde je moje beretta? Chci ji zpátky.“

PĚT

Akira vyhledal telefonní budku v jiné městské čtvrti Tokia. Několikrát se přesvědčil, že žádná stopa by nemohla Širaiovy strážce dovést do Tarova domu. Telefonní budka byla v obrovské, ostře osvětlené místnosti herny pačinko, přecpané řadami hracích automatů. Pačinko, jak se Divoch dověděl, byla jedna z nejpopulárnějších japonských zábav ve více než deseti tisících hernách s milióny automatů. Hráči se tísnili jeden na druhého. Pronikavý rachot ocelových kuliček propadajících automaty znemožňoval komukoli zaslechnout Akirův rozhovor. Ovšem kromě Divocha, který stál vedle něho.

Akira sice mluvil japonsky, Divoch však věděl, co říká, protože se na tom předem dohodli.

Nejdříve zavolal do Širaiova politického ústředí. Sekretářka tvrdila, že se Širai ještě nevrátil z demonstrace. Další hovor byl do Širaiovy kanceláře v jeho obchodní společnosti. Sekretářka opět tvrdila, že není přítomen. V době, kdy Divoch a Akira byli na demonstraci. Taro využil svých styků k získání telefonních čísel do Širaiova bytu, která nebyla v seznamu uvedena. Akira tam zavolal. Dověděl se, že není doma.

Akira zavěsil a snažil se nalézt řešení. „Ovšem, každý z nich může lhát. Nechal jsem však všude zprávu. ‚Dva muži, které dnes ráno viděl u svého auta, mají mimořádný zájem s ním mluvit. Prosím o předání informace dál!‘ Řekl jsem, že budu volat každých patnáct minut.“

„Zase musíme čekat.“ Divocha začalo zklamáním bolet na prsou. Chtěl něco dělat, postavit se problému tváří v tvář a konečně objasnit svou noční můru. „Neměli bychom jít raděj i k jinému telefonu?“

Akira pokrčil rameny. „Každý hovor trvá nejdéle čtyřicet vteřin a to je příliš krátká doba ke zjištění místa volajícího.“

„Přesto všechno.“ řekl Divoch.

„Hai. Tak jdeme.“

ŠEST

Další hovor uskutečnili v telefonní budce za přeplněným hřištěm v malém lesnatém parku, který byl pravým opakem auty přeplněné silnice. Sekretářka v Širaiho politickém středisku opakovala, že se Širai z demonstrace ještě nevrátil. Akira pak vytočil číslo do Širaiovy kanceláře v obchodní společnosti a po několika slovech zpozorněl, i když v hlase nedal na sobě nic znát. Divoch s bušícím srdcem přistoupil k Akirovi blíž.

Akira tlačítkem odpojil spojení a řekl. „Širai je v kanceláři. Máme ho navštívit za hodinu.“

Divochovi se zrychlil tep a úlevou se radostně rozesmál.

Avšak jeho nálada se najednou změnila a úsměv mu ztuhl na rtech.

„Co je?“ zeptal se Akira.

Z dálky bylo slyšet hluk vozidel.

„Co tak najednou?“ divil se Divoch. „Neřekl, proč se tak polekal, když nás uviděl, a proč se tak rychle dral do limuzíny a proč tak vylekaně rychle odjel? Nebo proč najednou je ochoten se s námi sejít, když se tak vyděsil?“

Akira odložil sluchátko a s Divochem vykročili do parku. „Neřekl nic, protože jsem s ním neměl možnost mluvit. Jeho sekretářka jen zprostředkovala vzkaz.“

Divoch se zachmuřil ještě víc. „To snad není možné.“

„Nerozumím.“ řekl Akira. „Co se vám nezdá?“

„To je právě to, co se chci dovědět. Vždyť to nedává smysl. Širaiova reakce při pohledu na nás po demonstraci byla přece tak přemrštěná, že si nějak nemohu srovnat v hlavě jeho najednou tak změněné chování a ochotu okamžitě se s námi sejít.“

„Já si myslím, že je to právě dobře pochopitelné a ověřitelné,“ řekl Akira. „Skutečně byl vyveden z rovnováhy a polekal se tak, že se přestal ovládat. Nevíme, co si ve falešné paměti pamatuje… třeba si myslí, že nás viděl zabité, nebo si naopak představuje, že jsme se my pokusili zabít jeho… ať už má důvod jakýkoli, já na jeho místě bych se zoufale snažil získat odpovědi, stejně jako my. Chtěl bych se dovědět, jak byli mrtví muži přivedeni k životu nebo v druhém případě, proč se moji ochránci najednou obrátili proti mně.“

„Zoufale, to je ono,“ řekl v chůzi Divoch s pohledem upřeným na hemžící se lidi v ulici, aby odhalil případné nebezpečí. Nervy měl napjaté na nejvyšší míru. Ještě nikdy se necítil tak zranitelný, jako v těchto chvílích. „Proto jsem tak podezíravý. Když mu sekretářka řekla, že chcete volat každých patnáct minut, proč jí najednou z ničeho nic řekl, aby schůzku zajistila hned za hodinu? Místo riskantního střetnutí tváří v tvář by bylo přece pochopitelnější, kdyby si hovor nechal přepojit… tak by se neoctl v nebezpečí a bezpečné by si mohl s vámi pohovořit na dálku.“

„Předpokládám, že se schůzky zúčastní i jeho osobní strážci,“ řekl Akira. „Bezpečnost si určitě zajistí.“

„A co naše bezpečnost? Jestli s ním budou titíž strážci, kteří nás honili, pak nás budou očekávat s hubama rozšklebenýma od ucha k uchu a se zabijáky v rukou.“ Divoch si v rytmu bušícího tepu masíroval rameno. Utišující lék přestal účinkovat. Měl pocit, jako by ho někdo udeřil baseballovou pálkou. „Nevím, jak dalece jsem zranil prvního útočníka, zaslechl jsem však, jak jste jinému zlomil ruku. Asi se nebudou tvářit nijak přívětivé.“

„Jsou to přece profesionálové, kteří konali svou práci. Od nynějška za hodinu budou mít jinou práci a své soukromé pocity či pohnutky by do práce neměli míchat. Přednost má vždycky přání principála.“

„A co když Širaiovo přání je totožné s jejich? Odklidit nás z cesty,“ zeptal se Divoch.

„Jsem přesvědčen,“ Akira se odmlčel, „že Širai chce jen získat informace.“

„Chcete snad říci, že my chceme získat informace, a proto jsme ochotni důvěřovat muži kterého jsme viděli zabitého.“

„Co to Ráchel tak ráda říkává? Jak zní ten její oblíbený citát?“ zeptal se Akira.

„Abraham uvěřil na základě absurdity.“

„Jinak řečeno, víra je věcí tajemství či záhady. Někdy, octneme-li se v hlubokém duševním tlaku či zmatku, najednou chceme něčemu věřit,“ řekl Akira.

„Graham by mě nazval hlupákem, kdyby mě slyšel. Uvěřit? To je přece proti zdravému rozumu, poučoval mě. A kdyby vás slyšel Taro, byl by z vás asi také celý zděšený.“

Akira chvilku mlčel. Pak s mírným úsměvem potřásl hlavou. „Můj sensei by určité naléhal, abych se podrobil novému výcviku.“

„Jenže my se nepotřebujeme znovu trénovat. My jen musíme poněkud poodstoupit, podívat se z povzdálí a představit si, že někoho ochraňujeme.“

„Nu, v tom případě,“ řekl Akira.

„Ano, správně. Představme si, že jsme někoho získali jako klienta, ne ovšem samy sebe. A že se musíme soustředit na jeho ochranu.“

„V tom okamžiku přestávají mít prioritu námi hledané odpovědi a získává ji bezpečnost klienta.“

„Takže uděláme to, co jsme v takovém případě zvyklí dělat, a uděláme to co nejlépe.“

Akirův hlas připomněl Divochovi zlověstné zasvištění z pochev vytahovaných lesknoucích se mečů. „Prověříme nebezpečné pásmo.“

SEDM

Širaiova budova obchodní společnosti, jedna z mála několikapodlažních budov v místech často postihovaných zemětřesením, byla ze zářivého skla a oceli. Určitě bylo při stavbě použito nejmodernější odpružení, předpokládal Divoch, které aspoň částečně činí budovu odolnou proti otřesům. Lesknoucí se impozantní budovu si prohlížel z křižovatky vzdálené dva domovní bloky. Pomalu se blížil od jihu a nervózně si uvědomoval, že ať se sebevíce snaží chovat se jako chameleón, vždy je nápadný. Prostě gaidžin.

Věděl, že Akira se se stejnou opatrností současně blíží ze vzdálenosti dvou domovních bloků z opačné strany. Domluvili se, že v případě nebezpečí ustoupí do výchozího postavení. Ve skutečnosti měli několik výchozích postavení… pro všechny případy. Divoch byl hrdý na pečlivost, s jakou prohlídku místa setkání připravili. Po příletu do Japonska se poprvé cítil ve své kůži, v činnosti, jako Grahamův žák, ne jako manipulovaná oběť.

Jeden blok před Širaiovou do nebe čnící budovou se Divoch zastavil. Přes projíždějící auta a procházející chodce si všiml, že kromě obrovského hlavního vchodu do budovy je na boku budovy menší vchod. Ulice byly tak přeplněné, že tu parkování nebylo dovoleno. Jen v odůvodněných provozních případech mohla vozidla na krátkou dobu zastavit, jako například dodávka stojící před hlavním vchodem. Květinové vzory pod ideogramy na dodávce jasně svědčily o druhu dodávky. U bočního vchodu stálo nákladní auto. Unuděně se tvářící muž v čepici a v kombinéze se ledabyle opíral o přední blatník, četl noviny, občas se mrkl na hodinky, pak zabloudil pohledem k bočnímu vchodu, povzdechl si a zakroutil hlavou, jako by na někoho čekal. Zdánlivě vypadalo všechno přirozeně.

Divocha však začalo svědět kolem krku, když si všiml, že řidič má na nohou vyleštěné módní mokasíny místo pracovních bot.

Krucifix, zabručel pod vousy a nervózně vykročil k jihu, odkud přišel. V opatrné vzdálenosti přešel na druhou stranu rušné ulice, několik bloků pokračoval k východu, aby za dalším rohem vykročil zpátky k severu k Širaiově budově. Chtěl si prohlédnout její zadní trakt i stranu budovy, na kterou dosud nedohlédl.

Nedaleko vchodu byla zaparkována tmavá limuzína s neprůhlednými okny. Vedle ní Divoch uviděl nákladní auto se symbolem telefonu.

Sevřel pěsti. Rozhodnut zhostit se dobře svého úkolu obešel budovu ještě jednou a vykročil k místu dohodnuté schůzky.

OSM

Před kinem stála dlouhá řada lidí se zakoupenými vstupenkami. Mezi hlučícími návštěvníky Divoch na chodníku předstíral zájem o plakát na americký akční film. Žasl, že lidi v zemi s nejnižším počtem násilných zločinů na celém světě může okouzlit svalnatý Američan s mohutným hrudním košem a s namířeným raketometem.

Akira se objevil vedle Divocha a tiše řekl. „Všechny vchody jsou hlídané.“

Divoch se dál díval na plakát. „Širai aspoň nepodceňuje naši inteligenci a nenechává tam stát stejná vozidla. Když jsem budovu obešel podruhé, bylo tam jiné nákladní auto, dodávka i limuzína.“

„Musíme ovšem předpokládat, že v každém vozidle je ukryto několik mužů.“

„No, to je nad slunce jasné,“ řekl Divoch a otočil se do ulice, aby se přesvědčil, jestli ho od Širaiovy budovy nikdo nesledoval. „Otázkou ovšem je, jestli to jsou jen běžná bezpečnostní opatření, nebo nás chce Širai zadržet a zlikvidovat?“

Akira rozhodil ruce. „Jste ochoten riskovat, vejít do budovy a zjistit to?“

„Nějak jsem ztratil chuť,“ řekl Divoch.

„Stejně jako já.“

„Abraham uvěřil na základě absurdity. Já v žádném případě,“ řekl Divoch.

„Tak co uděláme?“

„Zatelefonujete do Širaiovy kanceláře,“ řekl Divoch. „Sekretářce řeknete, že se omlouváme, že jsme se zdrželi a požádáte o rozhovor se Širaiem.“

„To asi nepovede k ničemu. Jestli na nás přichystal past, odmítne se se mnou bavit a pokusí se nás vlákat do budovy jinak.“

„Myslím si přesně totéž,“ řekl Divoch. „Za pokus to však stojí. Předpokládejme, že odmítne. V tom případě požádejte o schůzku na dnešek, ale později. Snad bude souhlasit.“

„O tom není pochyb. Tím se však náš problém jen stále oddaluje a neřeší se,“ řekl Akira, „My s ním přece jen potřebujeme mluvit, do budovy však nemáme odvahu vstoupit.“

„Tak se pokusme zorganizovat s ním schůzku někde jinde,“ řekl Divoch. „Při obcházení budovy jsem dostal nápad. Nebude však k ničemu, jestli se nám nepodaří udržet Širaie v kanceláři do té doby, než budeme schopni připravit další tah. Takže mu budeme neustále volat, oddalovat setkání a mezitím zavoláme Tara.“

„Proč?“

„Zeptáme se ho, jestli by několik žáků nemohlo předčasně ukončit své studium.“

DEVĚT

Ozvalo se praskání statické elektřiny. Divoch v najaté toyotě ztuhl. Byl otrávený, že nerozumí japonsky, a doufal, že drmolící mužský hlas skřehotající z rozhlasu je pro Akiru srozumitelný.

V nejkritičtější době dopravního provozu objížděli náměstí vzdálené dva domovní bloky od Širaiovy budovy. Akira uchopil příruční vysílačku. Krátce něco řekl japonsky, k odpovědi přikývl a ještě něco dodal.

Tvář mu ztuhla, když slyšel odpověď. „Hai. Arigato.“ Akira odložil vysílačku, mozolnatýma rukama sevřel volant a najednou odbočil do volného vedlejšího pruhu. Pak odbočil ještě jednou, tentokráte za roh a úporně se v hustém provozu snažil přiblížit k Širaiově budově.

Divoch byl nadržený otázkami. Jako profesionál se však zdržel aby nerušil Akiru soustředěného na řízení auta.

Akira vyrušil usilovně přemýšlejícího Divocha. „Viděli ho.“

„Hm.“ Divoch se nahnul dozadu. Napětí nepovolilo. Představoval si v kamufláži výborně vycvičené Tarovy žáky splývající s chodci a dohlížející na každou stranu Širaiovy budovy. Akira popsal Širaiovo auto i evidenční číslo, které si zapamatoval, když auto odjíždělo z dopolední demonstrace. Taro navíc předložil žákům časopisy s fotografiemi jejich kořisti. Žáci už dřív viděli Širaie v televizních zprávách a slyšeli o jeho radikálně konzervativní politice i o jeho víře ve stranu Moc bohyně Amaterasu a o jeho naléhání, aby se Japonsko vrátilo do kulturní karantény Tokugawova šógunátu. Přesně vědí, po kom se mají dívat. „Takže Širaiova limuzína nakonec přece jen vyjela z podzemní garáže?“

Akira pozorně vjel do dalšího volného místa v proudu aut. Byl příliš zaujatý řízením, než aby odpověděl.

„Problém je,“ řekl Divoch, „že v Širaiově limuzíně… ať už si to chceme nebo nechceme přiznat… Širai možná není.“

„Ale je. Není o tom pochyb,“ řekl Akira s očima upřenýma před sebe. Ruce zareagovaly a změnily směr toyoty.

„Jak to, že o tom není pochyb?“

„Byl viděn.“

„Cože? Jak? To přece není možné. Zadní okna auta jsou zatažena roletami a do podzemní garáže jsme žádného Tarova žáka nemohli poslat, aby zjistil, kdo do auta nasedá.“

„Širai byl opravdu viděn, jak nastupuje do auta. Ne však v podzemní garáži.“

„Tak tedy jak…?“

„Před dvěma minutami se limuzína objevila u severního východu z budovy,“ řekl Akira. „Krátce nato vyšli na chodník strážci a utvořili ochranný kordon. Širai vyšel, prošel kolem osobních strážců a nastoupil do limuzíny. Jedou k západu.“

Ozvalo se zapraskání vysílačky. Akira ji přiblížil k uchu, zaposlouchal se do statickou elektřinou rušeného hlasu a řekl „Hai“ a vysílačku odložil vedle sebe. „Stále jedou na západ v doprovodu dvou aut plných strážců, jedno vpředu, druhé vzadu.“

„Běžná praxe.“ Divoch si představil Tarovy žáky sledující limuzínu z nenápadné vzdálenosti na motorkách. Ve sledování budou pokračovat a polohu auta rádiem hlásit Akirovi tak dlouho, než dostihne kolonu aut a ujme se sledování sám. Nezáleželo na tom, kterými ulicemi bude Širaiův řidič projíždět, protože Akira dostane přesné informace.

„Šíraiovi nakonec přece jen došla trpělivost, jak jsme předpokládali,“ řekl Akira. „Uvědomil si, že se nemáme zájem dostavit na neustále oddalovanou schůzku.“

„Buď ho to vyvedlo z míry, nebo se naštval. Hlavní je, že zareagoval na naše jednání,“ řekl Divoch. Přemáhal napětí a sledoval, jak Akira zahýbá za roh a vjíždí do jiného pruhu hustě jedoucích vozidel. „Jestli však Širai vystoupí někde na veřejném místě, nebudeme mít možnost promluvit s ním o samotě.“

„Nevadí,“ řekl Akira. „Budeme pokračovat ve sledování dál. Nakonec se nám příležitost přece jen naskytne. Tam, kde to bude nejméně čekat a kde nebude mít armádu osobních strážců.“

„Jinými slovy, odpočiňme si a těšme se z jízdy.“

„Odpočívat?“ Akira mrkl na Divocha a zvedl obočí. „Nikdy nepochopím tu vaši americkou ironii.“ Z rádia se ozval hlas. Akira odpověděl a znovu mrkl na Divocha. „Až u příští ulice zahnu doleva, měli bychom být dva domovní bloky za limuzínou.“

„V tak hustém provozu ale na něho sotva dohlédneme,“ řekl Divoch.

‚‚Žáci Taro-sensei budou ve sledování pokračovat. Někteří současně jedou v rovnoběžných ulicích. Jestli Širaiův řidič odbočí, budeme včas upozorněni.“

DESET

Hustým provozem se prodírali na západ, někdy, naváděni rádiovými pokyny Tarových žáků, přejeli do souběžné ulice. Padal soumrak, provoz se pomalu zklidňoval. Dojeli na hlavní silnici, zvýšili rychlost a najednou uviděli před sebou limuzínu pod ochranou dvou nissanů, jedním vpředu, druhým vzadu. Akira rádiem zavolal naváděcí skupinu, poděkoval jim a většinu poslal zpět k Tarovi. Ke sledování Širaie mu postačí jen několik žáků. Řídil toyotu opatrně a mezi ní a kolonou aut udržoval bezpečnou vzdálenost. Divoch si třel bolavé rameno. „Nevíme, kam Širai jede, brzy však vyjede z města.“

Akira pokrčil rameny. „Tady je v okolí dost menších měst a vesnic.“

„Už to stejně trvá dost dlouho. Širai musí mít závažný důvod k tak daleké jízdě.“ Divoch se zamyslel a dodal. „Ti lidé na demonstraci - stejně mě překvapuje, že Širai dovede na svou stranu získat podporu tolika zastánců.“

Akira upřeně sledoval svou kořist. „Nedejte se oklamat. Čeká ho ještě velká bitva. Většina Japonců s ním nesouhlasí, přestože jeho vliv den ze dne roste. Hospodářský zázrak, nová prosperita, blahobyt, to vše vede spoluobčany k obchodování s outsidery, tedy s cizinou, pokud sjednaný obchod je v náš prospěch. Ať kulturní nákaza Či poskvrnění Širaie sebevíc dráždí, pro Japonce narozené po válce je to spíš něco poutavého a přitažlivého.“

„Tak proč jsou demonstrace tak obrovské?“ zeptal se Divoch.

„Obrovské ve srovnání s čím? V roce devatenáct set Šedesát statisíce lidí demonstrovaly proti prodloužení obranné mezinárodní smlouvy s Amerikou. Dokonce jeden proamerický politik byl veřejně zabit mečem. Demonstranti požadovali, aby armáda Spojených států z Japonska odešla, hlavně proto, že nechtěli mít na japonské půdě nukleární zbraně. Jak Taro včera večer vysvětlil, nikdy nezapomeneme, že jsme na celém světě jediný národ, na který byla svržena atomová bomba. V roce devatenáct set šedesát pět letadlo Spojených států ztratilo vodíkovou bombu nedaleko pobřeží Japonska. Vaše vláda tuto nešťastnou událost tajila až do roku devatenáct set osmdesát jedna a tvrdila, že bomba spadla pět set mil od pobřeží Japonska. Byla to lež. V roce devatenáct set osmdesát devět jsme se konečně dověděli, že bomba spadla pouze osmdesát mil od pobřeží. Podobné případy a s nimi spojené klamání přilévají do ohně pravičáckých pro ti amerických záští… Slyšel jste někdy o Jukio Mišimovi?“

„Samozřejmě,“ řekl Divoch.

Jukio Mišima byl jedním z nejznámějších japonských romanopisců. Chtěl-li Divoch, s ohledem na jeho osobnost a tematiku románů, nalézt jeho americký protějšek, napadl ho Hemingway. Mišimovy zásady disciplíny přitáhly oddané jádro přívrženců, které se rovnalo soukromé armádě. Při zvláštních příležitostech nosili napodobeniny japonské vojenské uniformy, kterou navrhl sám Mišima. Důstojníci na japonské základně pozemních sebeobranných sil s ohledem na spisovatelovu slávu a vliv Mišimovi a jeho mužům dovolili cvičit se na základně v bojovém umění.

V roce devatenáct set sedmdesát Mišima s malou hrstkou nejbližších ctitelů přijel na základnu a požádal o dovolení promluvit s velitelem základny. Přemohl ho, obsadil hlavní stan velitelství a požádal, aby se všichni vojáci shromáždili a vyslechli jeho projev. Důstojníci - neschopní osvobodit svého velitele - splnili Mišimův požadavek. Jeho projev byl nabubřele bombastickou tirádou, jejímž hlavním tématem byl úpadek Japonska, potřeba získat zpátky jeho neposkvrněnou ryzost, prosadit jeho velikost a usilovat o jeho bohem určený osud o militarismus posílený fanatismem a k formě uctívám organizace Moc bohyně Amaterasu z doby před Širaiem. Vojáci, přinuceni poslouchat Mišimovo chvalořečnění, si z něho tropili posměšky.

Ponížený a pobouřený Mišima se vrátil do velitelovy kanceláře, vytasil z pochvy meč, který nosil jako památku na samurajské tradice, klekl si…

A propíchnutím vnitřností spáchal seppuku.

Před spácháním sebevraždy nařídil svému nejvěrnějšímu přívrženci, aby se postavil vedle něho, druhým mečem mu usekl hlavu a tím rituál dokončil.

„Tato událost vyvolala polemiku,“ řekl Akira. „Mnozí Japonci obdivovali Mišimovy zásady i odvahu. Současně však zapochybovali o smyslu jeho sebevražedného rozhořčení. Čemu to posloužilo? Nátlak společnosti ho k tomu nenutil. Nemohl nalézt jiný účinnější a tvořivější způsob, jak vyjádřit svůj pocit beznaděje nad stavem národa? Nebo snad opravdu věřil, že jeho sebevražda povzbudí jiné, aby se ujali jeho vidiny a šli v jeho stopách?“

Divoch nevěděl, co na to říci. Vzpomněl si na svého otce, ne na cizího muže, s nímž se setkal v Baltimore, ale na muže, kterého si pamatoval z mládí, na muže, kterého měl rád, na muže, který si jedné noci prohnal mozek kulkou. Vlastně ano, opravdu, určitá část Divocha se dovedla velmi dobře vcítit do Mišimova zoufalství.

Divoch však byl odchovancem amerických hodnot. Pragmatismu. To znamená snahy přežít, třeba i s hanbou. Snášet utrpení bez ohledu na hrdost. Od nikoho se nenechat srazit na kolena.

Ježíši Kriste.

Akira přerušil trapné ticho. „Mišima je klasický příklad. Symbol. Dvacet roků po sebevraždě je stále vzpomínán a vážen. Je tedy možné, že opravdu dosáhl svého cíle.“ Akira pustil volant a mávl rukou. „Nedosáhl toho okamžitě, jak doufal, postupné, ale přece. Jistě to chápete. Levičácké demonstrace jsou v Japonsku potlačované. Jsou považované za odrůdy komunismu a jejich vyznavači jsou nenáviděni stejně jako komunisté. Že si mají být všichni rovní? Ne, Japonsko je založeno na vrstvách. Od šóguna k daimjovi, k samurajovi, k… Tato země je prototypem hierarchie. Avšak pravičácké demonstrace, to je něco zcela jiného. Úřady je shovívavě trpí - protože se zasazují o systém řízení a kontroly, o sociální pořádek, o to, aby každá věc byla na příslušném místě, o vztah pána ke sluhovi, manžela k manželce, rodičů k dítěti, zaměstnavatele k podřízenému.“

„Podle toho, jak to říkáte, se zdá, že s tím souhlasíte?“ řekl zamračeně Divoch.

„Pouze se snažím vysvětlit, že pravé křídlo je tady v menšině co do počtu. Je však mocné a tvoří základ Širaiových přívrženců. Samozřejmě - on by chtěl na radikály přeměnit obrovský počet umírněných, něčeho takového však není schopen. Většina Japonců sleduje demonstrace se zájmem, možná i se sympatiemi… ne však se skutečným přesvědčením, aby přešli k činům.“

„Zatím ještě ne.“

Akira pokrčil rameny. „Z dějin se můžeme poučit, je však víceméně nemožné obrátit kolo dějin nazpět. I když mi jsou proti mysli,černé loděk komodora Perryho i to, co mé zemi způsobily, nevěřím, že Širai je schopen nás vrátit zpátky do kulturní čistoty Tokugawova šógunátu. Potřeboval by nalézt pramen zotavujících hesel, nedaří se mu to však o nic víc než Mišimovi.“

„To neznamená, že se o to nesnaží.“

Akira s očima potemnělýma melancholií přikývl s pohledem upřeným na Širaiovu limuzínu. Slunce zapadlo. Provoz prořídl jen občas a Akira se musel pozorně nechat vest doprovodnými nissany. Jel poměrně dost daleko za nimi.

Divoch nezpozoroval, že by je někdo v koloně podezříval ze sledování.

„Abych odpověděl na vaši dřívější poznámku,“ řekl Akira. „Odsuzuji Širaiovu taktiku, ale vážím si jeho zásad. Přiznám se, že mě to uvádí do rozpaků. Muže, s nímž bych se za normálních okolností ztotožnil… mě okolnosti nutí považovat za nepřítele.“

„Možná se stal obětí jako my.“

„Brzy se to dovíme. Jeho noční můra možná nakonec vysvětlí naše noční můry.“

JEDENÁCT

Kolona aut sjela z hlavní silnice. Akira se zvýšenou opatrností a v ještě větší vzdálenosti jel za nimi. Občas projíždějící auta odlákala pozornost strážců od stále za nimi jedoucího auta.

Z jedné cesty odbočili na další, pak na další, až se octli v serpentinách. Je to tu jako bludiště, pomyslel si Divoch, když dokonale ztratil orientaci. Zář města slábla, jen tu a tam se v dáli objevila světla v oknech osamělých vesnic. Neklidně vyhlížel oknem. Měl pocit, že se v tmavé noci vedle něho zjevují přízraky.

„Jsou to před námi hory?“ Zlá, předtucha Divochovi sevřela žaludek.

„Vjíždíme do výběžku japonských Alp,“ řekl Akira.

Divoch se s hrůzou úkosem podíval na masivní horské hřebeny. Znervózněl když toyota přejela přes úzký most, pod nímž se v tekoucí vodě odráželo měsíční světlo. Soutěska mezi horami se stáčela ostře vzhůru směrem k temným zalesněným strmým srázům.

„Alpy?“ zeptal se Divoch.

„Pojmenování je trochu nadsázkou. Nejsou tak skalnaté a rozeklané jako v Evropě, spíše se podobají vysokým zakulaceným kopcům, jaké jsou na východě Spojených států.“

„Nemáte…? Mám takový divný pocit… Můj Bože, připadá mi to, jako bychom se najednou octli zpátky v Pensylvánii.“ vyděsil se Divoch. „Tady je sice tma, a není duben, ale říjen, a listy na stromech nezačínají pučet, ale opadávat. Stromy vypadají holé, jako když…“

„Jsme vezli Kamičiho do Horského zátiší Medford Gap“

„Což jsme nikdy neudělali.“

„Ano,“ řekl Akira.

Divoch se roztřásl.

„Cítím to také.“ Akirův hlas byl jako zastřený. „Děsivý pocit, že už jsem tady byl, přestože jsem tu nikdy nebyl.“

Toyota projela další roklinou. Divoch pocítil závrať, začala se mu točit hlava.

Tentokráte to však nebylo jamais vu, ale dej vu, které ho zachvátilo. Nebo jedno se zkombinovalo z druhým. Střeva se mu strachem převalovala. S hrozným pocitem neskutečnosti Divoch pozoroval Akiru, muže, kterého viděl s useknutou hlavou.

Silnice se neustále kroutila, stoupala a nořila do neskutečně známých, stromy porostlých hor.

Japonsko. Pensylvánie.

Širai. Kamiči.

Falešné paměti.

Duchové.

Divochovo zděšení vzrůstalo. Hluboko v nitru měl chuť vyhrknout na Akiru, aby zastavil a vrátil se. Všechny obranné instinkty ho nabádaly, aby od pátrání upustil, aby se vrátil k Ráchel, aby odjel a naučil se se svými nočními můrami žít.

Svíjející se vnitřnosti dávaly tušit, že ho čeká asi ještě hrozivější noční můra.

Akira jako by četl jeho myšlenky, protože vnitřnosti se mu hrůzou svíraly stejně jako Divochovi.

„Ne.“ řekl Akira. „Zašli jsme už příliš daleko. Mnoho jsme už prožili. Nemůžeme toho nechat. Musíme se to dovědět. Odmítám po celý zbytek života být znepokojován fantomy.“

Divoch sebou trhl při vzpomínce na záblesk ostří odřezávajícího Akirovu hlavu. Současně se v něm vzbouřilo něco jiného. Nová vlna přemohla strach, ovládla celé jeho tělo, každičký kousek, údy, žíly, krev.

Ovládl ho hněv. Vztek, jaký ještě nikdy nezažil. Nesmírně ho to překvapilo.

Takovou zuřivost nikdy nepocítil. Graham by se vyděsil. Zbav se sebemenšího hnutí mysli, říkával jeho rádce a učitel. Není to profesionální. Odvádí to od schopnosti zachovat si objektivitu. Vede to k chybám.

Tentokráte je s tím konec! pomyslel si Divoch. Právě zuřivý vztek mé ochrání, abych chybu neudělal. Zvládnu ho! Využiji ho ve svůj prospěch! Ke zlikvidování strachu! K posílení! K vytrvám!

„Už jsem v pořádku,“ řekl Divoch a zaryl nehty do dlaní, aby z bolesti načerpal sílu. „Někdo si zahrává s mou pamětí a jako že je Bůh nade mnou, chci vědět, kdo to je a proč to dělá. Někdo za to zatraceně zaplatí.“

DVANÁCT

Akira vjel do zatáčky, najednou ukázal rukou a dupl na brzdy. Cesta před nimi byla znepokojivě temná. Žádná koncová světla nebyla v dohledu. Divoch se nervozitou rozechvěl.

Kolona aut zmizela.

Divoch vytáhl berettu. „Past. Zřejmě zjistili, že je sledujeme.“

„Ne, byl jsem příliš opatrný.“

„Jenže v posledních deseti minutách jsme za nimi byli jediní s rozsvícenými reflektory. Nebo možná si chtějí jen ze zásady prověřit situaci. Sjeli ze silnice, zhasli světla a čekají. Pojedeme-li kolem, pokusí se nás zastavit, přinutí nás přiznat barvu a zjistí, kdo jsme.“

Akira hleděl do tmy před reflektor) ‚ toyoty. „Za předpokladu, že je váš dohad správný, vědí, že je sledujeme - protože jsme zůstali stát, když se nám ztratila jejich koncová světla.“

Divoch stáhl okno. „Vypněte motor.“

Akira poslechl, aniž by se Divocha ptal, co zamýšlí.

V náhlém tichu se Divoch snažil zaslechnout ze silnice vpředu nějaký zvuk, chod motoru, skřípot kroků vykračujících po štěrku na krajnici vozovky, praskot větví v křoví lemujícím silnici.

Slyšel však pouze běžné noční zvuky lesa - cvrkající cvrčky, občasné zašumění větru a harašení ohýbajících se větví.

„Mohl bych také vypnout reflektory,“ řekl Akira. „Nebudeme tu přece stát jako snadný a nápadný terč.“

Přes tříčtvrteční měsíc plul mrak. Před nimi byla dokonalá tma.

Z hrozivé situace Divochovi vyschlo v krku. Pevněji sevřel berettu. „Stejně vědí, kde jsme, i bez rozsvícených světel!“

„Ovšem, jestli čekají,“ řekl Akira.

„To musíme předpokládat. Jestli jsou ozbrojeni, rozhodnou se možná pokropit střelami tento úsek silnice.“

„Střelba by byla nepřesná a čin neprofesionální.“

„Ale vynikající k odvedení naší pozornosti. Někdo jiný by se k nám mohl připlížit z lesa a oknem do nás vyprázdnit plný zásobník.“

Akira nastartoval motor, zařadil zpátečku a zacouval zpátky do zatáčky. Zastavil. Doufal, že se toyota dostala natolik z dohledu nepřátel, aby neviděli brzdová světla, která mu posloužila k zaparkování na vhodném místě. Sundal nohu z pedálu brzdy, brzdová světla zhasla. Vypnul motor. Obklopila je hluboká tma.

„Třeba tu opatrnost přeháníme,“ řekl Akira. „Udržoval jsem od kolony stále bezpečnou vzdálenost. Třeba se dostali tak daleko dopředu, že za další zatáčkou zmizeli dřív, než my jsme vjeli do této. Tím by se dalo vysvětlit, proč jsme neviděli jejich světla“

„Ano.“ Z Divochova hlasu bylo cítit napětí. „Je to možné,“ řekl zastřeně. „Otázka zní: chcete vzít na sebe riziko a pokusit se je chytit, když ve skutečnosti oni mohli na nás někde na silnici připravit past?“

„Ani ne.“ Akira poklepal prsty na volant. Zamyšleně přikývl a najednou zvedl vysílačku a řekl něco japonsky. Za okamžik uslyšel statickými výboji rušenou odpověď. Hory zřejmě ztěžovaly průchod a dosah rádiových vln. Akira znovu soustředěně něco řekl, poslechl si prskající odpověď, ještě něco řekl a vysílačku odložil.

„Dají nám vědět.“ řekl obrácen k Divochovi.

„Čím dřív, tím lépe,“ řekl Divoch.

Před dvěma hodinami Akira nařídil většině Tarových žáků, aby se vrátili do Tokia, protože svůj úkol splnili. Pro případ nějakých komplikací požádal jen dva o pomoc při dalším sledování Širaie.

Dohodli se, že mladí muži na motorkách opustí Akiru a odjedou před Širaiovu limuzínu a jeho doprovod a před kolonou budou udržovat stejnou vzdálenost. Asi je budou považovat za mladé Japonce, kteří si vyjeli na noční vyjížďku a spěchají do cíle. Teď je Akira vysílačkou požádal, aby zůstali stát, vrátili se a zjistili, jestli je kolona aut ještě někde na silnici. Jen tak bylo možné zjistit, jestli kolona aut a limuzína nechala Divocha a Akiru opravdu tak daleko za sebou.

Při opětovném projetí kolem kolony v opačném směru motocyklisté tentokráte jistě vzbudí pozornost. Bylo by špatné, kdyby padli do léčky, kterou Divoch předpokládal někde za touto zatáčkou. Divoch potlačil obavy s vědomím, že motorky mají přece jen výhodu menšího rozměru, větší rychlosti a snadného ovládání ke znemožnění dobrého zamíření. V případě překážky či jiných potíží mohou objet útočníky, nejlépe se zhasnutými světly. Divoch obdivoval jejich statečnost. Musí jim projevit uznání. Modlil se za jejich bezpečnost.

Velice se mu příčilo, že je situace nutí chtít po nich riskovat životy. Je nějaká jiná možnost? zvažoval Divoch..

Žádná.

Rozmrzele polkl a otevřel dveře. „Zatímco budeme čekat…“

Akira také otevřel dveře. „V lese bude bezpečněji než v autě.“

Oba pak tiše dveře zavřeli.

Bez jediného slova se přikrčili, doplížili se do příkopu a zmizeli v křoví. Mlčky, s nataženýma ušima čekali. Divoch pevně svíral pistoli.

TŘINÁCT

Za zatáčkou se ozval zvuk motoru.

Divoch zvedl hlavu.

Zvuk sílil. Blížily se motorky.

Divoch ve tmě ztuhl hrůzou, že vzápětí - teď! - uslyší výstřely a výkřiky, kvílení pneumatik, řinčení kovu motorek klouzajících s jezdci po betonu silnice.

Hluk motoru se však přibližoval a stále sílil.

Motocyklisté brzy dojedou k zatáčce! Divoch se sehnul a vyběhl z lesa na silnici. Akira šeptal japonské pokyny do vysílačky, kterou si vzal z auta.

Divoch doběhl k toyotě, trhnutím otevřel dveře na straně řidiče a ťukl do spínače reflektorů. Jednou! Dvakrát!

Byl si jistý, že jasné světlo namířené na druhou stranu zatáčky motocyklistům přispěje k orientaci. Pro případ, že jako past jedou po silnici jiné motorky, Divoch se s připravenou berettou skrčil za toyotou.

V dohledu se objevili dva motocyklisté. Když se ve světle reflektorů objevila toyota, zmírnili rychlost a s běžícími motory zastavili za autem. Divoch z opatrnosti ještě zůstal za toyotou. Motocyklisté vypnuli motory a světla namířili do křoví. V odrazu světla Divoch uviděl dva mládence, neviděl jim však do tváří ukrytých v helmách za hledím. I když by je sotva poznal - viděl je jenom jednou u Tara v dodžo.

Sundali helmy. Ze křoví se ozval Akira. Po odpovědi jednoho motocyklisty se Akira vynořil z houští a řekl Divochovi, „Je to v pořádku. Jsou to naši.“

Divoch spustil berettu. Motocyklisté zhasli reflektory.

Akira přicházel blíž a něco říkal japonsky. Po vyslechnutí odpovědi se obrátil k Divochovi. „Na zpáteční cestě nikde neprojeli kolem Širaiovy kolony.“

Divoch zpozorněl. „Měli jsme pravdu. Kolona zastavila za touto zatáčkou. Širaiovi strážci měli podezření, že jsou sledováni a přichystali na nás léčku. Už budou asi unaveni čekáním a plíží se za námi. Musíme —“

„Ne.“ řekl Akira. „Motocyklisté se dívali po autech kolem silnice, zvlášť v blízkosti zatáčky. Nikde nic neviděli.“

„Jak to? To není možné! Širaiovi muži museli někde auta ukrýt. Tarovi žáci je jistě přehlédli.“

„Ujišťují mě, že byli úzkostlivě pozorní. Jsou si jistí, že nikde u silnice nejsou ukryta žádná auta.“

„Kolona aut přece nezmizela jen tak. Někde musí být,“ řekl Divoch. „Ne že bych si nevážil Tarových mužů, přesto však nezbývá, než abychom si to prověřili sami.“

Divoch s Akirou v patách přikrčen přešel silnici. Došli těsně ke křoví, opatrně obešli zatáčku a šli po okraji silnice dál, v každém okamžiku připraveni ponořit se pod ochranu lesa.

Čím byli dál, tím víc byl Divoch přesvědčen, že Tarovi žáci měli pravdu. U další zatáčky nabyl jistoty. Kolona aut skutečně nebyla nikde u silnice ukryta.

Tak jak, k čertu—?

Najednou, aniž by věděl proč, cítil hrozné nutkání podívat se na protější stranu silnice. Možná něco zaregistrovalo jeho podvědomí a chtělo ho upozornit na nějakou podrobnost v periferním vidění. Ať byl důvod jakýkoli, podíval se k horám rýsujícím se za silnicí a zamrazilo ho. Vysoko na úbočí viděl slabou zář reflektorů. Tři dvojice, vzdálené a slábnoucí. Vypadaly jako kapesní svítilny. Zatáčely vlevo, pak vpravo a v zatáčkách Šplhaly stále výš a výš. Zář neustále slábla.

Ježíši Kriste!

Akira se zahleděl ve směru Divochova pohledu. Jeho zabručení nevyžadovalo překlad -japonsky zaklel.

Rychle přešli přes silnici. Bylo možné, že tu nechali strážce a reflektory vysoko v horách mají posloužit k odlákání Divochovy a Akirovy pozornosti, aby je mohli vlákat do léčky. Divoch neustále mířil berettou do temného lesa, připraven střílet při sebemenším podezření.

Místo strážců připravených na ně i lesa zaútočit však kus za zatáčkou objevili odbočující úzkou lesní cestu. Její vjezd byl tak pečlivě zamaskován, že odbočka cesty splynula s krajinou. Divoch se mračil na tmu vpředu na cestě, pak se mrkl na vrchol hory. Nebyl odtud dobrý výhled, viděl však stále slábnoucí strašidelné reflektory Šplhající se po lesní cestě na vrcholek.

„Je nad slunce jasnější, že nejedou na výlet,“ řekl Divoch.

„Možná mají nějaké jednání, které musí být velice delikátní, když se musí odbývat tajně a tak daleko!“

„V noci v lese na vrcholku hory? Něco takového bych ani já nevymyslel,“ řekl Divoch. „Širai má přece mnoho práce, než aby jezdil tak daleko a mrhal časem kvůli nějaké schůzce, která by snadněji a za lepších bezpečnostních podmínek mohla být připravena blíž v méně primitivních podmínkách. Co když si bude muset ulevit? Nedovedu si představit, jak důležití politici čurají v lese… Nemluvě o tom, že zpáteční cesta do Tokia je hezky dlouhá. I když se mu podaří prospat se v autě, v každém případě ho taková jízda vyčerpá.“

„A co ta cesta?“ podotkl Akira.

„Určitě byla postavena k nějakému účelu. Nikdo by ji přece nečistil a neudržoval a nemaskoval její vjezd, jen aby umožnil snadný přístup k vyhlídce z vrcholu hory.“

„Něco tam je.“

„Budova,“ řekl Divoch.

„To je jediné vysvětlení, které mě napadá.“ Akira zmáčkl tlačítko na hodinkách. Ciferník se rozzářil. „Kolik je hodin? Něco málo pojedenácté. Širai má v úmyslu tam strávit noc.“

Divochovi začal v žilách bušit tep.

Jako by do nich vjel elektrický proud, oba se rozběhli a pádili k zatáčce, za níž oba motocyklisté hlídali toyotu.

Kromě toho, že se Divoch potil, roztřásl se. Ne však z vlhkého chladu říjnové noci v horách. Dej vu mu vířilo v mozku. „Něco málo pojedenácté? Není to stejná doba, kdy jsme dojeli —?“

„Do Horského zátiší Medford Gap,“ dořekl Akira běžící vedle něho. „Všechno je lež. Nikdy —“

„Jsme tam nedojeli.“ Divoch oddechoval.

„Pamatuji si to však tak —“

„Jasně.“ Divoch běžel rychle. Bylo mu mdlo. Ne od bušícího srdce, ale od strachu. Od vzteku.

„Začíná to —“

„Znovu.“ Akira přidal na rychlosti.

„Jenže to prvé se nikdy nestalo.“ Neblahé tušení padlo na Divocha.

„Dnes v noci,“ řekl Akira.

„Se konečně dovíme proč!“

Proběhli zatáčkou a spěchali k toyotě. Z křoví vystoupili dva motocyklisté. Akira jim rychle dával nějaké instrukce a otevřel kufr toyoty.

Světlo v kufru ukázalo dva batohy. Akira vysvětlil, že Taro do auta připravovaného k pátrání vždy ukládá vše potřebné pro mimořádné akce. Zbraně. Mikrovlnné, infračervené a napěťové detektory, tmavé oblečení a tuby maskovacího tuku.

„Půjdeme po cestě?“ Divoch si přes šaty rychle přetáhl pyžamu podobný úbor.

„Musíme předpokládat, že cesta je sledována,“ řekl Akira.

„To jistě.“ Divoch roztíral maskovací tuk po tváři a po rukou. „Vypadá příliš lákavě. Je příliš pohodlná. Byli bychom na otevřeném prostranství. Je to očividně past… Budeme muset zvolit namáhavější výstup.“

„Je tu vůbec nějaká jiná cesta?“ Akira si prohlížel pistoli vytaženou z batohu.

„Asi ne, aspoň žádnou nevidím. Takže přímo vzhůru? Nebo snad doprava? Asi bude nutné horu zdolat výstupem přímo.“

Akira se přesvědčil, že zásobník pistole je plný. „Ano, přímo vzhůru. Nic jiného nezbývá. Zvládnete to?“

„Chcete to brát jako závod? Kolik vsadíte?“

Akira natáhl pistoli, aby náboj vklouzl do komory. „Naše životy.“

„V tom případě navrhuji, abychom byli velice opatrní - ale stejně vás předběhnu.“

„Hai,“ Akira zasunul pistoli do pouzdra na boku oděvu nataženém přes šaty.

„Připraven?“ zeptal se Divoch.

„Ještě ne.“ Akira se obrátil k Tarovým žákům a něco jim japonsky říkal.

Divoch, nervově vyrovnán, čekal.

Žáci odpověděli. Akira přikývl.

„Tak co?“ zeptal se Divoch.

„Požádal jsem je, aby tu počkali,“ řekl Akira. „Jeden z nich odveze toyotu do nejbližší vesnice a nechá ji tam, pro případ, že by Širaiovi muži kontrolovali silnici v okolí odbočující lesní cesty. Na motorce se vrátí a ukryjí se. My zatím vystoupíme nahoru. Jestli se neukážeme do zítřejšího večera, podají zprávu Tarovi.“

„A Taro nás pomstí,“ řekl Divoch.

„Taro je mým sensei. Kromě toho mým druhým otcem. Zničí každého,“ Akira polkl, „kdo mě zabije.“

„Tak dost. O umírání nebudeme mluvit. Čeká nás těžký výstup nahoru. To ostatní už bude…“

„Nejsem křesťan, ale použiji slova Západu,“ řekl Akira.-“Vykoupení.“

„Přesně“ řekl Divoch. „Konec naší společné noční můry. Začátek klidu a pokoje.“

Divoch si upevnil batoh na záda. Na okamžik měl podivný pocit, že už tady kdysi byl - ne však, když se blížil k Horskému zátiší Medford Gap, ale když se připravoval vniknout na panství Rachelina manžela zachránit ji. Hrůzou se zachvěl. Vycítil, že všechno se nějak uzavírá v kruhu. Vzápětí ho však opět ovládl hněv. Jestli se kruh uzavíral, bylo to dobře po mnoha měsících, v nichž se cítil být uváděn do chaosu, zmatku… podobnému chaosu v bludišti v Mykonosu. Jenže toto zmatené bludiště se odehrávalo v mysli, ne ve skutečnosti.

Dnes v noci se ho konečně zbaví.

ČTRNÁCT

Vešli do lesa. Mraky odpluly a odhalily tříčtvrtinový měsíc. Divoch a Akira jeho světlo nepotřebovali, protože byli vybavení infračervenými brýlemi a infračervenými svítilnami. Paprsky, neviditelné pro nevybavené oko, vrhaly zelenou zář na stromy, které se pozoruhodně podobaly stromům v horách v Pensylvánii: kaštany, duby a javory, mnohé už bez listí. Ve vyšších polohách Divoch viděl borovice, jejichž pryskyřičná vůně mu připomínala terpentýn. Převládající pach vycházel z vlhké kypré hlíny a zaplňoval jeho chřípí.

Půda byla měkká, pokrytá spadaným listím a jehlicemi borovic. Tato vrstva sice změkčovala došlápnutí, ale znemožňovala pohybovat se nehlučně. Kdykoli to bylo možné, Divoch šlápl raději na skálu. Zpočátku byl svah poměrně mírný, brzy však nabyl na příkrosti. Popruhy batohu se mu zařezávaly do ramen. Pravé rameno, zraněné zabijákem, ho neustále bolelo. Měl obavu, že jeho ztuhlost mu v případě zápasu zblízka bude vadit. Krátce se zastavil a polkl několik tabletek utišujících bolest, které si vzal z lahvičky od Tara. Čím výš stoupal, tím víc se mu pot Mnul po zádech. Současně však, jakkoli to bylo podivné, mu z pusy vycházely obláčky sraženého dechu. Noční vzduch byl citelně chladný.

Akira stoupal první. Vyšli z lesa na travnatou planinu. Rychleji přešli a ponořili se znovu do lesa. Výstup byl čím dál tím obtížnější, příkřejší a často museli obcházet skaliska a spadané stromy. Brzdilo to výstup. Neměli ani kompas, ani mapu terénu. Museli proto pořád sledovat směr svého výstupu a využívat k tomu každého možného průhledu na vrcholek hory. Terén byl stále hrbolatější. Brodili se ledovými potoky, přelézali jako břitva ostré hřebeny a kamenné stěny. Konečné se zastavili k odpočinku.

Nad nimi čněl hrb vrcholku hory proti stále víc zamračené obloze bez jediné hvězdy. Divoch sundal infračervené brýle, aby si z očí setřel pot. Zdálo se mu divné, že měsíc ozařuje vrchol hory, kolem něhož bylo něco jako gloriola. Zamračil se nad tímto přeludem. Vzápětí si však uvědomil, že původcem glorioly není měsíc, ale něco na hoře. Světla. Na vrcholku byla světla. Měli jsme pravdu, pomyslel si Divoch. Na temeni je budova!

Akira si světla všiml také. Rozhodným gestem dal najevo chuť pokračovat ve výstupu. Divoch litoval, že Taro nepřibalil do vybavení pevné boty se vzorovanou podešví. Jeho boty pro město nebyly do takového terénu vhodné. Hladké kožené podrážky často na skále klouzaly, někdy málem spadl. Při každém kroku musel dávat mimořádně pozor. Narazili na stezku zvěře a zrychlili krok. Najednou stezka skončila a znovu se prodírali houštím v lese.

Oblečení pod černým úborem měl Divoch skrz na skrz promočené a přilepené na tělo. Svaly znehybnělé po dlouhé jízdě do hor potřebovaly protáhnout. Krutá námaha výstupu jim byla jen ku prospěchu. Napadlo ho, že v době výcviku v MOVZu v závěrečném,ďábelském týdnu‘ by takovýto výstup byl považován za procházkovou pěší túru. Nedbal na vyčerpání a zarputile stoupal. A vskutku, čím blíž přicházel k vrcholu hory, tím víc adrenalinu zaplavovalo jeho tělo. Nutnost dosáhnout cíle, podporována potřebou dovědět se odpovědi a skoncovat konečně s noční můrou, mu vlévala stále větší sílu.

Akira se zastavil. Tentokráte ne k odpočinku. Sundali batohy a připravili čidla odhalující detektory proti vniknutí. Divoch si s uspokojením všiml, že voltmetry a mikrovlnné monitory od Tara nemají svítící ciferníky, které se mohou stát dobrým cílem odstřelovače ze zálohy. Tyto byly vybavené sluchátky. Jestli se Divoch a Akira přiblíží k čidlům vydávajícím mikrovlny nebo elektrické pole, ve sluchátkách se ozve varovný ječivý tón, který však hlídka nezaslechne.

Tarův profesionalismus sice Divocha uspokojoval, přesto se však cítil nějak nesvůj. Tyto přístroje byly totiž naprosto stejného typu jako ty, s nimiž pronikal na pozemek Rachelina manžela. Měl pocit, jako by už tady někdy byl a to, co právě dělá, už jednou prodělal. Mraky houstly, v lese začal šumět déšť. Připomnělo mu to bouři, které využil při zachraňování Ráchel. Paměť správná i falešná se neustále prolínaly a strašily ho. Panské sídlo v Mykonosu. Horské zátiší Medford Gap. Roztřesen se zamračil na rozzářený vrcholek.

Je čas. Ano. Rozhodné je nejvyšší čas. Zrušit minulost. K cenu s minulostí. Na přítomnosti přece záleží. A na budoucnosti. Na Ráchel.

Se zuřivou rozhodností si dal batoh na záda a nasadil si sluchátka mikrovlnného detektoru. Akira učinil totéž se sluchátky voltmetru. Divoch ho upřeně pozoroval přes infračervené brýle v záři infračerveného světla. Děsivě zelený Akira zatínal odhodlaně zuby.

Divoch stejně odhodlaně přikývl, úkol byl jasný. Dokončeme to jednou provždy.

PATNÁCT

Náročný výstup trval dvě hodiny. Se zatvrzelou odhodlaností došli na mýtinu sto yardů před cílem, kde opatrnost převládla nad nedočkavostí. Divoch a Akira předpokládali… Nebylo nutné se o něčem domlouvat. Oba dobře věděli, že místo chůze je nutné se plížit, každou překážku pečlivě prohlédnout, všechny smysly uvést do stavu nejvyšší pohotovosti, aby byly schopné předvídat každou hrozbu. Čidla budou nepochybně rozložena kolem osvětleného místa na vrcholu hory. Není vyloučeno, že tam budou i stráže se psy.

Divoch se svaly tuhými jako kámen levou rukou namířil mikrovlnný detektor na okraj mýtiny a prosvitli stromy, odkud by mohlo hrozit nebezpečí. Déšť byl stále hustější a chladnější. Akira šel opatrně v Divochových šlépějích s voltmetrem v napřažené ruce, připraven ucuknout při prvním zaječení ve sluchátkách.

S každým Divochovým krokem zář na vrcholku sílila. Přes infračervené brýle hledal na stromech kamery s uzavřeným okruhem a infračervenou svítilnou svítil do lesa. Došel k plotu z drátěného pletiva. Vzpomněl si na plot v Mykonosu. Napadlo ho, že je mu asi souzeno zopakovat si minulost.

Na sloupech plotu, přes Divochovy brýle zeleného, nebyly krabice, ani dráty, ani vibrační čidla.

Poněkud zneklidněný Divoch přelezl plot, Akira za ním. Déšť sílil. Plazili se výš do kopce.

Najednou Divoch věděl, co mají před sebou. Neblahé tušení sílilo a vzápětí se ukázalo, že měl pravdu. Před nimi za stromy byl další plot. Na sloupech tohoto však byly krabice i dráty od jednoho ke druhému.

Konstrukčně je to stejné jako v Mykonosu, uvažoval Divoch. Rachelin manžel i Širai měli stejného konstruktéra. Znamená to, že se Širai a Papadropolis znají! Neboje to náhoda?

Ne! Nic není náhoda! Všechno spolu souvisí! Mykonos! Medford Gap. Kamiči! Širai! Papadropolis! Všechno do sebe zapadá! Všechno patří k sobě!

Deja vu a falešná paměť! Mysleli jsme, že jsme svobodní, ale každý náš pohyb byl řízen. Dopředu plánován.

Jsme jako krysy v bludišti. V labyrintu. Při dojití do slepé uličky jsme se uchýlili - navedeni k tomu - nejslibnějším směrem, cestou nejmenšího odporu.

Sem. Na vrcholek hory.

Stejně jako na panství Rachelina manžela. A do Medford Gap. A…

Divoch podlehl silnému nutkání, natáhl ruku k Akirovi. Chtěl ho otočit a tlačit z hory pryč. Musíme jít odtud pryč! Je to léčka! Právě to Širai chce, abychom udělali! Lstí jsme byli přinuceni přijít sem! Je to…

Akira vycítil jeho myšlenky - a vykroutil se z Divochova sevření. I přes brýle Divoch viděl jeho rozpaky. Akira rozpřáhl ruce. Co je? jako by se ptal.

Divoch nechtěl mluvením prozradit jejich polohu. Zoufale se snažil gestikulací naznačit, že musejí odejít.

Akira znovu rozhodil ruce a rozpačitě zavrtěl hlavou.

Divoch se už málem chystal chraptivě zašeptat, Musíme odtud vypadnout.

Neřekl nic. Zůstal jako přimražený stát, protože z vrcholku hory se ozvaly ostré zvuky.

Odněkud ze středu záře.

Výstřely. Rachot automatických zbraní. A několikeré zapraskání pistolí. Dunivý výstřel z kulovnice. Křik mužů. Deštivou nocí se nesl nářek a bědování.

Promočený Divoch se obrátil k plotu. Ani výstřely - ani výkřiky - neustávaly. Ježíši Kriste. Divoch se vrhl k plotu. Širai je napaden! Jestli zemře, napadlo Divocha, jestli tam nepřijdeme včas, jestli ho neochráníme, nikdy se nedovíme…

Ozvalo se zaštěknutí pistole a zarachocení kulometu. A další výkřiky.

Ne!

Divoch odolal popudu chopit se plotu. Ovládej se! Jistě je tu ukrytý…

Z nevelké vzdálenosti se díval na plot a na sloupek před sebou.

A přikrčil se. Krabice, vibrační čidlo. Dráty od jedné krabice k druhé. Jsou však rozstřihnuté! Někdo sem přišel před námi! napadlo Divocha. Tým zabijáků šel po…!

Musíme…!

Divoch vyskočil, zachytil se, vytáhl se, převalil se a seskočil. V šumění deště a řinčení plotu slyšel za sebou šplhat Akiru. Při dopadu na zem udělali kotoul a vstali. Divoch se srdcem v krku a s připravenou pistolí vyrazil směrem k práskajícím výstřelům, tam, odkud bylo slyšet srdcervoucí výkřiky.

Náhle nastalo ticho. Noc zmlkla jako hrob.

ŠESTNÁCT

Ticho bylo ohromující. Jako by se zastavil čas.

Najednou se Divoch i Akira zabořili do bláta. Zvedli zbraně, aby je neušpinili a po břiše se pomalu plazili k osvětlenému prostoru za okrajem strmého srázu.

Na posledním úseku svahu nebyl žádný porost. Divochovi připomněl svah, po němž stoupal k panství Rachelina manžela. A opět předvídal další překážku. Řadu sloupů, od jednoho k druhému mikrovlnné paprsky, které při přerušení vyvolají poplach. Neviditelný plot. Jak Divoch v Mykonosu dokázal, dalo se paprskům vyhnout i bez mikrovlnného detektoru. V blátě se plazil dál, namířil infračervenou svítilnu a vzrušil se, když uviděl sloupky.

Shora bylo ticho přerušeno dalším výstřelem. Divočil s berettou v promrzlé ruce namířil doleva, odkud vyšel výstřel. Déšť mu smáčel záda. Na hruď mu pronikalo bahno. Chmurně se díval brýlemi a snažil se zaslechnout, jestli se k němu někdo plíží.

Najednou však uslyšel zpoza hrany svahu bouchání zavíraných dveří a startování motoru.

Pak dalšího motoru. Hluk sílil, pneumatiky křupaly na štěrku a protáčely se v blátě.

Akira dloubl do Divocha a ukázal před sebe. Daleko vlevo svítily reflektory, jejich zář se odrážela od dešťových kapek. Dvě auta sjížděla do údolí.

Hluk motorů slábl, déšť a les je ztlumily. O třicet vteřin později neslyšel Divoch ani vzdálený zvuk motoru.

Pomalu se zvedl do podřepu. Padalo z něho bláto. Otřásl se, nervozitou i chladem. Opatrně se přiblížil k řadě sloupků a čekal na ječivý zvuk mikrovlnného detektoru. Sluchátka mlčela.

Zamračeně vyčkával. Je možné, že je bezpečnostní systém zničen?

Teď už na tom přece vůbec nezáleží, náhle ho napadlo. Kdo by na poplach reagoval? Na odjíždějící auta nikdo ani nevystřelil. Tým zabijáků zřejmě splnil svůj úkol. Poslední výstřel před odjezdem aut byl zřejmě coup de gráce. Nahoře jsou všichni mrtví!

Divoch, z boku chráněn k výstřelu připravenou Akirovou pistolí, vykročil mezi sloupky a šlapal po deštěm promáčeném svahu k hraně vrcholku. Těsně před ním si lehl do bláta, odplazil se několik posledních stop a podíval se přes okraj směrem k záři.

SEDMNÁCT

Překvapením se mu rozbušilo srdce. Akira vedle něho vydechl.

Byl to otřes. Výstup na tuto horu a procházení různými bezpečnostními zábranami Divochovi nepříjemně připomínaly vnikání do Papadropolisova sídla v Mykonosu, pohled mu však vyrazil dech a z hrozné vzpomínky na jinou budovu mu bylo špatně. Začalo se mu těžce dýchat, nebyl schopen slova. Sundal brýle. S hrůzou si uvědomil, že se dívá na Horské zátiší Medford Gap.

Ne! Snad jen na japonskou bizarně přesnou kopii!

Budova byla obrovská, úžasné dlouhá. Asi osminu míle.

Kolem dokola zářily obloukové lampy a všechna okna byla osvětlena. Střední část budovy Divochovi připomněla japonskou verzi zámku o pěti podlažích, s parapety pod dole se svažující střechou s okraji stáčejícími se nahoru. K ní byly na každé straně připojené budovy různých výšek a zcela odlišných slohů. Tradiční japonské obytné stavení s doškovou střechou bylo spojené s něčím podobajícím se svatyni s břidlicovou střechou. Vedlejší slavnostní čajovna sousedila s pagodou postavenou z cypřišového dřeva.

Divoch jen kroutil hlavou a snažil se odolat závrati, dorážející na jeho zdravý rozum. O účelu jednotlivých staveb neměl ani ponětí… nebylo to z čeho poznat. Něčím si však jistý přece jen byl. Všechny měly společného jmenovatele. Celé to neskutečné seskupení budov bylo památníkem, s úzkostlivou pečlivostí znázorňujícím různá období japonské architektury.

Ohromen odvrátil pohled od podivně skloubených budov. Se stoupajícím strachem se podíval na obloukové lampy a hrozně se zamračil při pohledu na těla na trávníku.

Na těla mužů.

Japonců.

Někteří v šatech, někteří v úborech pro bojová umění. Každý měl krvavé skvrny na hrudi nebo na zádech. Podle toho, jak stál v okamžiku, kdy ho zastihla smrt a padl k zemi.

Divoch jich napočítal deset.

Všichni Japonci. Vedle každého ležela pistole nebo automatická zbraň.

Nikdo se nehýbal. Divoch měl pocit, jako by se mu do střev zasekla udice.

Ve vzduchu, navzdory očistnému dešti, visel zápach střelného prachu. A jiný, stále sílící zápach. Divoch se roztřesen zastavil v blízkosti masakru. Byl to zápach tělesných plynů vycházející z otvorů po kulkách ve střevech, která se ve smrtelném zápase vyprázdnila.

Měďatý pach krve hořkl Divochovi v ústech.

Akira se mračil na roztroušené mrtvoly. „Někteří muži v oblecích byli strážci,“ řekl. „Když začala střelba, běželi se utkat s útočníky. Ostatní v gi úborech karatistů zřejmě přispěchali z budovy na pomoc.“

„A všichni byli zaskočeni.“ Divoch potlačil rozechvění zvedl pistoli a přičichl k hlavni. „Nebylo z ní vystřeleno.“

Akira prohlédl samopal značky Uzi. „Ani z něho.“

„Vražedný tým byl zřejmě schopně zorganizován. Mimořádně dobře.“

„Připlížili se od lesa.“ řekl Akira.

Divoch přikývl.

„Provedli svůj úkol a v autech odjeli.“

„Nikde na silnici jsme žádné auto neviděli,“ řekl Divoch. „Jak se sem dostali?“

„Možná přijeli už před několika dny. Jestli s určitostí věděli, že jejich oběti sem přijedou, mohli jen trpělivě čekat. Jednou jsem při hlídání principála stál na stráži čtyřicet osm hodin.“

„V džungli jsem byl vycvičen ležet bez pohnutí i několik dní.“ řekl Divoch. „Máte asi pravdu.“ V hrdle ho pálila žluč. „Pokud můžeme soudit, přišli sem nedávno. Ukryli se a… Taková akce je věcí kázně.“

„Kdo asi je jejich daimjo.“

Divoch znechuceně pokrčil rameny. „Nějaká fanatická skupina levičáckého zaměření. Snad japonská Rudá armáda‘! Kdo ví? Naše naděje se rozplynula. Přišli jsme pozdě. Už to nikdy nezjistíme, krucinál.“ Upřeně hleděl z jedné mrtvoly na druhou.

„Jedno však víme.“ Divoch polkl. „Tito muži byli naší překážkou, bariérou mezi námi a Širaiem. Přes veškerou snahu si s ním promluvit, oni nám v tom bránili, protože ho museli chránit. Pátá profese. Poslouchali zákony páté profese. Znali svou povinnost. Snažili se ji plnit co nejlépe. Zemřeli se ctí. Já…

„Ano.“ Akira si setřel kapky deště z melancholických očí, postavil se do pozoru a uklonil se.

Něco šeptal. Jako by se modlil.

„Co jste říkal?“ zeptal se Divoch.

„Poroučel jsem je jejich předkům. Slíbil jsem vážit si jich až do své vlastní smrti. Přísahal jsem, že udělám vše, abych cítil jejich kami ve větru i dešti.“

„Výborně,“ řekl Divoch. „V Americe se tomu rovná - pokud je člověk katolík, jak jsem byl vychován -,Žehnej Bůh. Šťastnou cestu!‘“

„Jejich duše si budou rozumět.“

Divoch najednou dodal. „Širai… Možná není mrtev.“ Nadějí se mu rozbušilo srdce. „Možná ho vražedný tým jen zranil. Snad se mu podařilo skrýt.“ Šel, pak utíkal k budově. „Musíme ho nalézt.“

Akira supěl vedle Divocha. „Nedělejte si naděje. Sám bych se hrozně rád dověděl odpovědi… Bude to asi marné. Vrazi provedli svou práci dobře. Nemuseli utíkat. Neodešli by, kdyby své poslání nedokončili.“

„Naděje přece jen umírá poslední.“

OSMNÁCT

Doběhli ke střední, pětipodlažní budově s parapety pod svažitými střechami, která Divochovi připomínala japonský zámek. Dveře byly otevřené. Uvnitř se svítilo.

Divoch se postavil po jedné. Akira po druhé straně dveří. Rozhlédli se po mýtině a nakoukli dovnitř, jestli tu některý člen vražedného týmu někde nečeká, nebo jestli snad Širaiovi strážci přežili a jsou připraveni střílet na každého přicházejícího dveřmi, protože ho považují za jednoho z vrahů. Divoch žádnou hrozbu nezjistil. Vpadli dovnitř a zaujali postavení, každý na opačné straně. Přikrčeni postupovali dál, dívali se vlevo, vpravo, kontrolovali každý kout.

Nikde žádné nebezpečí.

Všichni byli mrtví. Pokoj i velký sál obložený leštěným týkovým dřevem s lustry ve tvaru japonských luceren byly plné mrtvol.

Divoch se schoulil do sebe a poklesl rukou s pistolí. Opět ten mědnatý pach krve, zápach výkalů násilím vypuzených z těl, protože násilnou smrtí se uvolnily příslušné svěrače. Chtělo se mu zvracet.

Vpravo poblíž otevřeného okna leželo pět těl v tratolišti krve. Kousek dál další tři. Vlevo na schodišti zkroucena další Čtyři. Toto místo bylo přesně stejné jako v Horském zátiší Medford Gap, kde stejně jako tady schodiště pokračovalo nahoru.

„Bože můj,“ vydechl Divoch. Přinutil se a vešel do sálu. Bránil se nutkáni ke zvracení, když se díval na to krveprolití. „Kolik jich ještě najdeme?“

S hrůzou nakoukli do přilehlé místnosti. Byla tam další těla.

„Je jich příliš mnoho…“ Divoch se opřel o zeď. Za ním na stěně vedle mečů visely perokresby. Umění míru a války. Setřel si vlhkost z obočí, pot smíchaný s deštěm. „Byl jsem v mnoha bojových akcích. Mnohokrát jsem zabil, až se mi zdálo o armádě mrtvol. Ale něco takového…‘’ Divoch důrazně potřásl hlavou, jako kdyby důrazné odmítnutí mohlo masakr zrušit a mrtvoly mohly ožít nebo zmizet. S nechutí otevřel zavřené oči a znovu se hrůzou zachvěl. „Je jich příliš mnoho. Až to bude za námi a budeme toho moci nechat, stáhnout se, odejít, přivítám to, co jste nazval…“

„Vykoupením.“

„Nechci nic než…“

„Mír?“ zeptal se Akira.

„A konec hrozeb.“

„Jenže hrozby budou vždycky,“ řekl Akira tichým melancholickým hlasem. „Takový už je svět.“

„Rozdíl tu ale přece jen bude…“ Divoch se nadechl. „Už nikdy nebudu riskovat život za neznámé lidi. Jenom za Ráchel.“

„Jenže vaši budoucnost jasně předurčuje výcvik. Jistě se ještě po někom podíváte,“ řekl Akira. „Já budu od nynějška sám svým vlastním principálem. Budu ochraňovat sám sebe.“

„Budete velice osamělý.“

„S vámi jako s přítelem však ne.“

V Divochovi se rozhořel nádherný pocit. „Slyšel jsem dobře? Jako s přítelem?“

Akira ukončil toto téma mávnutím ruky. „Teď musíme najít Širaie. Jinak neskončilo…“

„Dokud to nedokončíme sami.“ Divoch se odstrčil od zdi. „Kde by —? Tady ty místnosti jsme už prověřili. Není —?“

Obrátili se ke schodišti. Divoch, obklopen smrtí, prošel sálem a zadíval se na krev kapající ze schodů. Kolem jednoho těla za druhým stoupali nahoru.

Došli na odpočívadlo, zahnuli a stoupali po druhém rameni schodiště.

„Připomíná vám to něco?“ zeptal se Divoch hlasem, jako by měl plnou pusu štěrku.

„Schody v Horském zátiší.“

Opatrně vyšli do druhého podlaží.

Byla tam další těla.

-“Asi to nemá konce,“ řekl Divoch.

„Není-li v této budově, prohlédneme ostatní,“ řekl Akira. „Nezáleží mi na tom, jak dlouho to bude trvat.“

Divoch vykročil, pistolí namířil vpravo, pak vlevo. Uviděl chodbu táhnoucí se na obě strany, zdánlivě do nekonečna.

„Určité je propojena s druhou budovou,“ řekl Akira.

Vzduch houstl tichem smrti. Tlačil Divocha do tváří. Špatně se mu dýchalo. „Všimněte si dveří podél chodby… Posuvné panely, ne dveře. Ale…“

„Přesně jako v Horském zátiší Medford Gap,“ řekl Akira.

„Už vím, kde najdeme Kamičiho Širaie.“

„Kde?“

„Tam, kde byl vždycky v mé noční můře! Tam, kde jsme ho viděli! I když jsme ho vlastně neviděli!“ Divoch ukázal na schody. „Třetí podlaží. Tam byl jeho pokoj. Tam ho najdeme. Tam kde byl. Kde bude.“

Začali stoupat po schodech.

DEVATENÁCT

A našli další těla. Divochovi se sevřelo srdce. Podlaha byla cela… Nebylo možné jit a nešlápnout do… Byla všude. Kluzká. Podrážky bot vydávaly čvachtavý zvuk. S nedobrým tušením se skláněl a ohmatával zápěstí jednoho muže za druhým. Tep nenahmatal v žádném. Zvedal zbraně ležící vedle nich a čichal k hlavním.

„Z žádné nebylo vystřeleno.“

„Cože? Přece…“

Divoch přikývl. „Dovedu pochopit, že strážní venku byli překvapeni. Ale…“

„Tito ochránci museli výstřely slyšet zvenku.“

„A v místnostech pod námi a na schodech. Vražedný tým musel ostatní muže zabít dřív, než došli tady k těm strážným.“

„Že by po nastalém zmatku venku nebyli schopni vypálit ani jednu jedinou ránu?

„Něco tu nehraje,“ řekl Divoch.

Divoch s Akirou opatrné procházeli všemi úseky chodby. Pomalu se blížili k pravému schodišti a nervózně vrhali pohledy na jednotlivé schody. Divochovy boty zanechávaly na podlaze krvavé stopy. Vešli do pravého křídla chodby. Ostražitě hleděli na posuvné panely po obou stranách. Zastavili se u pátého panelu vpravo, kde —

— kdyby místo panelu byly dveře

— a kdyby tady byli v Horském zátiší Medford Gap,

— stáli by u pokoje Kamičiho. „Dech minulosti,“ řekl Divoch. „Nerozumím.“

Divoch pochopil, že začíná mluvit nesmysly. Roztřesen, snažil se ovládnout. „Připraven?“

„Vždycky.“

„Kryjte mě.“ Divoch se zhluboka nadechl, uchopil okraj panelu, odsunul ho na stranu a s namířenou pistolí přiskočil k jedné straně otvoru.

Akira s namířenou pistolí přiskočil k opačné straně otvoru - a prudce vyjekl.

Divoch vytřeštil oči.

Kamiči… Širai…

Obě jména v tom okamžiku splynula v jedné osobě. Minulost a přítomnost se ztotožnily. Rozdíl však byl přece jen veliký.

Kamiči-Širai, oblečený v černém karatistickém gi, se zkříženýma nohama seděl u nízkého stolu a popíjel čaj. Kolem padesáti let, šedovlasý, mírně obtloustlý se svěšeným podbradkem. Zvedl hlavu a upřeně je pozoroval. Při jejich náhlém objevení nedal najevo ani sebemenší překvapení. Nebyl ani polekán ani vyveden z míry. Jenom pokynul hlavou, šálek odložil a vzdychl.

Ruce s mozoly od karate položil na stůl, odstrčil se a pomalu vstal.

„Konečně.“

„Jak jste —?“ Divoch udělal několik kroků směrem k němu. „Kde —? Měl jste zůstat někde v úkrytu. Mohli jsme přece být vrazi, kteří se vrátili —“ Divoch začal koktat. Najednou si uvědomil, že Kamiči (Širai) mluvil při prvém setkání anglicky. Vzápětí si s překvapením uvědomil něco jiného: že jeho slova byla zbytečná. Kamiči (Širai) nikdy v žádném nebezpečí nebyl, nikdy se nemusel skrýval.

„Ježíši Kriste,‘’ povzdechl Divoch.

„Přijměte, prosím, mou poníženou poklonu“ Kamiči se uklonil. „Mou nejvyšší úctu a uznání. Jste skutečně profesionálové. Do krajnosti jste se řídili zákoníkem.“

Divoch těžce oddechoval a díval se na svou namířenou pistoli. „Všechno nás vedlo sem.“

„Ano.“‚

„Proč?“

„Spustíte-li ruku se zbraní, řeknu vám to,“ řekl Kamiči.

Divoch mířil dál. „Ne, řeknete mi to hned, nebo…“

„Mě zastřelíte?“ Kamiči okamžik uvažoval, pak pokrčil rameny. „Nechce se mi tomu věřit. V tom případě totiž, byste se nikdy —“

„Řekněte nám!“ Pistole v Akirově ruce se chvěla. „Setkali jsme se už někdy?“

„V určitém slova smyslu.“

„Krucinál, co zase tohleto znamená?“ Divochův prst na spoušti se chvěl.

„Spusťte tu zbraň, prosím,“ řekl Kamiči. „Je toho mnoho, o čem si musíme promluvit.“ Odmítavě zavrtěl hlavou. „Není mi však… do hovoru… Říkáte to tak?… v tak výhružných podmínkách.“

„Třeba je mi už všechno jedno,“ řekl Divoch. „Možná vás zastřelím a moje noční můry…“

„Ale nezastřelíte.“ Kamiči se dotkl Divochova problému. „Ty můry totiž nikdy neskončí. Přetrvají. Nezískáte-li odpovědi, budou vás pronásledovat neustále. Oba. Do konce vašich životů.“

Divoch namířil na hruď blížícího se Kamičiho.

„Myslíte, že vám to poskytne zadostiučinění, či uspokojení?“ Kamiči natáhl ruku k Divochově pistoli.

„Ani hnout.“

„Myslíte si, že když mě zabijete, ulevíte svému trápení? Uvažujte trochu rozumně. Co je přednější?“ Kamiči uchopil Divochovu pistoli. „Potřebujete se přece dovědět odpovědi!“

„To je pravda, ale v tomto okamžiku bych vám radil, abyste dal ruku z mé zbraně pryč! Dříve než —!“ Divoch odtahoval Kamičiho sevřené prsty ze zbraně a upřeně hleděl do jeho tmavých, klidných očí. S vědomím, že Akira má Kamičiho na mušce, spustil ruku. „Tak, a teď mi odpovězte. Setkali jsme se už dřív?“

„Raději bych odpověděl na jinou otázku. Na otázku, kterou jste mi nepoložil.“ Kamiči vedl Divocha k chodbě. „Vy se jmenujete…“

Divoch dovolil Kamičimu, aby ho vedl, když se ujistil, že Akira vycouval z místnosti s pistolí stále namířenou na Kamičiho hruď.

„Jmenujete se… Chtěl byste vědět, jak se doopravdy jmenujete?“ zeptal se Kamiči, když vyšli na chodbu.

Divoch se rozhodl uvěřit tvrzení kamaráda a přítele z MOVZu, kterého viděl zabitého v uličce ve Virginia Beach. „Jmenuji se Robert Doyle.“

Kamiči se zatvářil zklamaně. „Pochopil jste víc, než jsem očekával.“

„Jiné možné jméno bylo ‚Roger Forsyth‘. Vycítil jsem, že toto jméno není správné, protože jsem ho používal ve svých zlých snech, v nočních můrách, z nichž se nic ve skutečnosti nestalo.“

„Při jedné příležitosti bylo, jako pseudonym, jméno ‚Roger Forsyth‘ použito.“

„Tušil jsem to,“ řekl Divoch. „Muž, kterého jsem v noční můře viděl -představil se jako Philip Hailey-, šel po mně v Tokiu. Při pronásledování ze svatyně Meidžiho na mě neustále volal jménem Forsyth. Když jsem nereagoval, použil jména Doyle. Z toho jsem usoudil, že jestli jedno jméno je falešné, pak ho použil jako první. Teprve když jsem nezareagoval, riskoval a oslovil mě na veřejnosti skutečným jménem.“

Jste opravdu bystrý,“ řekl Kamiči.

„Co je to za chlapa?“

„Philip Hailey není jeho skutečné jméno, stejně jako ‚Roger Forsyth‘. Je to pseudonym.“

„Chci vědět, kdo je to?“

„Vaše spojka z CIA.“

DVACET

„Cože.“

Divoch hleděl na Kamičiho s otevřenou pusou. Dopadal na něho jeden šok za druhým. Najednou zaslechl hladké sklouznutí dřeva. A pak znovu. Jedno překrývalo druhé. Panely podél chodby byly odsunuté. Z otvorů vystoupili muži, Japonci. V šatech, s pistolemi v rukou.

„Odložte tu pistoli, prosím.“ řekl Kamiči.

Akira hrubě odpověděl japonsky.

Kamiči shovívavě odpověděl a obrátil se k Divochovi. „Váš společník mě chce mermomocí zastřelit.“

„Není sám, kdo má chuť to udělat,“ řekl Divoch s namířenou pistolí. „Jestli se ti muži ještě o krok přiblíží, jste mrtev.“

„Myslel jsem, že chcete odpovědi.“ řekl Kamiči. „Nemluvě o tom, že jestli vy zabijete mě, oni zabijí vás. Jakému účelu to poslouží? Ne, přece jen bude lepší, budete-li spolupracovat.“

Muži opatrně postoupili o krok.

Divoch v následujícím okamžiku skočil za Kamičiho. Tep mu bušil do spánků. S pistolí namířenou na Kamičiho lebku se zády přitiskl ke zdi. Akira skočil vedle něho s pistolí namířenou na muže v chodbě.

„Takže Hailey je moje spojka s CIA?“ zeptal se Divoch.

„Nejste si vědom, že pracujete pro agenturu?“

„Vypadám na to, že si toho vědom jsem?“

„Tak dobře. Ten podvod má svůj účel,“ řekl Kamiči. „A co vy?“ zeptal se Akiry. „Uvědomil jste si, že pracujete pro japonskou tajnou službu?“

Akira se tvářil jako omráčený.

„To je znamenité,“ řekl Kamiči. „Plán zůstává nedotčený.“

„Vy čubčí synu, co jste to s námi udělal“ Divoch pevněji sevřel pistoli. Měl chuť rozbít Kamičimu lebku.

„Na to jste si už odpověděl sám.“

„Jak?“

„Přivedl jsem vás sem,“ řekl Kamiči.

„Začínám tomu rozumět.“ řekl Akira. „Dnešní večer. Nikdy jste nebyl v nebezpečí.“

„To je pravda. Vytušil jste snad proč?“

Akira se tvářil, jako by se měl každým okamžikem pozvracet. „Ty mrtvoly. Tak mnoho. Toto místo… nebylo nikdy přepadeno. Žádní vrazi nepostříleli ty muže, ani se vás nepokusili nalézt a po neúspěchu neutekli. Tady žádní vrazi nikdy nebyli. Tito muži…“ Akira se znechucením dusil, nebyl schopen mluvit dál.“

„Zemřeli dobrovolně. Hrdinně. Se ctí,“ řekl Kamiči. „Za svého daimjo… za svou vlast… za tradici a odkaz. Především za Amaterasu.“

„Můj Bože,“ řekl Divoch. Zatočila se mu hlava, chodba jako by se naklonila. „Ježíši Kriste, vy jste šílenec!“

Muži se zvednutými zbraněmi přistoupili blíž, Divoch chytil vzadu Kamičiho za Šaty a táhl ho ke schodišti.

Akira zamířil nechvějící se rukou. „Řekněte svým mužům, aby zůstali stát. Zabiji je.“

„Vy opravdu nechápete?“ Kamiči byl znepokojivě klidný, nepřirozeně věcný. „Oni jsou přece připraveni zemřít, obětovat život za svého daimjo, za ducha svého národa, za zem bohů. Chtějí splnit svou povinnost a spojit svou kami s kami svých kamarádů samurajů.“

Divoch se otřásl. Naplněn hrůzou si uvědomil dosah Kamičiho šílenství. Vzpomněl si na krveprolití v Jonestownu, na stoupence tak oddané osobním kouzlem nadanému fanatikovi, že byli ochotni pro něho udělat cokoli. Dokonce přinutili své děti vypít otrávený nápoj a pak ho spolkli sami.

Najednou začal uvažovat jinak, změnil logiku. Vzpomněl si, že úplní šílenci, beznadějní psychotici, byli přesvědčeni, že ze všech lidí jedině oni jsou dokonale duševně zdraví.

Současně si však uvědomil ještě něco jiného. Toto není Západ, ale Východ. Pomyslel na Mišimu páchajícího harakiri po projevu k japonským vojákům, v němž požadoval návrat své země k dřívější imperialistické velikosti a usiloval o její bohem určený osud.

Myslel na legendárních čtyřicet sedm roninů, kteří dva roky trpělivě čekali, aby pomstili svého pohaněného mrtvého pána. Nepřítelovu useknutou hlavu položili na hrob svého pána a spáchali seppuku. V Americe byl fanatik v Jonestownu považován za zrůdu. V Japonsku se na Mišimu vzpomíná s úctou, jako na někoho připraveného za své zásady zemřít. I čtyřicet sedm roninů byl chováno v úctě za absolutní loajalitu ke svému daimjovi.

Divoch, ačkoli gaidžin, to trochu chápal, snad proto, že si jeho otec prohnal kulku hlavou.

To však vůbec nezmírnilo hrůzu, která ho zaplavovala.

„Už vím, proč nebylo z jejich zbraní vystřeleno. Oni ochotně…“ Divoch nevěřícně zakroutil hlavou. Ve svém zděšení k nim pocítil jakousi úctu, při pomyšlení na jejich statečnost, na jejich zdrcující jistotu, na jejich víru v bohyni Amaterasu, na přesvědčení mnohem silnější než strach.

Divoch se neustále nutil do hovoru, přestože měl hrdlo stažené a hlas ochraptělý. „S radostí se postavili do pozoru a nechali se zastřelit. Slavnostně se vzdali svých životů… jedinečným způsobem vznešeně spáchali seppuku. A to tak, aby si národ myslel, že je zabili - vaši - nepřátelé.“

„Na gaidžina chápete naše hodnoty lépe, než jsem čekal,“ řekl Kamiči.

„Kdo je zastřelil?“ zeptal se Akira. „ Vy?“

„Jejich kolegové samurajové, kteří pak byli zastřeleni dalšími, až zůstala nakonec tato skupina,“ odpověděl Kamiči.

Strážci s namířenými pistolemi udělali další krok. Divoch zoufale táhl Kamičiho podél stěny s pistolí namířenou mu na hlavu. Akira mířil na strážce.

„Tento rozhovor je pro mě užitečný,“ poznamenal Kamiči s děsivou věcností. „Uvědomuji si, že jsem udělal chybu.“

„To je zatracená pravda,“ řekl Divoch. „Tito muži nemuseli zemřít, nebýt vašeho šílenství —“

„Mám na mysli jejich zbraně.“ řekl Kamiči.

Divoch mu přitlačil pistoli pevněji k lebce. Měl strach, že další Kamičiho slova budou jen dalším útokem na jeho zdravý rozum. „Zbraně?“

„Byl jsem přesvědčen, že jsem vše připravil do nejmenších podrobností.“ řekl Kamiči. „Teď je mi jasné, že před svým zastřelením měli vypálit několik ran, aby poházenými nábojnicemi kolem sebe ještě víc svou smrt zdramatizovali, a zdůraznili tak loajalitu ke mně a odhodlání snažit se mě bránit až do konce.“

Divoch málem zmáčkl kohoutek pistole přitisknuté ke Kamičiho hlavě.

Bylo to hrozně lákavé.

Ne, zašeptal hlas Grahamova ducha. Nenech se ovládnout citem. Přináší to chybná rozhodnutí. Profesionál musí být vždy objektivní, věcný, musí se ovládat.

Věcný? pomyslel si Divoch. Snad jako Kamiči? On je tak zkurveně věcný, že je šílený!

To ty přece nejsi. Vytrvej! Pamatuj na závazný slib. Na mě. Na sebe. Na pátou profesi.

Ano! zvážil Divoch.

Příliš dobře si uvědomoval, že Kamičiho strážci se dosud neodvážili jeho a Akiru postřílet, protože jejich daimjo je ohrožován.

Svádělo ho zastřelit Kamičiho, byla to svůdná představa… bylo by to správné, dobré, spravedlivé, tak uspokojující zmáčknout spoušť.

Zmátl ho Kamičiho věcný tón. „Tím problémem se budu zabývat později a zajistím, aby bylo ze zbraní vystřeleno. Prsty mrtvol mých věrných přívrženců budou při střelbě přitlačeny na spouště, aby na rukou byly stopy prachu pro případ, že by se prováděly forenzní testy. Všechny podrobnosti musí do sebe přesvědčivě zapadat.“

„Čeho tím doufáte dosáhnout?“ zeptal se Akira.

Kamiči se obrátil. Bránil se tlaku Divochovy pistole do lebky. „Zklamali jste mě. Tolik se vám toho podařilo vytušit, ale konečný cíl a jeho vznešený motiv nejste schopni pochopit?“

„Asi jsme přece jen příliš hloupí,“ řekl Akira.

„Tak nám ten vznešený cil objasněte,‘’ řekl Divoch. „Přesvědčete nás o své chytrosti“

Kamiči ztuhl...Památka ukáže… Dějiny zaznamenají…“‚

„Řeknete nám, co dějiny zaznamenají,‘’ řekl Divoch.

„Po dnešním večeru to tady bude vypadat následovně.“ řekl hrdě Kamiči. „Úkladní vrazi najatí nepřáteli bohyně Amaterasu mě považují za takovou hrozbu, že se dopustili takového krveprolití, jen aby mě zlikvidovali… Neuspěli však. Oddanému jádru statečných samurajů se podařilo je odrazit a zlikvidovat hlavní iniciátory krvavého masakru. Vás.‘’ Ukázal na Divocha. „Člena CIA. A vás,“ dalším gestem ukázal na Akiru, „člena japonské tajné služby. Potřeboval jsem zorganizovat tak dramatickou, symbolickou a národnímu duchu odpovídající podívanou, aby příznivě ovlivnila mé přívržence, pobídla je a přinutila k rozhodnějšímu boji, současně však, aby jako magnet přitáhla nové členy do organizace Moc bohyně Amaterasu. Dějiště masakru, tato svatyně japonských dějin a architektury, význam zákulisních machinací jen zesílí.“

„Význam jakých zákulisních machinací?“ zeptal se Divoch.

„Zákulisních machinací americké vlády a úkladných vrahů, které vyslala, aby mě zabili s pomocí zkorumpované japonské vlády. Událost vzbudí takový hněv, takové pohoršení, takové…“

„To vám nikdo neuvěří,“ skočil mu do řeči Divoch.

„Nikdo v Americe, snad. Ale tady v Japonsku? Tady uvěří. V několika příštích dnech se změní běh dějin a způsob života tohoto národa. Napravím chybu Meidžiho restaurace a zem vrátím do kulturní čistoty, do očistné karantény Tokugawova šógunátu. Všichni cizinci budou vyhnáni, jejich poskvrňování naší kultury bude vykořeněno.“

„A vy, předpokládám, budete tím velkým mužem, který bude stát v čele šógunátu,“ řekl hořce Divoch.

„Ve jménu císaře, který se už nikdy více nebude muset vzdávat svého božství.“

„Vy jste tak šílený,“ Divoch ho postrčil blíž ke schodišti, „že zbytek života strávíte v čalouněné cele.“

„Nejzajímavější je, že s ním souhlasím,“ řekl Akira, stále mířící na strážce.

„Cože?“ vyjekl udiveně Divoch.

„Přidejte se ke mně,“ vyzval ho Kamiči. „Plán mohu ještě změnit tak, že zemře jen gaidžin. Usvědčující materiál připravíme tak, aby vedl k tomuto muži a k jeho zaměstnavateli CIA. spolčenému s japonskou tajnou službou. Váš talent mi může být užitečný.“

„Myslíte, že s vámi souhlasím? Vlastně ano,“ řekl pistolí mířící Akira. „Přál bych si žít v jiné době. Přál bych si otočit dějiny nazpět - nejen kvůli americké okupaci a ústavě, kterou zapříčinila, také kvůli Meidžiho restauraci císařství a především kvůli ‚černým korábům‘ komodora Perryho. Tokugawův šógunát, to byla naše nejkrásnější květina. Doba, kdy jsme zůstali svoji a kdy uzavření před světem a zadívaní do sebe jsme zdokonalovali svého ducha, morálku, statečnost a odvahu. Kéž bychom si nic nezačínali s Amerikou. Atomové bomby shozené na nás byly jen moderní verzí Perryho , černých korábů‘. Následkem nich se teď snažíme ovládnout hospodářsky to, co jsme nedovedli ovládnout vojensky. Nenasytnost, hlad po moci, pracovní etika tak přísná, že neponechává ani chvilku k rozjímání - tyto neřesti jsme se naučili od Ameriky. Ničí krásu našeho ducha. Už nejsme zemí bohů. Zapomněli jsme na bohy.“

Divoch nevěděl, jestli Akira myslí vážně svá slova nebo se jen snaží rozptýlit pozornost Kamičiho a jeho mužů. Nervózně přitáhl Kamičiho ještě blíž ke schodišti. Akira měl strážce neustále na mušce.

„Přidejte se ke mně,“ opakoval Kamiči.

.“Ne!“ řekl Akira. „To, co jste tady dnes večer udělal, je…“ V jeho hlase se ozývalo znechucení. „Odporné. Nic dobrého z toho nemůže vzejít. Tito muži nemuseli zemřít. Překroutil jste zákoník loajality. Vy nejste spasitel. Jste zrůda.“

„Tak zemřete spolu s gaidžinem“

„Ani nápad.“ Divoch dotáhl Kamičiho ke schodišti. „Odejdeme odtud.“

Kamiči řekl mužům na chodbě něco japonsky.

Znehybněli a uklonili se.

„Akiro, co říkal?“

„Řekl:, Víte, co se musí stát. Splňte svou přísahu. Vzdávám vám čest. Svěřuji vás v ochranu bohyně Amaterasu.“

„Krucifix,“ ulevil si Divoch.

Najednou uslyšel pod sebou na schodišti zavrzání. Uviděl osm mužů plížících se s namířenými pistolemi k němu.

„Jsou to strážci, kteří zahráli roli vrahů a po vašem příchodu sem se vrátili. Dověděli se to vysílačkou.“

„Řekněte jim, aby zůstali stát,“ řekl Divoch.

„Nebo mě zastřelíte? Tento argument přestal mít cenu. Jak vidíte, schyluje se k poslednímu aktu.“

„K jakému poslednímu aktu?“

Jeden muž zdola vystřelil směrem na Divocha.

Divoch zaslechl zabzučení kulky kolem hlavy. Otočil se od Kamičiho a vypálil.

Střelec zavrávoral a padl.

V následujícím okamžiku začali střílet i ostatní muži. Chodba se zaplnila ohlušujícím burácením, kulky tříštily zábradlí nebo se zavrtávaly do stěn.

Divoch nepřetržitě mačkal spoušť… znovu a znovu!… Prázdné nábojnice vyskakovaly z pistole, muži křičeli a padali. Divoch zaslechl výstřely. Byly to výstřely strážců na chodbě a Akirovy. Divoch stále střílel a střílel a najednou měl nějaký divný pocit…

Něco tu nebylo v pořádku! Kulky totiž neustále narážely jen do zdi za ním. Akira ještě střílel. Muži stále křičeli a padali. Krev stříkala na všechny strany. Padl poslední muž a

— z chodby a ze schodiště se staly odporné jatky s nepříjemným zápachem korditu, krve, zvratků a výkalů a

— Divoch si s hrůzou uvědomil, co se mu nezdálo být v pořádku.

Neměl bych být naživu! Ti muži byli jen deset stop daleko.

Kamiči se sklonil při prvním výstřelu. Nebylo ho možno použít jako štít.

Je možné, abychom při tolika výstřelech a tolika kulkách nebyli, Akira a já, ani jednou zasaženi?

Nemožné! Pokud ovšem…

Zachvěl se.

Pokud nás ovšem vůbec chtěli zasáhnout. Oni se nás však nesnažili zasáhnout!

Bože můj, přinutil nás, abychom je postříleli!

Spáchali sebevraždu!

Jedno šílenství za druhým. Je toho už příliš mnoho a trvá to příliš dlouho. Divoch pochyboval, že duševně vydrží tolik psychických nárazů. Chtělo se mu křičet. Najednou měl pocit, jako by se v něm něco naklánělo a zdravý rozum se dostal na pokraj zhroucení.

Hněv však byl tentokráte silnější. „Kamiči, vy čubčí synu!“

Divoch se otočil s pistolí v ruce namířenou do místa, kde se při zahájení střelby Kamiči přikrčením kryl.

Kamiči byl pryč.

„Kam—?“

„Tamhle!“ vykřikl Akira. „Utíká po chodbě.“

Divoch se rozběhl za ním.

Akira se přidal k němu. Jeho neustálé tiché breptání znělo jako japonské kletby.

V okamžiku, kdy se Divoch blížil ke Kamičiho pokoji, najednou jako by se všechno zpomalilo, jako by se mu v mozku střetly jamais vu a dej vu. Tady jsem už přece kdysi byl! Vím, co se stane…

Dřív než se stačil zastavit a zlou předtuchu ovlivnit, hrozná rána mu umrtvila nervy v zápěstí a beretta mu vypadla z ruky. Za sebou uslyšel prasknutí kosti, Akirovo zaúpění a bouchnutí pistole o podlahu.

Otočil se. Noční můra byla úplná.

Před ním stáli tři muži. Svalnatí. Kolem třiceti pěti let. Japonci.

Všichni měli na sobě tmavé šaty.

Vrazi z Horského zátiší Medford Gap. Vyrazili z místnosti naproti pokoji Kamičiho a sotva postřehnutelným máchnutím dřevěnými meči odzbrojili Divocha i Akiru.

Divoch si najednou vzpomněl, že tehdy byli ve hře Čtyři muži, ne tři!

Ten čtvrtý místo bokkenu uchopil samurajský meč.

Divoch však vzápětí pochopil, když do pokoje vešel Kamiči a tasil lesknoucí se meč.

„Jsme tam, kde jsme už jednou byli. Kruh se uzavírá,“ řekl Kamiči. „Ve vašem konci je váš začátek.“

Jeden muž švihl bokkenem. Divoch se otočil, aby se vyhnul ráně. Příliš pozdě. Dřevěný meč ho udeřil do ruky takovou silou, až ho to odhodilo ke stěně.

„Slíbil jsem vám konec vaší noční můry,“ řekl Kamiči.

Jiný muž švihl po Akirovi, který se mamě snažil sehnutím se vyhnout úderu tupého konce bokkenu do břicha. Bolestí trpící Akira klesl na kolena a držel se za břicho.

„Odpovědi,“ řekl Kamiči. „Odpovědi potřebujete… Zorganizoval jsem to tak, abyste postříleli všechny tyto muže a úřady nabyly přesvědčení o - média to roznesou po celém světě - velké bitvě, v níž osobní strážci statečně bojovali ve snaze mě ochránit. Všechny kulky vyšly z vašich pistolí! Na rukou máte stopy střelného prachu. Když jste se nakonec postavili proti mně, zůstali naživu už jenom tito tři samurajové ozbrojení dřevěnými meči.“

„A ovšem vy,“ zasténal Divoch, „ne s bokkenem, ale s mečem katana - vy jste přece šógun, ústřední hrdina příběhu.“

„Už jsem vám to vysvětlil. Potřebuji incident, něco tak dramatického, aby to vyburcovalo národ, že půjde za mnou. Stanete se součástí legendy. Tisíc let si budou lidé vyprávět o tomto okamžiku - kdy zlý a bezbožný gaidžin s vlastizrádným Japoncem stáli v čele žoldnéřů s cílem mě zabít. Pozabíjeli jste všechny mé muže. Nakonec jste se postavil proti mně vy se střelnou zbraní proti meči katana.“

„Kdo vyhraje?“ Divoch se sehnul, sebral pistoli a zakřičel, když mu dřevěný meč dopadl na lebku, na záda, na ruce i na nohy.

A opět!

Bylo to tu zpátky! Byl bezmocný!

Všechno bylo předurčené! Nic nebylo rozhodnuto dodatečně! Čas couval dozadu! Život se promítal do minulosti!

Dějiny přece nemohou být změněny!

Opět vykřikl. Tentokráte ne bolestí, ale od vzteku tak zuřivého, jaký v životě nepoznal.

„Ty mizero!“

Divoch se překulil a kopl. S uspokojením ucítil křupnutí zlomené kolenní čéšky. Strážce zabědoval, pustil bokken, chytil se za nohu a svalil se.

Divoch se znovu překulil. Uslyšel závan vzduchu. To bokken mu švihl těsně kolem hlavy.

Dřevěný meč udeřil do podlahy. Divoch kopl znovu, zaslechl zachrochtání, sebral berettu a vstával.

Další bokken ho však udeřil do pravého ramene, do velké modřiny od zabijáku. Poraněná paže s ochrnutými svaly bezvládně klesla, beretta mu vyklouzla z prstů neschopných ji udržet.

Bolest však jen zvýšila jeho vztek. Vyrazil levým loktem dozadu. Zasáhl strážce za sebou, uslyšel zafunění, zvuk lámaných žeber a pád odrovnaného muže.

Divoch se otočil, připraven kopnout třetího strážce. Ten však uskočil na stranu, švihl bokkenem a zasáhl Divochův bok těsně nad levou ledvinou. Divochovi se bolestí zatmělo před očima. Dezorientován se otočil a narazil do zdi. Strážce se rozmáchl po Divochově lebce. Ten zvedl levou ruku v zoufalé snaze si chránit hlavu i za cenu roztříštěné ruky. Bokken však na Divochovu hlavu nedopadl. Zastavil ho Akira, kterého předtím zdrcující dopad tupého konce dřevěného meče do břicha srazil na kolena. Svíral si břicho. Strážci asi usoudili, že Akira je zneškodněn. Soustředili se na Divocha.

Mýlili se však. Akira zespodu švihl rukou do zápěstí strážce, snažícího se bokkenem udeřit Divocha do hlavy. Akira odrazil dopad meče, druhou rukou sekl do strážcova nosu a kolenem mu vrazil do slabin. Strážce padl, v rytmu tepu mu z nosu vytékala krev.

Divoch se snažil stabilizovat své vědomí. Podařilo se mu uvědomit si, že Akira útočí na Kamičiho. Když se však Divoch obrátil ve snaze mu pomoci, někdo mu podrazil nohy. Mezitím se totiž připlazil strážce s rozbitou čéškou a máchnutím bokkenu podrazil Divochovi nohu. Podlaha se jakoby řítila proti Divochovi. Dopadl tváří na dřevo. Omráčen na okamžik ztratil vědomí.

Když se probral a podíval se vzhůru… jako omámen… v agónii… viděl Akiru útočícího na Kamičiho.

Kamiči zvedl meč katana.

Ne! vykřikl v duchu Divoch. Jamais vu se stávalo skutečností! Co se nikdy nestalo, teď se skutečně děje! Dokonalý kruh! Život odvíjející se pozpátku! Ve vašem konci je váš začátek! Až na to, že začátek se nestal, byl lží. Toto je však nesnesitelně skutečné.

Jako by se díval na film, který nesčetněkrát viděl… byl důkazem noční můry, kterou tak často trpěl. Divoch se přikrčil, když Akira zaútočil na Kamičiho.

Na čtvrtého vraha.

Na muže s lesknoucím se mečem.

Jestli se přítomnost stává minulostí - Divoch v duchu neustále křičel -, je to i předpověď budoucnosti?

Ne! Akiro! Neútoč!

Divoch se svíjel v bolestech na podlaze. Deliriem znejasněným pohledem se zadíval…

Cítil, že se mu srdce svírané nadějí zastavuje. Akira sebral dřevěný meč třetího strážce po tom, co ho srazil na podlahu a zabránil mu udeřit do Divochovy hlavy.

Minulost, která se nikdy neodehrála, se však v přítomnosti neodehrávala stejně! V Divochově noční můře Akira nebyl ozbrojen bokkenem. Takže kruh nebyl dokonalý, skutečnost neodpovídala zcela falešné paměti! Ani budoucnost se tedy nemusí rovnat lži minulosti.

Kamiči švihl blýskajícím se mečem.

Akira uhnul a úder kryl bokkenem.

Kamiči švihl ještě jednou.

Akira znovu odrazil.

Obcházeli se, oťukávali, dělali prudké výpady, otáčeli se, vyráželi do útoku.

Akira předstíral útok zleva, pak zprava, až uviděl vhodnou příležitost. V okamžiku, kdy švihl, strážce na podlaze hodil svůj bokken, který odskočil od Akirova ramene a odklonil Akirův bokken od cíle.

Kamiči mečem rozpůlil Akirův bokken.

Divoch teď už vykřikl nahlas.

Akira uskočil dozadu.

Kamičiho meč zasvištěl. Ostří jako břitva se zdálo o chloupek minout Akirův krk.

Divoch se v duchu modlil. Ať se mýlím. Ach, prosím, milý Bože! Ne, neviděl jsem…

Jeho zoufalá prosba zůstala nevyslyšena.

Akira pustil bokken. Hlava mu spadla z krku. Jako dýně dopadla na podlahu, kutálela se a zůstala stát těsně před Divochem.

Oči zamrkaly.

Divoch se přestal ovládat. V tomto případě to však znamenalo opak, právě se začal ovládat. Duševní otřes přemohl bolest, ochromující jeho tělo.

Zvedl se na kolena, vrávoravě vstal, klopýtal ke Kamičimu a křičel.

Kamiči křičel také.

Bezhlavé Akirovo torzo se nepochopitelně hýbalo, kolébavě šlo ke Kamičimu a sevřelo mu ruce držící meč katana. Tep v Akirově mozku jako by pokračoval a poháněl bezhlavou mrtvolu, jako by nenávist byla silnější než život. Z Akirova krku strašlivě stříkala krev. Tělo jako by bylo krví pozvracené. Krev jako vodopád stékala přes Kamičiho, smáčela mu hlavu, překrývala oči a vsakoval a do šatů.

Kamiči, jehož nepříčetností podmalovaný křik byl stále ostřejší, pustil krví potřísněný meč a odstrčil od sebe Akirovo bezhlavé, krev chrlící torzo.

V tomto okamžiku Divoch přestal klopýtat chodbou. Sevřel meč, který vypadl z překvapivou snadností z Akirova tak pevného sevření —

—jako by se ty ruce dorozumívaly s Akirovou oddělenou hlavou —

—jako by jeho prsty bez života poznaly dotek kolegy, když je sevřel —

— a s plnou silou švihl mečem katana. Truchlil v okamžiku vítězství, kdy ostří meče se zařezalo, projelo a na druhé straně vyklouzlo z Kamičiho břicha. Kamiči zasténal.

Krev prýštila.

Dávil se.

Torzo se rozdělilo, horní polovina padla vpravo, dolní polovina…

Divochovi se zatmělo před očima po hrozném úderu do lebky.

Strážci! Jednomu se muselo podařit vstát, doplazit se k němu a švihnout bokkenem.

Divoch padl na kolena, stačil však ještě reflexivně máchnout mečem. Zamlženým pohledem viděl strážce klopýtavě ustupovat.

Plazil se po kolenou za ním, rozmáchl se mečem, ale v tom okamžiku ztratil sílu a padl na podlahu.

Dopadl před Akirovu hlavu. Nebyl schopen se ani hnout. V bolestivé agónii se snažil zaostřit zrak na Akirovu tvář.

Budete mi chybět.

Snažili jsme se, příteli můj.

Ne však dost.

Je toho ještě tolik, co se potřebujeme dovědět.

A najednou jako by nějaký opožděný elektrický impuls přiměl Akirovy oči k poslednímu zamrkání. Byly melancholické jako vždy, teď však pod závojem smrti. Vytékaly z nich slzy jako korálky, snad jako posmrtný reflex, nebo snad… to přece není možné… na rozloučenou.

Strážce švihl bokkenem a Divochovo vědomí explodovalo.

Těsně předtím však ještě zaslechl výstřely.

EPILOG

KLÍČ K DUŠEVNÍMU ZMATKU

RUKOJMÍ ŠTĚSTĚNY

Zdálo se, že uplynula celá věčnost od doby, kdy se Divoch v Athénách setkal s Rachelinou sestrou Joyce Stoneovou, kdy s ní odešel na Parthenón a zarecitoval několik veršů z Shelleyovy ‚Ozymandias‘ ve snaze vyjádřit ponaučení z ruin, kterými se procházeli.

‚Pohleď na mé dílo, ó Mocná, na tu beznaděj!‘

Na kolem rozpadávající se.

Nezměrné, opuštěné kolosální ruiny.

Jen osamělé písky do dáli se nevzrušeně táhnou.

Joyce Stoneová pochopila:, Vůbec nic - ani bohatství, ani sláva, ani moc -nic netrvá věčně.‘ A vskutku. Nic nelze považovat za samozřejmé a trvalé. Budoucnost se brání, vysvětluje a mnohem častěji ani to ne, spíše minulost zesměšňuje. Posmívá se dějinám. Falešné paměti. Dezinformaci. Tyto problémy pronásledovaly Divocha stejně jako noční můra. Byla paradoxem, ta neústupnost podvodného jednání a věrolomnost času.

Pravdivost Shelleyho básně se brzy stala zřejmá. Po odhalení krveprolití v horském zátiší japonská zpravodajská média po dlouhé týdny zaplavovala čtenáře, diváky a posluchače zprávami a spekulacemi. Překvapený a zmatený národ vyžadoval stále víc a víc podrobností.

Nesmírnou pozornost vzbudilo objevení deníku, který měl u sebe Širai. Jak řekl Divochovi a Akirovi, měl v úmyslu vytvořit legendu, o níž si bude národ povídat tisíc let. V deníku ovšem neodhaluje lživé jádro legendy. Raději se pokusil legendu podepřít přirovnáním sebe sama k velkým historickým osobnostem, k japonským hrdinům, kteří svou neohrožeností natolik změnili dějiny národa, že se z nich staly vznešené mytické osobnosti. Širai měl zřejmě v úmyslu předložit deník veřejnosti krátce před nebo po své smrti, aby jeho přívrženci mohli jeho odkaz uctívat tak, jak uctívali jeho kami.

Hrdina, s nímž se Širai nejvíce ztotožňoval, byl Ošio Heihačiro, politický aktivista v devatenáctém století. Rozhořčen chudobou a ubohostí nejnižších společenských vrstev, zorganizoval povstání. Byl o svém poslání tak přesvědčen, že prodal veškerý majetek, aby mohl koupit meče a střelné zbraně pro strádající zemědělce. V roce 1837 povstalci vydrancovali a vypálili domy zbohatlíků. Město Ósaka bylo brzy v plamenech. Úřadům se podařilo povstání potlačit. Ošiovi přívrženci byli po krutém mučení popraveni. Ošio sám byl chycen a zneuctěn. Aby se vyhnul hanbě, spáchal seppuku.

Při prvním pohledu se Širaiovo rozhodnutí přirovnávat se k tomuto konkrétnímu hrdinovi zdálo být záhadné. A Širai to ve svém deníku připustil. Ošiovo povstání, i když v jádru statečné, skončilo porážkou. Širai v deníku vysvětloval závažnost cílů, pro něž Ošio obětoval svůj život a vyjádřil s nimi souhlas. Když v roce 1853 komodor Perry zakotvil v Jokohamské zátoce ‚černé koráby‘, nová generace povstalců protestovala proti požadavkům Ameriky o otevření kulturní karantény a povolení cizincům dovážet zboží, aby se jejich vlast nestala satelitním státem Západu. Tito noví rebelové byli inspirováni Oslovými zásadami a opět zdůrazňovali kulturní čistotu Tokugawova šógunátu. Trvali na kulturní jedinečnosti národa, na bohem předurčeném nihondžinron, na božské podstatě Japonska získané odkazem bohyně Amaterasu. Bojovní samurajové bez pánů, kteří sami sebe nazývali šiši, přísahali, že vyženou všechny vetřelce. V několika případech povraždili osídlence ze Západu. Širai ve svém deníku nečestně a prolhaně zdůrazňoval, že on nehlásal krveprolití, ale spíše organizoval ohromující politické hnutí, v němž by organizace Moc bohyně Amaterasu dovršila sen Ošíových pozdějších stoupenců, a sice „vyhnání barbarů“ a návrat Japonska k Japonsku.

V této souvislosti se Ošio opravdu zdál být tím správným hrdinou pro Širaiovu snahu po napodobení. Byly tu však i znepokojivé aspekty, které Širai buď nechápal nebo nechtěl pochopit, protože jeho deník často mění téma a raději popisuje autorův vlastenecký zápal pro formulaci, organizování a cíle organizace Moc bohyně Amaterasu, jejíž činnost deník samozřejmě považoval za úspěšnou. Širai v deníku ignoruje skutečnost, že Ošiovi pozdější přívrženci přebírali zásady svého vůdce - „nasyťte ubohé“ - s tak extrémním zápalem, že hesla „vyžeňte barbary“ a „zachovejte Japonsko čisté“ se staly synonymy s heslem „uctívejte císaře“. Od roku 1600 trval Tokugawův šógunát na tom, aby císař byl v ústraní v Kjótu, daleko od Tokia, kde bylo centrum šógunovy moci. Fanatici však nevědomky překroutili Ošio vy záměry a tak ztotožnili svou představu Japonska s dřívějším císařským majestátem, že trvali na jeho opětovném dosazení na trůn, na převezení císaře z Kjóto do šógunova hlavního města a na jeho opětovném potvrzení jako symbolu velikosti Japonska.

V roce 1867 došlo k Meidžiho restauraci císařství. Tokugawův šógunát po více než dvou a půl stoletích padl a vypočítaví byrokrati si uvědomili, že mohou finančně a politicky získat z této úžasné změny moci. S císařem v ústraní a pod dohledem využili všeho, co se jim zdálo být výnosné pro národ, z ‚černých korábů‘ komodora Perryho. Masajoši Hotta to čtyři roky po připlutí.Černých korábů‘ vyjádřil věšteckými slovy:

Z toho důvodu jsem přesvědčen, že naše politika by měla všechno vsadit na současnou příležitost, uzavřít přátelské svazky, vyslat lodi do cizích zemí po celém světě a obchodovat, napodobovat cizince v tom, v čem jsou nejlepší, a tak odstranit naše nedostatky, pěstovat národní uvědomění, dokončit naše vyzbrojení a postupně podřizovat cizince naší autoritě, až nakonec všechny země světa poznají požehnání dokonalého pokoje a naše nadvláda bude uznána na celé zeměkouli.

Širai - ve snaze změnit dějiny - vsak k tomu byl slepý. Akira pravdu rozpoznal. Na osudové cestě k Širaiovu zátiší na vrcholku hory Akira řekl Divochovi: „Z dějin se můžeme poučit, není však možné zvrátit jejich vývoj.“ Jinými slovy, jdeme neustále dopředu, pomyslel si Divoch. Vytrvale, neoblomně. Na minulosti můžeme stavět, ale přítomnost - která je jakýmsi klínem mezi tehdy a brzy - vývoj ovlivňuje, vytváří nové faktory, nezaručuje, že ono brzy bude stejné nebo jiné než tehdy.

Nikdy se nelze vrátit zpátky, pomyslel si smutně se vzpomínkou na nevinně šťastné mládí a na noc, kdy se otec zastřelil. Co to všechno však vypovídá o touze, naději a obzvlášť o lásce? Je to všechno snad bezvýznamné a odsouzené k zániku? Přítomnost se vynořuje z minulosti, je do jisté míry naprogramována, ale v určitém bodě se od minulosti odděluje… a budoucnost je pak jiná, protože podléhá nepředvídaným okolnostem.

Jamais vu, dej vu.

Falešná paměť. Dezinformace.

Mnoho měsíců jsem prožíval minulost, kterou jsem neprožil, uvažoval.

Pak jsem se střetl s přítomností, která zdánlivě nahradila minulost. Rozdíl tu však byl. Ano… Divoch polkl… Akira zemřel. (Bože můj, jak já ho postrádám!) Jeho smrt však neproběhla přesně podle noční můry. Byl…

Sťat. Ano.

A jeho hlava dopadla na podlahu, kutálela se ke mně a zamrkala.

(Jak já ho postrádám.)

Dříve než se jeho tělo zhroutilo, jeho už mrtvé ruce mi podaly meč.

To nebylo stejné.

Že bychom se přece jen mohli vracet a měnit, opravit něco, co už je za námi?

V tomto případě však minulost byla lživá. Nikdy se nestala. Všechno bylo jen oklamáním paměti.

Není to snad všechno? Vzpomeňte si na to, co jste četli v knize dr. Santiza. Paměť není před rokem, před měsícem, včera. Je před vteřinou, jak se minulost stává přítomností, aby se změnila v budoucnost. Jsme v zajetí okamžitých představ. Minulost nelze dokázat. Budoucnost je záhadou. Teď existuji navždy. Dokud nebudu mrtev.

A co naděje a láska? Co Ráchel? A co…

Zítra? Zhroutí se mé sny, rozpadnou se mé naděje, rozplyne se má láska?

Myslím, že ne.

Protože Ráchel zná pravdu. Dost mi o tom pověděla.

Abraham uvěřil.

Na základě absurdity.

Jiná možnost je nepřijatelná. Pokud jednám v dobré vůli —

— a vím, že bude bolest, neštěstí —

— pokud se o něco snažím —

— s dobrou vůlí —

— navzdory neštěstí —

— navzdory bolesti —

— s pomocí boží —

— na základě absurdity —

nechci být rukojmím štěstěny.

SPOLUVINA NA LŽI

.

JEDNA

Divochova noční můra teď byla jako zdvojnásobena, jako dvakrát osvětlený negativ, na němž Akira není zabitý jednou, ale dvakrát, stejně jako dvakrát umírající Kamiči. A v kaluži krve ochromeně ležící Divoch se dívá na Akirovu useknutou lebku, na jeho melancholické, slzy ronící, mrkající oči. Divoch najednou začíná křičet a pokouší se vstát.

Nějaké ruce mu v tom zabránily. Zaslechl tichý, konejšivý hlas. V prvém okamžiku Divocha napadlo, že je v hotelu ve Philadelphii, kde ho uklidňuje Akira po probuzení ze zlého snu - noční můry. Vzápětí se však naděje změnila ve strach, protože Divoch si nejasně uvědomoval že kdyby ještě byl ve Philadelphii, nemohlo by dojít k závěrečné tragické konfrontaci se Širaiem. Přítomnost se stávala minulostí a hrůzu budoucnosti ještě bude muset překonat.

Tato hrůzostrašná myšlenka naléhala na Divocha tak, že se mu chtělo znovu křičet. Jemné ruce a chlácholivý hlas ho však stále uklidňovaly. Najednou Divoch poznal, že vedle něho sedí Ráchel a on sám sedí churavý na futonu, kolem lebky má omotané obvazy, na pravé ruce sádrový obvaz, stejně jako přes hrudní koš. Otřásl se při vzpomínce na nemocnici v Harrisburgu, kde ve skutečnosti nikdy nebyl, a na sádrové obvazy, které tehdy věznily jeho tělo, aniž by měl paže a nohy zlomené, a na světlovlasého lékaře, který nikdy neexistoval.

„Nesmíš se vzrušovat,“ řekla Ráchel. „Nehýbej se. Nesnaž se vstávat.“

Ohleduplně ho podepřela. „Musíš odpočívat.“

Sehnula se a políbila ho na strništěm zarostlou tvář. „Jsi v bezpečí. Slibuji, že tě ochráním. Snaž se uklidnit a prospi se.“

Divoch si pomalu začal uvědomovat tu ironii: Ráchel ochraňuje jeho. Neměl z toho žádnou velkou radost, přesto se vsak usmál. Hlava ho brněla jako proražená hřebem. Bolest ho přinutila zavřít oči. „Kde jsem?“

„U Tara,“ řekla Rachej.

Divoch se na ni překvapeně podíval. Mluvilo se mu velice těžko. „Ale jak…?“

„Přivezli tě sem dva mládenci, kteří zůstali s tebou při sledování Širaie.“

„Stále nechápu… Jak…?“

„Tvrdí, že Akira a ty jste je požádali, aby na vás čekali na úpatí hory, když jste odešli na průzkum.“

Divoch navzdory kruté bolesti v hlavě přikývl.

„O dvě hodiny později uslyšeli výstřely,“ řekla Ráchel. „Z ručních střelných zbraní. Automatických. Tvrdí, že palba zněla jako ve válce. Krátce nato sjela z kopce dvě auta.“

Divoch se nadechl v usilovné snaze soustředit se. „A potom…?“ Hlas mu selhal.

„Šetři si své síly. Teď nech mluvit mě. Máš žízeň? Chtěl bys —?“

„Ano,“ řekl vyschlými, strupovitými rty.

Vedle hlavy mu položila sklenici vody a mezi rty mu vložila ohnuté brčko. Úplně zesláblý nasával vodu přes vyschlý oteklý jazyk. Polykání mu dělalo potíže, vodu však nepřestával dychtivé sát.

Ráchel mu odebrala sklenici. „Bude ti špatně, jestli budeš pít tak rychle.“ Zadívala se na něho a pokračovala. „Ti dva muži se rozhodli zjistit, co se tam nahoře děje.“

Divoch znovu zavřel oči.

„Chce se ti spát? Můžeme si o tom pohovořit později.“

„Ne.“ Divoch těžce dýchal. „Chci… musím… se to dovědět.“

„Usoudili, že stříleli muži, kteří odjeli autem pryč. Protože pěšky jít nahoru by trvalo dlouho. Tarovi žáci to riskli a vyjeli po lesní cestě na motorkách.“

Divoch ji zdravou rukou pobídl k pokračování.

„Těsně před vrcholem ukryli motorky a připlížili se lesem,“ řekla Ráchel. „Nahoře objevili obrovskou budovu, nebo spíš fantastickou skloubeninu rozmanitých budov. Připomnělo mi to tvůj popis Horského zátiší Medford Gap.“ Odmlčela se. „Všude kolem budovy na trávníku byla těla.“

Při té vzpomínce se Divoch zamračil.

„Dvě auta, která odjela pryč, se najednou vrátila a mladí muži se museli ukrýt. Muži z aut vešli do budovy. Tarovi žáci vyčkali, pak šli opatrně za nimi. Všude viděli mnoho dalších těl.“

„Ano,“ řekl Divoch. „Bylo jich tam příliš mnoho.“ Nozdry se mu rozšířily, jako by ještě teď cítil ten měďnatý pach krve. „Byly rozeseté na všech stranách.“

„Uslyšeli další střelbu. Někde v horním podlaží. Nevěděli, co tam na ně čeká. Byli pouze dva, museli být velice opatrní. Třetí patro našli pokryté mrtvolami.“ Ráchel zkousla rty. „Akira měl useknutou hlavu. Širai byl rozseknutý vpůli. A tři muži se právě chystali roztříštit ti lebku dřevěnými meči. Tarovi žáci sebrali z podlahy zbraň a ty muže zastřelili dřív, než tě mohli zabít.“

Divochovo soustředění se najednou jakoby rozvlnilo. V zoufalé snaze dovědět se zbytek se bránil, snažil se překonat nepříjemné točení hlavy.“ Ještě jsi mi neřekla, jak jsem se dostal sem.“

„Jeden Tarův žák odjel na motorce do nedaleké vesnice, kde předtím ukryli tvoje auto. Přijel v něm nahoru, naložili tebe a Akiru a zavezl vás oba k Tarovi. Druhý žák jel na motorce za autem. Taro jim pak nařídil, aby se vrátili na kopec, vyzvedli druhou motorku a mrtvá těla rozložili tak, aby to vypadalo, že někteří Širaiovi muži se ho pokusili zabít, zatímco jiní se ho snažili chránit. Podle zpráv v novinách úřady nastrčenému klamu uvěřily, přestože nikdo nedovede vysvětlit, co bylo příčinou vzpoury.“

Divoch začal ztrácet vědomí.

„Taro se o tebe postaral,“ řekla Ráchel, „vyčistil ti rány, fixoval ruku, prostě udělal vše, co bylo v jeho silách. Bylo by příliš riskantní a vzbudilo by velkou pozornost, kdyby tě odvezl do nemocnice. Teprve když ses dlouho neprobíral z bezvědomí, trvala jsem, aby tě prohlédl lékař.“

Divoch jí stiskl ruku. Mysl se mu pomalu zatemňovala, jako by se potahovala Šedou clonou. „Neopouštěj mě.“

„Nikdy.“

Pomalu ztrácel vědomí.

A znovu se mu zjevila noční můra, nebo spíš dvě, jedna přes druhou.

DVA

Po příštím probuzení se Divoch cítil silnější a mnohem čilejší, přestože tělo ho stále bolelo a v hlavě mu bušilo.

Ráchel si sedla vedle něho a uchopila ho za ruku. „Máš žízeň?“

„Ano… A hlad.“

Ráchel se rozzářila. „Počkej okamžik. Je tu někdo, kdo by tě chtěl pozdravit.“

Divoch čekal, že přivede Tara. Ke svému potěšení však uviděl vcházet Eko. Tvář měla poznamenanou smutkem za Churiho, ale oči jí zářily radostí, že může Divochovi posloužit tácem, na němž byl šálek čaje a mísa silné hovězí polévky.

Ráchel stála vedle Eko. Obě ženy si vyměnily pohledy, jež vyjadřovaly víc než slova. Ráchel pohybem ruky vyzvala Eko, aby se posadila na futon a lžíci krmila Divocha. Ráchel dala Divochovi občas napít čaje.

„Tarovi muži vás nakonec přece jen zachránili.“ řekl Divoch s pohledem upřeným na Eko. Teplý bujón a Čaj byly báječné. Vzápětí si uvědomil, že Eko nerozumí anglicky.

„Nevím sice nic o problémech, které se vyskytly při záchranné akci, ale oné noci, kdy jste odjeli za Širaiem do hor, Tarovi žáci se vrátili s Eko.“ řekla Ráchel.

„Akira,“ Divoch se dojetím odmlčel...by měl nesmírnou radost. Ví Eko, že Akira je mrtev?“

„Pomáhala upravit jeho tělo k pohřebním obřadům.“

„Hrozně rád bych jí pověděl, jak se to seběhlo.“ řekl Divoch.

„Ona to chápe a cítí s tebou.“

„Arigato.“ Divoch, blízek slzám, se dotkl paže Eko.

Sklonila hlavu.

..Tarovi žáci ještě někoho přivedli.“ řekla Ráchel.

„Co? Kde?“

„Je to poněkud složité. Cítíš-li se dost při síle, pojď se podívat.“

„Cítím se dostatečně při síle.“ S námahou se mu podařilo vstát.

„Jsi si jistý?“ zeptala se Ráchel. „Obávám se o…“

„Prosím tě,“ řekl Divoch, „pomoz mi vstát. Potřebuji se dovědět odpovědi na příliš mnoho otázek. Přišel-li ten, kdo si myslím… Ráchel, prosím tě, pomoz mi.“

Ráchel a Eko mu pomohly se postavit a udržet rovnováhu. Podepírán oběma ženami se pomalu šoural k posuvnému panelu.

Náhlé světlo ho oslnilo. V pokoji byly polštáře rozložené kolem nízkého stolu z cypřišového dřeva. Na jedné straně viděl Divoch sedět se zkříženýma nohama Tara. A na druhé…

Divoch překvapeně zíral na dobře oblečeného padesátníka s nazrzlými vlasy, kterého znal jako Philipa Haileyho.

Hailey vypadal k smrti unavený, neoholený, neupravený, ve zmuchlaných šatech, s vázankou povolenou a hořejším knoflíčkem košile rozepnutým.

Třásly se mu ruce víc než Divochovi, jeho pohled ztratil svou chladnou vypočítavost.

„Ale! To je překvapení!“ řekl Divoch a klesl na polštář. „Zase jeden dobře uzavřený kruh. Kdo vlastně jste?“

„Znáte mě jako…“

„Philipa Haileyho přece. V mé noční můře jste byl v neexistujícím Horském zátiší Medford Gap. Pronásledoval jste mě v Meidžiho svatyni. Kamiči - či Širai - mi tvrdil, že jste moje spojka, že vy a já pracujeme pro CIA. Tak mi konečně odpovězte na otázku. Kdo, k čertu, doopravdy jste?“

Vztek, který dal Divoch najevo, ho velice vyčerpal. Roztřásl se a zavrávoral. Ráchel ho přidržela.

„Snad si pamatujete, že z bezpečnostních důvodů není vhodné používat skutečná jména, Doyle.“

„Neříkejte mi tak, vy parchante jeden. Doyle je možná mé jméno, já jsem se s ním ale neztotožnil.“

„Oukej, budu vám tedy říkat Roger Forsyth. Je to totiž váš agenturní pseudonym.“

„Krucifix, ani to ne. Budete mě oslovovat jiným pseudonymem. Tím, který jsem používal při spolupráci s Grahamem. Jen ho vyslovte.“

„Divoch.“

„Správně. Věřte, že s tímto jménem jsem se dokonale sžil. Tak mi konečně řekněte, co se se mnou stalo? Prokristapána, kdo mi něco udělal s mozkem?“

Halley si sáhl na límec košile a roztřesenýma rukama rozepnul druhý knoflík shora. „Nemám povolení vám to říci.“

„Tak to je tedy omyl. Máte to nejlepší povolení, jaké si můžete přát. Mé povolení. Jestli se vám na tom něco nezdá, zpřerážím vám ty vaše zasrané hnáty, ruce a —“ Divoch se natáhl po noži na stole. „Nebo vám možná uřežu prsty a pak —“

Hailey zbledl a až dojemně, jako na obranu, zvedl ruce. „Oukej. Ježíšmaria, Divochu, jen klid. Vím, co všechno máte za sebou. Vím, že vás všechno muselo vyvést z rovnováhy, ale —“

„Že mě vyvedlo z rovnováhy? Vy mizero, ani nevíte, s jakou chutí bych vás zabil! Tak už konečně mluvte! Řekněte absolutně všechno! Ať vás ani nenapadne se zástavo vat!“

„Všechno začalo nesprávným odhadem následků.“ Hailey těžce oddechoval. „Podívejte, ono to začalo s… Možná jste nevěděl, že… armáda pracuje na něčem, čemu se začalo říkat pilulky statečnosti.“

„Cože?“

„Problémem každého vojáka, bez ohledu na to, jak dobře je vycvičený, se během skutečného boje stává strach. Je nutno říci, že to je zcela přirozené. Když na něho někdo začne střílet, mozek vyšle varovný signál do nadledviny a voják dostane strach. Roztřese se a dostane chuť utéci. Je to biologický instinkt. Je možné, že vy, po extrémním výcviku v MOVZu, dovedete své reakce kontrolovat. Ale voják se základním výcvikem se potýká s nutkáním bojovat nebo utéci. Jestli uteče, hra končí. Armáda přišla na nápad, že jde o chemický proces. Další úvahou se došlo k názoru, že vezme-li si voják před očekávanou bitvou příslušnou pilulku, chemikálie zruší varovný signál, který spouští výrobu adrenalinu v nadledvině. Voják pak nepociťuje žádné zábrany, myslí jen na svůj výcvik a bojuje. A bojuje zatraceně statečné.“

„Je třeba říci,“ pokračoval Hailey, „že při testování léku bylo jeho působení skvělé. Během kritické doby. Potom se však projevilo něco nečekaného! Později se u vojáka probudila paměť a napětí, které prožil v boji. Najednou se cítil izolovaný. Dodatečně na něho dolehl duševní otřes. Ten voják už pak byl k ničemu, protože ho neustále pronásledoval strach.“

„To je pravda,“ řekl Divoch. „Je pronásledován strachem. V tom jsem expertem, v pronásledování strachem.“ Namířil nůž na Haileyho ruku.

„Už jsem vám řekl, Divochu, jen klid. Přece vám říkám, co se chcete dovědět.“

„Tak neváhejte a pokračujte!“

„Armáda usoudila, že pilulky statečnosti účinkují výborně. Problémem byla jenom ta paměť. Při úvahách o dodatečném otřesu usoudili, že tento problém by se dal odstranit rázně a okamžitě. Rovněž ke zmírnění muk veteránů z Vietnamu, kteří nedovedli zapomenout na nic, co tam prožili. Současně by se tím zajistilo, že pilulky statečnosti budou účinkovat podle očekávání, jestli se nějakým jiným způsobem odsunou vzpomínky na hrůzy, které je pilulka statečnosti kdysi přinutila považovat za normální.“

„Psychochirurgie,“ řekl Divoch.

„Ano,“ řekl Hailey. „To je přesné. Armáda pak dělala pokusy s odstraňováním traumatických zážitků z paměti. Ukázalo se, že to je snadnější, než se čekalo. Technická zručnost existovala. Neurochirurgové při léčbě epileptiků někdy vkládají do mozku elektrody, dráždí různé oblasti a daří se jim nalézt neurony způsobující epilepsii. Chirurgové tyto neurony leptají a epileptik je vyléčen. Utrpí však ztrátu paměti. Je to změna k dobru pacienta, protože na své dřívější utrpení zapomene. Armáda se pomocí stejné techniky rozhodla odstranit z paměti vzpomínku na boj, který dodatečné uváděl vojáky do nedobrého duševního stavu. Představa to byla vynikající.“

„To tedy byla,“ řekl Divoch a měl sto chutí vrazit nůž Haileymu do srdce.

„Někdo si však uvědomil, že vojákům tím vznikne v myslích mezera, jakési paměťové vakuum. Následkem toho vojáci začali pociťovat znepokojení, že se něco pro ně důležitého stalo, na co si nemohou vzpomenout. Toto znepokojeni neblaze ovlivňovalo schopnost znovu jít do boje. A tak proč tedy nenalézt… jsou-li po ruce chirurgové… nenalézt způsob, jak vložit paměť falešnou, něco mírumilovného, něco uklidňujícího. Tento podfuk, tento optický klam se podařilo uskutečnit pomocí léků spolu s filmy a podrážděním příslušných neuronů elektrodami.“

„To se tedy opravdu povedlo,“ řekl Divoch. „To je opravdu, jak říkáte, optický klam, děkuji pěkně za něj.“

„Někoho pak ale napadlo, co kdyby vložená paměť nebyla jen mírumilovná, ale motivovala pacienta k provedení něčeho, co bychom mu naprogramovali…“

„Víte co?“ řekl Divoch a nůž otíral o Haileyho ruku. „Mluvte teď raději o mně. Kde vstupuji na scénují?“

„Japonsko.“ Hailey se vrtěl s pohledem upřeným na nůž. „V Pearl Harbour s námi Japonci zatočili. Nakonec jsme je porazili, došlápli jsme si na ně. Hodili jsme na ně atomovku. Dvakrát. Pak jsme jim sedm roků vtloukali do hlavy, aby si s námi raději nic nezačínali. Oni si vsak začali! Ne vojensky. Ale v oblasti finanční! Teď ve skutečnosti skupují naši zem. Svým zbožím za dumpingové ceny zaplavují náš trh. Skupují naše krátkodobé platební poukázky. Kontrolují náš obchodní deficit. Jsou zodpovědní za náš státní dluh.“

Tarova vysušená tvář zlostí zrudla. Rozzlobené hleděl a tvářil se neprominutelně uraženě.

„Jen jděte k věci,“ ponoukal ho Divoch.

„K této situaci zaujala postoj skupina v agentuře, ne celá agentura,“ řekl Hailey. „Mluví se o tom zatraceně těžko. Tedy, naše skupina se rozhodla tuto situaci poněkud změnit. Věděli jsme o činnosti a cílech Širaie. V jisté době se pokoušel podkopat status quo v Japonsku. Vznikla skandální úplatkářská aféra na nejvyšších politických místech, kdy se mnozí ohromně obohatili… to byla práce Širaiova. Přes zprostředkovatele ovládal zákulisí úplatkářské aféry a přes noviny, které vlastnil, pouštěl na veřejnost informace. A padali politici. Předsedové politických stran. Dřívější vůdci stran. Jeden ministerský předseda, pak druhý. Vládnoucí systém se octl na hranici zhroucení. V tu dobu se Širai rozhodl vstoupit do světa politiky, využít svého bohatství a moci k převzetí vedení státu. K tomu však potřeboval nějakou událost, natolik symbolickou a povzbuzující, současně tak ostudnou, aby získal pro sebe dostatečný počet přívrženců a mohl začít sjednocovat národ a dosáhnout postupně svého cíle. Ovšem jen uvnitř, nikoli navenek. Svět by jeho cíl odmítl. Byl určen jen pro Japonsko. A mé skupině v agentuře se jeho cíl velice líbil.“

„A tak jste se rozhodli, že jim pomůžete.“ Divoch sevřel nůž.

„Proč ne? Širaiův cíl se shodoval s naším. Kdyby se Japonsko zahledělo do sebe, kdyby země zavedla kulturní karanténu a odmítala jednat s příslušníky cizích zemí, Amerika by nebyla dušena japonskými výrobky. Naskytla by se nám možnost upravit obchodní deficit. Snížili bychom, možná dokonce zlikvidovali, státní dluh. Vyrovnali bychom rozpočet. Ježíši Kriste, dovedete si představit ty možnosti!“

„Byli jste ochotni pomoci…? Přece jste si museli uvědomit, že Širai je šílenec, nebo ne?“

Hailey pokrčil rameny. „Všechno je relativní. Raději jsme ho považovali za idealistu.“

Divoch hanebně zaklel.

„Agentura sledovala Širaie už delší dobu,“ řekl Hailey. „Jeden jeho poručík byl na naší výplatní listině. Běžně nás informoval o Širaiově činnosti. Přes poručíka jsme Širaiovi propašovávali zprávy - různé drby o byrokratech a o politicích —, které mu napomáhaly v dalším napadání vládnoucí třídy. Ovšem, Širai neměl o našem podílu ani ponětí. Pak jsme už jen čekali, jestli se naše investice vyplatí.“

„To však stále nemá nic společného se mnou.“

„Ale má,“ řekl Hailey a utřel si z tváře pot. „Obávám se, že má. Teprve nedávno jsem zjistil že někteří členové naší skupiny vytvořili jakousi vlastní podskupinu. My jsme konzervativci a jsme na to hrdí. Ale ti druzí hoši…“ Nervózně polkl. „Tito lidé si řekli, proč to nedotáhnout do konce? Proč neposkytnout Širaiovi možnost zinscenovat tak senzační událost, že by získal potřebnou podporu? A co kdyby to vypadalo tak, že Amerika se cítila Širaiovým protiamerickým postojem natolik ohrožena, že jsme poslali vraha, aby mu zavřel zobák? Nejlépe agenta CIA. Pokus se nakonec nezdaří a agent přijde o život. Širai odhalí spojení vraha s CIA a Japonsko se rozzuří. Jestli deset tisíc Japonců demonstrovalo kvůli tomu, že jsme osmdesát mil od jejich pobřeží ztratili nukleární bombu, kolik set tisíc, snad miliónů Japonců bude demonstrovat proti vražednému pokusu zorganizovanému Amerikou?“

„To je přece… Ti chlapi jsou stejní cvoci jako byl Širai. Jak, krucinál, přišli na to, že Americe pomůže, když si Japonsko znepřátelíme?“

„Vy to nechápete? Kdyby nás Japonci zavrhli, kdyby se styky mezi našimi zeměmi rozpadly, zastavil by se přece japonský dovoz, A my bychom vyhráli hospodářskou válku,‘’ řekl Hailey.

„No ne? Předpokládejme, že by se Japonsko postavilo na stranu Číny nebo Sovětského svazu!“

„Ne, něco takového nepřichází v úvahu. Japonsko se nesnáší ani s Číňany, ani se Sověty. Japonsko-čínský svár už trvá déle než sto let a na Sověty jsou Japonci rozzlobeni kvůli ostrovům na severu, které před druhou světovou válkou patřily Japonsku. Širai protiamerickou náladu změní v univerzální odpor vůči všem cizincům a náš obchod začne vzkvétat“ Divoch jen vrtěl hlavou. „To je přece úplné šílenství.“

„Odštěpené skupině v agentuře se přes podplaceného poručíka podařilo tuto myšlenku propašovat k Širaiovi, a ten se do ní zamiloval. Širai, samozřejmě, nevěděl, že tuto myšlenku navrhli Američané, ani o přesvědčení skupiny cvoků v agentuře, že nakonec Amerika na tom získá víc než Širai sám. A teď se dostáváte na scénu vy,“ řekl Hailey. „Ať to je nebo není zákonné, jedna věc je říci agentovi, aby někoho zavraždil, ale něco zcela jiného je, nařídit mu, aby přijal vyloženě sebevražedné poslání. Něco takového by přece nikdo neudělal. Odštěpenecká skupina proto potřebovala agenta, který by nevěděl, do čeho jde, a ještě lépe, který by ani nevěděl o svém spojení s agenturou, aby později, po novém zvážení situace, nedošel k jinému názoru, nespojil se se svým kontaktem a ze smluveného závazku nevycouval.“

„A vy jste byl - a jste - mým kontaktem.“

Hailey se potil stále víc. „Naverbovali jsme vás v době, kdy jste byl v MOVZu. V roce devatenáct set osmdesát tři jste předstíral pobouření nad americkou invazí na Grenadu. Vykřikoval jste, že byla politicky motivovaná, nesmyslná a zbytečná. Že kamarádi z MOVZu zemřeli jen proto, aby si prezident-filmová hvězda mohl vylepšit svou tvář před veřejností. Opil jste se. Řečnil jste v barech. Popral jste se se svým nejlepším kamarádem.“

„S Makem.“

„Ano.“ řekl Hailey. „I on byl Částí plánu. Ovšem pod přísahou mlčenlivosti. Spolu jste vybílili bar. Mac na veřejnosti přísahal, že vás zabije, jestli vás ještě někdy uvidí. Odešel jste z MOVZu a stal se výkonným ochráncem.“

„Vycvičeným u Grahama.“

„I on byl částí plánu. Na základě vašeho vystupování na veřejnosti, které bylo krycím manévrem, by Američana tak nenávidějícího politiku své vlády nikdo ani ve snu nepodezříval, že ve skutečnosti pracuje pro agenturu a že každý váš vysoce postavený klient, kterého ochraňujete, je ve skutečnosti zdrojem k získávání informací. Ochránce zavázaný loajálností má přístup k mnoha tajemstvím, ne vždy zcela čestným. Informace, které jste nám předával, nám umožnily činit nátlak na mnoho významných lidí.“

Znechucený Divoch se obrátil k Ráchel. „Tys něco takového uvedla jako možnost, vzpomínáš si? Brzy nato, kdy byl zabit Mac. Tehdy jsem tomu nechtěl věřit.“ Znovu se vrátil pohledem k Haileymu. „Takže po všechny ty roky jsem byl.“ vzkypěla mu žluč. „vyděračem.“

„Ale, ne, Divochu, ono to zas tak zlé není. Nebuďte na sebe tak přísný. Přece jste zachránil mnoho životů. Jste opravdu talentovaný ochránce.“

„To přece nic nemění na tom, že jsem svým klientům závazně slíbil loajálnost a pak jsem je zradil,“ vztekle bručel Divoch.

„Ne všechny. Z valné většiny to byly legitimní úkoly pro podepření vaší vyspekulované krycí pověsti… Ovšem někteří klienti… Ano, ty jste zradil. Ale věřte mi, Divochu, oni si zasloužili, aby byli zrazeni.“

Divoch civěl na lesknoucí se nůž v ruce. Měl chuť ho zabodnout aspoň do stolu. „Takže vy jste byl mým kontaktem a přes vás se o mně dověděla odštěpenecká skupina.“‚

„Váš životopis byl dokonalý. Muž ovládající maximálně vojenské umění a s nebývalými schopnostmi pro práci ochránce, to vše vám umožňovalo pochopit a vyhnout se jakýmkoli bezpečnostním systémům. Navíc agent s vynikající krycí pověstí, kterého by proto ani agentura nepostrádala, kdyby na nějaký čas zmizel z dohledu. Je tu však ještě jeden rozhodující detail z vaší minulosti.“

„Jaký detail?“

„Raději si teď uděláme přestávku. Divochu.“

„Jen mi to řekněte hned! Jaký detail?“

„Jen klid, máme přece dost času.“ řekl Hailey. „Nic vám tady přece neříkám pro zábavu. Hoši, kteří mě sem přivezli, mě mohou stejné klidně zabít, nebo nechat odejít. Jsem na opravdu úzkém laně. Na tom, jestli vám ten detail sdělím, závisí moje svoboda. Jste nesmírně citlivý na čest. Oukej, chci váš slib, chci, abyste přísahal, že až vám to řeknu, necháte mě odejít. Snad vašemu rozhodnutí napomůže sdělení, že informace se týká vašeho otce.“

Divochovi zbělely klouby na prstech, jak svíral nůž.-

„Co to má společného s mým otcem?“

„Divochu, nebude se vám to líbit.“

„Přece se zastřelil! To dávno vím, tak jaképak tajemství?“

„Ano, zastřelil se,“ řekl Hailey. „Otázka je proč.“

„Otec pomáhal organizovat invazi na Kubu do Zátoky sviní. Po nezdaru vláda potřebovala obětního beránka. Otec, Bůh mu žehnej… byl tak neuvěřitelně loajální, že s tím souhlasil. Rezignoval. Veřejné ponížení mu však zničilo duši. Agentura pro něho znamenala všechno. Vyobcován z ní nenašel důvod k dalšímu životu. Začal pít. Ovšem chlast jen duševní prázdnotu umocňoval. Prohnal si kulku hlavou.“

„Ano a ne.“

„Co ni i to tady chcete namluvit?“

„Dohodněme se, řekl Hailey. „Chci odtud odejít se zdravou kůží, až vám povím pravdu o sebevraždě vašeho otce.“

„Jakou pravdu? Otec je mrtev! Jaká jiná pravda tu může být?“

„Je toho dost, co nevíte. Necháte-li mě odejít, dovíte se všechno.“

„Možná to ani nechci vědět. Možná že kdybych vás teď na místě zabil…“

Hailey zavrtěl hlavou. „Do konce života byste toho litoval. Stále byste se to tajemství chtěl dovědět. Chci k vám být upřímný. Pravda se vás velice dotkne, snad vám utrhne srdce. Právě proto ji však budete chtít znát.“

Divoch se díval nasupeně. „Vy…“ S hrůzou si vzpomněl na noc, kdy našel otcovo tělo s ručníkem položeným pod hlavou, aby co nejméně krví a mozkem potřísnil nejbližší okolí. „Máte mé slovo.“

„Nestačí jen vaše. Chci slovo i tohoto muže.“ Hailey ukázal na Tara. „On mi není ničím zavázán a kromě toho jsem gaidžin. Pochybuji, že by se cítil vázán vaším slovem a dělal by si nějaké výčitky, kdyby mě zabil.“

Divoch se pomalu otočil a upřel pohled na plešatého, vrásčitého Japonce s přísným pohledem. „Taro-sensei…“ Divoch se usilovně snažil nalézt správná slova. Uklonil se. „Taro-sensei, formálně vás žádám o laskavost. Akira mi vysvětlil význam takové žádosti. Jsem ochoten vám zůstat věčným dlužníkem. Uznávám závazek giri. Žádám vás… se vší úctou vás prosím… ušetřte život tohoto muže, jestli mi řekne, co potřebuji vědět.“

Taro s přimhouřenýma očima uvažoval.

„Žádám vás o to při světlé památce na Akiru,“ řekl Divoch.

Taro zamrkal, upřené se podíval z Divocha na Haileyho a nazpět.

„Při památce na Akiru?“ zeptal se starý pán. „Hai,“ řekl a smutně se uklonil.

„Tak, Haileyi, je to dohodnuto. Máte naše slovo,“ řekl Divoch.

Hailey ještě uvažoval. „Víte, pracoval jsem pro agenturu příliš dlouho a nejsem zvyklý brát nějak příliš vážně čestné sliby.“

„Vyklopte to.“

„Oukej, chci vám věřit. Váš otec spáchal sebevraždu, to ano. Ne však z důvodů, které uvádíte. Jeho sebevražda neměla se Zátokou sviní nic společného.“

„Cože?“

„Váš otec, Divochu, měl na starosti pokus agentury o zavraždění Castra. Neustále se o to pokoušel, nikdy se to nepodařilo. Castro se o snaze agentury nějak dověděl. Varoval Spojené státy, ať ho nechají na pokoji. Váš otec se však podle rozkazu o to pokoušel dál. Castro si najednou řekl, čeho je moc, toho je příliš, a zorganizoval zastřelení prezidenta Kennedyho v Dallasu. Váš otec se zastřelil z žalu, protože se cítil vinen Kennedyho smrtí.“

„Ježíši Kriste.“ Divochovo napětí povolilo, ramena mu klesla a začal padat dozadu. Ráchel ho podepřela.

„Řekl jsem, že se vám to nebude líbit.“ řekl Hailey. „Je to však pravda pravdoucí. Doufám, že svůj slib splníte.“

„Ano, slíbil jsem.‘’’ Divoch nebyl skoro schopen mluvit. „Vypadněte.“

„Právě teď jste ukázal část své povahy, která vás činí ideálním kandidátem na vraha, který by při zabití Širaie selhal. Syn stejný jako otec. A Širai by nejenom mohl prokázat účast Spojených států na pokusu ho zavraždit, ale neúspěšný pokus by mohl spojit se zavražděním Kennedyho a s nesčetnými pokusy zlikvidovat Castra. Širai by z minulosti vyhrabal kdejaké svinstvo, aby národ přesvědčil, že jsme smečkou zabijáků. Byl jste dokonalý, Divochu, bylo však nutné vymazat z vaší paměti některé kritické části, abyste nevěděl, že patříte do CIA, a pak vám do paměti vložit zlý sen noční můru, která vás přinutí jít v Širaiových stopách.“

„A co Akira?“ Divoch si smutně povzdechl. „Jak ten do toho zapadá?“

„Širai přece potřeboval zkompromitovat také japonský společenský řád, ne pouze americký. Tak proč k tomu nepoužít agenta japonské tajné služby, který je před veřejností zaštítěn prací výkonného ochránce? Kdybyste si vy dva mysleli, že jste jeden druhého viděli zemřít, a pak byste zjistili, že žijete, každý byste chtěli vědět, co vaši noční můru způsobilo. K tomu se vám nabízelo několik možností - zajeli jste do Horského zátiší Medford Gap a zjistili, že neexistuje. V harrisburgské nemocnici jste se dověděli, že jste tam nikdy nebyli.

A tak dále. A tak dále. Širai pak zahájil své tažení, objevil se v televizi a psalo se o něm v novinách. Poznali jste v něm principála, kterého jste viděli rozříznutého vpůli. Vydali jste se za ním, abyste zjistili, co ví o vaší noční můře“

„Některé situace nebyly předvídatelné.“ řekl Divoch. „Třeba mé rozhodnutí jet do Virginie promluvit si s Makem.“

„To je pravda. Po uvedení do požadovaného stavu… mimochodem, stalo se to v Japonsku na Širaiové panství… a po přiložení sádrových obvazů na ruce a nohy vám byl do jednoho zubu implantován polohový vysílač. Toto umístění bylo vybráno proto, že vy a Akira, stejně jako většina lidí, máte plomby nebo korunky. Vyměněná korunka nebo plomba by nevzbudila ani na rentgenu pozornost. Širaiovi muži o těchto vysílačkách věděli a mohli vás lehce sledovat. Hlavně pro případ, kdyby bylo nutné postrčit vás žádoucím směrem.“

„Mé setkání s Makem přece nebylo správným směrem.“

„Ano, nebylo.“ řekl Hailey. „Širaiovi muži dostali strach, že vám toho Mac napovídá příliš mnoho a tím zruší váš požadovaný stav. Museli ho zabít.“

„Současně se pokusili unést Ráchel, kvůli níž jsme se s Akirou setkali. Ona už potom zřejmě nezapadala do plánu.“

„Naneštěstí je to pravda.“

„A co muž a žena, které jsem považoval za rodiče?“

„Ti v Baltimore?“ zbytečně se ptal Hailey. „To vše bylo divadlo, které vás mělo uvést do stále většího duševního zmatku. Širaiovým cílem, povzbuzovaným přes jeho poručíka odštěpeneckou skupinou v agentuře, bylo uvést vás do takového duševního zmatku, abyste se při pohledu na Širaie v televizi nebo v novinách s ním chtěl co nejdříve setkat. Pokud by to nevyšlo, měli jste být vy a Akira uneseni, nadrogováni a odvezeni na Širaiovo panství. Jakmile by pak Širaiovi muži obětovali své životy za sen svého vůdce, měli jste být zavražděni. Tento plán měl výhodu v jednoduchosti.“ Hailey pokrčil rameny. „Nebylo by to však tak přesvědčivé - nezanechali byste totiž po sobě žádné stopy. V Řecku, v jižní Francii, v Americe a především v Japonsku. Bylo bezpodmínečné nutné, abyste po sobě zanechali usvědčující důkazy - razítka na falešných pasech a ovšem, rozhovory s taxikáři, recepčními v hotelích a s přistěhovaleckými úředníky —, které jednoznačně dokazovaly, že vaším cílem bylo setkání se Širaiem.“

„A co Grahamova smrt?“ Divoch se zachvěl.

„S tím nemá agentura nic společného. Jakmile úspěšně splnil úkol poslat vás a Akiru na Papadropolisovo panství, Širaiovi muži usoudili, že se stal přítěží. Zabili ho tak, aby to vypadalo jako sebevražda.“

„Graham přece věděl, co dělá, když Akiru a mě posílal do Mykonosu. To znamená, že zodpovědnost cítil pouze k agentuře, nikoli vůči nám.“

„Divochu, příliš mnoho o tom přemýšlíte a kladete mnoho otázek. Nehrabejte se v tom příliš hluboko. Byl přece vaším přítelem. Ovšem, byl. Byl však také profesionál a poslouchal své šéfy. Kdyby k vám neměl vztah, nejezdil by přece sem tam z Marylandu do Massachusetts jen proto, aby sledoval vaše a Akirovo uzdravování. Měl vás opravdu rád. Divochu. I Akiru měl rád. Svou profesi však - nikoli ochranu, ale vyzvědačství - miloval víc.“

Divochovi se zvedl žaludek. Zády se opřel o Ráchel a s potěšením vychutnával teplo jejího těla. „Máte pravdu, kladu příliš mnoho otázek.“ Zaťal zuby, přemohl bolest mnoha zranění a narovnal se. „Ještě vám položím jednu otázku.“

„Ptejte se. Máte na ni právo. Dohodli jsme se. Po jejím zodpovězení vypadnu.“

„Oukej,“ řekl Divoch a s přemáháním se postavil. Ráchel -vždy spolehlivá a po ruce stojící Ráchel - mu pomohla. Divoch se s Rachelinou rukou kolem ramen váhavě postavil a zlostně se zamračil na Haileyho. „Oukej, tady je má otázka. V Meidžiho svatyní jste mě pronásledoval proto, abych pátrání zastavil, nebo abyste mě v něm popohnal?“

„K čertu, chlape jeden, samozřejmě jsem vás chtěl zastavit. Plán se začal vymykat z ruky.“

„Ta dodávka byla vaše?“

„Řekl jste jednu otázku.“

„Ksakru, odpovězte.“

„Ano, byla naše.“

„Kdo zastřelil řidiče?“

„Širaiovi muži. Podle vysílačky ve vašem zubu vás sledovali. Nechtěli, abychom vás v pátrání zastavili!“

„A co…?“

„To už byly dvě otázky,“ řekl Hailey. „Přece nechcete zrušit svůj slib.“

„Už skoro končím.“ Divochovi se podlomila kolena. Ráchel ho podržela. „Co o… Kdo přepadl Akirův dům a pokoušel se nás zabít? Kdo nařídil…?“

„Člověče, můžete si to domyslet stejně jako já.“

„Ne.“ řekl Divoch. „Můj odhad je lepší než váš. Byl jste to vy, kdo vrahům přikázal nás zlikvidovat! Protože plán se vymkl z ruky! Protože jste objevil, po čem jdou ti blbci v odštěpenecké skupině! Z toho všeho jste nabyl pocitu, že se to musí zarazit! A tak jste se rozhodl nás vyřídit! Když se to nepovedlo, pronásledoval jste nás do Meidžiho svatyně a pokusil se nás zabít tam! Vy jste mým nepřítelem stejně jako ti kreténi! Rozdíl je pouze v tom, že vám jsem kdysi věřil! Na oko jste se tvářil jako můj přítel!“

„No tak, Divochu, nemíchejte obchod s přátelstvím… i kdybych si to jakkoli přál… někdy to však…“

Divochův vztek přemohl jeho slabost. Zlost přehlušila bolest. Vší silou, kterou se mu podařilo soustředit do zdravé ruky - a byl to nádherný pocit -udeřil Haileyho do tváře.

Zuby zapraskaly, Haileyho nos zakřupal a objevila se krev.

Hailey upadl dozadu, naříkal a svíjel se bolestí.

„Mám chuť…“ Divoch ho uchopil a trhnutím postavil. „Vás zabít.“

„Giri,“ Hailey mumlal oteklými rty přes polámané zuby. „Dal jste své…“

„Slovo.“‚ dopověděl Taro a vstal. „Také jsem ho dal. Jako formální laskavost ovšem. Na věčný závazek.“ Taro sevřel nůž v Divochově ruce. „Poslechněte svého nutkání. Jinak jste mravně bezcenný a nemáte žádnou čest.“

Divoch se chvěl planul hněvem a vzlykal. Ruku s nožem spustil. „Něco přece musí mít svou cenu. Vypadněte! Okamžitě!“ vykřikl na Haileyho. „Dřív než si to rozmyslím. To kvůli vám je můj přítel mrtev, vy…“

Hailey s rukou na rozbité tváři se obrátil, došel ke stěně, trhnutím odsunul panel a zmizel. Zvuk jeho kroků se brzy ztratil.

„Zachoval jste se správně,“ řekl Taro.

„Tak proč se cítím tak mizerně?“

„Protože by mohl jít po vás.“

„Už ho nechte!“ řekl Divoch. „Už je mi líp.“

„Na gaidžina jste charakterní muž.“

„Lze to říci i o vás“ Divoch se otočil. „Naše záležitost ještě neskončila. Odmítám věřit, že jste nevěděl…“

„Že Akira patří k japonské tajné službě?“ Starý pán přikývl. „Ovšemže věděl.“

„A věděl jste, o co Širai usiluje! Věděl jste, že Akira a já máme zemřít!“

„Za Japonsko.“

„Giri,“ řekl Divoch. „Díky Bohu za giri. Za slavnostní slib, k němuž jsem vás přinutil. Kdybyste vy tomu lumpovi dovolil odejít, přísahám, že bych byl na věky vaším dlužníkem. Jinak…“

„Byste se mě pokusil zabít?“ Taro se spokojeně uchichtl.

„Ano.“ Divoch, rozzuřený na nejvyšší míru, přemohl slabost, zmáčkl na Tarově krku nerv způsobující ochrnutí a špičkou nože ho lechtal po krční žíle. „Vaší chybou je, že jste příliš arogantní. Dokonce i gaidžin může být…“

„Důstojným protivníkem. Divochu, máte mou úctu.“

„A vaše slovo, že nebude žádné vzájemné obviňování. Giri“

„Ano.“ Tarova tvář jako by se scvrkla ještě víc, „Giri. Přátelství. Loajalita. Závazek. Smlouva. Čemu ještě se má věřit?“

„Lásce.“ Divoch spustil ruku s nožem. „Co jste udělal s Akirovým tělem?“

„Bylo spáleno. Urna s popelem je v mém pokoji. Japonská tajná služba o jeho smrti neví. Vyšetřování by mělo katastrofální následky. Pro nás pro všechny.“

„Smím si ho vzít?“ zeptal se Divoch.

„Akirův popel?“

„Ano. Musí-li být jeho pohřeb utajen, Eko a já víme, co s ním udělat.“

Taro ho soustředěně pozoroval.

A uklonil se.

SLAVNOST ZA MRTVÉ

Akira vysvětloval Divochovi a Ráchel před jejich příchodem do Japonska spletitost vývoje svého národa zrozeného z bohů a přitom se zmínil i o rituálu známém jako Svátek luceren nebo Slavnost za mrtvé. Tři dny se smuteční místnost vykuřuje kadidlem, pronášejí se modlitby a nabízí se pohřební pohoštění a podle zvyklosti širitoistického náboženství, uznávaného Japonci, se odbývá klanění - dá se říci uctívání mrtvého.

Divoch se přizpůsobil. Po třech dnech úzkostlivě dodržovaných obřadů se Divoch s Ráchel objali v zadní části Akirovy zahrady.

Kolem nich byla noc.

Od tváří se jim odrážela slabá zář.

Divoch totiž v zahradním jezírku umístil lucernu. Celé odpoledne odčerpával z jezírka vodu zbarvenou vrahovou krví. Jezírko pak znovu naplnil a vypustil.

A znovu napustil.

A opět vypustil.

A opět jezírko čistil, znovu a znovu, aby ho zbavil znesvěcení.

Konečně byl spokojen. Škrtl zápalkou a zapálil v lucerně papír.

„Bože, jak mi chybí,“ řekl Divoch. Plameny se odrážely na jeho tváři.

„Ano,“ řekl Ráchel.“Mně také.“

„Měl tak smutné oči.“

„Protože patřil do jiné doby.“

„Do doby ‚černých korábů‘ komodora Perryho.“ řekl Divoch. „Akira byl tělem i duší samurajem. Patřil do doby, než byli samurajové postaveni mimo zákon. Do doby před zkažením a zkorumpováním Akirova národa Amerikou. Víš.“ obrátil se k Ráchel a políbil ji, „dříve než zemřel, nazval mě…“

Divochovi se pohnutím sevřelo hrdlo a vyhrkly mu slzy.

„Nazval mě… Ach, Ježíši…“

Ráchel ho podržela. „Tak to vyslov.“

„Svým přítelem.“

„On byl opravdu tvým přítelem,“ řekla Ráchel.

„Dovedeš si představit, kolik přemáhání ho stálo vyslovit něco takového? Celý život nenáviděl Američany. Kvůli Hirošimě, Nagasaki, Jokohamské zátoce, Perryho ‚černým korábům‘! Akira patřil do jiného století. Do doby, kdy Japonsko bylo čisté.“

„Vždy bylo čisté,“ řekla Ráchel. „A vždycky bude. Protože jestli Akira… jestli on byl typickým představitelem… tento národ je velký. Protože chápe Čest.“

„Je však mrtev.“

„Protože ctil čest.“

Divoch ji políbil. Plameny lucerny šlehaly výš. „Žasnu však nad…“

„Nad čím?“

„Nad Amerikou. Nad naší občanskou válkou. Z Jihu jsme před válkou udělali mýtus. Velkolepé panské domy. Důstojnost života.“

„Kromě otroků,“ dodala Ráchel.

„No právě,“ řekl Divoch. „Mýtus. Jednostranný mýtus. Něco jen pro některé , mýtus ukrývající ošklivost se stal sám skutečností.“

„Je to něco jako dezinformace?“

„Jako paměť. Ale paměť je lež. A nade vším je Ježíš, jak jsem se dověděl. Záleží jenom na tom, co je právě teď“

Plameny lucerny plápolaly výš.

„Ne láska? Ne budoucnost?“

„Raději nedoufej.“

„Minulost však ne.“

„Akira by minulost nenáviděl“ řekl Divoch. „Tokugawův šógunát. Z toho, co jsem se o něm dověděl, to byl fašistický, tyranský systém řízení, od šóguna k daimjovi, k samuraji, k… Akira by určitě toužil po přítomnosti.“

„Po čem toužíš ty?“ zeptala se Ráchel.

„Po tobě.“

Lucerna už vydala největší jas a plameny smutně skomíraly. „V Řecku, když jsme tě zachránili.“ řekl Divoch, „jsem se Akiry ptal, jestli bychom mohli být přáteli… Odmítl.“

„Kvůli svému původu. A ovšem, byl ve svém jednání ovlivňován. Nemluvě o tom, že jsi byl…“

„Gaidžin.“

„Máš ho rád, že?“ řekla Ráchel.

„Ano.“

„Mám žárlit.“

„Ne,“ řekl Divoch. „Naše láska byla jiná.“

„Mohu ho nahradit?“

„Ne.“ Divoch se narovnal. „Ty jsi jedinečná, unikát. Vždy tě budu zbožňovat.“

„Vždycky?“

„Vím, co chceš říci.“

„Jen si tím nebuď tak jistý.“ Ráchel se zamračila.

„Abraham uvěřil na základě absurdity.“

Ráchel se usmála. „Opravdu jsi to věděl.“

„Co podnikneme?“ zeptal se Divoch. „Hailey to sice nepřiznal, ale tvůj manžel byl součástí spiknutí.“

„Cože?“

„Ovšem,“ řekl Divoch. „Přece Akira a já. Oba jsme byli posláni do Mykonosu. Jenom proto, abychom se při tvé záchraně setkali. Japonsko Japonsku. To zní sice krásné, ale Japonsko potřebuje naftu. A k tomu patří lodě. Tvůj manžel se zřejmě nabídl, že lodě zajistí. Proto jsme Akira a já byli posláni do Mykonosu. Jeho panství bylo k našemu setkání nejvhodnější, protože byl zapleten do spiknutí.“

„Chceš říci, že mě bil a znásilňoval z politických důvodů?“

„Ze všeho známého vyplývá, že to dělal…“

„Ach,“ řekla Ráchel a chytila se ho.

„Protože mu to dělalo dobře. Považoval to za jakýsi rekreační bonbónek v podnikatelském napětí.“

„Takže…“

„Myslím…,“ řekl Divoch.

„Co?“

„Asi bych ho měl zabít. Určitě si nedá pokoj a bude nás stále pronásledovat,“ řekl Divoch.

Ráchel zavrtěla hlavou.

„Co je?“ zeptal se Divoch.

„Už žádné zabíjení nebude. Bylo ho až příliš mnoho. Zatraceně mnoho.“

„Je to velice hrdý muž.“

„My přece máme také svou hrdost,“ řekla Ráchel.

„Co tedy budeme dělat?“

„Zmínil ses o pláži nedaleko Cancunu.“

„Kde bych se rád…“

„Se mnou pomiloval.“

„Abych řekl pravdu, nejraději bych to udělal hned teď.“

„Přestože máš smutek?“

„Právě kvůli němu. Na paměť… na oslavu… života. To je to jediné, co máme. Žádnou minulost, žádnou budoucnost. Minulost, jak se ukázalo, byla lživá. Dávám však přednost této lži před pravdou. A pokud jde o budoucnost…?“

„Zbývá jen víra.“

„To je přece absurdní.“

„Přesto ji miluji.“

„Přesto miluji tebe,“ řekl Divoch.

Plamen v lucerně pomalu skomíral, až uhašen vodou zhasl.

„Akiro, nezapomenu na vás, vždy budu cítit vaše kami ve větru a v dešti.“

Obrátil se a uviděl Eko. Uklonila se.

Divoch s Ráchel se uklonili také.

A obrátili se k pečlivě uhrabanému písku v zahradě, kterou Akirův otec podle tradice zenového buddhismu dlouhá léta zušlechťoval a kterou se po otcově smrti Akira s neústupnou vytrvalostí snažil dokončit.

Nikomu se to nepodařilo.

Při smutném pohledu na přepečlivě provedený vzor v písku, který se Divoch po jeho poškození vrahy lopotné snažil obnovit, se zamračil s pocitem, že má stejně melancholické oči jako Akira.

Protože Akirův popel byl rozprášen.

A promísen s pískem.

Splynul s přírodou.

„Vím… jsem si jisty, že odpočívá v pokoji,“ řekl Divoch.

„A co bude s námi?“ zeptala se Ráchel.

„Chceš se…?“

„Co?“

„Chceš se za mě provdat?“

„Ježíši, Divochu, přece už jsem provdaná, jenže ten lump mě pronásleduje.“

„Jen mi důvěřuj. My přece nepotřebujeme zákonný obřad. Nám bude stačit soukromý. Jen ty a já.“

„Hned teď?“

„Zcela správně.“ Políbil ji. „Slibuji, že tě budu milovat, ctít a s láskou o tebe pečovat.“

„To zní báječně.“

„A navíc slibuji.“ Znovu ji políbil.

„Co ještě?“

„Budu tě ochraňovat.“

Konec

PODLE ORIGINÁLU THE FIFTH PROFESSION VYDANÉHO 1991 HEADLINE BOOK PUBLISHING PLC HEADLINE HOUSE - 79 GREAT TITCHFIELD STREET LONDON W1P7FN • PŘELOŽIL JIŘÍ HORA • GRAFICKÁ ÚPRAVA ZBYNĚK JANÁČEK • REDAKČNÍ ÚPRAVA MARIE VITOCHOVÁ A JIŘÍ KEJŘ • TECHNICKÉ ZPRACOVÁNÍ LUMÍR KADĚRA • VYDALA AUSTRALSKÁ SPOLEČNOST PROGRESS INTERNATIONAL ZASTOUPENÁ V ČR ALPRESS, SPOL S R. O. A OSNÁ, A. S., NOVINÁŘSKÁ 3, OSTRAVA 1 • V ROCE 1994 PRVNÍ VYDÁNÍ • VYTISKLA « TĚŠÍNSKÁ TISKÁRNA, A. S., ČESKÝ TĚŠÍN • OBÁLKU ZHOTOVIL UNIPRESS TURNOV • VYTIŠTĚNO Z DODANÝCH PODKLADŮ NAKLADATELSTVÍ OSNA - OSTRAVA •

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai