Temný soumrak

David Morrell

(2000)

Hodnocení:

83%

Štítky:

Literatura světová,

Prožijeme mučivou úzkost člověka, který náhle ztratí oba rodiče, když se probírá pozůstalostí, najde potvrzení o adopci datované dnem jeho narození, pátrá dále, ale všechny oficiální dokumenty se záhadně ztratily, biologická matka snad nikdy neexistovala… Rodičům, zdrceným žalem nad hrobem svých dětí, nabídne záhadné a tajemné místo ztracenou naději – nebo věčné šílenství… Temný soumrak dává nahlédnout do tvůrčí dílny kritikou i veřejností ceněného spisovatele. Ze srdce Ameriky až na samý okraj pekla, tak lze stručně charakterizovat průřez dvacetiletím Morrellova života a literární tvorby, psychologickou sondu do hlubin (nejen autorovy) duše, kde na vás čeká mrazivý dotek smrtelné hrůzy, se kterou se čas od času všichni bez rozdílu setkáváme…

David Morrell

Temný soumrak

Aby se jakákoliv událost, i ta nejbanálnější, stala dobrodružstvím, musíte ji (a to postačí) podrobně vylíčit. Člověk je vždy vypravěčem pohádek, žije obklopen svými příběhy i příběhy jiných, jejich prostřednictvím nahlíží vše, co se mu přihodí, a snaží se žít svůj vlastní život, jako by ho někomu vyprávěl.

Ale musí si vybrat: žít, nebo vyprávět.

JEAN-PAUL SARTRE, La nausée

PŘEDMLUVA

Když jsem znovu pročítal povídky obsažené ve sbírce, kterou držíte v rukou, zdaleka jsem nebyl připraven na to, jak mocný proud vzpomínek ve mně vyvolají. Jasně jsem si upamatoval okolnosti, za nichž byla každá z nich napsána – kde jsem tehdy bydlel, jak jsem se cítil, jaká motivace mě vedla právě k napsání takových a ne jiných řádků. Tyto emocemi přetékající vzpomínky sahají do třicet let vzdálené minulosti, a přesto se mi zdá, jako by uplynul teprve týden od okamžiku, kdy jsem ukončil studium americké literatury na Pennsylvánské státní univerzitě.

Tehdy se psal rok 1967. Bylo mi čtyřiadvacet, získal jsem magisterský diplom a těšil se na postgraduální doktorské studium, ale stále ve mně hlodalo pokušení, které se mě zmocnilo už na střední škole: stát se spisovatelem, beletristou. Na katedru anglistiky a amerikanistiky Pennsylvánské státní nastoupil krátce předtím autor vědeckofantastické literatury Philip Klass (píše pod pseudonymem William Tenn), který měl vést semináře zaměřené na kompozici. Byl to první profesionální spisovatel, s nímž jsem se setkal, a já jsem ho s nevinnou drzostí mládí požádal o soukromé konzultace. Klass zdvořile odpověděl v tom smyslu, že už tak má pracovní rozvrh nabitý k prasknutí, a jestliže se chci stát jeho studentem, mohu se zapsat na seminář. Vysvětloval jsem, že podle mého názoru by mi mnohem více prospěly diskuse mezi čtyřma očima. Klass zdůraznil, že tento přístup by zajisté prospěl každému studentovi, ale bohužel, den má jen čtyřiadvacet hodin. Vycítil však, že se mě jen tak snadno nezbaví, a tak navrhl, že pokud mu budu schopen předkládat každý týden nový příběh ztvárněný formou povídky, třeba svůj odmítavý postoj změní. „Kolik týdnů?“ zeptal jsem se tehdy. „Kolik bude třeba,“ opáčil.

Klass se mě očividně snažil odradit. Jedna povídka týdně by spolu s mým značným pracovním a studijním vytížením představovala nadlidský výkon. Klass si samozřejmě myslel, že mě únava brzy donutí marné úsilí vzdát. A koneckonců, i kdybych nakrásně předkládal každý týden (a jen nebesa vědí, jak dlouho) novou povídku, Klass mi nezaručil, že se mi bude osobně věnovat, pouze slíbil, že mou žádost znovu zváží.

Ale moje matka neporodila muže, který by se snadno vzdával, a já vytrval. Nakonec, po šesti povídkách za šest týdnů, se mi dostalo mimořádného povzbuzení – Klass mi poslal vzkaz, abych se zastavil u něj v pracovně. To je ono, pomyslel jsem si. Moje velká šance.

Řekne mi, jak se mu mé příběhy líbí, a dodá, že se postará, aby vyšly tiskem. Opak byl pravdou. Oznámil mi, že moje práce je krajně neuspokojivá a jestli bych ho laskavě mohl přestat otravovat.

„Nevolíte si dostatečně jedinečná témata,“ řekl Klass. „Všichni úspěšní spisovatelé mají svůj osobitý, působivý přístup, vlastní pohled na svět, který je činí jedinečnými. Nahlédněte do svého nitra.

Zjistěte, kdo vlastně jste. Obvykle to znamená objevit, čeho se nejvíc bojíte. A to se pak stane vaším životním tématem, dokud se předmět vašich obav nezmění. Ale nemám na mysli strach z výšek, z vody nebo ohně,“ pokračoval. „To jsou jen povrchové symptomy mnohem hlubších hrůz. To, čeho se skutečně bojíte, je jako fretka, která zoufale pobíhá chodbami vaší mysli, šílená strachem, že ji objevíte.“

Když jsem souhlasně pokyvoval hlavou, snažil jsem se vypadat velmi moudře. „Myslím, že vám rozumím.“

„To je dobře.“

Ve skutečnosti jsem nechápal. Odešel jsem celý zmatený a udělal přesně to, před čím mě Klass důrazně varoval – napsal jsem několik povídek, jejichž středobodem byl strach z výšek a vody a ohně. Slouží mi ke cti, že jsem se těmito novými dílky nenechal zmást. Věděl jsem, že jim něco chybí, že postrádají onu jiskru inspirace, která odlišuje obyčejné příběhy od těch pozoruhodných.

Nicméně jsem vytrval a pokračoval. Psal jsem dál.

A náhle jsem pocítil, že ve mně něco povolilo. Mé pevné odhodlání se konečně zlomilo. Tvůrčí psaní je, koneckonců, aktem víry.

A když ztratíte víru v sebe sama, když si díky své nejistotě uvědomíte, jak nepřirozené je sedět sám a sám a psát, obětovat čas, který jste mohli trávit s manželkou a dcerou, vzdát se těch několika volných chvil, které vám zůstaly, a vsadit všechno na krajně nejistou možnost, že se stanete jedním z velmi mála (je jich jen asi něco kolem dvou stovek) amerických prozaiků, kteří jsou schopni se svým psaním uživit, potom… inu, potom snadno ztratíte veškerou naději. Přistihl jsem se, že toužím přenést se někam jinam. Před mnoha lety se na pozemku, kde se dnes rozkládá univerzitní areál, těžila železná ruda – obrovská otevřená jáma, známá pod jménem Pustina, opuštěná poté, když následkem rozsáhlého odstřelu došlo k uvolnění podzemního pramene a mohutný přítok vody z ní udělal jezero. Občas jsem si k němu zašel – rád jsem se procházel malebným lesem, který bývalý povrchový důl obklopoval. Jistého jasného srpnového odpoledne, zklamán a otráven svými neúspěšnými literárními pokusy, jsem se rozhodl k návratu. Les byl hustý, vlhký, větve, v letním horku svěšené, jako by se ke mně lačně skláněly, a jak jsem tak kráčel úzkou pěšinkou, opatrně pátraje v porostu po hadech, s nimiž se tam člověk často setkal, zaslechl jsem za sebou zvuk – prasknutí větvičky. Asi veverka skákající ze stromu na strom, pomyslel jsem si. Šel jsem dál.

Právě jsem si utíral z čela pot, když jsem zaslechl další praskot a pak šustění, které znělo jako lidské kroky po suchém listí.

Nejsem v lese sám, uvědomil jsem si. Je tu někdo, kdo stejně jako já také zatoužil po procházce v přírodě, po odpočinku a uvolnění. Kráčel jsem tedy dál pěšinou, ale když jsem ten praskot a šustění nohou na suchém listí zaslechl potřetí, ucítil jsem mezi lopatkami ledově chladný bod. Zareagoval jsem zcela nečekaně a vyloženě instinktivně. Bylo to nevysvětlitelné. Zmocnila se mě náhlá předtucha, že ať už je za mnou kdokoliv, chce mi ublížit. A když jsem zaslechl další prasknutí a zašustění, tentokrát mnohem blíže, iracionální obava mnohonásobně zesílila. Ohlížel jsem se, ale ať jsem napínal zrak sebevíce, žádný pohyb v porostu jsem neviděl.

Přidal jsem do kroku a pocítil značnou úlevu; zvuky za mnou utichly. Začal jsem zase volně dýchat – jen proto, abych vzápětí zatajil dech, protože praskot a šustění se znovu přiblížilo, tentokráte zepředu. Několik vteřin jsem stál jako solný sloup, ale pak mi příval adrenalinu vrátil schopnost pohybu. Ustoupil jsem rychle o několik kroků – a znovu ztuhl, když tytéž zvuky zazněly zase za mnou.

Zmateně jsem se otáčel, abych mohl odvrátit hrozící útok.

A zamrkal jsem překvapením, když jsem před sebou znenadání spatřil pracovní stůl a na něm psací stroj. Tak intenzivní, živý a přitom iracionální prožitek by se snad dal popsat termínem „snění s otevřenýma očima“, nebo ještě lépe „noční můra za bílého dne“. Tak jsem se ponořil do své psychiky, že jsem úplně ztratil kontakt se svým okolím. Představa mi připadala skutečnější než realita. Nikdy předtím jsem nic podobného nezažil. Nemohl jsem si v té chvíli nevzpomenout na Klassova slova: „To, čeho se skutečně bojíte, je jako fretka, která zoufale pobíhá chodbami vaší mysli, Šílená strachem, že ji objevíte.“

Ale někdy je možné se k tomu přiblížit, dodal jsem v duchu, osvícen náhlým poznáním. Ten sen v bdělém stavu mě opravdu k smrti vyděsil. Co to má znamenat? Co bude následovat? Naléhavá potřeba poznat výsledek mě přivedla k tomu, že jsem si uvědomil, jak moc mé dosavadní příběhy postrádaly dějový vývoj, jak jim chybělo napětí a neotřelé vize. Nikdy jsem se v žádném románu či povídce nesetkal se situací, kterou jsem právě prožíval ve své fantazii. Vysvobození Jamese Dickeye mělo vyjít až za tři roky.

Tento román z roku 1970, pojednávající o hrůzyplné plavbě divočinou na dřevěné kanoi, šokoval čtenáře svým novátorským přístupem k vylíčení lidského strachu. Ale v roce 1967, před Vysvobozením, jsem se cítil ponechán sám sobě. Tím, že jsem se vzdal řešení problému, jak se stát spisovatelem, jsem nevědomky dovolil, aby se tento problém vyřešil – po vzoru zenbuddhismu – sám.

Cítil jsem se jako znovuzrozený a okamžitě usedl k psacímu stroji, abych se dozvěděl, jak příhoda v lese skončí. Povídku jsem nazval Střelec. Jejím hrdinou byl muž, který si jednoho rána vyrazil s puškou do přírody jen tak si zastřílet do náhodných terčů a ke své hrůze zjistil, že není v lese sám a že jeho nevítaný společník má zálibu ve střílení na úplně jiné terče. Dílko vzniklo dlouho předtím, než se v beletrii dostali do módy masoví vrahové a tajemní pronásledovatelé, a když jsem je předložil Philipu Klassovi, určitě vycítil mé vzrušení, protože je přečetl mnohem rychleji než mé předchozí literární výboje, jimiž jsem ho tak usilovně zásoboval.

Zavolal mi a zeptal se, jestli bych se s ním nechtěl sejít. Domluvili jsme se, že se setkáme ve čtyři odpoledne v jisté kavárně – a tak začalo jedno z nejpozoruhodnějších odpolední – a večerů a nocí – mého života.

Úvodem mi Klass řekl, že ho velmi překvapilo, jak moc se má poslední povídka liší od těch předchozích, a že ho silně zaujala, a pak se mě zeptal, jestli jsem četl něco od Geoffreye Householda. Zavrtěl jsem hlavou. Geoffrey jak? Klass mě poučil, že se jedná o britského autora napínavých románů. Mezi nejznámější Householdovy knihy patří Mizera z roku 1939 a Oči ve stínu, které vyšly v roce 1960.

První pojednává o britském lovci, který se krátce před vypuknutím druhé světové války vydává po stopě Adolfa Hitlera s úmyslem diktátora odstranit. Když jsem si později Householdovo dílo přečetl, pocítil jsem jistou spřízněnost s jeho postavami. Householdovo vyprávění bylo nejpůsobivější v pasážích, v nichž popisoval hrozby neznámých sil. Čím vyděšenější a zranitelnější hrdinové byli, tím silněji jsem se s nimi identifikoval. Znovu ta fretka v mé mysli.

Neznalost díla Geoffreye Householda odhalila další z mých slabin – do té doby jsem vůbec nečetl nejen dobrodružné, napínavé romány, ale ani populární (řekněme snad raději ne-vážnou) literaturu jakéhokoliv žánru. Za posedlostí stát se spisovatelem, která mě hnala už od období dospívání, stála má posedlost seriálem Silnice číslo 66

(Route 66), který byl natočen podle scénáře Stirlinga Silliphanta a vysílán v televizi v letech 1960 – 1964. V tomto seriálu cestují dva mladíci napříč Spojenými státy v chevroletu Corvette a objevují Ameriku i sami sebe. Silliphantovi se podařilo geniálně skloubit napínavý příběh a filozofické myšlenky, jenže mě má touha napodobit ho vedla spíše k oněm myšlenkám než k akčnímu ději. Po letech strávených vysokoškolským studiem literatury jsem byl tak přesycen Hawthornem, Melvillem, Faulknerem a dalšími klasickými autory, že má tvůrčí fantazie zacházela na úbytě – vyčpělá, školometská, nezdařená napodobenina v nejhorším smyslu slova. To se však mělo velmi rychle změnit. Vzpomněl jsem si, jak intenzivně a s jakým vzrušením jsem prožíval každou epizodu Silnice číslo 66 a proč vlastně jsem zatoužil stát se spisovatelem.

Uzrálo ve mně pevné odhodlání vyrovnat dluh a přečíst si tolik „oddechových“ děl, kolik jich zvládnu – počínaje Householdem –, protože mám-li psát akční povídky či romány jinak, měl bych především zjistit, co už nejlepší autoři vytvořili, abych zbytečně neopakoval to, čeho už oni dosáhli.

Tehdy v kavárně jsme s Klassem o těchto věcech diskutovali tak zaujatě, že nás oba nesmírně překvapilo, že už tam sedíme tři hodiny. Bylo sedm a na mě čekali doma s večeří, ale Klass se zeptal, jestli bych nezašel k němu. Seznámím se s jeho ženou a můžeme pokračovat v rozhovoru. Po měsících, kdy jsem se marně snažil upoutat jeho pozornost, mi při jeho pozvání poskočilo srdce radostí.

Rychle jsem zavolal manželce a vysvětlil jí situaci. Pak jsem s Klassem odešel do jeho bytu, kde diskuse získala novou, hlubší a intenzivnější dimenzi.

Nejlepší příběhy, tvrdil neustále Klass, jsou plodem spisovatelova nutkání svěřit se někomu se svými osobními traumatizujícími prožitky. Autor tyto události často ve své mysli tak potlačil, že vůbec nevěděl, z jakého zdroje toto nutkání vyvěrá. Ale ať už vědomá, či instinktivní, právě tato psychoanalýza sebe sama činila autorovo dílo tak jedinečným – protože psychické účinky traumatu jsou pro každého jedinečné a neopakovatelné. Špatného spisovatele rozeznáte od dobrého tak, že motivací toho špatného jsou peníze a jeho ego, zatímco dobrý spisovatel píše proto, že ho k tomu pudí neodolatelné nutkání být spisovatelem – nemá na vybranou, protože v jeho představivosti něco hlodá (fretka) a vzniklý neodolatelný přetlak nedokáže uvolnit jinak než psaním. Klass se domníval, že příznakem tohoto tlaku může být snění s otevřenýma očima za bílého dne, spontánní signál z podvědomí, zatím nepostřehnutelný náznak příběhu, který chce být vyprávěn.

Jaký neodolatelný přetlak působil v mé mysli? Však mi jej moje představivost a moje dílo odhalí, uklidňoval mě Klass – a měl pravdu. Dnes, když se ohlížím do minulosti, žasnu, kolik utajených vzpomínek jsem ve svých knihách odhalil: to, že můj otec zemřel krátce po mém narození, že padl ve druhé světové válce, že jsem vyrůstal posedlý morbidním strachem z války, že ekonomická nutnost donutila matku poslat mě na jistou dobu do dětského domova, že jsem si nikdy nemohl být jistý, zda žena, která si mě odtamtud vyzvedla, je tatáž žena, která mě tam kdysi odložila, že jsem celé dětství a dospívání postrádal osobnost otce, že můj strach z násilí mě nakonec donutil k tomu, abych mu čelil připojením se k pouličnímu gangu… Mohl bych pokračovat ještě hodně dlouho, ale není zrovna moudré stavět se traumatům přímo tváří v tvář. Kdybych to udělal, nutkání psát o nich by mohlo pominout.

O těchto a jiných věcech jsme tehdy v Klassově bytě diskutovali.

Čas znovu pádil jako splašený a znovu nás překvapilo, jak je pozdě. Fruma, Klassova sympatická manželka, se hovoru také účastnila, a teď, po desáté večer, mě pozvala na opožděnou večeři. Až do půlnoci jsme seděli u dušeného masa s chlebem a diskutovali. Pak jsme společně umyli nádobí a Klass rozložil na stůl v jídelně listy papíru s mou poslední povídkou. Analyzoval mi každou větu, vysvětloval, proč je tento postup vhodný a tento ne, ukázal mi, jak jinak nasvětlit scénu, jak dosáhnout požadovaného účinku, poučoval mě o stavbě dialogu, o struktuře příběhu, o tempu děje, snažil se mě naučit, jak podat popis tak, aby působil jako akční scéna.

Nakonec se propracoval k poslední větě poslední stránky, shrnul dosavadní výklad, složil papíry a podal mi je se slovy: „To je všechno. Víc už vás toho nenaučím.“ Za oknem jídelny už zpívali ptáci a noc zešedla ve svítání. Fascinován Hassovou moudrostí jsem ztratil veškerý pojem o čase. Teď, kdy seance skončila, jsem se cítil neobyčejně vyčerpaný. Ale když jsem se s ním s mnoha díky rozloučil a zamířil domů, pocítil jsem bez ohledu na únavu takové povzbuzení, takové nadšení, že jsem se málem na chodníku vznášel.

A ta vzpomínka zůstala vyryta do mé mysli s úžasnou živostí: noc, kdy jsem pevně uvěřil, že se stanu spisovatelem.

Ptáte se, co se stalo s tou povídkou? Se Střelcem? Nikdy nevyšla. Časopisy, jimž jsem ji nabídl, ji odmítly s tím, že je příliš „silná“ (dnes by se na ni redaktoři samozřejmě dívali jinak). Zkoušel jsem to celý rok. V jedné redakci si ji nechali tak dlouho, že už ve mně vzklíčila naděje, ale pak mi jednoho krásného dne přišel rukopis zpátky poštou – zmačkaný, s oslíma ušima a plný skvrn od kávy – spolu s poznámkou, že časopis zanikl a že kdosi našel mé dílko zastrčené v šuplíku. Nezlomený nepřízní osudu jsem povídku odložil, protože mou pozornost už plně poutal jiný příběh, který by jistě vydal na celý román; příběh o veteránu z vietnamské války, bývalém příslušníku zvláštní jednotky, který podstoupí souboj na život a na smrt s policejním šéfem jednoho malého městečka, který sloužil u námořní pěchoty ve válce korejské. Zápletku jsem vystavěl na mezigenerační propasti, na rozdílu mezi padesátými a šedesátými lety, na rozdílu mezi Koreou a Vietnamem, na rozporu mezi jestřáby a holubicemi a na něčem, pro co se vžil pojem „mentální programování“. Román jsem nazval První krev a věnoval jsem ho dvěma lidem: Philipu Klassovi a jeho druhému, spisovatelskému já Williamu Tennovi, „každému svým způsobem“, protože mi pomohli oba – trpělivý učitel i nadaný spisovatel –, kteří náhodou sdílejí jedno tělo. Jeden z autorských výtisků jsem poslal Geoffreyi Householdovi.

Napsal mi moc pěkný dopis, v němž uvedl, že na jeho vkus je děj příliš tvrdý.

Střelce v tomto výboru nenajdete. Bez ohledu na to, jaký význam pro mne tato povídka má, ji dnes považuji za málo zdařilou – dílo spisovatelského učně. Někteří čtenáři by dokonce mohli mylně usoudit, že jde o napodobeninu – a nikoliv předchůdce – Vysvobození.

Mám ke Střelci vlastnický vztah a ponechám si jej pro sebe. Ale povídky, které ve sbírce obsaženy jsou – uspořádány chronologicky podle data vzniku –, se se svým věkem, alespoň podle mého názoru, vypořádávají velmi dobře. Příběhy temného napětí se značně liší od mých románových thrillerů. Nesetkáte se v nich s agenty zpravodajských služeb ani s mezinárodními intrikami, ale s nepřikrášlenými, na kost obnaženými emocemi, které tyto intriky doprovázejí. Setkáte se s ryzím strachem, při němž tuhne krev v žilách. Fretka stále pobíhá chodbami mé psychiky. Následující příběhy jsou některé ze stop, které po sobě zanechává.

KAPKY

Kapky je moje první publikovaná povídka, a proto pro mne má – přes svůj děsivý obsah – velkou citovou hodnotu. První krev jsem začal psát v roce 1968 na Pennsylvánské státní, ale doktorské studium, výuka a příprava dizertační práce o Johnu Barthovi postup románu značně zpomalovaly. A když jsem získal doktorát a přestěhoval se do Iowa City, šlo mi psaní ještě pomaleji, protože prakticky veškerý můj čas zabírala výuka a její příprava, besedy se studenty, porady fakulty a ostatní povinností docenta americké literatury na univerzitě v Iowě. Román jsem dokončil až v létě roku 1971. Avšak místo abych se cítil vyčerpaný, překypoval jsem energií a okamžitě se pustil do povídky, kterou si za chvíli přečtete. Patří k těm několika, jež se mi kompletně zjevily ve snu. Když jsem se probudil, vrhl jsem se k psacímu stroji a na jedno posezení ji napsal.

Onoho podzimu žijeme ve venkovském domě, v domě mé matky, v domě, ve kterém jsem vyrůstal. Zašel jsem si do vesnice a ještě hlouběji na mě zapůsobilo, jak se v ní vůbec nic nezměnilo a jak se současně změnilo úplně všechno, protože už jsem starší a vidím ji jinýma očima. Cítím se, jako bych se ocitl současně v přítomnosti i minulosti, v hlavě mysl chlapce i dospělého muže. Je to podivné rozdvojení, tak intenzivní, tak znepokojující, že mě nutká pustit se znovu do práce a všechno zachytit štětcem. Prohlížím si pozorně výlohu železářství, před nímž stojí řada kovových barelů na zrní, a dva hranaté sloupy podpírající lehce zešikmený balkon, na kterém sedávají v houpacích křeslech muži a ženy svraštělých voskových tváří, svěřenci domova pro přestárlé umístěného nad obchodem, a pozorují svět pod sebou. Vypadají stejně jako staří lidé, které jsem na balkoně vídával v dětství, nátěr na dřevěných sloupech i zábradlí stejně oprýskaný jako tehdy.

Když pracuju, zapomínám na čas, a tak se na dlouhou cestu k domovu vydávám pozdě, až za soumraku. Den byl teplý, ale teď je mi v košili zima, a navíc mě o půl míle dál stíhá nenadálá dešťová sprška. Musím sejít z cesty vysypané štěrkem a vyhledat úkryt pod stromem, jehož listy už zežloutly a zhnědly. Z toho, co začalo jako přeháňka, se rychle vyvinul docela slušný liják a vítr také značně zesílil. Dešťové kapky mě bičují ze strany a za okamžik jsem promočený.

Přetáhnu horní díl ruksaku přes obraz, abych ho ochránil před vodou, a rozběhnu se k domu. V promočených botech mi nepříjemně čvachtá, když konečně dosáhnu úzké příjezdové cesty vedoucí k domu a k hospodářskému stavení.

Dům a hospodářské stavení. Změnily se stejně jako moje matka: shrbené, ošlehané větrem, spoje trámů zkroucené námahou, šedivá barva tak nepodobná zářivé jasnosti, kterou si pamatuju z dětství. Tohle místo matku oslabuje. Je s ním naladěna na jednu strunu a chátrá spolu s ním. Proto jsme se sem nastěhovali. Kvůli vzkříšení. Kdysi jsem doufal, že se mi podaří přimět ji, aby se odsud odstěhovala. Ale ze svých pětašedesáti let prožila čtyřicet v tomto domě a trvá na tom, že zde dožije i ten zbytek, který jí byl vyměřen.

Prší stále silněji. Spěchám kolem domu. V kuchyni se svítí. Je čas večeře a já jdu pozdě. Hospodářské stavení je připojeno k domu tak, že celek tvoří velké písmeno L. Vchod, který jsem vždycky používal, se nachází přesně ve spoji vodorovné a svislé nožičky, a když bez dechu vstoupím, studené a promočené šaty přilepené k tělu, po levé ruce vrata do stodoly, přímo před sebou dveře do kuchyně, zaslechnu od schodů do sklepa vpravo zvuk kapek.

„Meg. Omlouvám se, že jdu pozdě,“ volám na svou ženu.

Odkládám ruksak třpytící se kapkami deště a otevírám dveře do kuchyně. Nikde nikdo. Stůl neprostřený. Sporák prázdný. Jenom pod stropem bliká šedesátiwattová žárovka – matka má její žlutavé světlo raději než ostřejší jas stovky. Říká, že jí připomíná svíčku.

„Meg,“ volám znovu. Žádná odpověď. Asi šly spát, pomyslím si. Blížil se soumrak a těžké olověné mraky je asi uspaly. Lehly si, že si zdřímnou, přesvědčeny, že se vzbudí, než se vrátím.

Pořád to kapání. I když je to věkovitý dům, hospodářské stavení se dávno nepoužívá a střecha se rozpadá, nenapadlo mě, že by byl tak špatně udržovaný a lijavec tak prudký, že by voda mohla stékat sklepními okny dovnitř a kapat na starou kamennou dlažbu. Rozsvítím ve sklepě a sestupuju po prošlapaných a rozvrzaných dřevěných schodech. Dosahuju odpočívadla, kde se schodiště stáčí vlevo. Otevírá se mi pohled na podlahu, ale nikde ani kapka vody. Zato mléko.

Všude samé mléko. Na trámech, na stěnách, na podlaze tvoří loužičky, mísí se s prachem a stéká do spár mezi kameny. Z jedné strany, z druhé, odevšad.

To musela udělat Sára, moje dcera, napadá mě. Od prvního okamžiku ji fascinoval domek, obrovský domeček pro panenky, který pro mě otec postavil, když jsem byl malý. Modrý nátěr už dávno popraskal a odlupuje se. Na podlaze se válí dáma, dřevěné kostky a cínoví vojáčci. Sára ty věci vytáhla z proutěné truhly a hrála si s nimi. Všechno se leskne mlékem – truhla, domeček, otlučené hračky. Mléko na ně kape ze stropních trámů.

Proč to udělala? uvažuju. A kde vzala takovou spoustu mléka?

Co ji to proboha napadlo?

„Sáro,“ volám. „Meg.“ To už se mě zmocňuje zlost. Vyběhnu po schodech do tiché kuchyně. „Sáro!“ křičím. Ten binec po sobě uklidí a do konce týdne má domácí vězení.

Projdu kuchyní do obývacího pokoje. Křesla i pohovka čalouněné květinovým vzorem od dob mého dětství žalostně vybledly. Procházím rychle kolem svých obrazů, které si matka rozvěsila po stěnách. Zářivě barevné, zobrazující luka a lesy krajiny mého dětství, jsou nejstarší. Ty novější, zachycující různé podoby města, charakterizují hnědavé stíny a obrázky mají patinový nádech, jaký vídáváme na starobylých fotografiích. Beru dva schody najednou a mířím k ložnicím v patře. Schodiště kryje starý prošlapaný koberec. Má dlaň klouže po hladkém vyleštěném zábradlí z javorového dřeva.

Konečně jsem nahoře a zahýbám do chodby. Dveře Sářina pokoje jsou otevřené a uvnitř se nesvítí. Cvakám vypínačem. V posteli neleží – a ani neležela. Saténový přehoz nedotčený, do místnosti prší otevřeným oknem, vítr je čerstvý a dost studený. To už se mě zmocňuje velmi nepříjemný pocit a spěchám do naší ložnice. I ona tone ve tmě a je prázdná. Žaludek se mi svírá obavami. Kde můžou být? Že by u matky?

Ne. Když stojím v otevřených dveřích jejího pokoje, vidím ve žlutavém světle z chodby, že je tam jen ona, drobné tělo natažené přes postel.

„Mami,“ říkám. Chci dodat: „Kde je Sára a Meg?“, ale slova mi uvíznou v hrdle. Matka má jednu botu vyzutou, druhá jí visí na chodidle nakřivo. Na botech vidím bláto. Na matčiných bavlněných šatech krev. Šaty má potrhané, řídké vlasy rozcuchané, obličej zakrvácený, rozbité rty oteklé.

Několik vteřin lapám po dechu v němém úžasu. „Můj bože, mami,“ vydechnu konečně s obrovským úsilím a ta slova jsou jako pružina, která mě vymrští do akce. Dotýkám se jí, abych ji probudil.

Ale pak si všímám, že má otevřené oči a zírá do stropu. I když nepochybně žije – trhaně se nadechuje a pak pomalu a mělce vydechuje –, svět kolem sebe nevnímá.

„Mami, co se stalo? Kdo ti to udělal? Kde je Meg a Sára?“

Ale ona se na mě nepodívá, stále hledí do stropu.

„Pro smilování boží, mami, odpověz mi! Podívej se na mě! Co se stalo?“

Nic, žádná reakce. S nevidoucíma očima připomíná mezi jednotlivými nádechy a výdechy kamennou sochu.

Myšlenky se mi hystericky honí hlavou, nesouvislé a protichůdné.

Musím najít Meg a Sáru. Někde tu leží, domlácené jako matka. Nebo ještě hůř. Najít je. Kde? Ale nemohu matku opustit. Až se probere, bude šílet hrůzou a nesnesitelnou bolestí. Jak se dostala do postele?

V jejím pokoji nevidím sebemenší stopu po zápase a určitě se útočníkovi bránila. Muselo se to stát někde jinde a matka se sem z posledních sil doplazila. Pak si všimnu krve na podlaze. Další krvavou šmouhu vidím v chodbě. Kdo to udělal? Kde je? Kdo proboha mohl takhle ublížit šedivé, vrásčité, artritické stařeně? Proč by jí to, pro smilování boží, dělal? Představuju si, jak musela trpět, jak ji ty rány musely bolet, když se marně bránila.

Třeba je ten chlap ještě v domě a někde na mě čeká.

Bolestně prázdný žaludek se mi plní strachem, horkou pulzující hrůzou, a než si uvědomím, co vlastně dělám, horečně popadnu rezervní berlu, kterou má matka stále nachystanou vedle postele, rozsvěcuju v místnosti světlo, prudce otevírám skříň a vší silou vrážím berlu dovnitř. Z hrdla mi uniká vzteklé, panické chrčení a mlátím berlou do pověšených šatů.

Ve skříni se nikdo neschovává. Pod postelí? Nikdo. Za dveřmi?

Nikdo.

Tímto způsobem prohledám všechny pokoje v patře, vyděšený, stále se ohlížím, pevně svírám berlu a buším do skříní, šátrám jí pod postelí, bodám do temného prostoru za dveřmi silou, která by dokázala rozbít i tu nejtvrdší lebku, prorazit nejpevnější hrudní koš. Nikde nikdo.

„Meg! Sáro!“

Žádná odpověď, dokonce ani ozvěna, dům dokonale pohlcuje každý zvuk.

Dům nemá půdu ani podkroví, jen ve stropě chodby se rýsuje poklop, který vede do nízkého prostoru pod střechou, a ten je dávno přibitý hřebíky. Žádná známka, že by se ho někdo pokoušel vypáčit.

Nahoře se nikdo ukrývat nemůže.

Sbíhám po schodech. Dívám se na krvavé stopy na koberci a žaludek se mi svírá představou, jak musela matka trpět, když se plazila nahoru. Prohledávám místnosti v přízemí se stejně zoufalou pečlivostí. Hledám ve skříni a pod schody. Za pohovkou a za křesly.

Za závěsy.

Nikdo.

Zamykám vstupní dveře pro případ, že by čekal venku v lijáku a chystal se mi vpadnout do zad. Nezapomínám pozavírat okenice a zatáhnout všechny závěsy, aby na mě zvenčí neviděl. Déšť vytrvale bubnuje do oken.

Znovu a znovu volám Sáru a Meg. Policie. Matka. Doktor.

Popadnu sluchátko starého telefonního aparátu, který visí na zdi u předního schodiště, strnulý strachem, že uslyším jen mrtvé ticho. Ten člověk mohl klidně přestřihnout linku. Ale ozývá se oznamovací tón a stále bzučí. Volám na policii. Znovu a znovu a znovu otáčím kličkou na boku přístroje.

Říkají, že už jsou na cestě. Jede s nimi lékař. Říkají, že mám zůstat, kde jsem, a nikam nechodit. Ale to přece nemůžu. Meg a Sára. Musím je najít. Vím, že ve sklepě, kde po kapkách teče mléko, nejsou – sklep tvoří jediná, snadno přehlédnutelná místnost. Až na mé hračky a pár věcí z dětství jsme minulou sobotu vyklidili všechny krabice a sudy a džbány a police.

Ale co pod schody? Zapomněl jsem se podívat pod schody, a tak teď běžím dolů a stojím v hrůze uprostřed mléka, ale pod schody jsou jen pavučiny, protože pavouci od sobotního úklidu nezaháleli.

Pozvedám zrak k postranním dveřím, kterými jsem vstoupil, a jako kdybych se díval dalekohledem, soustředím se na kliku. Zdá se mi, že se chvěje. Němý zděšením si představuju, jak je násilník rozráží a vrhá se na mě. Spěchám nahoru a zamykám je, stejně jako dveře do stodoly.

A pak mě napadá: Jestli Meg a Sára nejsou v domě, musí být ve stodole. Jenže nedokážu se donutit dveře zase odemknout a projít jimi. On je tam určitě také. Nečeká venku v dešti, ukrývá se v suchu stodoly. Ale do ní nebylo nikdy zavedeno elektrické osvětlení. A proč to mléko? I to má na svědomí on? A kde ho vzal? A proč? Nebo to přece jen udělala Sára, ještě předtím? Ne, to mléko je příliš čerstvé. Někdo ho rozlil zcela nedávno. On. Ale proč? A kdo to je?

Tulák? Utekl z vězení? Nebo z psychiatrické léčebny? Ne, nejbližší instituce tohoto druhu jsou příliš daleko, alespoň sto mil odsud. Tedy z města. Nebo z nedaleké farmy.

Vím, že mé otázky představují jen zdržovací taktiku, díky níž mohu stále odkládat vstup do stodoly. Ale musím tam. Ze zásuvky v kredenci si beru baterku a odemykám dveře stodoly. Nutím se rychle vejít, berla napřažená v pohotovosti, a rozsvěcuju baterku. Přepážky mezi kójemi pro dobytek se bortí. Ve stodole zůstaly zbytky starého vybavení – máselnice, odstředivka na mléko, všechno zašlé nebo zrezavělé, špinavé a pokryté pavučinami. Zatuchlý pach plísně, tlejícího dřeva a hnijícího rozdrceného se na se mísí s čerstvou vůní deště, který, hnán větrnými poryvy, se dostává škvírami mezi prkny dovnitř.

Kužel baterky proniká do všech koutů a ke kójím. Slyším vrzání prken a snažím se potlačit strach. Vzpomínám na dětství, kdy ve stáních čekávaly krávy, až je otec přijde podojit, a kdy hospodářská budova nebyla rozpadající se stodolou, ale pevným, solidním stavením, kde panovalo příjemné teplo. S domem ji tehdy nespojovaly žádné dveře, protože otec nechtěl, aby matka musela při vaření čichat pach dobytka.

Projíždím světlem baterky po prkenných stěnách a zářivý kužel protíná v nepravidelných obloucích tmu přede mnou. Blížím se ke stáním, a ač nerad, vzpomínám na jistý podzim, kdy nečekaně brzy napadl sníh. Do rána zahalily krajinu metrové závěje a vánice stále neustávala. Otec odešel do stáje podojit krávy a nevrátil se ani k obědu, ani k večeři. Telefonní vedení tu pohromu samozřejmě nevydrželo a my neměli jak přivolat pomoc. Čekali jsme s matkou celou noc.

Věděli jsme, že nemáme sebemenší šanci projít vánicí do vesnice, a tak jsme jen tupě naslouchali slábnoucímu skučení větru. Příštího dne ráno se vyjasnilo a od bělostné sněhové peřiny se odrážely oslepující paprsky slunce. Prodrali jsme se závějemi a našli krávy řičící bolestí, protože je nikdo nepodojil. Otec ležel pod sněhem, mrtvý a na kost zmrzlý, uprostřed sousedního pole, kam zabloudil, když ve sněhové bouři zcela ztratil orientaci.

Než jsme ho našli, vyčenichala ho liška a přehrabala se k němu. Otec měl k nepoznání ohlodaný obličej, a než ho uložili k poslednímu odpočinku, nesundali z rakve víko, jak se to většinou dělává. Za několik dní sníh roztál a náš dvůr se změnil v moře bláta.

Vrátil se podzim a matka nechala mezi domem a stájemi zřídit spojovací dveře. Otec si měl k pasu uvázat lano a táhnout ho od domu za sebou, aby podle něj našel cestu zpět, kdyby zabloudil. Jistě byl dost chytrý, aby si to také uvědomil. Jenže on už byl prostě takový – pořád někam spěchal. Tehdy mi bylo deset.

Takové myšlenky se mi tedy honí hlavou, když mířím baterkou do jednotlivých kójí pro dobytek, ztuhlý obavou, co v nich spatřím.

Meg a Sáru, nebo toho chlapa. Vzpomínám, jak jsme s matkou tehdy hledali otce, a myslím na to, že teď zde hledám svou ženu a dítě.

Ach, jak tu kdysi bývalo teplo a příjemně, když jsem otci pomáhal při dojení, když jsme spolu rozmlouvali, obklopeni sladkou vůní nového se na a vymláceného obilí a jiným, ale stejně sladkým pachem čerstvých kravských koblížků (ani otec, ani matka nedokázali pochopit, že se mi něco takového může líbit). Vím s jistotou, že když nebudu myslet na ty dobré časy, určitě zešílím hrůzou z toho, co možná najdu. Modlím se k bohu, aby nebyly mrtvé.

Co jim mohl udělat? Znásilnit pětiletou holčičku. Roztrhnout jí pochvu. Samotné krvácení by ji zabilo.

I ve stáji slyším, jak mě matka volá. Cítím úlevu, že mohu opustit stáj a jít za ní, a uvádí mě to do nervózních rozpaků. Vždyť přece chci najít Meg a Sáru, chci se alespoň pokusit je zachránit.

Přesto se nemohu dočkat, abych už ze stodoly vypadl. Utěšuju se nadějí, že mi matka řekne, co se stalo a kde je hledat. Takto ospravedlňuju svůj odchod, když kolem sebe svítím, ohlížím se, procházím spojovacími dveřmi a zamykám je za sebou.

Nahoře sedí matka toporně na posteli. Chci ji přimět odpovídat na moje otázky, otřást jí, přinutit ji, aby mi pomohla, ale současně si uvědomuju, že bych ji tím jen ještě více vyděsil, až by se instinktivně stáhla do sebe, do nějakých záhadných hlubin, kam už bych za ní nepronikl.

„Mami,“ ptám se jí tiše a něžně se jí dotýkám, „co se stalo?“

Sotva dokážu ovládnout netrpělivost. „Kdo ti to udělal? Kde je Meg a Sára?“

Usmívá se na mě. Uklidněná mou přítomností se asi cítí v bezpečí. Přesto neodpovídá.

„Mami, prosím tě,“ naléhám. „Vím, jak to muselo být hrozné, ale musíš mi pomoct. Potřebuju zjistit, kde jsou, nebo alespoň kde byly, ať vím, kde je hledat.“

„Panenky,“ říká.

Zamrazí mě. „Jaké panenky, mami? Přišel sem nějaký chlap s panenkami? Měl na sobě masku jako dětská panenka?“

Příliš mnoho otázek najednou. Matka se zmůže jen na zamrkání.

„Prosím tě, mami, snaž se trochu. Řekni mi, kde je Meg a Sára?“

„Panenky,“ zopakuje.

Už při pohledu na Sářinu nedotčenou postel se mne zmocnila neblahá předtucha hrozného neštěstí a teď jí začínám rozumět, ačkoliv ji celou svou bytostí odmítám a bojuju, abych ji v sobě potlačil.

„Ano, mami, panenky,“ říkám mechanicky a stále si nechci to strašlivé podezření připustit. „Prosím tě, mami. Kde je Meg a Sára?“

„Už jsi velký chlapec. Už by sis neměl hrát jako dítě. Tvůj otec je mrtvý a ty jsi teď jediný muž v domě. Musíš být statečný.“

„Ne, mami.“ Bodá mě na prsou.

„Teď nás čeká obrovská spousta práce, víc, než si dítě dokáže představit. Ale nemáme na vybranou. Musíš se smířit s tím, že náš Pán se ve svém nejvyšším úradku rozhodl povolat ho k sobě a že ty jsi jediný mužský, který tu zůstal a který mně teď může pomoct.“

„Ne, mami.“

„Teď jsi muž a tyhle dětské hračky musíš odložit.“

Z očí se mi valí proudy slz a sotva se dokážu napřímit. Opírám se o dveřní rám. Slzy mi stékají z tváří na košili a místa, která už začala schnout, jsou zase ledově vlhká. Utírám si oči a vidím, jak ke mně matka s úsměvem natahuje ruce. Běžím chodbou, sbíhám po schodech a málem zakopnu, probíhám obývákem, kuchyní, dolů, dolů k moři mléka. Čvachtám bílými loužemi k domku pro panenky.

Uvnitř leží složená do kozelce Sára. A v proutěné bedně Meg. Hračky se na podlaze neválejí proto, aby si s nimi Sára hrála, ale proto, aby se v bedně uvolnilo místo pro Meg. A obě mají otevřená břicha vycpaná pilinami, oči vytřeštěné jako oči panenek.

Policisté klepou na dveře, buší do nich pěstmi, volají, že jsou policie, ale já nemám sil pustit je dovnitř. Vyrazí dveře, a když na mě hledí dolů do sklepa, stékají jim z gumových pršiplášťů na zem kapky vody.

„Mléko,“ říkám.

Nechápou. Čekám. Stojím uprostřed mléka a poslouchám bubnování deště na okna. Policisté zatím scházejí do sklepa podívat se, co se ukrývá v domku pro panenky a v proutěné bedně, jdou nahoru k matce a pak se vrací, takže jim zase mohu říct: „Mléko.“

Ale oni pořád nechápou.

„Zabila je samozřejmě ona,“ říká jeden z mužů. „Ale jednomu nerozumím. K čemu to mléko?“

Teprve až si promluví se sousedy u silnice a zjistí, že k nim matka přijela s tím, že potřebuje několik konví mléka, a trvala na tom, že si je k autu odnese a naloží sama, když se dozvědí, jak ji ta nelidská námaha málem vyřídila, teprve když v jedné kóji ve stodole najdou prázdné konve a nůž, teprve potom ze sebe dokážu vypravit:

„Mléko. Krev. Musela tu přece zůstat strašná spousta krve.

Potřebovala se jí zbavit, a tak ji smyla mlékem, očistila to tady i v duchovním smyslu. Víte, tohle kdysi bývala mléčná farma, a ona ji znovu rozjela, chápete, bylo tu příliš mnoho krve.“

Onoho podzimu žijeme ve venkovském domě, v domě mé matky, v domě, ve kterém jsem vyrůstal.

Zašel jsem si do vesnice a ještě hlouběji na mě zapůsobilo, jak se v ní vůbec nic nezměnilo a jak se současně změnilo úplně všechno, protože už jsem starší a vidím ji jinýma očima. Cítím se, jako bych se ocitl současně v přítomnosti i minulosti, v hlavě mysl chlapce i dospělého muže.

PARTNEŘI

Následujících deset let jsem pracoval výhradně na románech, které vydaly na celou knihu. Po dokončení První krve v roce 1971 jsem vytvořil několik různorodých děl – Testament, román o pronásledování, Totem, horor bez prvků nadpřirozena, a také historický western Poslední ráno. Současně jsem pokračoval v pedagogické činnosti. Na krátké povídky nebyl čas. Ani energie – kdykoliv jsem se už posadil, abych se o jejich psaní alespoň pokusil, vynakládat takové úsilí pro mne bylo nesmírně obtížné.

Partneři, to je povídka, která mi pomohla v roce 1981 tento stav překonat. Zdrojem inspirace byl pro mě postarší muž končící univerzitní studia se znepokojením a starostí o své pracovní uplatnění. Nakonec dosáhl úspěchu, ale mě samotného jeho obavy přiměly k myšlenkám na to, kam až jsou absolventi ochotni zajít, aby získali práci.

Jasně že to bylo chladnokrevné, ale zdálo se, že jiná možnost zkrátka neexistuje. MacKenzie strávil měsíce probíráním všech možných alternativ. Snažil se svého partnera vyplatit, ale Dolan odmítl. No, to vlastně není zcela přesné. Dolan zareagoval bouřlivým smíchem a větou: „To potěšení ti nedopřeju.“ Když MacKenzie stále naléhal, další Dolanova odpověď zněla: „Samozřejmě že ti dovolím mě vykoupit. Bude tě to stát jen milion dolarů.“ Stejně tak si mohl říct o deset. MacKenzie by nedal dohromady milion ani půl, dokonce ani čtvrt milionu, a věděl, že i Dolan to ví.

Bylo to příznačné. Ani MacKenzieho „dobrý den“ se neobešlo bez Dolanova nesouhlasného pohledu. Jestliže si MacKenzie koupil auto, pak Dolan si pořídil větší a dražší, a ještě aby přisypal soli do rány, chvástal se tím, jak dobrý obchod udělal. A pokud MacKenzie vzal svou ženu a děti na prázdniny na Bermudy, Dolan prohlásil, že Bermudy nejsou zhola nic ve srovnání s Mazatlanem, kde byl se svou ženou a dětmi na dovolené on.

Ti dva muži se neustále dohadovali. Fandili odlišným fotbalovým týmům. Jejich preference týkající se jídel byly taktéž naprosto odlišné (jehněčí kotlety versus hovězí pečeně). Když MacKenzie začal hrát golf, jeho partner najednou chodil na tenis a poukazoval na to, že golf je pouhá hra, zatímco u tenisu se navíc člověk i pořádně zapotí. Nicméně Dolan byl navzdory tomu, že provozoval sport, při kterém se takzvaně zapotil, tlustý. MacKenzie byl oproti němu v dobré kondici, a tak Dolan alespoň nikdy nezapomněl utrousit nějakou tu poznámku o příčesku, který MacKenzie nosil.

Nemožná situace. Skot ve společném podniku s Irem –

MacKenzie mohl tušit, že takový vztah nebude mít dlouhého trvání.

Když začínali, vedli oba stavební firmu a konkurovali si. Každý z nich se snažil přetrumfnout toho druhého, aby získal lepší zakázku, ale metody, které k tomu používali, je přišly na spoustu peněz. A tak vytvořili partnerský podnik. Spolu byli úspěšnější než kdykoliv předtím, kdy pracovali proti sobě. Pořád však, ve snaze předčit svého partnera, vymýšlel jeden způsob, jak dosáhnout většího zisku, a druhý se tím cítil vyzván na souboj chytrosti. Snižovali náklady přimícháváním štěrku do betonu, montováním podřadných trubek a nekvalitní izolace. Vedli dvojí účetnictví.

Podnik MacKenzie-Dolan. Vedli si dobře, to jo. Ale nebyli schopni spolu komunikovat. Zkoušeli ten problém vyřešit rozdělením pracovních povinností – MacKenzie vedl kancelář a Dolan se věnoval odstraňování závad v terénu. Na chvíli to fungovalo. Přece jenom se však museli scházet, aby učinili některá rozhodnutí. Přestože se viděli méně, nahromaděné napětí dělalo své, a tak si šli na nervy ještě víc než dřív.

Aby toho nebylo málo, jejich manželky se staly velmi dobrými přítelkyněmi. Neustále pořádaly společenské večírky s rožněním nebo u bazénu. Na těchto setkáních si mužové netroufli se hádat, protože pokud se tak stalo, museli si později vyslechnout řadu výčitek od svých žen.

„Nesnáším toho chlapa. V kanceláři mě štve a na večírcích se mi z něj chce zvracet.“

„Teď mě poslouchej,“ řekla MacKenzieho manželka. „Vickie Dolanova je má přítelkyně a já nedopustím, aby mi tvé dětinské šaškárny toto přátelství zničily. Dnes v noci spím na gauči.“

A tak oba muži vypjali hruď, hleděli před sebe, aby si udrželi dostatečný odstup, nebo civěli do svých sklenic s whisky se sodou (skotská versus irská), zatímco jejich manželky si vyměňovaly nové recepty.

Konečnou příčinou veškeré šlamastyky se staly Dolanovy výhrůžky. „Zajímalo by mě, co by asi řekl finanční úřad, kdyby věděl, jak zajímavým způsobem vedeš účetní knihy.“

MacKenzie odvětil: „A co to druhořadé potrubí a mimořádně velký podíl štěrku v betonu? To je na tvou zodpovědnost.“

„Soudce by mi jednoduše uložil pokutu,“ spěchal s odpovědí Dolan, „ale finanční úřad, to je jiné kafe. Kdyby berňák zjistil, že máš dvě účetní knihy, skončil bys v kriminále a já už bych nikdy neviděl tvůj odporný ksicht.“

MacKenzie upřel na Dolana strnulý pohled a rozhodl se. Jiná možnost neexistovala. Snažil se jednat správně, ale jeho partner to neocenil. Jeho partner dokonce zamýšlel udat ho na policii a nechat si celý podnik pro sebe. Neměl na vybranou. Tohle byla sebeobrana.

Ten muž čekal u opičí klece. Vysoký, štíhlý, přátelsky vypadající chlapík. Byl mladý a měl blond vlasy. Na sobě padnoucí světle modrou sportovní soupravu. Jedl burské oříšky.

MacKenzie si myl ruce u kašny a pozorně se rozhlížel.

Zoologická zahrada byla přeplněná. Poledne, slunečný den. Lidé mající polední přestávku seděli na lavičkách a žvýkali sendviče. Jiní se procházeli kolem klecí. Matky hlídaly děti, aby si neublížily, staří lidé hráli v kostky. MacKenzie slyšel zvonivou melodii linoucí se z nástroje flašinetáře, tlumené rozhovory i pronikavé klábosení a švitoření. Vyhovovalo mu, že mu nikdo nevěnuje pozornost, a tak si setřel kapičky vody z úst a vydal se k opičí kleci.

„Pan Smith?“ otázal se MacKenzie.

Mladý muž se neobtěžoval obrátit. Právě začal žvýkat další oříšek a MacKenzie se ulekl, že mluví k nesprávnému člověku. Koneckonců, v zoo byl veliký ruch. I jiní muži byli oblečeni ve sportovním.

Kromě toho – nehledě na to, co píšou v novinách – nebylo snadné najít někoho, kdo by takovou práci dělal. MacKenzie strávil několik večerů prolézáním nejrůznějších pajzlů, než získal alespoň nějaké vodítko. Jednou si někdo myslel, že je polda, a pohrozil, že mu přerazí obě nohy. Ale stodolarové bankovky byly výbornými přesvědčovacími prostředky, a tak konečně získal telefonní číslo. Z opatrnosti volal z budky. Mohl tu záležitost vyřešit sám, ale stejně by nakonec potřeboval alibi. Navíc, jak si ochotně přiznal, na to neměl odvahu.

A teď udělal chybu a přistoupil k nesprávnému muži. Ten, se kterým se měl setkat, se zřejmě domníval, že jde o léčku, a rozhodl se raději vůbec neukazovat. Když se MacKenzie pohnul k odchodu, blonďatý mladík se k němu otočil.

„Hej, na vteřinku, Bobe.“

MacKenzie zamrkal. „Pan Smith?“

„Říkej mi Johne.“ Mladík se zářivě usmál. Natáhl ruku s pytlíkem. „Dáš si burák, Bobe?“

„Ne, nemyslím…“

„Ale no tak, vezmi si.“ Mladý muž znovu laskavě nabídl pytlík.

MacKenzie si vzal oříšek. Když ho jedl, vůbec nevnímal jeho chuť.

„Tak je to správné. Odpočiň si a začni si trochu užívat. Nebude ti vadit, když ti budu říkat Bobe?“

„Pokud se domluvíme na mé záležitosti… Jste jaksi jiný, než jsem čekal.“

Mladík přikývl na znamení souhlasu. „Počítal jsi s chlápkem v těsném obleku s jizvou na obličeji.“

„No, to zrovna ne, ale…“

„A místo toho vidíš mladého kluka, který vypadá, že by ze všeho nejradši rajtoval na surfu. Vím přesně, jak se cítíš. Zklamaný, že?“ Chápavě se usmál. „Ale dneska už není nic, jak vypadá. Věřil bys, že jsem vystudoval ekonomii na vysoké? Ať jsem se snažil sebevíc, nemohl jsem najít práci v oboru, takže teď dělám tohle.“

„Chcete tím říct, že nemáte žádné zkušenosti?“

„V pohodě, Bobe. To jsem neřekl. Ovládám svou práci.

Nedělej si starosti. Vidíš ty opice?“

„Nechápu… Co…“

„Jen se na ně podívej.“

MacKenzie se zmateně otočil. Na stromě uviděl masturbující opici.

„Tu jsem zrovna nemyslel, Bobe. Sleduj tohle.“

Když jim mladík hodil několik oříšků, opice se o ně začaly vehementně prát.

„Vidíš, jsou jako my. Všichni se rveme o buráky.“

„No, to je jistě ohromně zajímavé, ale…“

„Chápu, jsi netrpělivý. Jen se snažím být společenský. No, nikdo nemá času nazbyt.“ Mladý muž si povzdechl. „Tak v čem je problém, Bobe?“

„V mém partnerovi.“

„Ubírá z kasičky?“

„Ne.“

„Tak pobláznil tvou manželku?“

„Ne.“

Mladík pokýval hlavou. „Rozumím ti, Bobe.“

„Opravdu?“

„Samozřejmě. Je to velmi jednoduché. Já tomu říkám ‚manželský syndrom‘.“

„Cože?“

„Je to, jako byste byli manželé. Ty svého partnera nenávidíš a on nikdy nebude souhlasit s rozvodem.“

„To je neuvěřitelné.“

„Co prosím?“

„Máte pravdu. Vážně mi rozumíte.“

Mladík pokrčil rameny a hodil oříšek opici, která předtím masturbovala. „Poznal jsem to, Bobe. Lidská povaha je mou specializací. Nestarej se, jak to udělám.“

„Jen aby to vypadalo jako…“

„Nehoda? Naprosto správně. Jistě si pamatuješ můj požadavek, když jsme se bavili po telefonu.“

„Deset tisíc dolarů.“

„Polovinu teď a druhou potom. Máš s sebou ty peníze?“

„V kapse.“

„Teď mi je ještě nedávej. Popojdi kousek dál. Obálku vlož tamhle do toho odpadkového koše. Za pár vteřin se kolem něj projdu a nacpu do něho tenhle prázdný pytlík. Obálku si vezmu, až budu odcházet.“

„Jmenuje se Patrik Dolan.“

„Podrobnosti jsou s penězi?“

„Jak jste si přál.“

„Pak se nemáš čeho bát, Bobe. Ozvu se.“

„Hej, ještě minutku. Kde mám jakou záruku, že…“

„Vydírání? Máš strach, že tě budu vydírat? Teď jsi mě skutečně překvapil, Bobe. To by nebyl dobrý obchod.“

Dolan vyšel z železářství. Slunce to odpoledne jasně zářilo a bylo horko. Otřel si obočí a přimhouřil oči. V jeho pikapu někdo seděl.

Nějaký mladý muž pojídající smažené brambůrky. Blonďák, pohledný. Ve sportovním.

„Kdo to…“

Dolan přeběhl přes parkoviště. Konečně došel k vozidlu a trhnutím otevřel dveře.

„Hej, kámo, tohle je moje kára…“

Mladík se k němu obrátil s odzbrojujícím úsměvem na rtech.

„Nazdárek, Pate. Dáš si chipsy?“

Dolan údivem otevřel ústa. Pot se mu řinul z čela. „Cože?“

„Podle toho, jak se potíš, potřebuješ hodně soli, Pate. Dej si pár brambůrků.“

Dolanovi ztuhla čelist. „Ven!“

„Co prosím?“

„Vypadni, než tě vyhodím sám.“

Mladík si povzdechl zklamáním. Když odepínal zip volné bundy, ukázal se velký revolver nacpaný v podpažním pouzdru.

Dolanovi se sevřel žaludek. Zbledl a zavrávoral. Zíral s pusou dokořán. „Co sakra…“

„Jen se uvolni, Pate.“

„Podívej, kamaráde, mám celkem dvacet dolarů.“

„Stále nechápeš. Vlez si sem za mnou, trochu si popovídáme.“

Dolan se kolem sebe vyplašeně rozhlédl. Nevypadalo to, že by si ho někdo všiml. Přemýšlel, jestli by neměl utéct.

„Nepokoušej se utéct, Pate.“

Dolan se tedy vydrápal do auta. Pojídal nabízené brambůrky, ale sůl na nich vůbec necítil. Zpocené tričko se mu lepilo k sedadlu.

Neustále pošilhával po vypouklině pod sportovní bundou.

„Pate, věc se má tak,“ začal mladík. „Měl bych tě zabít.“

Dolan se napřímil tak zprudka, až se praštil hlavou o strop.

„Cože?“

„Najal mne tvůj partner. Tvá cena činí deset tisíců dolarů.“

„Jestli si myslíte, že tohle je vtipné…“

„Myslím, že tohle je obchod. Už složil pět tisíc. Chceš je vidět?“

„Ale to je šílenství!“

„Doufal jsem, že to neřekneš, Pate.“

Dolan sebou trhnul. Muž sáhl pod bundu.

„Ne, moment! Počkejte, tak jsem to nemyslel!“

„Chci ti jen ukázat lístek, který jsem dostal od tvého partnera, Pate. Tady. Určitě poznáš jeho rukopis.“

Dolan civěl na papírek. „Je to jen mé jméno a má adresa.“

„A tvůj popis a tvé zvyky. Pochop, chce, aby tvá smrt vypadala jako nehoda.“

Tak si Dolan konečně plně uvědomil, že se nejedná o žert.

Hrudník se mu najednou začal vzdouvat vztekem. Zčervenal. „Ten špinavý bastard! Proboha, myslí si, že je zatraceně chytrý! Vždycky na mě házel špínu!“

„Uklidni se, Pate.“

„Nosí mizernou paruku, a ještě se mě chce zbavit. Ale tu radost mu neudělám!“

„Pate, já ti rozumím. Je to, jako byste byli manželé, a ty chceš, aby trpěl.“

„Sakra, to máte teda pravdu, že chci, aby trpěl! Snáším ho už dvacet let! A teď počítá, že mě nechá zabít a převezme celý podnik?

Ten slizký, prohnilý…“

„Bobe, obávám se, že ti nesu špatnou zprávu.“ MacKenzie málem rozlil svou skotskou. Otočil se. Mladík stál vedle něj a pojídal u baru praženou kukuřici.

„Neříkejte mi, že jste tu prácičku zpackal!“ MacKenziemu se zděšením rozšířily oči. Spěšně přejel pohledem okolí, jako kdyby očekával, že ho každým okamžikem zatknou.

„Bobe, neměl jsem vůbec možnost začít.“ Mladík se začal šťourat v zubech.

„Můj bože, co se stalo?“

„Málem jsem si vylomil zub. Ta kukuřice není pořádně upražená. Měl bych zažalovat…“

„Měl jsem na mysli tu věc s Dolanem!“

„Nemluv tak nahlas, Bobe. Vím, že ti jde o to, co se s ním stalo.

Nikoho nezajímá, jestli si někdo vylomil zub. Každý se stará jenom sám o sebe. Věříš v konkurenci?“

„Prosím?“

„Podporuješ volný obchod, tu věc, která proslavila tuto zemi?“

MacKenzie cítil, jak se mu podlamují kolena. Opřel se o bar.

‚Jo,“ zamumlal neslyšně.

„Pak budeš mít pro můj postoj pochopení. Když jsem šel navštívit tvého partnera…“

„Ach bože, vy jste mu to řekl!“

„Bobe, nemohl jsem ho jen tak zabít, aniž bych mu dal možnost učinit konkurenční nabídku. To by bylo neamerické.“

MacKenzie se zachvěl obavami. „Nabídku? Jakou nabídku?“

„Nevzrušuj se, Bobe. Uvažovali jsme, že by mi zaplatil pouze za to, že ho nezabiju. Ale to bys zkrátka poslal někoho jiného. A tak jsme se nakonec dohodli, že mi zaplatí za to, že zabiju tebe. Nabídl dvakrát tolik – deset v hotovosti hned a ještě jednou tolik, až budeš ležet pod drnem.“

„To nemohl udělat!“

„Ale udělal, Bobe. Nemůžeš teď z toho vinit mě. Měl jsi vidět jeho obličej. Musím ti říct, že byl pěkně naštvaný.“

„Přijal jste mou nabídku! Souhlasil jste s dohodou!“

„Ale slovní dohoda není zavazující. V každém případě jste teď na volném trhu ovládaném prodejcem. Služba, kterou nabízím, je prostě dražší.“

„Vy syčáku!“

Tvář mladého muže se zasmušila. Je mi líto, že to cítíte takto.“

„Ne, počkejte. Neodcházejte. Já to tak nemyslel.“

„Bobe, zranil jsi mé city.“

„Omlouvám se. Nevím, co říkám. Pokaždé, když si jen vzpomenu na toho chlapa.

„Chápu, Bobe. Budiž ti odpuštěno.“

„Pate, nikdy bys neuhodl, co Bob udělal.“

Opřen o zábradlí, Dolan se otřásl hrůzou. Sledoval, jak se koně řítí k cílové čáře. Otočil se. Mladík stál vedle něj a žvýkal párek v rohlíku.

„Snad nechcete naznačit, že jste mu to řekl.“

„Pate, já jsem musel. Slušnost je slušnost. Nabídl dvakrát víc, než jsme si sjednali my dva. Dvacet teď a dvacet potom.“

‚A teď jste přišel za mnou, abych učinil ještě vyšší nabídku, co?“

„Ano, a právě vidíme koně v cílové rovince!“ křičel dostihový hlasatel.

„To ta inflace, Pate. Zabíjí nás.“ Muž si setřel ze rtů zbytky hořčice.

„Myslíte si, že jsem hlupák?“ zeptal se Dolan.

Mladík se zamračil.

„Že jsem pitomec?“ pokračoval Dolan.

„Promiň, Pate?“

„Jestli zaplatím víc já, půjdete za ním a on přihodí. Pak se vrátíte ke mně a já vám zase přidám. Potom… To je vrchol! Víc vám nezaplatím!“

„Žádný problém. Rád jsem tě poznal.“

„Počkejte chvíli!“

„Proč? Něco je špatně?“

„Samozřejmě že je něco špatně! Zabijete mě!“

„No, to už je na vás.“

„A vítězem se stává…!“ ozvalo se z rozhlasu.

Kopyta zaduněla, žokejové na koních vstávali, aby zvířata zpomalila. Nad davem se valila mračna prachu.

„Proklatě, ano, zaplatím vám,“ zamručel Dolan. „Tentokrát to udělejte. Nemůžu spát. Ztrácím na váze. Mám žaludeční vředy.“

„Pate, závod skončil. Vsadil jste si?“

„Jo, číslo šest, na vítěze.“

„Smůla, Pate. Šestka doběhla poslední. Kdyby ses mě zeptal, poradil bych ti číslo tři.“

„Nikdy bys neuhodl, co Pat udělal, Bobe.“

„Nikdy bys neuhodl, co Bob udělal, Pate.“

Dolan zastavil vedle MacKenzieho, s povzdechem se rozhlédl a usedl na lavičku v parku.

„Počítal jsi s tím, že mě zabije,“ začal Dolan.

MacKenzieho obličej byl bez výrazu. „Taky jsi tomu pokušení neodolal.“

Dolan rozhodil rukama. „Sebeobrana.“

„A to jsem měl sedět s rukama za zády, když jsi na mě chtěl poštvat finanční úřad?“

„To byl jen žert.“

„Žert? Stál mě majlant.“

„To mě taky.“

„Máme tu problém.“

Pokývali hlavami a dál házeli drobty chleba holubům.

„Přemýšlel jsem,“ řekl Dolan. „Jediné možné východisko je…“

„…že ho oba zabijeme.“

„Jinak to nejde.“

„Totálně by nás vysál.“

„Když zaplatíme někomu jinému, aby ho zabil, ten někdo by klidně mohl zkusit jednat stejně roztomile jako náš známý.“

„Uděláme to společně. Tak nebudeš moci svalit vinu jen na mě.“

„A naopak.“

„Copak? Nedůvěřuješ mi?“ Zabodávali se do sebe pohledem.

„Ahoj, Bobe. Jak se daří, Pate?“ Mladík se usmíval zpoza jejich pracovního stolu. Hlasitě přežvykoval kousek kukuřičné placky s náplní masa a zeleniny a probíral se jejich dokumenty.

„Co má kruci tohle zase znamenat?“

„Tvrdil, že je očekáván,“ oznámila sekretářka.

„Nevadí. Poradíme si s tím.“

„Jen zavřete dveře.“

Hleděli na něj.

„No tak, pánové, prošel jsem si vaše záznamy. Je v nich skutečně neuvěřitelný bordel. To škudlení na betonu. A ta podřadná izolace.

Nevím, nevím. Čeká nás spousta práce.“

Kapka zeleninové omáčky dopadla na papíry.

„Nás?“

„No jasně, jsme partneři.“

„Investoval jsem ty peníze, které jsem od vás získal.“

„Kam?“

„Do pojištění. Pamatujete si, jak jsem vám říkal, že jsem vystudoval ekonomii? Zjistil jsem, že mi ta vedlejší činnost vůbec nesedí.

A tak jsem zašel za odborníkem. Absolvent je v dnešní době nucen dělat spoustu věcí, jen aby získal práci.“

„Za odborníkem?“

„Nájemným vrahem. Kdybyste se vy dva rozhodli mě zabít, budete mrtví taky.“

MacKenzie se cítil, jako by mu někdo probodl hrudník dýkou.

Dolana pálil žaludeční vřed.

„Takže teď jsme partnery. Tady, nechal jsem už dokonce udělat vizitky.“

Jednu podal přes stůl, mastná skvrna od omáčky podél okraje.

MACKENZIE-DOLAN-SMITH. A vespod: DODAVATELÉ.

TEMNÝ SOUMRAK

Humor ve svých dílech moc často nepoužívám; povídka, kterou jste právě dočetli, patří k nemnoha výjimkám. Později narazíte ještě na několik dalších příkladů. Následující povídka, Temný soumrak, naproti tomu nenese ani stopu humoru. Temnými, znepokojujícími tóny ladí spíše s Kapkami. Patří mezi příběhy o tajuplných domech a poprvé byla publikována v roce 1981 ve sbírce povídek nazvané Horrors, kterou uspořádal Charles L. Grant. Stala se mezníkem předznamenávajícím mou dlouholetou spolupráci s Charliem, schopným spisovatelem, který editoval některé z nejvýznamnějších antologií strašidelných příběhů sedmdesátých a osmdesátých let, včetně vysoce ceněné série Shadows (Stíny). Jedním z důvodů, proč jsem mezi roky 1971 a 1981 nepublikoval žádné kratší příběhy, je to, že jsem pro tento typ literatury, ač bych ji velmi rád psal, nenacházel odbyt. Když jsem se dozvěděl o Charlesových vydavatelských počinech, zjistil jsem, že jsem našel spřízněnou duši. Mnohé povídky z této sbírky vyšly v publikacích editovaných právě Charlesem Grantem. Stejně jako řada dalších autorů strašidelných povídek jsem mu i já hluboce zavázán.

Všichni jsme vystoupili z auta. Vidím, že i vám se sevřelo srdce obavami, a tak vám hned na začátku řeknu, že se nemýlíte. Dům stál v nejchudší čtvrti města. Kdosi mi řekl, že ve dvacátých letech patřil mezi nejvýstavnější, ale dnes? Okenice dávno odpadly z pantů, veranda se kácela, popraskaný nátěr – zešedlý a špinavý, i když věřím, že se kdysi leskl zářící bělostí – se loupal ve velkých plástech. Tři podlaží, štítová zeď, komíny, vikýře, balkony. V dnešní době by si nikdo nemohl dovolit tak velký dům postavit. Zchátralé panské sídlo.

Škoda, zalitoval jsem, když jsem si představil pýchu prvních majitelů a zklamání, které by určitě pocítili, kdyby viděli, co se s jejich domovem stalo. Ale všichni jsou už nejspíš mrtví, takže na tom nezáleží.

Na čem záleží, je ten strašlivý zápach.

Říkám, že jsme vystoupili všichni. Myslím tím svého zástupce, lékaře a sebe. Stáli jsme vedle hlídkového vozu a hleděli na temnou, mlčící siluetu starého zchátralého domu. Na verandách jiných, stejně špatně udržovaných a kdysi nádherných sídel postávali sousedé. Po chvíli jsme se nadechli, zadrželi dech a zamířili k laťkové brance.

Jakmile jsem na ni položil ruku, zřítila se k zemi. Kráčeli jsme ke schodům. Dlažbou chodníku prorážela tráva a zanedbaná zahrada připomínala džungli. Vanul čerstvý větřík, a jak slunce klesalo za obzor, přinášel kromě těžkých mraků i osvěžující vlhkost. Do temného soumraku vyšlehly kužely světla z našich baterek. Vystoupali jsme po popraskaných vrzajících schodech na verandu. Museli jsme obejít několik prohnilých prken a hromadu novin, abychom mohli nahlédnout barevnými skleněnými tabulkami dveří dovnitř. Byly špinavé a téměř neprůhledné a za nimi panovala černočerná tma.

Nakonec jsem uchopil táhlo zvonku. Ozval se plochý, zahlcený cinkot, který nenásledovala žádná ozvěna ani sebemenší vibrace.

Uvnitř se nerozsvítilo. Nezaslechli jsme žádné šoupavé kroky, které by napovídaly, že se blíží někdo, kdo nás pozve dál. Znovu jsem zazvonil. Čekali jsme.

„Co teď?“ zeptal se můj zástupce.

„Dejme jim čas. Jsou staří,“ odpověděl jsem. „Nebo nejsou doma.“

„Není doma,“ opravil mě lékař.

„Cože?“

„Bydlí tam sama. Jmenuje se Agnes. Je jí přinejmenším osmdesát.“

„Třeba spí.“

„Tomu sám nevěříte. Kdyby spala, nebyli bychom tu my.“

Zazvonil jsem potřetí. Už jsem skoro zapomněl, jaký je život v malém městečku. Po mnoha letech strávených ve velkoměstě jsem se sem přestěhoval i s rodinou, protože jsem to tady pokládal za příjemnější místo k žití. Jako nový šéf městské policie jsem neměl moc chuti popudit proti sobě místní obyvatelstvo tím, že bych vtrhl ke staré dámě do domu jako k nějakému zločinci.

Na druhé straně zápach, který nás obklopoval, byl strašlivý.

Zvedal se mi z něj žaludek, chřípí se rozšiřovalo odporem. A sousedé několikrát telefonovali a naléhali tak, že jsem nad tím nemohl mávnout rukou.

„Tak dobře, jdeme dovnitř.“

Vzal jsem za kliku. Dveře byly zamčené. Opřel jsem se do nich ramenem a dveře povolily, jako by zárubně nebyly dřevěné, ale z lepenky. Žádný ostrý praskot, jen trhavý zvuk, jako když páráte staré plátno, tiše, bez námahy. Podlaha pod mýma nohama byla shnilá.

„Je tu někdo?“ zavolal jsem.

Žádná odpověď.

Vyměnili jsme si nejisté pohledy a vstoupili. Předsíň samý prach, zápach pronikavější.

Rozsvítili jsme baterky. Oválné dveře vpravo vedly do obývacího pokoje, kterému se v dobách mládí domu asi říkalo salon. Místnost přetékala balíky novin, navršenými od podlahy do výšky dospělého muže. Vedla mezi nimi úzká chodbička, kterou jsme mohli projít, ale noviny nám z obou stran sahaly až nad hlavu.

„To by mohlo být ono,“ poznamenal lékař. „Starý papír, mokrý a plesnivý. Když shnije…“

„Tomuhle zase nevěříte vy.“

Prošli jsme dalšími oválnými dveřmi.

„Je někdo doma?“

Spatřil jsem koncertní křídlo, lesknoucí se ve světle baterky pavučinami. Kolem něj další hromady novin.

„Hromadění věcí. Někteří staří lidé…“ Mému zástupci se zachvěl hlas a náhle se rozkašlal. Pronikavý zápach nás všechny dusil.

„No, myslím, že to tady budeme muset systematicky prohledat,“ vyzval jsem své společníky.

A tak jsme vystoupili po schodech do podkroví. Postupovali jsme shora dolů a snažili se zachytit nějaký náznak smyslu, stopu zdravého rozumu v šílenství, které nás obklopovalo. Noviny. Ročníky

1929 a 1936. Každá místnost věnovaná jednomu desetiletí. 1942 a

1958. V prvním patře jsme objevili jedinou ložnici, která byla jakž takž „normální“, pokud se tak dá označit pokoj, který není přecpaný nepořádkem a zbytečnými předměty. Vybavení ložnice ovšem pocházelo z dvacátých let – alespoň pokud mohu soudit, protože nejsem žádný odborník na starý nábytek. Postel s nebesy, lampy se stínítky z barevných skel a přehozy z těžké pytloviny na křeslech očividně pocházely z jiné doby.

V posteli už dávno nikdo nespal. Zkusili jsme rozsvítit. Nešla elektrika.

„Počítám, že neplatila účty.“ Zástupce se znovu rozkašlal.

Prach, pavučiny, všudypřítomný, všeprostupující, dusivý puch.

Sešli jsme s rozsvícenými baterkami do přízemí. V podobných situacích vás jako nejpodezřelejší místo okamžitě napadne sklep, ale pokaždé si ho necháte až na konec. Musel jsem zmobilizovat vůli, když jsem dveře do sklepa otevíral. Zápach se na nás vyvalil jako těžká opona. Vrzající prkno za prknem jsme pomalu sestupovali do sklepa.

Víte, že jsem zkušený policista a umím se dívat. Naučili mě potlačit emoce a vnímat jen to, co vidím. Ale někdy je to obtížné, zejména tehdy, když zkoumáte místo ve světle baterky a vidíte tedy v daném okamžiku jen jeden předmět. To se ve vás hromadí děs, až vám připadá úplně nesnesitelný.

Nejprve bezhlavé ženské tělo na podlaze. Zapáchalo jako shnilé brambory, které se ve slupce změní na mazlavou smrdutou hmotu.

Z těla něco vytékalo. Nucení na zvracení se téměř nedalo potlačit.

Potom – z důvodů, které nikdy nepochopíte – zamíříte kužel baterky vzhůru a spatříte hlavu zachycenou v oprátce. Svěšené bílé vlasy, kůže a maso na tvářích se pomalu roztéká a z otevřených víček k vám plavou dávno nevidoucí oči.

Ale to ještě není všechno, chybí poslední detail, protože – a znovu bez pochopitelného důvodu – pohnete baterkou do rohu místnosti a ze tmy se vyloupne malý stoleček pro panenky prostřený pro podávání čaje a za ním sedí, připoutané k dětské židličce a zhroucené, další tělo, drobné a podivně osamělé, tělo malé holčičky. Poznáte to podle dlouhých vlasů svázaných mašlí a podle šatů; obličej by vám k identifikaci nebyl nic platný, protože se na něm už dlouho pásl nejrůznější hmyz. Ale to pořád ještě není všechno, pořád chybí poslední detail, protože dívčiny šaty rozhodně nepocházejí z našich časů – slaměný klobouk, knoflíčkové boty a zažloutlá krinolína, kdysi přepychové saténové šaty dnes prožrané od molů. Dívenka byla oblečená jako na maškarní bál, přinucena hrát roli, která se jí vůbec nelíbí, protože vázanku měla kolem krku utaženou tak silně, že jí z úst vystupoval oteklý zčernalý jazyk.

„Kristepane,“ sténá za mnou můj zástupce a mně se do úst valí další a další vlny hořké žluči.

„No dobře, tak mi to vysvětlete, protože já nechápu vůbec nic.“ Sedíme v mé kanceláři v centru města.

Zářivky na stropě bolestně bodají do očí. Ačkoliv noc venku je chladná, rozbouřená poryvy ledového podzimního větru, mám všechna okna otevřená a zapnutý ventilátor, abychom se zbavili toho vlezlého odporného zápachu.

„Zabila to dítě a pak se oběsila, to je myslím zcela jasné,“ říkám.

„Ale proč? Jsem tady nový a tohle prostě přesahuje hranice mého chápání. Co ji k tomu vedlo?“

Slyším jen klapot ventilátoru.

Lékař si pročistí hrdlo. „Agnes tam žila od té doby, co dům stojí.

Postavili si ho s manželem.“

„Ale já jsem myslel…“

„Tehdy peníze měli,“ pokračuje lékař, jako bych ho nebyl přerušil, tichým, znaveným hlasem. „Byl bankéř. Tehdy se jim vedlo velmi dobře.“

‚A manžel?“

„Jmenoval se Andrew. V roce 1928 jim patřil celý svět. Měli dítě, dceru. Tehdy jí byly tři. Na podzim toho roku zemřela. Záškrt.

Vím to od svého otce, kterého ten případ nesmírně zaujal. Nemohl jim dcerku zachránit a pak fascinovaně sledoval, jak ztráta dítěte rodinu postupně ničí. Jednoho dne manžel odešel a Agnes osaměla jako poustevník. V retrospektivě není těžké pochopit, co se vlastně dělo. Víte, čas od času zmizelo nějaké dítě, obvykle na podzim, stejně jako teď. Například ta dívenka, kterou jsme dnes našli. Vždycky je hledalo celé město. Mimochodem, měl byste uvědomit její rodiče.

No, nezávidím vám to. Podle mého názoru se Agnes, jak jí přibývaly roky, z té samoty nakonec zbláznila. Chtěla si najít náhradu za to, co ztratila. Vždycky na podzim unesla nějaké dítě, ale pochopitelně je nemohla nechat naživu, aby ji neprozradilo. Zabila je, ale věřila, že je stále živé, že je to její vlastní dítě.“

„Podobně jako si děti hrají s panenkami?“ ptám se.

„Když vám ta analogie pomůže… Ta představa je tak šílená, že při samém pomyšlení by člověk přišel o rozum. Kam ukládala těla těch ostatních dětí? Když se začala rozkládat, Agnes si nejspíš i ve svém šílenství uvědomila, že to není její živé dítě, a tak se mrtvoly zbavila a našla si jinou oběť. A je možné, že u té poslední jí došlo, co vlastně provedla, a oběsila se.“

„To by sedělo,“ souhlasí můj zástupce. Má popelavou tvář a chce se mu zvracet. „Dává to smysl.“

„A to je právě ta potíž,“ říká lékař. „Šílenec vždycky postupuje přísně logicky, jenže jeho logika je hrůzně zvrácená.“

Bylo nutno zařídit spoustu věcí. Ambulanci jsem zatím nezavolal.

Chtěl jsem tu tragédii plně pochopit, dokud je místo činu nedotčené, dokud jsou k dispozici všechny stopy, ale věděl jsem, že musím jednat, zavolat sanitku, informovat rodiče. Natáhl jsem se pro sluchátko, ale vtom telefon zazvonil a předešel mě.

„Ano?“ Poslouchal jsem hlas na druhém konci linky a postupně mi docházelo, jak hluboce jsme se mýlili.

Zavěsil jsem a zahleděl se na své společníky.

„Ona to neudělala. To nebyla Agnes.“

„Cože?“ Lékař i můj zástupce na mě nechápavě hleděli.

„Byl to Andrew.“ To už jsem spěchal ke dveřím.

„Ale ten odešel už v osmadvacátém,“ namítl lékař.

„Kdepak, celou dobu byl tady.“

Vyběhli za mnou k hlídkovému vozu.

„Pořád je v tom domě.“

„Ale vždyť jsme to tam prohledali,“ nechápal můj zástupce.

„Byl tam, jenže my pitomci jsme ho nenašli.“

Naskákali jsme do auta a já jsem šlápl na plyn.

„Já to pořád nechápu,“ ozval se lékař.

Neměl jsem čas ani náladu se s nimi dohadovat. Řezal jsem zatáčky s kvílením pneumatik a hnal vůz liduprázdnými ulicemi. Zabrzdil jsem v kdysi výstavné, dnes zchátralé čtvrti a vyskočil z auta.

Proběhl jsem zřícenou brankou, přes zarostlou dlažbu chodníku, kolem děr v prknech verandy a dveřmi s barevnými tabulemi skla.

„Vím, že jste někde uvnitř, Andrewe! Vylezte! Nenuťte mě vás hledat!“

Groteskní dům mlčel. Rozsvítil jsem baterku a vrhl se dveřmi do salonu.

„Sakra, Andrewe! Jestli jste jí něco udělal, přísahám, že si to odpykáte! Budete trpět, jako kvůli vám trpěly všechny ty děti!“

Horečně odhazuju balíky novin.

„Ovládejte se, šéfe,“ varuje mě zástupce.

Ale já nedbám. Škubu za balíky, hážu je za sebe. Na této straně místnosti však nejsem úspěšný, Prudce se obracím.

„Pomozte mi!“ hulákám na lékaře a svého zástupce.

A pak jsme ho našli. Našli jsme Andrewa v hudebním salonku, respektive v místě, které tvořilo samostatnou místnost uvnitř pokoje, místnost se stěnami z balíků novin. Krčil se uvnitř – osmdesátiletý stařec, křehký a vrásčitý, a přesto podivně svěží. Hleděl na mě a smrděl stářím jako starý papír a kroutil se mezi balíky novin v zoufalé snaze uchránit své tajemství, ale já jsem ho popadl za košili a hrubě s ním smýkl stranou. A byla tam další malá holčička, oblečená v šatech z dvacátých let, svázaná, v ústech roubík, oči vytřeštěné, polomrtvá strachem. To Andrew unášel a zabíjel děti. Nikdy z města neodešel. Pouze zešílel. Agnes, aby ho uchránila před blázincem, ho celou dobu skrývala. Ale pokaždé, když zabil dítě, její oddanost dostávala povážlivé trhliny, až nakonec, postavena před strašlivou volbu, dobrovolně odešla ze světa, protože odhalit manžela bylo nad její síly.

To, že vraždy dětí musí mít na svědomí Andrew, skrývající se déle než padesát let v tom starém domě, jsem uhodl na základě toho telefonátu. Informoval mě totiž o dalším pohřešovaném dítěti, dítěti, kterému hrůzou zbělely vlasy a pořád je už bude mít bílé, a protože to nemohla udělat mrtvá Agnes, zbýval pouze Andrew. Ano, to děvčátko, dnes dospělé, má opravdu bílé vlasy. Mohu to snadno dokázat, protože ta malá dívenka, kterou jsem našel mezi balíky novin, byla moje dcera, a někdy, když ji o víkendu navštívím, se dokonce zdá, že mě poznává.

SKRYTÝ SMÍCH

Poslední příběh o strašidelném domě, Skrytý smích vyšel tiskem ve stejném roce jako Temný večer, tedy 1981. Od té doby, co jsem na vysoké škole navštěvoval semináře moderní poezie, mě neustále pronásledují myšlenky na Čtyři kvartety T. S. Eliota a zejména na jejich první část, Spálený Norton, s jejími tajemnými, strašidelnými tóny jako z jiného světa. Vždycky ve mně vyvolávala pocit, jako bych se propadával časem kamsi mimo něj. Když jsme s rodinou přesídlili do Iowa City, bydleli jsme zprvu v menším, ale velmi příjemném předměstském domku, který nám byl nakonec malý. Ale i poté, co jsme se přestěhovali do většího domu v jiné části města, vraceli jsme se často do naší staré čtvrti a postáli před domkem, abychom si vychutnali vzpomínky na nádherných šest let, které jsme v něm prožili. Ztělesňoval nám naše poststudentské mládí. Spojovali jsme si ho se vzrušením a obtížemi startu do života v reálném světě. Začal jsem uvažovat, zda by za jistých okolností bylo možné, aby člověk miloval nějaký dům natolik, že by si k němu vytvořil jisté mystické pouto a vyloučil ze svého života všechno ostatní. V této povídce je popsán dům, na který stále s láskou vzpomínám.

Pokud vím, kdesi v Eliotově poémě Spálený Norton najdeme verše o tajemné hudbě a listech plných dětí, které se schovávají a potlačují svůj smích. Cítil jsem tu hudbu a téměř viděl ty děti, ale ukazuje se, že nikoliv v listech, nýbrž v domě, ve kterém jsem kdysi žil, i když je to už tak dávno, že dnes o sobě místo „já“ uvažuju v pojmu „on“.

Takže on se právě otočil a uviděl ji, jak k němu kráčí. Vypadala dost znepokojeně, jako by nechápala. „Na tom domě, který jsme prodali, je něco zvláštního,“ řekla mu. „Všichni sousedi tvrdí, že je plný smějících se dětí.“

Divné to zajisté bylo. Když se odstěhovali, samozřejmě dům zamkl, a kromě toho v té čtvrti moc dětí nežilo a o těch málo se rodiče dobře starali, takže nepřipadalo v úvahu, že by pronikly do opuštěného domu. „Myslím, že bych se tam měla podívat,“ řekla. Víte, ponechala si klíč, než se noví nájemníci přestěhují – pro případ, že by se do té doby vyskytly nějaké problémy. Ten dům milovala – vdávala se v něm – a teď se na něj chtěla naposledy podívat. On to nepovažoval zrovna za nejlepší nápad, ale neměl náladu jí ho rozmlouvat. Právě upevňoval na stěnu poličky, a tak jen opáčil, že už se nemůže dočkat, až se dozví nějaké podrobnosti o tom smíchu, který ovšem považoval za výplod něčí fantazie. A tak odešla a od toho okamžiku ji už nikdy nespatřil.

Odjela dopoledne. Čekal na ni s obědem, ale pak už měl velký hlad a najedl se sám. Usoudil, že se nejspíš zastavila u přátel ze staré čtvrti. Koneckonců, jejich manželství patřilo mezi svazky vyznačující se značnou volností obou partnerů, a tak se příliš neznepokojoval.

Pak se začalo stmívat a přišel čas večeře. Pořád se nevracela, a to už ho zneklidnilo. Uvařil něco k jídlu, nakrmil děti a začal obtelefonovávat známé, ale nikdo z bývalých sousedů ji, alespoň od oběda, neviděl.

Řekli mu, že se zastavila v jejich starém domě, že ho prošla a že tam – jak ostatně očekával – nic neobvyklého nenašla a nezjistila.

Pak navštívila – opět jak očekával – několik přátel. Po obědě se vrátila do domu, prý aby si ho naposled prohlédla, a sousedé šli po své práci. Ale počkejte, ano, její auto pořád parkuje na příjezdové cestě před domem, takže je nejspíš u jiných známých. Jenže po několika dalších telefonátech zjistil, že ji opravdu od oběda nikdo neviděl a nikdo nemá ponětí, kde by mohla být, a jeho neklid vzrostl. Napadlo ho, že se jí porouchalo auto a že tedy odešla pěšky. Ale v tom případě by určitě zatelefonovala. Zavolal paní na hlídání, sedl do auta a odjel k jejich starému domu.

Dům vypadal úplně stejně, jako když se stěhovali. Jistě, tráva od té doby vyrostla, i keře by potřebovaly zastřihnout, ale až na prach na oknech by jinak člověk nepoznal, že už v něm nikdo nebydlí.

Jak tak stál na chodníku a rozhlížel se, zmocnil se ho podivný toužebný stesk, stesk po mládí, stesk po chvílích, kdy tady oba společně začínali. Ach, nechápejte to špatně. Ten dům nebyl nic moc. Jistě, tehdy jim stačil, ale to bylo všechno. Jednopodlažní předměstský domek, vpravo svěží javor, vlevo zakrnělá švestka, celá pokroucená, uprostřed dřevěná konstrukce porostlá psím vínem, která sloužila jako veranda. Říkalo se tomu bydlení pro nižší střední třídu – v době, kdy dům byl něco, co si mohli snaživí a spořiví lidé dovolit. Od těch dnů se mnohé změnilo, doba vyžadovala více peněz a přinášela více komplikací. Okamžik, kdy tam stál a rozhlížel se, v něm vyvolal láskyplné vzpomínky na chvíle společných začátků, chvíle nevinnosti.

Vydal se k domu. Dveře byly samozřejmě zavřené. Celá ona.

Cítila k domu tak silný vztah a tolik pro ni znamenal, že by ho nikdy neopustila nezabezpečený. On měl však také klíč, a tak jím otočil v zámku a vstoupil. Od holých stěn a podlah se jeho kroky odrážely hlasitou ozvěnou. Vestavěné skříňky, kterými dům opatřili, a parkety z tvrdého dřeva, které společně leštívali, vyvolaly v rychlém sledu v jeho paměti sérii obrázků – oni dva na počátku společné cesty životem.

Čekal a zaposlouchal se do ticha. „Zlato?“ Ve skutečnosti nepočítal, že se dočká odpovědi. Prošel obývacím pokojem do kuchyně a hledal nějaké známky její návštěvy. Ale kuchyň vypadala přesně tak, jak měla, a tak pokračoval ke schodišti do sklepa. Třeba upadla.

Ale když se nadechl a otevřel dveře, aby se podíval, betonová podlaha dole byla prázdná. Všude ticho, a tak málem dveře zase zavřel, ale pak si řekl, že by měl postupovat pečlivě a nic nevynechat. A proto prohlédl sklep, a dokonce nahlédl za kotel ústředního topení a za pračku a sušičku, které prodali spolu s domem. Jeho pozornosti neunikl žádný výklenek, žádná mezera. Pak se vrátil nahoru a prohledal komoru, obě ložnice, malou koupelnu, ale nikde po ní nenašel ani stopu a najednou nevěděl, co dál. Málem už zamířil ke vstupním dveřím, ale pak si vzpomněl na podkroví – a i když vůbec netušil proč, najednou ho zamrazilo.

Zprvu nad tím v duchu mávl rukou. Pak si pomyslel, že neměla sebemenší důvod tam nahoru chodit, a znovu se obrátil k odchodu.

Ale jednou se rozhodl postupovat systematicky a nic nevynechat, a navíc si uvědomoval, že kdyby podkroví pominul, začalo by to v něm velmi brzy neodbytně hlodat, a tak se vrátil do haly a vydal se k padacím dveřím. Když si stoupl na špičky, sotva na kovový kroužek dosáhl, ale pak ho konečně zachytil. Zatáhl a od stropu se snesly skládací schůdky, které dosahovaly až k podlaze. Shora se ozývalo, neznatelně, tiše a jedno přes druhé, vrkání podobné holubímu; při troše fantazie znělo jako dětský smích a on si pomyslel, že asi tohle lidé slyšeli. Ne zrovna smích, spíše vrkavé chichotání. A pak náhle utichlo.

No jasně. Ptáci, kteří nějak pronikli do podkroví, ho zaslechli a ztichli. Asi je také slyšela, vylezla nahoru, aby se podívala, a přitom se zranila. Teprve později mu došlo, že v tom případě by byl poklop otevřený. Teď ho jen něco neodbytně pudilo podívat se nahoru, a rychle, a tak se vyšplhal po úzkých schůdkách a… Vůbec nic. Tepelná izolace, pavučiny, dráty. Ale po ní ani památky, ani po ptácích, žádný smích, nic. Stojatý vzduch v uzavřeném prostoru páchl plísní.

Prohledal kouty, až se zpotil, ale nenašel po ní žádné známky. Příliš pozdě ho napadlo, že se měl, než začal stísněný prostor prolézat, podívat po stopách v prachu. Teď se všude na místech, kde klečel mezi trámy, rýsovaly šmouhy a v žádném případě se nedalo určit, zda je zanechal po sobě sám, či zda jej někdo předešel. Napínal uši, jestli nezaslechne znovu to vrkání, a hledal nějaké vysvětlení. Ale pak už byl zpocený jako myš. Stáhl se k padacím dveřím a sestoupil.

Vyšel před dům a nechápavě potřásl hlavou. Obešel sousedy.

Kdosi si vzpomněl, že prý mluvila s jakýmsi mužem, ale všichni si byli naprosto jistí, že do domu se vrátila sama. Vrátil se i on a znovu dům prohledal. Pak poprosil jednoho ze sousedů, jestli by si nemohl zatelefonovat. Obvolal všechny přátele a známé. Zavolal do nemocnice a z náhlého popudu i na policii. Nikdo mu nepomohl, nikdo ji neviděl, a protože neobjevil žádný důkaz, že by se stala obětí trestného činu, zjistil ke svému zděšení, že za dané situace pro něj policie nemůže nic udělat. „Dopřejte jí čas. Však ona přijde zpátky.“

Opustil sousedy a zase se vrátil k domu. A když si ho tak v houstnoucím šeru soumraku prohlížel, uvědomil si, že něco vnímá.

Jakýsi slabounký zvuk. Ne, ne zvuk, něco na opačném pólu sluchového vjemu, spíše přítomnost něčeho. Ale každopádně to vycházelo z domu. Vykročil – a ta věc přestala. Jenže o chvíli později se ozvala znovu, silněji, jako by se blížila. A nejen že to slyšel, měl pocit, že se toho může i dotknout. Pokračoval k domu. Hudba, neviděná, neslyšená, slabounce zvonivá, veselá, vzdálená, a přesto blízká. Když došel ke dveřím, zřetelně rozeznal známé vrkání – a ano, slyšel smích.

Dětský smích. Jenže když vpadl dovnitř, obklopen tmou, našel dům úplně prázdný. Smích ustal. Jistě, nikdy se ani neozýval, to si s ním jen zahrála jeho fantazie.

Od té doby ho však slyšel mnohokrát a často se vrací, aby postál a počkal, až zase zazní. Může, protože dům mu už opět patří.

Žije v něm se svými dětmi, které si na ni nepamatují. Není divu, roky, které uplynuly, vykonaly své. Jen drobné útržky, ale souvislá vzpomínka žádná. A ano, ptal se jich, a ne jednou, ale děti ten smích nikdy neslyšely.

A odpověď? Policie ho zprvu podezřívala, že ji zavraždil, ale mrtvola se nikdy nenašla a jemu se nakonec podařilo je přesvědčit o své nevině. Skoro nikdy se s ní nehádal a podle všech svědectví se měli rádi. Nebyla tu žádná jiná žena ani životní pojistka, které by mohly posloužit jako motiv. Přesto často přemýšlí. Při tendenci uvažovat o sobě současně v pojmech „já“, který se týká přítomnosti, a „on“, který přísluší minulosti, by bylo docela dobře možné, že trpí rozdvojením osobnosti. Mohl ji zabít jako někdo úplně jiný a vůbec o tom nevědět, i když si nedokázal představit důvod, proč by to dělal.

Dobrá, tak ji někdo unesl. Jenže nikdy nepřišel žádný požadavek výkupného a jeho mysl se odmítá smířit s myšlenkou na to, co všechno jí mohl únosce, který nepožadoval výkupné, udělat. Při představě své ženy, opuštěné a třesoucí se v nějaké temné díře, se okamžitě upne k naději, že se jednoho dne vrátí. Doufá dokonce, i když za normálních okolností by ho to bolelo, že ho opustila. Třeba po změnách, jimiž prošli, se už s ním zdaleka necítila tak dobře, jako když začínali. Třeba muž, s nímž ji jeden ze sousedů viděl, byl její tajný milenec, který ji odvedl do lepšího života.

Přeje si to a je mu to nesmírně líto a ve své soustavné prázdnotě si představuje, že ve skutečnosti je stále s ním, všude kolem něho, že vlastně nikam neodešla, jenom se vrátila.

Kam? klade si otázku a odpovídá: Do svého mládí, do své nevinnosti.

Má fantastickou teorii, ale nachází v ní útěchu: že každý člověk chová ve svém životě místo, kam může spadnout, kam může dokonce vědomě proklouznout, že ona žije spolu s oním smíchem v lepších časech na lepším místě; a někdy zaslechne mezi dětským smíchem i ženský hlas – třeba si s nimi hraje a je jí dobře a zase mu přináší domů verše Eliotovy básně. Co se mohlo stát. Co se stalo. Má slova znějí ozvěnou toho smíchu.

PSACÍ STROJ

Čtyři povídky za deset let. Nejsem příliš plodný autor. Mají skutečně plodní spisovatelé nějakou tajnou zbraň, která jim pomáhá zvyšovat jejich produkci – například speciální psací stroj? Následující příběh, směsice temnoty a humoru, zobrazuje smutnou, odvrácenou stranu autorovy závisti. Je delší než předchozí povídky a svým způsobem, až na výjimky, předznamenává určitý trend této sbírky – počínaje Psacím strojem budete číst spíše novely než povídky. Mnohé odkazy na kulturní dění, s nimiž se v tomto dílku setkáte, jsou už trochu zastaralé – například Truman Capote nebo Johnny Carson a jeho televizní pořad Zítra –, ale když jsem se pokusil nahradit je současnými ekvivalenty, zdálo se mi, že příběh úplně ztratil náboj.

Zprvu jsem to nechápal, ale pak jsem si uvědomil, proč se Truman a Johnny musí do děje vrátit. Tato povídka přesně zapadá do roku 1983, kdy vyšla poprvé tiskem. Koneckonců, kdybych chtěl děj zasadit do současnosti, musel by být hlavním hrdinou počítač a textový editor.

Erik sebou škubl, jako kdyby se dotkl probíjejícího vypínače nebo šlápl na hada. Zamrazilo ho a zachvěl se. Hledal židli do kuchyně.

Jeho stará – to adjektivum přesně sedělo – a ve skutečnosti jediná kuchyňská židle skončila svou pozemskou pouť předchozí noci jako na třísky rozmlácená oběť neuvěřitelně tělnaté a silně opilé básnířky, která ztratila rovnováhu a zřítila se na ni. Máme-li být upřímní, označení „básnířka“ této ženě příliš lichotí. Je nechutně komerční a urážela hosty Erikova večírku v Greenwich Village svými verši o kočkách a dešti a světlech přístavu – „Slyším vaše pohledy. Vidím vaše zvuky.“ – Rod McKuen v sukních. Hrůza, pomyslel si Erik a ještě teď se schoulil trapnými rozpaky.

Koneckonců, jeho literární večírky měly určitou úroveň a on musí dbát na svou pověst. Nakladatelství Subway Press právě vydalo jeho nejnovější povídkovou sbírku Po zrodu. Slovní hříčka titulu mu připadala naprosto geniální. Kromě toho psal svůj pravidelný měsíční sloupek do časopisu Village Mind, v němž recenzoval metafyzickou a postmoderní surrealistickou prózu. Takže když se tato parodie na básnířku dostavila – samozřejmě bez pozvání – na jeho večírek, Erik jí málem řekl, ať vypadne. Jenže si ji s sebou přivedl nakladatel Village Mind a Erik obětoval vysoký standard svých večírků na oltář společenského taktu a pokračování svého sloupku. A tak se musel majestátně vztyčit z odrbaného polštářku na podlaze do nuceného suchého pokašlávání, které následovalo po jejím autorském čtení, a zachránit situaci přednesem své povídky Divoká kočka. Ale když potom hosté odešli a on němě zíral na trosky své jediné kuchyňské židle, uvědomil si, jaké chyby se dopustil, když šel proti svým principům.

Vetešnictví se nacházelo domovní blok od jeho bytu, nedaleko univerzity. Termín „veteš“ dokonale vystihoval nabízené zboží. Nejčastějšími zákazníky majitele, scvrklého suchého mužíka, byli studenti, kteří si tu kupovali postele a stoly. Ale někdy jste mezi haraburdím narazili na pravý poklad a, což bylo mnohem podstatnější, Erik neměl moc na vybranou. Po pravdě řečeno, jeho povídky mu nevynášely ani na holé živobytí.

Přežíval jen díky tomu, že občas prodával před biografem trička a že si někdy něco vyžebral od matky.

Erik tedy opustil horký, vlhký odpolední vzduch a vstoupil do krámu.

„Hledáte něco zcela konkrétního?“ zeptal se vrásčitý majitel.

„Možná, zatím se podívám,“ odpověděl Erik povzneseně.

„Jen si poslužte, příteli.“ Stařík jediným nasátím vytáhl dobré dva centimetry cigarety a vrátil se k vyplňování sázenky na dostihy.

Jeho zažloutlé nehty naléhavě potřebovaly ostříhat.

Vetešnictví sídlilo v dlouhé úzké místnosti přecpané pozůstatky životních krachů. Tady prasklé zrcadlo na toaletním stolku, vedle plesnivá matrace. V tlumených paprscích slunce, které si marně razily cestu do zadní části krámu, si Erik spíše hmatem než očima prohlížel vystavené zboží.

Narazil na kávový stolek, na omak mastný, s rozviklanýma nohama.

Ležel na pohovce, uprostřed protržené. Z otvoru přetékala špinavá pěnová výplň a rozpadala se na prach. V nose ho štípal pronikavý zápach.

Kuchyňské stoly. Dokonce rezavý dřez. Jenže na židli Erik stále nenarazil.

Odvážil se do nejvzdálenějšího koutu bludiště. Zakopl o šňůru od stojaté lampy a tvrdě se udeřil o skvrnitou komodu. Třel si naražený bok a s pavučinou přilepenou na čelo se otočil k zaprášené hromadě časopisů, když mu zrak padl na nízký, přičaplý, nevzhledný předmět, mezi stíny téměř nerozeznatelný. A právě tehdy se otřásl, jako kdyby se dotkl pavoučího hnízda nebo zaslechl rachocení umrlcových kostí.

Ta věc byla horší než ošklivá. Pobuřovala ho. Všechny ty knoflíky, tlačítka, výstupky, kudrlinky a páčky. Jakému účelu může proboha něco takového sloužit? Groteskní demonstrace mizerného vkusu, jako by majitel usoudil, že základní provedení potřebuje přikrášlit, a navařil na ně ze všech stran dodatečná kovová hejblata. Imitace kinetického umění z rukou šíleného mechanika. To je vrchol, pomyslel si Erik. Ta věc musí vážit minimálně padesát kilo. Nechápal, jak by mohl někdo chtít psát na takové obludě.

Ale v jeho mysli se vynořily asociace. Baudelaire. Květy zla.

Oscar Wilde. Aubrey Beardsley. Ano, Žlutá kníhal Ucítil inspiraci. Ohavný psací stroj. Naskočila mu husí kůže, ale přesto se v duchu usmíval při představě, co tomu řeknou přátelé.

Poví jím, že naváže na baudelairovskou tradici. Stane se dekadentem.

Bude urážet přízemní vkus. Ošklivé příběhy napsané na ošklivém psacím stroji. Dokonce by mohl dát vzniknout novému literárnímu směru.

„Kolik chcete za tohle monstrum?“ zeptal se nenucené.

„Eh? Cože?“ vzhlédl majitel vetešnictví od sázenek.

„Tahle rachotina. Ten zparchantělý psací stroj, co vypadá, jako kdyby prošel mučírnou.“

„Ach, ten.“ Stařec měl zsinale nažloutlou pleť a vlasy připomínaly pavučiny, mezi kterými Erik stál. „Myslíte zajisté tu nenahraditelnou starožitnost nesmírné ceny, že?“

„Ne, myslím tento zkroucený kus šrotu.“

Stařec si Erika chvíli zamyšleně prohlížel a pak zachmuřeně přikývl. „Čtyřicet babek.“

„Čtyřicet? To je ale nehoráznost! Deset!“

„Čtyřicet. A žádná nehoráznost, kamaráde. To je obchod. Ta bláznivá věc u mě leží už dvacet let. Nikdy jsem ji neměl kupovat, ale dostal jsem ji spolu s jiným, kvalitním zbožím a majitel odmítl dodávku rozdělit. Dvacet dolarů ročně za pronájem skladovacích prostor. Jsem neobyčejně štědrý. Měl jsem si naúčtovat stovku. Bože, jak já tu věc nenávidím.“

„V tom případě byste mi měl ještě zaplatit, že vás jí chci zbavit.“

„A skončit na sociální podpoře? Kdepak. Čtyřicet. A nabídka platí jen dneska. Pro vás. Ať nejím. Ale zítra už bude za padesát.“

Erik byl vysoký, pohledný muž, ale extrémně hubený. Umělec by měl vypadat asketicky, říkal si často, ale ve skutečnosti neměl ani v tomhle moc na vybranou. Vyzáblost si nepěstoval jen pro vnější efekt, byla současně trestem za volbu životní dráhy, důsledkem hladovění.

Brzy zjistil, že umění příliš nevynáší. Upřímně řečeno, připadal si vysoce nedoceněný. Jenže kdo může od Systému očekávat, že bude podporovat odchylné názory?

Vzdálenost domovního bloku, kterou musel ke svému bytu překonat, mu připadala jako tisíc mil. Vychrtlé tělo úpělo bolestí, když je nutil táhnout nákup domů. Knoflíky ho ryly do žeber. Páčky ho bodaly v podpaždí. Podklesávala mu kolena. Zápěstí málem vylézala z kloubů. Bože všemohoucí, říkal si Erik, proč jsem si ten střep vlastně koupil? Vždyť neváží půl metráku, jak jsem si myslel, ale minimálně tunu.

A jak je ta věc hnusná! Ach, bože dobrotivý, ta je ale hnusná!

V ostrém, krutém denním světle vypadala ještě hůř. Kdyby ten vetešník jednou pro změnu v tom svém brlohu rozsvítil! Ale to ne, to by zákazníci viděli, co kupují. Panebože, jsem to ale zatracený blázen, proklínal se Erik v duchu. Měl bych se vrátit a vydolovat z něj zpátky své peníze. Jenže nad vetešníkovým pultem visela cedulka ZAKOUPENÉ ZBOŽÍ NELZE REKLAMOVAT a stařec na ni při Erikově odchodu důrazně ukázal prstem. Když Erik stoupal po schodech bílých ptačím trusem ke vchodu do apartmánového domu – přesnější označení by znělo činžák –, pot se z něj lil proudem jako Niagara. Zámek na popraskaných dveřích byl vylomený. Uvnitř v chodbě visela ze stropu omítka a ze stěn se olupovala malba. Zvlněná podlaha, prověšené schodiště, zábradlí nakřivo. Erika udeřil do nosu všudypřítomný puch zelí, do kterého se mísil čpavý zápach cibule a ostřejší odér, který ze všeho nejvíce připomínal moč.

Vlekl se po schodech. Stará prkna se pod ním prohýbala a nepříjemně skřípala. Třetí patro. Čtvrté. Výstup na Mount Everest by byl bezpochyby snadnější. Z bytu naproti se vyřítila parta puberťáků – Erik je podezříval, že mají na svědomí pěknou řádku znásilnění, ozbrojených loupeží a ukradených aut – a zahrnula ho nelichotivými úsměšky. Jeden z notoriků válejících se na schodech na něj vytřeštil krví podlité oči, jako kdyby si myslel, že předmět, který Erik svírá v náručí, je výplodem alkoholické halucinace.

Konečně se dobelhal do sedmého patra, ale na vrcholu schodiště ztratil rovnováhu a málem se zřítil o patro níž. Potácel se chodbou, nohy jako z gumy, a zasténal – ani ne kvůli námaze, ale pro to, co spatřil.

Jakýsi muž vztekle bušil na dveře jeho bytu. Majitel domu, „tvrdoprdeláč“ Simmons. Přezdívka nebyla příliš výstižná, protože jeho pozadí vypadalo jako dva obrovské chuchvalce huspeniny, které se při každém kroku nechutně otřásaly. Měl pivní mozol a na tváři třídenní strniště. Rty vypadaly jako dva červi.

Erik se zastavil a jen taktak ošklivý psací stroj neupustil. Nahrbil se a obrátil se zpět ke schodišti.

Jenže Simmons naposled zabušil na dveře, otočil se na těstovitých pecnech stehen – a spatřil v chodbě svého protivníka. „Tak tady jste,“ a zamířil na Erika ukazovák jako hlaveň pistole.

„Zdravíčko, pane Simmonsi. Rád vás vidím.“

„Kecy. Věř mi, já tebe ne. Ale rád bych viděl tvý prachy.“

Erik to slovo němě zopakoval, jako kdyby nevěděl, co znamená.

„Nájemný,“ procedil domácí pán mezi zkaženými zuby. „To, co mně každej měsíc zapomínáš zaplatit. Prachy. Babky. Doláče.“

„Ale vždyť už jsem vám je dal.“

Simmons vzplál spravedlivým hněvem. „To už ani není pravda!

Já tu nevedu žádnou charitu. Dlužíš mi nájemný za tři měsíce.“

„Mám hrozně nemocnou matku. Všechny peníze, které vydělám, dávám jí, aby měla na doktory.“

„S tímdle na mě nechoď. Ty svou matku vidíš akorát tehdy, když vod ní žebráš půjčku. Já bejt na tvým místě, tak si najdu pořádnou práci.“

„Pane Simmonsi, prosím vás, já ty peníze seženu.“

„Kdy?“

„Dva týdny. Potřebuju jen dva týdny. Mám nějaká trička Star Trek, která můžu prodat.“

„To bych ti radil, protože jinak poznáš na vlastní kůži, co je to mezihvězdnej prostor. Je to ulice, kamaráde. Rád vobětuju prachy za tříměsíční nájemný, co mi dlužíš, a vyměním je za potěšení vykopat tě ze dveří.“

„Slibuju. Každým dnem čekám šek za své sloupky, co píšu do novin.“

Simmons si odfrkl. „Spisovatel. K smíchu. Když ses tak dobrej spisovatel, jak je možný, že se neválíš v prachách? A co za vohavnej krám to vláčíš? Boha jeho, je mně zle, jenom se na to podívám. Tos vyhrabal na smetišti?“

„Ne, koupil,“ odsekl Erik pyšně a rozhořčeně se napřímil.

Okamžitě toho zalitoval. Ta věc jako by zdvojnásobila váhu a Erik se zase zničeně shrbil. „Potřeboval jsem nový psací stroj.“

„Tak to ses ještě větší pitomec, než jsem si vo tobě myslel…

Sakra, chceš říct, že sis koupil ten kus veteše, místo abys mně zaplatil dlužný nájemný? Měl bych tě na fleku vykopnout! Dva tejdny. A radím ti, měj ty prachy připravený, nebo jinak budeš do toho svýho psacího stroje ťukat v kanále.“

Simmons se odkolébal. „Spisovatel. K posrání! To já jsem teda anglickej král,“ prskal, když funěl ze schodů. „Arthur Hailey, to je spisovatel. Harold Robbins, to je spisovatel. Judith Krantz a Sidney Sheldon. Ale ty, kamaráde, ty ses jen mizernej flákač.“

Erik poslouchal výbuchy smíchu vzdalující se po schodech a rozhodoval se mezi přiléhavou odpovědí a potřebou položit psací stroj na zem. Bolavé paže se ozývaly hlasitěji. Vztekle odemkl dveře.

Když se ohlédl po svém nákupu, zmocnily se ho rozpaky. No, nemůžu ten krám nechat jen tak ležet v chodbě, pomyslel si hořce. Když tu věc zvedal, málem si strhl plotýnky. Vevrávoral dovnitř a zakopl za sebou dveře. Rozhlédl se po obývacím pokoji. Zašlý otlučený nábytek mu připomněl vetešnictví, odkud se právě vrátil. Jsem v pěkném průšvihu, povzdechl si v duchu. Neměl ponětí, kde sežene na nájemné.

Pochyboval, že by mu matka byla ochotna půjčit další peníze.

Když ji naposled navštívil v její přepychové mansardě na Páté avenue, byla na něj vzteklá jako čert.

„Ty nepraktický romantický obraze snaživého strádajícího umělce… Kde jsem udělala chybu, Eriku? Zkazila jsem tě, to je ono.

Dala jsem ti všechno, cos chtěl. Ale už jsi přece dospělý! Je ti pětatřicet.

Už bys měl mít zodpovědnost. Musíš si najít nějaké zaměstnání.“

„A nechat se vykořisťovat?“ vyhrkl Erik zděšeně. „Nechat se ponižovat? Zdegenerovaným kapitalistickým systémem, který směřuje na smetiště dějin?“

Matka zklamaně potřásla hlavou. Jenže právě tento systém je zdrojem peněz, které si ode mě pořád, jak říkáš, půjčuješ. Kdyby se tvůj otec vrátil z kanceláře správní rady tam na nebesích zpátky mezi nás a viděl, co z tebe vyrostlo, na místě by ho sklátil další infarkt.

Nezachovala jsem se k tobě správně. Můj psychoanalytik tvrdí, že tě brzdím ve vývoji. Říká, že mladé ptáče se musí naučit létat. Musím tě donutit vyletět z hnízda. Žádné další peníze už ode mě neuvidíš.“

Erik si povzdechl. Sklonil se, uchopil psací stroj, odtáhl ho přes pokoj do kuchyně a zvedl ho na otlučený vybledlý příborník. Měl by ho položit na stůl, ale bylo mu jasné, že stůl by se pod tou tíhou zřítil.

I příborník povážlivě zasténal a Erik zadržel dech a vydechl teprve tehdy, když statečný kus nábytku přestal protestovat.

Pozoroval kapky vytékající ze zrezavělého vodovodního kohoutku.

Ohlédl se po hlučných kuchyňských pendlovkách, které se, ačkoliv je často nastavoval, neustále o půl hodiny předbíhaly. Odečetl od polohy ručiček potřebnou rezervu a odhadl, že je kolem půl třetí. Trochu brzo na drink, ale mám pádný důvod, usoudil. Spoustu pádných důvodů. Ze včerejšího večírku zbylo trochu laciné whisky.

Erik si nalil půl sklenky, na doušek ji vyprázdnil a zalapal po dechu, když ostrá tekutina sklouzla do pobouřeného prázdného žaludku.

Stejně nemám nic k jídlu, řekl si a nalil si dalšího panáka. Ten sup mě připravil o všechny peníze, které jsem si na jídlo schovával.

Nejradši by do té věci kopl, ale protože neležela na zemi, praštil do ní rukou. Málem si zlomil prst. Poskakoval po kuchyni, mnul si naražený prst a chrlil sprosté kletby. Aby se uklidnil, nalil si další dávku whisky.

Proboha, zítra musím odevzdat sloupek a ještě jsem nenapsal ani čárku. Jestli prošvihnu termín, ztratím jediný pravidelný příjem, který mám.

Erik zničeně odkráčel do obýváku, kde na psacím stole naproti dveřím čekala jako na oltáři stará věrná Olympia, první věc, kterou lidé spatřili, když vstoupili do místnosti. Dnes ráno se sice pokusil na sloupku pracovat, ale rozrušen ztrátou zničené kuchyňské židle se nedokázal soustředit a nenacházel slova, jimiž by začal. Nutno konstatovat, že ho rozrušení odvádělo od práce poměrně často.

Teď tedy znovu čelil prázdné stránce, která na něj zírala ze stroje. A zase se mu zablokoval mozek a nebyl schopen vyplodit jediné slůvko. Potil se, jako když vlekl svou novou akvizici do schodů – tentokrát namáhavým přemýšlením. Další panák by určitě pomohl.

Vrátil se do kuchyně pro skleničku. Zapálil si cigaretu. Ani slovo.

Tohle byl vždycky můj problém. Napil se whisky. Umění bolí. Kdyby netrpěl, jeho práce by byla bezcenná. Joyce trpěl. Kafka. Mann.

Nesnesitelná tíha velikosti.

Erik cítil, jak na něj alkohol začíná působit. Světlo zbledlo.

Podlaha kuchyně se mu rozhoupala pod nohama. Ztrácel cit v obličeji.

Neohrabaně si prohrábl husté světlé vlasy, které se mu vlnily až na krk.

Znechuceně zamžoural na tu věc na příborníku. „Ty,“ utrousil blábolivě, „vsadím se, že ti ani nefungují klapky.“ Popadl list papíru.

„Tu máš.“ Otočil válcem a překvapilo ho, jak hladce papír do stroje vklouzl. „No, aspoň že nejsi naprostý střep.“ Usrkl další doušek a zapálil si novou cigaretu.

Jeho sloupek ho pranic nezajímal a ať se namáhal, jak chtěl, nenapadala ho žádná teorie o nejnovějším vývoji moderní prózy.

Jeho mysl přetékala starostmi, co se stane za dva týdny, až si Simmons přijde pro nájemné. „To není fér. Systém je proti mně.“

To ho inspirovalo. Ano. Napíše povídku. Nebo ještě lépe, napíše báseň. Řekne světu přesně to, co si o něm myslí, a ve verších. Název už znal. Jen čtyři písmena. Hned je vyťukal. Lůza.

Klávesy se pohybovaly lehčeji, než očekával. Hladce, bez drhnutí a zasekávání. Ale do úlevy, kterou pocítil, se mísilo i překvapení, protože stroj vyťukal více znaků, než kolikrát se dotkl kláves.

Erikovi ztuhly rty. Mozek mu pracoval jako zpomalený film, když se skláněl, aby si přečetl, jaké znaky páska na papír přenesla.

Zamrkal a naklonil se ještě blíž. Vyťukal Lůza, ale přečetl si Fletcherovo zákoutí.

Zamračil se úžasem. Tolik, aby nevěděl, co píše, snad nevypil.

Že by se jeho alkoholem ovlivněné prsty dotýkaly kláves úplně náhodně?

Ne, protože v tom případě by si po sobě přečetl nesmyslnou změť písmen, a slova Fletcherovo zákoutí, i když zamýšlel napsat něco úplně jiného, se za nesmyslnou změť rozhodně považovat nedala.

Mozek si se mnou zahrává, pomyslel si. Myslím si, že píšu jedno slovo, ale podvědomě se dotýkám jiných kláves. To kvůli té whisky. Jsem úplně zmatený a nevím, co dělám.

Okamžitě přikročil k ověření své teorie. Soustředěně si pročistil myšlenky a protřepal si prsty jako kouzelník před důležitým trikem.

Dával si pozor, co píše, a stiskl několik kláves. Písmena zarachotila a přenesla se na papír přesně v tom počtu, jak měla. Ale něco stejně nehrálo. Když se naklonil k papíru, zjistil, že zatímco vyťukal slovo báseň, teď si po sobě přečetl román.

Erik zalapal po dechu. Věděl naprosto přesně, že takové slovo nenapsal. Kromě sloupků vždycky psal jen krátké povídky nebo básně.

Na to, aby se pustil do románu, mu chyběla vytrvalost a sebedisciplína.

Co se to tady, k čertu, děje? Celý zmatený spěšně vyťukal:

Čiperná hnědá liška přeskočila líného psa.

Přečetl si ovšem tohle: Městečko Fletcherovo zákoutí na severoatlantickém pobřeží přežilo, tak jako vždycky, další třeskutou zimu.

Zase to děsivé zamrazení. Jako by se ho dotkla ledová ruka smrti. To je šílené, pomyslel si. V životě jsem o žádném Fletcherově zákoutí neslyšel. A ta vložená věta je přímo strašná. Nadbytečná.

Pitomé pozlátko.

Celý konsternovaný začal horečně a bez rozmyslu bušit do kláves, doufaje, že výsledkem bude naprostý nesmysl. Modlil se, aby nepřišel o rozum.

Místo nesmyslů si přečetl: Obyvatelé městečka byli stejně drsní jako divoké, rozeklané pobřeží Nové Anglie. Měli žulový charakter a byli schopni snášet běsnění sil přírody, jako kdyby se naučili technice přežití od tvrdých, nepoddajných skal podél pobřeží, schopných odolávat náporu příboje.

Erik se otřásl. Věděl, že tyto řádky nenapsal. Ba co víc, nikdy by se nepřinutil je napsat. Bylo to strašné. Všude přebytečná slova, a bože můj, ty nucené, kýčovité obrazy. Banální věty byly typickým výplodem rychlokvašených autorů bestsellerů.

Erik se rozzlobil. Jako v horečce bušil do stroje, pevně rozhodnut zjistit, co to má znamenat. Tvůrčí blok v jeho mysli pominul.

Myšlenka na bestsellery ho inspirovala k napsání sloupku, v němž vyjádřil své opovržení nad urážlivou dekadencí prozaiků, kteří se s nekonečným cynismem podbízejí nejpokleslejšímu vkusu čtenářstva.

Jenže když se podíval, co napsal, četl: Fletcherovo zákoutí zahalily hluboké závěje prosincového sněhu. Spící země ležela ladem, zmrzlá. Leden. Únor. Obyvatelé městečka se zavrtali do svých obydlí, uvěznění u sporáků a krbů. Neustále měli před očima důvěrně známé tváře svých společníků, s nimiž byli nuceni trávit dny i noci. A zatímco divoký vítr skučel meluzínou okny ložnic, muži a ženy si začali jít vzájemně na nervy. Přišel březen se svou předčasnou oblevou. Pak duben a příroda se znovu probudila k životu. Ale současně s tím, jak teplé jaro oživovalo přírodu, v myslích obyvatel Fletcherova zákoutí doutnaly prudké vášně.

Erik dovrávoral k whisky. Tentokrát pohrdl sklenkou a napil se přímo z láhve. Otřásl se. Zvedl se mu žaludek a byl k smrti vyděšený.

Ze rtů mu stékaly kapky nechutné břečky. Zatočila se mu hlava.

Sevřel okraj příborníku, aby nespadl. V deliriu ho napadlo trojí vysvětlení.

Za prvé, zešílel. Za druhé, je tak opilý, že má, stejně jako ten notorik na schodech, halucinace. Třetí, nejméně přijatelné vysvětlení: není to obyčejný psací stroj. Tos mohl poznat už z toho, jak vypadá.

Bože všemohoucí.

Škubl sebou, když zazvonil telefon. Ruka mu sjela z příborníku.

Pracně získal ztracenou rovnováhu a na nejistých nohou odkráčel do obýváku. Telefon je další věc, o kterou brzy přijdu, uvědomil si.

Už dva měsíce nezaplatil účet. Když uvážil, jakým směrem se jeho život ubírá, pomyslel si, že volají asi z telekomunikací, aby mu oznámili, že mu odpojují linku.

Zašátral po sluchátku. Zaváhal. „Haló,“ ohlásil se, ale rty ho už příliš neposlouchaly a obě slabiky splynuly v jednu. „…ló,“ zopakoval.

„Jsi to ty, Eriku?“ zeptal se ho znělý nosový mužský hlas.

„Máš něco s hlasivkami? Nejsi nemocný? Nachlazený?“ Nakladatel Village Mind.

„Ne. Právě pracuju na svém sloupku.“ Erik se snažil ovládnout opileckou strnulost hlasového ústrojí. „Ten hovor mě překvapil.“

„Na svém sloupku? Poslouchej, Eriku, mohl bych ti to říct ohleduplně a s oklikami, ale vím, že jsi dost silný, abys to přijal rovnou na solar. Na svůj sloupek zapomeň. Už ho nebudu potřebovat.“

„Cože? Vy chcete zrušit můj…“ Erikovi spadlo srdce do kalhot.

„Hele, nejenom tvůj sloupek. Všechno. Village Mind se položil.

Je kaput. Bankrot. K čertu, nač chodit kolem horké kaše. Jsme na mizině.“

Nakladatelova klišé šla Erikovi vždycky na nervy, ale teď byl příliš otřesený, aby se nad nimi pozastavoval. „Na mizině?“ Zaplavila ho hrůza.

„Totálně na huntě. Víš, berňák mi nedovolil odepsat provoz časopisu do nákladů. Tvrdí, že jde o daňový únik, a vyžadují doplatky i penále. A to hned.“

„Fašisti!“

„Mám-li být upřímný, Eriku, tak mají pravdu. Fakt to je daňový únik. Kdybys viděl, jak jsem žongloval s účetnictvím…“

Teď už si byl Erik zcela jistý, že se zbláznil. To přece není možné! Village Mind že byl švindl? Podvod? „To nemyslíš vážně!“

„Hele, nesmíš to tak prožívat. A neber to osobně. Takový je obchod. Můžeš si najít jiný časopis, ne? Musím běžet, kamaráde.

Snad se někdy uvidíme.“ Ve sluchátku cvaklo.

Erik tupě naslouchal oznamovacímu tónu a ozvěna v hlavě mu ho mnohonásobně zesilovala. Žaludek se mu svíjel v křečích. Systém.

Znovu na něj zaútočil Systém. Copak mu není nic svaté? Ani Umění?

Pustil sluchátko do vidlice a plný beznaděje si promnul pulzující čelo. Když zítra nedostane šek za sloupek, odpojí mu telefon.

Vyhodí ho z bytu. Policie objeví jeho na kost a kůži vyhublou mrtvolu kdesi v kanále. Buď tohle, nebo – Erik se zachvěl odporem – si najde stálé – tady Erik s obrovskými obtížemi polkl – zaměstnání.

Zpanikařil. Nemohl by si půjčit nějaké peníze od přátel? Už slyšel jejich pohrdavý smích. Nemohl by vyžebrat něco od matky?

Ta by ho nejspíš vydědila.

To není fér! Zaslíbil svůj život Umění a trpí hladem a strádáním, zatímco námezdní pisálci chrlí své brakové bestsellery a jsou z nich milionáři! To není žádná spravedlnost!

V hlavě mu bleskla myšlenka. Idea okamžitě padla na úrodnou půdu. Brakové bestsellery? Něco, co chrlí námezdní pisálkové? Nuže, v kuchyni na příborníku čeká ta příšerná věc, která před chvílí chrlila něco podobného jako šílená.

Znovu to strašné slovo. Jako šílená? Ano, a on je šílenec, když věří, že to, co se odehrálo v jeho opilém mozku, bylo víc než iluze.

Měl bych navštívit nějakého cvokaře, pomyslel si.

A jak mu asi zaplatím?

Psychicky úplně na dně se odpotácel do kuchyně k láhvi. Klidně se může opít do němoty. Stejně mu už nic nepomůže.

Hleděl na groteskní psací stroj a na slova na papíru. I když pod vlivem alkoholu viděl písmena dvojitě, dokázal je přečíst. A co bylo důležitější, připadala mu skutečná. Přihnul si whisky a začal otupěle bez ladu a skladu ťukat do kláves. Už ho neděsilo, že sentimentální slova dávají smysl. Je to projev tvého šílenství, řekl si v duchu. Stojíš tady v kuchyni u kredence, mačkáš nahodile libovolné klávesy a nepřekvapuje tě výsledek. Ať už byly příčina nebo vysvětlení jakékoliv, Erik jako automat komponoval kýčovitou ságu o vášních a zvrhlostech lidiček z Fletcherova zákoutí.

„Ano, Johnny,“ odpověděl Erik známé televizní osobnosti a usmál se s upřímnou skromností. „Fletcherovo zákoutí ze mě vytrysklo v jediném obrovském záblesku inspirace. Abych řekl pravdu, byl to děsivý zážitek. Čekal jsem celý život, abych ten příběh mohl vyprávět, ale nebyl jsem si jistý, mám-li potřebný talent. A pak jsem jednoho dne prostě zkusil štěstí. Posadil jsem se ke svému starému věrnému otlučenému psacímu stroji. Koupil jsem si ho ve vetešnictví, Johnny, tak jsem byl tehdy chudobný. A Osud nebo Štěstěna, nebo co to bylo, stálo pro změnu na mé straně. Zdálo se mi, že moje prsty po klávesnici doslova tančí. Příběh se ze mě řinul na papír. Nemine den, abych neděkoval všemohoucímu za to, jak mně požehnal.“

Johny poklepal tužkou na stůl s nacvičenou lehkostí. Reflektory ve studiu zářily oslepujícím jasem a Erik se pod svým oblekem ze žraloci kůže, který ho stál tisíce dolarů, silně potil. Speciální účes od špičkového kadeřníka za dvě stě dolarů ztuhl pod lakem jako přílba.

Mhouřil oči proti světlu, ale na obecenstvo neviděl, i když cítil, že mu všichni jeho raketový úspěch přejí. Další naplnění amerického snu. Jednoho dne postaví Amerika svatyni, aby v ní vzdávala hold nejuctívanějšímu ze svatých, Horatiu Algerovi.

„Jste až příliš skromný, Eriku. Nestal jste se jen jedním z nejobdivovanějších romanopisců naší země, ale jste současně respektovaným kritikem, nemluvě už o vašich povídkách, které sbírají jednu prestižní literární cenu za druhou.“

Prestižní? Erik se v duchu zamračil. Hele, dej si pozor, Johnny.

S tak vznešenými slovy ztratíme obecenstvo. Mám na prodej další knihu.

„Ano,“ řekl Erik a obdivoval dokonalý střih prošedivělých vlasů svého hostitele. „Doba největší slávy časopisu Village Mind. Staré dobré časy v Greenwich Village. To je ta odvrácená strana úspěchu.

Chybí mi staří přátelé z Washinton Square. Chybí mi kavárny a noci, kdy jsme se scházeli, četli si navzájem své povídky a básně, zkoušeli nové myšlenky a debatovali až do svítání.“

Houby mi chybí, ušklíbl se Erik v duchu. Ta díra, v které jsem bydlel. Ten tlustoprdeláč Simmons. Teď si tu svou kolonii štěnic a partu notoriků na schodech může strčit někam. A Village Mind? Tomu plátku by spíš seděl název Village Idiot. A literární ceny? Nakladatelství Subway Press je uděluje každý měsíc. Za ty ceny a za čtvrťák si člověk mohl koupit v automatu kafe.

„Přiznáte ale, že úspěch má i své výhody, ne?“ pokračoval Johnny.

Erik v odzbrojujícím gestu pokrčil rameny. „Větší tvůrčí pohoda, to ano.“

„Jste bohatý muž.“

To si piš, že jsem bohatý, pomyslel si Erik. Dva miliony za výpravné vydání, čtyři miliony za paperback. Dva miliony za filmová práva a další milion z knižního klubu. K tomu prodej autorských práv do Británie a dalších dvaceti zemí světa. Celková suma dosáhla patnácti milionů dolarů. Deset procent dostal jeho agent. Pět procent reklamní agentura. A potom natáhl ruku finanční úřad. Ale Erik byl chytrý. Ropa, dobytek, nemovitosti – vyhledávané daňové úkryty.

Výlety do Evropy odepsal jako průzkumné cesty. Založil akciovou společnost a jeho vila, jachta a tryskové letadlo skončily jako daňově odečitatelné nákladové položky. Koneckonců, člověk v jeho postavení potřebuje soukromí, aby mohl psát a vydělávat pro stát další peníze. Po uplatnění všech fint na oklamání berních úředníků strčil do kapsy devět milionů. Vzhledem k počáteční čtyřicetidolarové investici to vůbec nebyl špatný hospodářský výsledek, i když vzhledem k nutnosti zabezpečit se proti inflaci Erik litoval, že mu za nehty nezůstalo ještě několik milionů navíc. Na druhé straně si ovšem nemůžu stěžovat, uznal na závěr svých úvah.

„Víte, Johnny, abych byl upřímný, domnívám se, že Truman tak trochu ztratil kontakt s obrovskou částí našeho čtenářstva, kterou tvoří normální, běžní Američané. Okusil jsem moderní prózu a dělá se mi z ní zle. Čtenář si žádá košatý příběh plný romantiky, lásky, děje a napětí. Podobně jako psával Dickens.“

Obecenstvo bouřlivě aplaudovalo na souhlas.

„Eriku,“ řekl Johnny, „zmínil jste se o Dickensovi. Ale napadá mě jiný spisovatel, autor, jehož dílo bylo populární v padesátých letech. Winston Davis. Kdybych nevěděl, že Fletcherovo zákoutí jste napsal vy, byl bych přísahal, že jde o nové Davisovo dílo. To samozřejmě není možné, protože Davis tragicky zahynul v osmačtyřiceti letech při nehodě na moři. Pokud vím, stalo se to nedaleko Long Islandu.“

„Lichotí mi, že mě srovnáváte s Davisem,“ odpověděl Erik. „A nejste první čtenář, který si té podobnosti všiml. Právě on je příkladem spisovatelů, které obdivuji. Ta pozornost, kterou věnoval charakteristice postav a propracování děje! Ta malá města v Nové Anglii, která učinil nesmrtelnými! Ta bohatost jazyka! Prostudoval jsem si všechno, co Davis kdy napsal, a snažím se pokračovat v jeho tradici.

Čtenáři si žádají pravdivé, upřímné a lidské příběhy.“

Erik neměl o Davisově existenci tušení, dokud ho s ním jeho příznivci nezačali srovnávat. Pln zvědavosti si zašel do newyorské veřejné knihovny. S obrovským sebezapřením se prokousal pěti šesti Davisovými romány. Žádný z nich nedočetl. Takový brak v životě nečetl. Na zblbnutí. Nicméně musel uznat, že srovnání do písmene platí, protože Fletcherovo zákoutí skutečně jako by vyšlo z Davisova pera. Erik odcházel z knihovny v hlubokém zamyšlení a znovu pocítil známé vnitřní chvění. Shody okolností nikdy neměl rád, i když jich ve Fletcherově zákoutí bylo požehnaně.

„Dovolte, Eriku, poslední otázku. Vaši čtenáři se nemohou dočkat dalšího románu. Můžete nám prozradit jeho námět?“ zeptal se Johnny na závěr.

„Rád bych, ale víte, Johnny, jsem trochu pověrčivý. Bojím se mluvit o práci, dokud není hotová. Ale tohle snad říci mohu.“ Erik se podezřívavě rozhlédl, jako kdyby se bál, že se studio hemží špiony z konkurenčních nakladatelství. Pokrčil rameny a zasmál se. „Ano, myslím, že to mohu prozradit. Koneckonců, kdo by si dovolil ukrást mi titul, když mě teď několik milionů lidí uslyší vznášet na něj nárok?

Nová kniha se bude jmenovat Parsonův háj.“ Erik zaslechl z obecenstva kolektivní extatický vzdech. „Děj se odehrává v malém městečku ve Vermontu… No, dál už raději zacházet nebudu. Až se kniha objeví na pultech, každý si ji může přečíst.“

„Absolutně báječné,“ rozplýval se Erikův agent. Jmenoval se Jeffrey Amgott. Něco přes třicet, ale seschlý jako tyčka a vlasy předčasně šedivé starostmi. Měl potíže se žaludkem a pohyboval se soustavně v takovém spěchu, že vypadal jako nadopovaný. „Vynikající. To, co jste řekl o Capoteovi, vám zaručeně prodá sto tisíc výtisků navíc.“

„Taky bych řekl,“ opáčil Erik. Právě nasedal do limuzíny přistavené před televizním studiem. „Ale nevypadáte zrovna šťastně.“

Carsonův pořad se natáčel vždycky odpoledne, ale kvůli hustému smogu to venku vypadalo, že slunce už dávno zapadlo.

„Mám nějaké problémy,“ prohlásil Jeffrey.

„Nechápu jaké. Natě, tu máte na drink, ať si uklidníte nervy.“

„A zničím si žaludek? Děkuji, ale nechci. Poslyšte, mluvil jsem s vaším obchodním manažerem.“

„Jo, už je mi to jasné. Jste jeden jako druhý. Děláte si zbytečné starosti. Slyšíte jen trávu růst, nic víc.“

„Jenže vy utrácíte peníze, jako kdybyste na ně měl tiskárnu.

Ten tryskáč, potom jachta, obrovská vila. To si ani vy nemůžete dovolit.“

„Hele, vydělal jsem devět milionů čistého a ty mi zůstaly. Dovolte mi alespoň trochu žít, ano?“

„Ne, nezůstaly.“

Erik zamrkal údivem. „Co prosím?“

„Nemáte žádných devět milionů. Jen si vemte ty svoje výlety do Evropy! Pak je tady ten plážový dům v Malibu, další v Bimini…“

„Mám také investice. Ropa, dobytek, to podle vás nic není?“

„Jo, jenže vrty vyschly a stáda se nakazila slintavkou a kulhavkou.“

„To si snad děláte srandu!“

„Můj žaludek si žádnou srandu nedělá. Na všech nemovitostech vám váznou hypotéky. Za své ferrari jste ještě nezaplatil a za letadlo také ne. Jste na pokraji bankrotu.“

„Uznávám, že jsem v poslední době žil trochu rozmařile.“

Jeffrey zalapal po dechu. „Trochu rozmařile? Rozmařile? Vy jste se choval jako šílenec, tak je to.“

„No a co. Jste můj agent, tak se starejte. Kde je další smlouva?“

„Už jsem se staral. Co je to s vámi? Ztratil jste spolu s rozumem i paměť? Za týden od vás nakladatel očekává novou knihu. Za práva k vydání v pevné vazbě nabízí tři miliony dolarů. Dostane ode mě knihu, já pro vás dostanu peníze. Tak zní smlouva. Zapomněl jste snad?“

„No a v čem je jaký problém? Tři miliony babek snad na moje účty postačí, nebo ne?“

„Ale kde, k čertu, je ta kniha? Když nedodáte rukopis, žádné peníze nedostanete!“

„Pracuju na tom.“

Jeffrey zasténal. „Bože všemohoucí, to snad není pravda.

Chcete říct, že ještě nemáte rukopis hotový? Žádal jsem vás, co žádal, snažné prosil, abyste se choval zodpovědně, přestal vymetat večírky a pustil se do práce. Napište tu knihu a pak si oslavujte, kolik chcete. Co se to s vámi proboha stalo? To z vás všechny ty ženské vysály veškerou mízu, zblbly vám mozek, nebo co?“

„Ode dneška za týden ten rukopis máte.“

„Ach, Eriku, kéž bych tak měl vaši sebedůvěru. Myslíte si, že napsat knihu je jako otočit kohoutkem? Je to tvrdá práce. Co když se zadrhnete a nebudete vědět, jak dál? Co když se nachladíte nebo dostanete chřipku? A jak vůbec může někdo napsat román za týden?“

„Knihu dostanete, Jeffreyi, to vám slibuju. A stejně, když se trochu opozdím, nic se nestane. Nakladatel ví, že na mně vydělá, a klidně termín prodlouží.“

„Zatraceně, vždyť vy mě vůbec neposloucháte! Všechno záleží na správném načasování! Vaše nová kniha už byla ohlášena. Rukopis měl být dodán a zredigován už před měsícem! Navíc je na nový román vázáno dodatečné paperbackové vydání Fletcherova zákoutí.

Knihkupci očekávají obě knihy současně. Tiskárna čeká. Reklamní agentura už zahájila kampaň. Když rukopis nedodáte, nakladatel poleze po zdi a bude si myslet, že si z něho tropíte blázny. Ztratíte reklamní šoty v médiích. Knižní klub se naštve, a to nemluvím a zahraničních vydavatelstvích, která váš nový román zařadila do edičních plánů a samozřejmě do katalogů. Tihle všichni na vás závisí, Eriku! Copak to nechápete? Tady jde o velký kšeft a velké ryby. A ty si nemůžete dovolit znepřátelit ani vy.“

„Nemějte strach,“ uklidňoval ho Erik s úsměvem. „O všechno je postaráno. Dnes ještě večeřím s Robertem Evansem a pak se pustím do práce.“

„Bůh vám pomáhej, Eriku. Uhoďte do kláves, člověče, uhoďte do kláves.“

Tryskový letoun značky Lear odstartoval z losangeleského mezinárodního letiště. Přelétali nad městem a Erik se naklonil k okénku a hleděl na zářivé osvětlení ulic a proudy aut řítící se tmou.

Asi bych měl fakt začít, rozhodl se bez nadšení.

V tlumeném hluku motorů, který pronikal do kabiny, sáhl do skříňky a vytáhl ten obrovský, prapodivný psací stroj. Bral ho všude s sebou, v obavě, že kdyby ho nechal bez dozoru, mohlo by se s ním něco stát.

Těžkopádně usedl za stůl. Pilotovi vzkázal, že si nepřeje být rušen. Kabinu pro cestující oddělovala od kokpitu silná přepážka. V letadle stejně jako ve svém sídle nad Hudsonem psal Erik v naprostém utajení.

Práce byla skutečně pořádná nuda. Ke konci Fletcherova zákoutí se už ani nedíval na klávesnici. Celý týden hleděl na televizi a jen prsty mu bezmyšlenkovitě tancovaly po libovolně zvolených klapkách. Na tom, co píše, stejně nezáleželo, protože o všechno se postaral stroj. Po skončení vysílání si vždycky přečetl poslední stránku, kterou vyprodukoval, v naději, že narazí na slovo Konec. A jednoho dne se konečně objevilo.

Po nečekaném úspěchu Fletcherova zákoutí se Erik zase pustil do práce. Přečetl si titul Parsonův háj a poctivě vyťukal asi dvacet stránek – úplně bez nadšení. Poslední zkušenost ho dostatečně poučila: vlastní psaní ho nezajímalo a neměl je rád, šlo mu o to, aby o psaní mohl jen mluvit, a současně být považován za spisovatele. Práce a námaha spojená s tvůrčím psaním se mu zajídala. A takto, když se v myšlenkách toulal někde jinde, zatímco vlastní práci odváděl stroj, ho psaní ještě více odpuzovalo. Nejraději bych se stal feudálním pánem, uznával Erik v záchvatu upřímnosti k sobě samému.

Odkládal dokončení Parsonova háje na nejzazší možnou mez.

Peníze se mu jen hrnuly a litoval i toho týdne, který podle svých výpočtů bude k dokončení románu potřebovat, protože si nebude moci užívat.

Ale Jeffreyovo varování ho vyplašilo. Opravdu mi už nic nezbylo?

Tak to bych se měl vrátit ke svému zlatému dolu, že? Ke slepici, která snáší zlatá vajíčka. Jak se to kdysi říkalo pomocníkům spisovatelů? Opisovači? Jo, přesně tak tě budu nazývat,“ řekl Erik grotesknímu psacímu stroji, který čekal na stole. „Od teďka jsi můj opisovač.“ Nešlo mu do hlavy, že je skutečně milionářem – alespoň na papíře –, který letí vlastním tryskáčem do New Yorku, a hostem nejsledovanějších televizních pořadů – nejprve Dnes, pak Zítra a konečně i Dobré ráno, Ameriko Johnnyho Carsona. To nemůže být pravda.

Jenže byla. A jestli si chce Erik vysoký životní standard udržet, měl by se opravdu pustit do práce a dřít celý týden jako mezek, aby dokončil svou druhou knihu.

Letoun prorážel temnotu jako stříbrný šíp a Erik zasunul list papíru do svého opisovače. Pak si vyhledal kazetu s hororem Halloween a vložil ji do videorekordéru. Znuděně usrkával šampaňské, sledoval, jak mladý kluk ubodává k smrti svou starší sestru, bezmyšlenkovitě začal mačkat klávesy.

Kapitola třetí… Ramona se cítila, jako kdyby se stala svědkem zázraku. Takovou extázi ještě v životě neprožila. Ani manžel, ani milenec v ní nedokázali vyvolat takovou slast. Ano, mlékař…

Erik zívl. Sledoval, jak šílenec prchá z ústavu pro choromyslné.

Díval se, jak se ho jakýsi bláznivý doktor snaží najít. Děvče na hlídání ječelo, jako by je na nože brali. Než film skončil, šílence alespoň desetkrát zabili, ale on pokaždé obživl, protože byl podle všeho nesmrtelný duch.

Erik psal, aniž by se jedenkrát podíval na klávesnici. Hromada papírů vedle něj utěšeně rostla. Dopil pátou sklenku šampaňského.

Halloween skončil. Zasunul další kazetu, tentokrát s Vetřelcem. Sledoval atraktivní ženu ve spodním prádle, která uvízla v pasti kosmické lodi spolu s mezihvězdnou příšerou. Někde nad Coloradem – později si přesně vykalkuloval, kdy a kde k tomu došlo – se Erik podíval na stránku, kterou právě dopsal, a zalapal po dechu, když zjistil, že hledí na nesmyslné shluky písmen.

Probral se hromadou naskládaných papírů a uvědomil si, že už dobrou půlhodinu píše naprosté nesmysly.

Zbledl, poklesla mu čelist a málem se pozvracel.

„Bože všemohoucí, co se stalo?“

Jako šílený vyťukal Malá Janička ztratila ovečku.

Přesně to se na stránce objevilo.

Napsal Bystrá hnědá liška.

I to se objevilo, přesně jak to napsal.

Kupil písmena bez ladu a skladu a četl po sobě tentýž nesmysl.

Než přistáli na LaGuardiově letišti v New Yorku, ležela vedle něj pět centimetrů vysoká kupka papírů popsaných slátaninou nesrozumitelného textu. A jako by to nestačilo, psací stroj se zasekl. Erik zaslechl, jak v něm nepříjemně, přímo výhružně zarachotilo, a klávesy ztuhly a odmítaly se probudit k životu. Nevyloudil z nich už ani tu sebepitomější slátaninu. Zablokovalo se to, pomyslel si Erik a zasténal.

Ach, bože můj, je to pokažené, rozbité, je to v prdeli.

Jsme tam oba, ten krám i já.

Bušil do psacího stroje a pokoušel se zamrzlé klávesy uvolnit, ale docílil jen toho, že měl ruce samou oděrku. Ježíšikriste, co teď?

Ale měl bych být opatrnější, ať ho ještě víc neponičím. Erik jako opilý přehodil přes stroj plachtu, vzal ho do náručí, a hekaje námahou, vybelhal se z letadla k čekající limuzíně. Další televizní vystoupení ho čeká až pozítří. Pod palbou oslepujících slunečních paprsků si Erik přejel rukama po strništi na zničeném obličeji a v panice houkl na řidiče: „Zavezte mě na Manhattan. Potřebuju nějaký servis, kde opravují psací stroje.“

Cesta trvala mezi kamiony, autonehodami, uzavírkami a objížďkami dobré dvě hodiny. Nakonec řidič zaparkoval v zákazu zastavení a Erik, sehnutý pod svým břemenem, spěchal ke dveřím s nápisem OLIVETTI.

„Tak tohle spravit nedokážu,“ informoval ho mladý technik.

Erik zasténal. „Musíte!“

„Vidíte tuhle výztuhu? Je zlomená. Na tak podivnou mašinu žádný náhradní díly nemám.“ Zdálo se, že technika při pohledu na ryzí ošklivost psacího stroje jímá hrůza. „Musel bych tu výztuhu svařit.

Jenže, vážený pane, u tak starýho krámu to máte jako s vobnošenou košilí. Roztrhnete si loket, zalátáte ho a košile se začne párat hned vedle laty. Zalátáte novou díru a v momentě máte další vo kousek dál. Kdybych tu výztuhu svařil, teplo ten starej materiál voslabí, a než se nadějete, praskne vám to někde jinde. Chodil byste sem tak dlouho, až byste měl místo původního kovu samej svar. Jenže já do takovýho divnýho krámu vůbec nemám vodvahu lízt, protože vůbec nechápu, jak je poskládanej. Věřte mi, pane, nadělal bych víc škody než užitku. Měl byste si zajít za tím chlápkem, kterej ho smontoval.

Von by ho možná vopravil, jestli mu zbyly ňáký náhradní součástky… Hele, neznám já vás?“

Erik se zamračil. „Co prosím?“

„Nejste vy ňákej slavnej člověk? Že já vás viděl v ty Carsonový šou!“

„Ne, to si mě s někým pletete,“ lhal Erik. Pohlédl na zlaté rolexky a s hrůzou zjistil, že už je skoro poledne. Proboha svatého, ztratil jsem půl dne!

Erik popadl poškozený psací stroj a vypotácel se na ulici k limuzíně.

Vytí houkaček mu brnkalo na nervy.

„Greenwich Village,“ houkl na řidiče. „A dupněte na to.“

„V tomhle provozu? Je poledne, pane. Dopravní špička.“

Erikovi vyhrkla do úst žluč. Zimničně se chvěl, tělo zbrocené potem. Když řidič konečně dojel do Greenwich Village, Erik mu horečně ukazoval cestu a neustále hleděl na hodinky. Za deset minut půl druhé ho náhle posedla děsivá myšlenka. Ach bože, co když bude mít zavřeno? Co když ten staroch umřel nebo zanechal obchodů?

Erik se na sedadle schoulil přemožen hrůzou, ale pak konečně spatřil zaprášená výkladní skla vetešnictví. Řidič limuzíny ještě nestačil zabrzdit a Erik už stál vedle auta. Popadl těžký, masivní psací stroj, a i když ho poháněl adrenalin, podlamovaly se mu nohy, když se belhal k rozvrzaným dveřím a vpadl do špinavé, páchnoucí, úzké místnosti tonoucí ve stínu.

Stařec stál přesně na stejném místě, jako když ho Erik viděl naposled – hrbil se nad odrbaným pultem, mezi žlutými prsty oharek cigarety, a mračil se na dostihový sázkový tiket. Dokonce měl na sobě tentýž odřený svetr s chybějícími knoflíky. Vlasy jako pavučiny.

Zsinalá pleť.

Stařec vzhlédl od tiketu. „Zakoupené zboží nelze vracet. Copak neumíte číst?“ a ukázal na tabuli za sebou.

Erik zavrávoral pod tou tíhou a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Vy si na mě ještě pamatujete?“

„Na to vemte jed. Na ten zatracený šrot do smrti nezapomenu.

Ale řekl jsem vám, že zboží zpátky nepřijímám.“

„Ale kvůli tomu jsem nepřišel.“

„Tak proč mi sem ten pitomý krám nesete? Panebože, to je otřesný hnus. Když ho vidím, dělá se mi nanic.“

„Je pokažený.“

„Jo, to mě nepřekvapuje.“

„Nedá se spravit. V servisu se ho bojí dotknout. Bojí se, že by ho ještě víc zničili.“

„Tak ho hoďte do popelnice. Ne, prodejte do šrotu. Těžký je dost, třeba za něj pár dolarů dostanete.“

„Ale mně se líbí!“

„To jste vždycky měl tak mizerný vkus?“

„V servise mi poradili, že by ho asi uměl opravit ten člověk, co ho sestrojil.“

„Jo. A kdyby krávy měly křídla.“

„Podívejte, musíte mi říct, kde jste tu věc koupil!“

„Kolik jste ochoten za tu informaci zaplatit?“

„Sto babek!“

Stařec si ho podezřívavě změřil. „Šeky neberu.“

„V hotovosti! A pospěšte si, proboha!“

„Nejdřív chci vidět peníze.“

Starci to trvalo několik hodin. Erik přecházel místností jako tygr v kleci, kouřil a silně se potil. Konečně se vetešník se sténáním vybelhal ze sklepa s nečitelnými hieroglyfy naškrábanými na cáru papíru.

„Byl to velký barák na Long Islandu. Umřel tam jakýsi chlápek.

Myslím, že se utopil. Jmenoval se…“ Stařec namáhavě luštil čmáranici na zmačkaném kusu papíru. „Jo, už to mám. Jmenoval se Winston Davis.“

Erik se musel opřít o otřískaný pult. Žaludek mu vystoupil až do krku a srdce několik tepů vynechalo. „Ne, to není možné.“

„Vy toho chlapa znáte? Toho Winstona Davise?“

Erikovi vyschlo v ústech. „Slyšel jsem o něm. Byl spisovatel,“ zasípal s námahou.

„Doufám, že nespisoval na té věci. Jak jsem vám řekl, když jste to kupoval. Dělal jsem, co bylo v mých silách, abych je přiměl si tu hrůzu nechat. Ale majitelé chtěli prodat celou pozůstalost po tom chlápkovi v jedné várce. Všechno, nebo nic.“

„Na Long Islandu?“

„Adresu máte tady napsanou.“

Erik popadl papír, zvedl psací stroj a s vypětím všech sil zamířil ke dveřím.

„Poslyšte, připadáte mi nějak povědomý,“ volal za ním vetešník.

„Nebyl jste včera v televizi s Carsonem?“

Když Erik dorazil na místo, které hledal, slunce již téměř zapadlo.

Celou cestu na Long Island se třásl hrůzou. Teď už chápal, proč tolik čtenářů přirovnávalo jeho román k dílu Winstona Davise. Davis kdysi používal právě ten psací stroj, který se mu teď pokazil. Psal na něm své romány, které za něj komponoval stroj. Proto byla Erikova kniha Davisovým tak podobná – měly jednoho a téhož tvůrce. A stejně jako držel tajemství svého úspěchu pod pokličkou Erik, ani Davis se nikomu nesvěřil – rodině ani nejbližším přátelům. Když Davis zemřel, rodina si myslela, že ten podivný psací stroj není nic jiného než kus starého železa, a tak ho spolu s dalším haraburdím po zesnulém prodala vetešníkovi. Kdyby rodina měla o tajemství sebemenší tušení, jistě by si tu slepici snášející zlatá vejce, ten zlatý důl ponechala.

Jenže teď to žádný zlatý důl není, jen hromada šrotu, nepřehledná změť šroubků a páček.

„Tady je ten dům, pane,“ hlásil Erikovi totálně zmatený řidič.

Erik si vystrašeně prohlížel velkou otevřenou bránu, rozlehlý, rovně zastřižený trávník a širokou vyasfaltovanou příjezdovou cestu, která se vinula k obrovskému domu. Jako nějaký hrad, pomyslel si Erik. Plný obav přikázal řidiči: „Zajeďte před dům.“

Co když nebude nikdo doma? přemítal. Co když si už na nic nepamatují? Co když tady dávno bydlí někdo jiný?

Ponechal zdroj svého utrpení v autě a váhavě i nedočkavě zároveň vystoupil po mramorových schodech k masivním dubovým dvoukřídlým dveřím. Ruce se mu třásly napětím, když stiskl tlačítko a zaslechl zevnitř ozvěnu zvonku. Překvapilo ho, že vůbec někdo otevřel.

Šedovlasá, asi pětašedesátiletá žena. Laskavá, dobře oblečená, příjemná na pohled.

S úsměvem na tváři se Erika slabým hláskem zeptala, co by si přál.

Erikovi uvázla slova v hrdle a zakoktal se, ale laskavý pohled té ženy ho povzbuzoval a dodával mu sil, takže po chvíli s ní mluvil celkem nenucené a celý se rozplýval, jak dobře znal dílo jejího manžela a jak je obdivoval.

„Jak je od vás hezké, že jste si na něj vzpomněl!“

„Měl jsem náhodou cestu kolem a říkal jsem si, tedy doufal jsem, že by vám snad nevadilo, kdybych se zastavil a řekl vám, jak jsem měl jeho romány rád.“

„Proč by mi to mělo vadit? Naopak, jsem neobyčejně potěšená.

Tak málo čtenářů si dnes najde čas… Nechcete jít dál?“

Erik si v tom velkém domě připadal jako v mauzoleu – zima a každý zvuk se nesl dutou ozvěnou.

„Nechtěl byste se podívat do manželovy pracovny? Tam, kde psal?“ zeptala se stárnoucí žena.

Prošli ledovou mramorovou halou. Žena otevřela ozdobné dveře a pokynula Erikovi, aby vstoupil do svatostánku.

Pracovna byla nádherná. Vysoká, široká, jedním slovem prostorná místnost, na stěnách mezi policemi s knihami obrazy nedozírné ceny, hustý jemný koberec, okna s výhledem na oceán pokrytý bílými čepicemi vln, mezi kterými uháněly, hnány svěží brízou, loďky plachtami pozlacenými sluncem.

Ale hlavní pozoruhodnost stála uprostřed – velký lesklý psací stůl z týkového dřeva a na něm jako kalich na oltáři stařičký psací stroj značky Smith-Corona z padesátých let.

„Tak tady manžel psal svá díla,“ řekla žena pyšně. „Každé ráno od osmi až do pravého poledne. Pak jsme se naobědvali a potom skočili nakoupit k večeři nebo si šli zaplavat nebo si vyjeli na plachetnici.

V zimě jsme chodívali na dlouhé procházky podél pobřeží.

Winston miloval zimní oceán. Víte, on… Promiňte, vykládám vám tu nesmysly.“

„Neomlouvejte se, to je naprosto v pořádku. Chápu, jak se asi cítíte. Používal tuhle Smith-Coronu?“

„Každý den u ní seděl.“

„Ptám se, protože jsem před časem koupil takový zvláštní, obrovský psací stroj. Vypadal tak pozoruhodně, že mě zaujal. Chlap, který mi ho prodal, tvrdil, že kdysi patřil vašemu manželovi.“

„Ne, to…“

Erikovi se sevřelo hrdlo a srdce mu vynechalo zoufalstvím.

„Ale moment, teď si vzpomínám,“ vyhrkla šedovlasá žena a Erik zatajil dech.

„Ta strašně ohavná věc, že?“

„Ano, ten popis sedí.“

„Winston ji schovával ve skříni. Pořád jsem mu říkala, ať ten krám vyhodí, ale Winston tvrdil, že by mu to jeden jeho přítel nikdy neodpustil.“

„Přítel?“ To slovo uvázlo Erikovi v krku jako rybí kost.

„Ano. Stuart Donovan. Často spolu plachtili. Winston jednoho dne přinesl tu věc domů. ‚Je to vzácná starožitnost,‘ řekl mi. ‚Dostal jsem ho jako dárek. Od Stuarta.‘ No, připadalo mi to jako kus šrotu, ale přítel je přítel a Winston si dárek ponechal. Ale když potom zemřel…“

Ženě se zlomil hlas. „Prostě jsem ho prodala spolu s ostatními věcmi, které jsem nepotřebovala.“

Erik vystoupil z auta. Slunce už zašlo za obzor a kolem něj se usazovala tma. Stál uprostřed malebné vesničky na pobřeží Long Islandu a nasával lahodný slaný oceánský vzduch. Zahleděl se na vývěsní štít nad vchodem: DONOVANOVY PSACÍ STROJE – NOVÉ A POUŽITÉ – OPRAVENÉ A RENOVOVANÉ. Původně měl v plánu pouze zjistit, kde Donovanova firma sídlí, a vrátit se až ráno, až bude otevřeno. Ale teď ho udivilo, že staženými žaluziemi prosvítá matné světlo. I když cedulka na dveřích hlásala ZAVŘENO, za skleni se míhala nejasná postava.

Erik zaklepal. Postava se přišourala blíže. Žaluzie se nadzvedla a za sklem se objevila tvář věkovitého starce a zamžourala na Erika.

„Zavřeno,“ oznámil stařec sotva slyšitelným hlasem.

„Ne, počkejte! Musím s vámi mluvit! Je to moc důležité!“

„Zavřeno,“ zopakoval stařec.

„Winston Davis.“

Stín už se začal obracet, ale při těch slovech se zarazil. Stařec znovu vytáhl okenici a vyhlédl.

„Vy jste Stuart Donovan?“

Stařec přikývl. „Winston? Řadu let jsme byli přátelé.“

„Proto si s vámi potřebuju promluvit.“

„Tak pojďte dál,“ pozval ho stařec, zjevně zaujatý, i když nechápající.

Shrbený, křehký, opíral se o dřevěnou hůl. Límec košile byl pro svraštělý krk příliš velký. Voněl mátou.

„Chci vám něco ukázat,“ řekl Erik a spěchal k limuzíně. Vzal ohyzdný psací stroj a vlekl ho ke dveřím.

„Ale! To je přece…“ Stařec úžasem vytřeštil oči.

„Já vím. Váš dárek Winstonovi.“

„Kde…“

„Koupil jsem ho ve vetešnictví.“

Stařec zasténal, přemožený žalem.

„Je pokažený,“ oznámil Erik. „Přišel jsem za vámi, jestli byste ho neopravil.“

„V tom případě určitě víte…“

„Je to tajemství. Absolutní tajemství. Podívejte, já ho potřebuju.

Jestli mi ho nespravíte, jsem v pěkném průšvihu.“

„Mluvíte stejně jako Winston.“ Starcovy oči se zahalily vzpomínkami na události před mnoha lety. „Několikrát za mnou přišel vyděšený k smrti, že se stroj pokazil. ‚Smlouvy. Tantiémy. Jestli mi ho nespravíš, jsem vyřízený,‘ naléhal a málem brečel. Naštěstí jsem ho vždycky dal zase do pořádku.“ Stařec se nostalgicky pousmál.

„A pomůžete i mně? Královsky vám zaplatím.“

„Ach, ne. Já účtuju každému stejně. Už jsem byl na odchodu.

Žena čeká s večeří. Ale tento model je moje mistrovské dílo. Ukažte, podívám se na něj. Kvůli Winstonovi. Položte ho sem na pult.“

Erik položil stroj a protřepával si znavené paže. „Jednu věc nechápu.

Proč jste si tu věc nenechal? Vždyť je to hotový poklad.“

„Měl jsem jiné.“

Erik ztuhl překvapením.

„A kromě toho,“ pokračoval stařec, „jsem měl vždycky tolik peněz, kolik jsem potřeboval. Boháči mají na můj vkus až příliš mnoho starostí. Například Winston. Ke konci z něj byl jen uzlíček nervů. Třepal se hrůzou, že se stroj pokazí tak, že už nepůjde opravit.

A to ho zničilo. Dnes lituju, že jsem mu ho dal. Ale byl ke mně štědrý, dával mi deset procent z toho, co vydělal.“

„Já vám dám ještě víc, jenom mi ho, prosím vás, opravte. Pomozte mi.“

„Podívám se, v čem to vězí.“

Stařec si pohvizdoval, broukal, brumlal a hrabal se ve stroji.

Uvolňoval šroubky a zkoušel páčky.

Erik se střídavě hryzal do rtů a okusoval si nehty.

„Tahle vzpěra je prý zlomená.“

„Ach, to je jen drobná závada a mám plno náhradních. Snadno ji mohu vyměnit.“

Erik vydechl nekonečnou úlevou. „V tom případě byste snad…“

„Klávesy se zasekly, protože je ta vzpěra zlomená,“ vysvětloval stařec. „Ale stroj nefungoval ještě předtím, než se zasekly, že?

Netvořil.“

Erik se obával, že se na místě pozvrací. Zbledl jako stěna a jen němě přikývl.

„Víte, problém je v tom,“ řekl stařec, „že tomuto psacímu stroji došla slova. Použil už všechna, která měl v zásobě.“

Erik musel potlačit zoufalé nutkání vykřiknout. To nemůže být pravda, opakoval si znovu a znovu. „Tak do něj nějak vpravte další slova,“ vydechl nakonec.

„Ach, ani nevíte, jak bych si to přál. Ale jakmile jednou slova dojdou, nová tam nijak nedostanu. Nevím, proč se to nedaří. Opakovaně jsem se o to pokoušel, ale pokaždé bylo mé úsilí marné. Vždycky jsem musel sestrojit úplně nový model.“

„Tak to udělejte. Zaplatím vám, kolik si řeknete.“

„Je mi líto, ale to bohužel nemohu. Ztratil jsem fortel. Vyrobil jsem celkem pět úspěšných modelů, ale šestý a sedmý selhaly a osmý, to už byla totální katastrofa, a tak jsem to přestal zkoušet.“

„Zkuste to znovu.“

„Nemohu. Nedokážete si představit, kolik mě to stojí sil. Tělesných a hlavně duševních. Vždycky, když jsem dokončil model, měl jsem úplně prázdný mozek a každé slovo mě stálo nezměrné úsilí.“

„Zatraceně! Musíte to zkusit!“

Stařec zavrtěl hlavou. „Je mi vás líto.“

Vzadu v dílně za starcem Erik spatřil podobný model, jako měl sám. Páčky, knoflíky, lišty.

„Tamhle za ten vám zaplatím milion dolarů.“

Stařec se pomalu otočil. „Ach, myslíte tamten. Ne, to bohužel nepůjde. To je můj vlastní. Postavil jsem ho pro děti. Teď mají svoje rodiny, svoje děti, a když přijedou na návštěvu, vnoučata si s ním rády hrají.“

„Zdvojnásobím svou nabídku.“

Erik pomyslel na svůj obrovský dům nad Hudsonem, na své víkendové domky a pozemky v Bimini a Malibu, na svou jachtu, výlety do Evropy a na své ferrari.

„K čertu, já ji ztrojnásobím.“

Zbývá mi šest dní, uvažoval. Do té doby musím mít rukopis hotový. Zatraceně napjatý termín. Ale když budu psát celé dny a celé noci…

„Musíte mi ten stroj prodat.“

„Já ty peníze nepotřebuju. Jsem starý. Mně už peníze nic neříkají.

Je mi líto.“

Erik ztratil poslední zbytky sebeovládání. Obešel pult a vrhl se do dílny. Popadl psací stroj. Když se mu v tom stařec pokusil zabránit, Erik ho neurvale odstrčil. Stařec upadl a sevřel Erikovy nohy.

„Je můj!“ naříkal stařec. „Postavil jsem ho pro děti. Nesmíte mi ho brát.“

„Čtyři! Čtyři miliony dolarů!“ křičel Erik.

„Nedám ho ani za všechny peníze na světě!“

Stařec držel vší silou Erika za nohy.

„K čertu s vámi!“ zařval Erik. Položil stroj na pult, popadl starcovu hůl a praštil ho do hlavy. „Potřebuju ho! Je tak těžké to pochopit?“

A znovu starce udeřil. A znovu. A ještě jednou. A zase.

Stařec se zachvěl v předsmrtné křeči. Z hole kapala krev.

V dílně zavládlo ticho.

Erik zíral na hrůzu, která po něm zůstala. Zavrávoral, upustil hůl a strčil si prsty do úst.

A pak mu to došlo. „Je můj.“

Z každého předmětu, kterého se dotkl, setřel otisky prstů. Vyměnil oba stroje, takže ten rozbitý teď ležel na stole v dílně. Řidič neví, k čemu uvnitř došlo, a pravděpodobné se to nikdy nedozví.

Vražda starého pána v malé vesnici na Long Islandu určitě moc pozornosti médií nepřiláká. Jistě, paní Davisová si možná vzpomene na večerního návštěvníka, ale spojí si s ním starcovu vraždu? A i kdyby, stejně Erika nezná.

Erik riskoval a vyhrál. Popadl cenu pro vítěze, a i když se prohýbal pod její tíhou, rozběhl se k autu.

Na stole v jeho pracovně stál počítač IBM-PC s nainstalovaným textovým editorem. Erik ho nikdy nepoužil a počítač sloužil jedinému účelu – měl oklamat návštěvníky, aby nezjistili, jakým způsobem vytváří svá díla. Zvuk odjíždějící limuzíny Erik vůbec nevnímal.

Rozsvítil a spěchal ke stolu. Odstrčil počítač stranou a položil na jeho místo svou kořist, svou spásu. Ještě šest dní. Ano, dá se to stihnout. Spousta šampaňského, spousta televize. A po tolika psaní úplně ztuhlé klouby bolavých prstů. Ale stihnout se to dá.

Nalil si sklenku až po okraj – potřeboval to. Zapnul televizi a navolil oblíbený filmový kanál. Zapálil si cigaretu a při úvodních titulcích Únosců mrtvol horečně roztančil prsty na klávesnici.

Právě spáchal vraždu. Klepal se hrůzou, stále ještě v šoku, ale měl nový model. Nepřijde o jachtu, o tryskáč, o své tři domy. Večírky budou moci pokračovat. A když tak o tom Erik přemýšlel, dokonce ušetřil čtyři miliony dolarů, které by jinak starci za jeho výtvor zaplatil.

Z náhlého popudu, hnán zvědavostí, se podíval, co zatím napsal.

A začal ječet jako smyslů zbavený.

Náhodné mačkání kláves vyprodukovalo, jak očekával, smysluplná slova a věty. Ovšem nikoliv pokračování košatého příběhu Parsovova háje, nýbrž diametrálně odlišný text, Honzík běží. Alenka také běží. Rek honí míček.

(„Postavil jsem ho pro děti. Teď mají svoje rodiny, svoje děti, a když přijedou na návštěvu, vnoučata si s ním rády hrají.“) Erik zařval tak hlasitě, že přehlušil rachot kláves otiskujících na papír další písmena.

Rek běží do kopce. Alenka běží za Rekem. Honzík běží za Alenkou.

Erikův křik nakonec probudil sousedy, kteří bydleli půl míle daleko. Vyděsili se, že ho někdo vraždí, a zavolali na pohotovost.

Když příslušníci státní policie vtrhli do domu, našli Erika, jak buší do kláves a vydává přitom nelidské zvuky.

Těžko říci, co na ně zapůsobilo odpudivěji – jestli ten ošklivý předmět, nebo šílenec, který do něj mlátil. Ale když ho od obludného psacího stroje konečně odtrhli, jeden z policistů se podíval, co to ten člověk tak usilovně psal.

Alenka šplhá na strom. Honzík šplhá na strom. Rek štěká na Honzíka.

A o kousek níž – netrvalo dlouho a zjistili skutečný význam slov – Erik zabil pana Donovana. Erik zabil starce holí. Erik mě ukradl. Erik půjde do vězení.

Možná to byla jen hra světel a stínů, nebo snad tou podivuhodnou klávesnicí, kdo ví. Ale ať už byl důvod jakýkoliv, policista později odpřísáhl – pouze své manželce, kdepak veřejně –, že se ten zatracený psací stroj usmíval.

PAST NA NEROZHODNÉ

Dennis Etchison je nejen bohem obdařený prozaik, ale současně i uznávaný editor povídkových antologií. Když v roce 1991 připravoval třetí svazek edice Masters of Darkness (Mistři temnoty), požádal vedle jiných přispěvatelů (byli mezi nimi Clive Baker, Stephen King, Dean Koontz, Joyce Carol Oatesová a další) i mě, aby každý z nás vybral mezi svými povídkami tu nejoblíbenější.

Spolu s povídkou jsme měli krátce vysvětlit, proč jsme zvolili právě tu a ne jinou. Teď máte možnost přečíst si můj příspěvek.

Jak spisovatel vybírá z mnoha povídek právě ten příběh, který nejlépe charakterizuje to, čeho chtěl docílit? Než jsem zvolil Ale já pořád slyším tvůj hlas z roku 1983, přečetl jsem si po sobě řadu dalších a nakonec se rozhodl právě pro tuhle – ne proto, že by patřila k tomu nejhrůznějšímu, co jsem kdy napsal (naskočila mi sice husí kůže, ale netuhl jsem děsem jako při četbě povídky Za tyto a všechny mé hříchy nebo některých pasáží svého románu Testament), ani proto, že by šlo o experimentální změnu literárního stylu (jako ve Skrytém smíchu), ale výlučně proto, že tato povídka je skutečné typickým příkladem postupů a témat, k nimž se – v různé podobě – znovu a znovu vracím.

Podívejme se nejprve na tvůrčí postup. Jako mnoho romanopisců i já považuji povídku za mimořádně obtížný literární útvar pro závazná pravidla formy a značně omezený prostor. Je jistým paradoxem, že mým prvním prozaickým pokusem počátkem sedmdesátých let byl román První krev, ale poté, co jsem dílo poslal svému agentovi, zdál se mi jednou v noci zlý sen, který na mě tak zapůsobil, že jsem si ho prakticky doslova zapsal. Tak vznikly Kapky, otištěné v Ellery Queen’s Mystery Magazine, první literární dílo, za něž jsem získal honorář – dva týdny předtím, než mi zavolal můj agent a oznámil mi, že nakladatelství přijalo První krev a vydá ji knižně.

Ostatní spisovatelé jistě chápou, že Kapky pro mě vždycky budou znamenat něco zvláštního – naplnění mých snů.

Ale když jsem usilovně pracoval na svém dalším díle (onen obávaný syndrom druhého románu: Je vůbec možné, aby se mi to znovu podařilo?), inspirace s náměty k povídkám mě přestala ve spánku navštěvovat. A jak jsem při bolestně pomalém postupu Testamentu řešil jeden problém za druhým, což neobyčejně posilovalo pocit nejistoty a nevíry v sebe sama, nacházel jsem útěchu při psaní krátkých mikropříběhů, které se v duchu hesla „Při troše štěstí to zvládnu za pár dní“ stávaly naplněním mých ambicí být hypnotizérem, kouzelníkem, vypravěčem pohádek.

V té době jsem působil jako profesor americké literatury na univerzitě v Iowě a jednou jsem při přípravě na přednášku úplně náhodou sáhl po díle Roberta Browninga Má poslední vévodkyně – a pocítil záchvěv zjevení. Jak víte, Kapky byly napsány ich-formou, ale jinak jsem k příběhům vyprávěným v první osobě cítil vždy jistý odstup. Důvodem je můj obdiv k dílu Henryho Jamese.

Když Mistr mluvil o svém snad nejzdařilejším a nejdokonalejším románu, hororu Otočení šroubu, označil jej termínem „past na nerozhodné“, protože čtenář na základě příběhu podávaného v první osobě nedokáže rozpoznat, zda vypravěčka mluví pravdu, když líčí, jak se setkala s duchy, nebo je beznadějně šílená. James ve skutečnosti ich-formu odmítal. Považoval ji za trik určený ke zmatení čtenáře, jehož jediným zájmem se pak stává určení, zda vypravěč podléhá sebeklamu, lže, nebo není duševně zdráv. Jak jsem se tedy měl cítit já, oddaný obdivovatel Mistrova díla, když jsem uposlechl instinkt a zopakoval a dále rozvinul techniku použitou v Kapkách, která mě tak přitahovala, přestože ji jeden z mých velkých literárních vzorů zavrhoval?

Odpovědi se mi dostalo právě prostřednictvím Mé poslední vévodkyně Roberta Browninga, který ve svém díle použil tak zvaný „dramatický monolog“, techniku, za jejíhož objevitele je považován – ne v jevištním dramatu (kde je monolog zcela běžnou záležitostí), ale v nedramatickém textu, v poémě. „Tam na stěně je namalována má poslední vévodkyně,“ začíná Browning, respektive jeho vypravěč. A já jsem si položil otázku: Ke komu mluvčí hovoří? A jakým způsobem čtenář tato slova přijímá? Jak se k němu dostávají? Jde o neuvěřitelnou techniku – je umělá a přitom nádherně působivá. Asi v téže době jsem se zamiloval do románů Jamese M. Caina. „Kolem poledne mě vyhodili z náklaďáku, co převážel seno,“ začíná Cainův Pošťák vždycky zvoní dvakrát. Považuji tato slova za jednu z nejlepších úvodních vět všech dob v jednom z největších thrillerů, jaké kdy byly napsány. Jenže Cainův vypravěč se neobracel k imaginárnímu publiku v hledišti; ne, jeho zatracený, osudem ovládaný agresor a oběť v jedné osobě píše svůj vlastní příběh jako jistou formu zpovědi v době, kdy odhodlaný a smířený se světem očekává vykonání rozsudku smrti, k němuž byl za vraždu odsouzen.

A tak jsem se ptal sám sebe: Co kdybys předstíral, že jsi nikdy Jamese nečetl? A toto rozhodnutí prolomilo můj tvůrčí spisovatelský blok bránící mi psát povídky a znovu jsem se vrátil k ichformě. Je přímá, na nic si nehraje. Je intimní. Je živá a názorná. A dovoluje spisovateli zhutnit děj. Zmučený vypravěč chrlí příběh plný děsu. Až téměř do samého konce je povídka Ale já pořád slyším tvůj hlas psána v Browningově duchu. Ale v okamžiku, kdy se hrdina-oběť chápe ve svém hotelovém pokoji pera, aby papíru svěřil svůj hrůzný příběh jako dokument mající jediný účel – aby ti, kteří najdou jeho tělo, pochopili jeho předurčený osud – zde máme Caina, a bůh mu žehnej.

Ukázal mi cestu.

A teď k námětu. Z důvodů, jež jsou příliš složité, abych je v tomto krátkém textu objasňoval, jsem posedlý bezpečností. Tato skutečnost našla svůj odraz v celém mém díle. Nejhrůznější děs, jaký jsem si uměl kdy představit, pro mě vždycky znamenala ztráta rodiny, ztráta některého člena rodiny, možnost, že mě neblahý osud oddělí od těch, které miluji. V mém skutečném životě se tato představa dočkala krutého naplnění, když 27. června 1987 zemřel v patnácti letech (po šesti měsících neuvěřitelného utrpení) na rakovinu kostí můj milovaný syn Matthew. Tuto životní zkoušku jsem popsal v knize Svatojánské mušky. Ale i v Kapkách a dalších povídkách, které vznikly před synovou smrtí, jsem vyjádřil svou obavu z tohoto nejhrůznějšího možného zážitku. Vypravěč příběhu Ale já pořád slyším tvůj hlas ztrácí úplné všechno, co je mu v životě drahé. A na vině není on sám. Na vině je osud. Někdy se prostě stane, že život nefunguje, jak má. Protože, bůh mi pomáhej, život není fér.

Kromě toho, i já jsem tehdy pracoval jako vysokoškolský profesor literatury, i já jsem měl studentku, která tvrdila, že jí posílám prostřednictvím telepatie sexuálně laděné výzvy. Neustále mi volala, vyhrožovala, pronásledovala a obtěžovala – nejen mě (s tím bych se snadno vyrovnal), ale celou mou rodinu. Většina událostí, které popisuji v Ale já pořád slyším tvůj hlas, se skutečně stala – až na to, že ona studentka stále ještě žije a, pokud vím, číhá na další oběť.

Nakonec několik poznámek k místu děje. Když jsem přesídlil z Kanady, kde jsem vyrůstal, do Pennsylvánie a pak do Iowy, zamiloval jsem si bezhraničné nebe a neuvěřitelně plodnou krásu svého adoptivního státu. Tomuhle já říkám exotika. Zajděte si někdy na film Pole snů a pochopíte, jak to myslím. Napadlo mě, že horor se nemusí vždycky odehrávat v tradičním Hawthorneově duchu v přítmí Nové Anglie nebo v otřesných ghetech rozkládajících se velkoměst, nýbrž docela klidně i v jasném slunečním svitu uprostřed nádherné scenerie. Vzpomínáte, jak Cary Grant zoufale prchá před kulometnými střelami z docela nevinného práškovacího letadla v Hitchcockově filmu Severoseverozápad? Svého času jsem přemýšlel o sérii povídek, které by těžily z nekonečných plání širého Středozápadu proťatého silnicí číslo 80, z obrovského, a proto děsivého prostoru, který odděluje jednotlivé izolované komunity. V některých svých povídkách (Bouře, Za tyto a všechny mé hříchy) jsem tento nápad využil. I změna časových pásem v sobě může skrývat netušené nebezpečí.

Jestli tedy zoufale toužíte po bezpečí jako po něm touží hrdina následující povídky a jako po něm toužím i já), zvolte si Ale já pořád slyším tvůj hlas jako návod k použití. Její hrdina – mé alter ego – obětuje život i duši pro svou rodinu. Dobrý člověk. Ach, jak dobře mu rozumím. Protože kdybych já měl tu možnost, rád bych obětoval svůj život a svou duši pro svého syna.

ALE JÁ POŘÁD SLYŠÍM TVŮJ HLAS

Včera v noci zase volala. Ve tři ráno, jako vždycky. Jsem k smrti vyděšený. Už nedokážu dál utíkat. Dole v recepci jsem uvedl falešné jméno, adresu i povolání. I když se momentálně nacházím tady v Johnstownu, stát Pennsylvánie, bydlím v Iowa City, kde přednáším – respektive ještě před třemi dny jsem přednášel – na univerzitě americkou literaturu. Nemůžu ovšem riskovat návrat domů, ale na druhé straně cítím, že už se nedokážu déle skrývat. Každou noc je mi o něco blíž.

Děsila mě od samého začátku. Přišel jsem do školy v osm ráno, abych se připravil na výuku. Vstoupil jsem bočním vchodem do budovy, kde sídlí katedra anglistiky a amerikanistiky, a vyšel po schodech do své pracovny ve třetím patře, která je izolovaná od ostatních prostor požárními dveřmi. Kolegové mě občas častovali veselými poznámkami, že jsem byl poslán do vyhnanství, ale mně to nevadilo, protože v odlehlém koutě budovy jsem se mohl nikým nerušen soustředit na práci. Jen nemnoho studentů mě čas od času navštívilo.

Navzdory ruchu za požárními dveřmi jsem často míval pocit, že jsem v budově zcela sám. A v osm ráno jsem tam opravdu býval sám.

Toho dne jsem se ovšem mýlil. S těžkým kufříkem v ruce jsem namáhavě stoupal po schodišti a šouravý zvuk kroků na schodech z bledě zelené imitace mramoru se odrážel ozvěnou od stěn z neomítnutých červených cihel. První patro. Druhé. Nad hlavou mi bzučelo studené světlo zářivek. Pak se schodiště stáčelo do třetího patra a já jsem ji spatřil. Seděla na židli přede dveřmi mé pracovny. Zastavil jsem se a svraštil obočí. Zmocnil se mě nepříjemný pocit.

Pro vás třeba osm ráno není příliš časně. Už jste nějakou dobu vzhůru a můžete se tedy hned pustit do práce nebo vypravit děti do Školy. Ale vysokoškoláci mají v osm ráno hlubokou půlnoc. Dopolední přednášky a semináře vyloženě nesnášejí, a když už je rozvrh donutí zajít tak brzo do školy, vyškrábou se z postele v nejzazším možném okamžiku a vpotácejí se do učebny ve chvíli, kdy už zahajuji přednášku.

Překvapilo mě proto, že na mě někdo čeká půldruhé hodiny před začátkem výuky. Seděla dost prkenně. Neurčitě hnědé vlasy bez jiskry a lesku, vytahaný beztvarý svetr, vybledlé pytlovité džínsy na kolenou špinavé, s roztřepenými okraji nohavic. Měla tmavé, hluboké oči s divokým, neklidným pohledem.

Několik posledních schodů a už stojím před ní. „Potřebujete konzultaci? Tak brzy?“

Neodpověděla, jen smutně přikývla.

„Chcete si opravit známku? Zdá se vám, že jsem vás mohl ohodnotit lépe?“

Tentokrát bolestně zavrtěla hlavou.

Celý zmatený jsem vytáhl z kapsy klíče, odemkl pracovnu a vstoupil. Místnost byla malá a úzká: pracovní stůl, dvě židle, jedna stěna plná polic s knihami a okno. Posadil jsem se za stůl a dívka váhavě vstoupila. Nejistě se rozhlížela a pak roztržitě zavřela dveře.

Znervóznilo mě to. Jakmile studentka za sebou zavře, hned si dělám starosti, že třeba nějaký kolegů nebo student vyjde nahoru po schodech, zaslechne od mě ženský hlas a začne uvažovat, co tak intimního s ní projednávám, že potřebuji mít zavřeno. Ale i když jsem ji měl okamžitě požádat, aby zase dveře otevřela, její zoufalé oči ve mně vzbudily tak silný soucit, že jsem se zpronevěřil svým zásadám.

Usoudil jsem, že její trápení je natolik osobní, že o něm dokáže hovořit jen v přísném soukromí.

„Posaďte se.“ Usmál jsem se na ni, abych ji uklidnil, i když sám jsem byl všechno, jen ne klidný. „Tak jaké máte potíže, slečno…

Promiňte, ale nevzpomínám si na vaše jméno.“

„Samantha Perryová. Ale ‚Samantha‘ se mi vůbec nelíbí.“ Neklidně se zavrtěla. „Zkracuju si to na…“

„Ano? Na co?“

„Na ‚Sam‘. Chodím na vaše semináře. V úterý a ve čtvrtek v půl jedenácté.“ Kousla se do rtu. „Oslovil jste mě.“

Zamračil jsem se, protože tohle jsem nechápal. „Chcete říct, že má přednáška na vás tak zapůsobila, že…“

„Ne, pane Ingrame. Chci říct, že jste se mnou mluvil. Když jste přednášel, hleděl jste přímo na mě. Ostatních studentů jste si vůbec nevšímal. Všechno, co jste řekl, bylo určeno mně. A když jste mluvil o Hemingwayovi, o tom, jak Frederic Henry touží milovat se s Kateřinou…“

Dívka polkla. „…žádal jste mě, abych se s vámi pomilovala.“

Zalapal jsem po dechu, a abych zamaskoval rozpaky, rychle jsem vytáhl cigaretu a zapálil si ji. „To se mýlíte.“

„Ale já jsem vás slyšela. Díval jste se přímo na mě. Zdálo se mi, že všichni spolužáci určitě poznali, o co vám jde.“

„Já jsem pouze přednášel. Často se dívám studentům do obličeje, abych se ujistil, že dávají pozor. Vy jste si mé chování vyložila naprosto mylně.“

„Nechtěl jste se tedy se mnou pomilovat?“ V hlase jí zazněla mučivá úzkost.

„Ne. Já sex za známky u zkoušky neměním.“

„Ale mně na známce nezáleží!“

„Jsem ženatý. Šťastně ženatý. Mám dvě děti. Ale předpokládejme, že bych vám skutečně takový návrh učinil. Myslíte si, že bych to udělal uprostřed posluchárny plné studentů? Musel bych být snad padlý na hlavu.“

„Takže vy jste nikdy nechtěl…“ Stále se kousala do rtů.

„Je mi líto.“

„Ale vy se mnou mluvíte pořád! Slyším váš hlas i mimo posluchárnu!

Když jdu po ulici nebo ve svém pokoji! Mluvíte na mě i tehdy, když spím! Říkáte, že se se mnou chcete milovat!“

Naskočila mi husí kůže a srdce mi sevřela ledová pěst. „To se pletete. Jen si s vámi zahrává vaše příliš bujná fantazie.“

„Ale vždyť já váš hlas slyším tak jasně a zřetelně! Když se učím nebo…“

„A jak mě můžete slyšet, když tam nejsem?“

„Vysíláte ke mně své myšlenky! Soustředíte se a pak vložíte svůj hlas do mé mysli!“

Adrenalin mi sežehl žaludek. Horečně jsem vymýšlel nějaký argument, abych ji toho bludu zbavil. „Myslíte telepatii? Tak na tu nevěřím. V životě by mě nenapadlo vysílat vám do mozku nějaké myšlenky.“

„Ani podvědomě?“

Zavrtěl jsem hlavou. I kdybych sebevíce chtěl, nedokázal bych jí říci, že je zdaleka nejméně pohledná ze všech mých studentek a že i kdybych nebyl ženatý, na sex s ní bych neměl ani pomyšlení.

„Asi to přeháníte s učením,“ řekl jsem jí. „Chcete dosáhnout co nejlepších výsledků, a proto se v mysli neustále zaobíráte mou osobou.

Proto si myslíte, že slyšíte můj hlas i tam, kde vůbec nejsem.

Snažím se, aby mé přednášky byly co nejpřitažlivější, a v důsledku toho se domníváte že mluvím pouze s vámi.“

„V tom případě byste měl přednášet jinak!“ vykřikla. „To od vás není fér! Je to kruté! Zbytečně mě dráždíte!“ Z očí se jí vyřinuly slzy. „Udělal jste si ze mě blázna!“

„To jsem rozhodně neměl v úmyslu.“

„Ale udělal jste to! Podvedl jste mě! Oklamal!“

„Ne.“

Postavila se tak rychle, až jsem sebou trhl v obavě, že se na mě vrhne nebo začne křičet o pomoc a bude tvrdit, že jsem se ji pokusil znásilnit. Ty zatracené dveře. Teď jsem se v duchu proklínal, že jsem ji nepřiměl, aby je otevřela.

Otřásajíc se vzlyky, zamířila ke dveřím. Chvíli hystericky zápolila s klikou a pak se vypotácela na chodbu a seběhla po schodech.

Otřesený jsem zadusil cigaretu a hned si zapálil další. Hrudník se mi svíral, zatímco dole na schodech doznívala ozvěna jejích zmučených vzlyků a nejistých cupitavých kroků. A pak už jen duté zadunění venkovních dveří.

Obklopilo mě ticho.

O hodinu později čekala v posluchárně. Slzy si už utřela a jedinou známkou toho, k čemu mezi námi došlo, byly oteklé zarudlé oči. Seděla jako na jehlách, tužka se v pohotovosti vznášela nad papírem.

Dával jsem si zatracený pozor, abych se na ni během přednášky ani jednou přímo nepodíval, a ona jen zřídka zvedla hlavu od poznámek.

Po přednášce jsem se zeptal svého doktoranda, který mi pomáhal při seminářích, jestli ji nezná.

„Myslíte Sam? Jasně že ji znám. Trojkařka. Byla u mě na konzultaci.

Ale místo aby se zajímala, jak si zlepšit prospěch, vyptávala se jenom na vás a pumpovala ze mě informace. Má pro vás jakousi slabost. Jinak to nemá zrovna lehké.“

„Jak to?“

„No, je tak obyčejná a nepřitažlivá, že nemá moc přátel, a pochybuju, že si vůbec kdy někam vyjde. A má problémy s otcem. Do žádných podrobností nezašla, ale získal jsem takový dojem, že zatímco její tři sestry jsou krasavice, s ní otec zachází jako s ošklivým káčátkem. Moc se snaží udělat mu radost, ale on ji okázale ignoruje.

Prakticky ji vydědil. A vy jí ho připomínáte.“

„Koho? Jejího otce?“

„Uznává, že jste o deset let mladší než on, ale tvrdí, že vypadáte přesně jako on.“

Cítil jsem, že se o mě pokouší infarkt.

O dva dny později na mě zase čekala – znovu v osm ráno – před pracovnou.

Zmítán napětím jsem odemkl. Jako by mi dokázala číst myšlenky, tentokrát dveře nezavřela. Seděla přede mnou a nevrtěla se.

Jenom na mě zírala.

„Zase se to stalo,“ oznámila.

„Při přednášce jsem se na vás ani jednou nepodíval.“

„Ne. Došlo k tomu později, když jsem šla do knihovny.“ Zoufale se nadechla. „A potom zase, když jsem v menze večeřela. Slyšela jsem váš hlas tak zřetelně, jako kdybyste mi stál za zády.“

„Kolik bylo hodin?“

„Půl šesté.“

„V té době jsem měl poradu u děkana. Věřte mi, Sam, žádná sdělení k vám nevysílám. Dokonce jsem na vás ani nemyslel.“

„Přece se mi to nemohlo zdát! Chtěl jste se se mnou milovat!“

„Chtěl jsem po děkanovi, aby mi přidělil peníze na výzkumný projekt. Na nic jiného jsem neměl pomyšlení. Všechny mé myšlenky se točily kolem toho, jak děkana přesvědčit. A když jsem neuspěl, byl jsem tak otrávený, že jsem se nemohl soustředit na nic jiného, než jak se co nejrychleji opít.“

„Váš hlas…“

„Není skutečný. Kdybych k vám opravdu vysílal své myšlenky, asi bych to přiznal, nemyslíte? Kdyby mi opravdu šlo o to, co mi neustále předhazujete, tak bych to asi nezakrýval, když jste se mě přímo zeptala. Proč bych to měl popírat?“

„Bojím se.“

„Máte problémy s otcem?“

„Cože?“

„Můj doktorand mi řekl, že si mě ztotožňujete se svým otcem.“

Dívka zpopelavěla. „To mělo zůstat tajemstvím!“

„Víte, Sam, já jsem se ho na vás zeptal. On by mi nikdy nelhal.“

„Jestli mi připomínáte mého otce a jestli já chci s vámi do postele, pak to znamená, že se chci milovat…“

„Sam…“

„…se svým otcem! Určitě si o mně myslíte, že jsem naprosto nechutná!“

„Ne, myslím, že jste trochu zmatená. Měla byste vyhledat odbornou pomoc. Měla byste navštívit…“

Ale nenechala mě dokončit. Znovu se hystericky rozplakala, přemožena studem, a vystřelila z mé pracovny jako hnaná běsy.

A tehdy jsem ji viděl naposled. Když jsem o hodinu později zahajoval přednášku, v posluchárně neseděla. Po několika dnech mně studijní oddělení oznámilo, že se odhlásila ze všech předmětů a de facto zanechala studia.

Nastalo léto, po něm podzim. Listopad. Jistého deštivého úterního večera jsme zůstali se ženou dlouho vzhůru a sledovali v televizi těsný průběh prezidentských voleb, plni obav o našeho kandidáta.

Ve tři ráno zazvonil telefon. Tak pozdě nikdo nevolá, pokud…

Vyplašen náhlým zazvoněním jsem se udeřil do hlavy – zrovna jsem si bral z chladničky pivo. Promnul jsem si pulzující místo na lebce a poplašeně jsem se otočil k Jean, manželce, která právě vyšla z obývacího pokoje a mžourala na telefon umístěný v kuchyni.

„Může to být někdo z přátel,“ uklidňoval jsem ji. „Asi nějaké zaručené zprávy o volbách.“

Ale dělal jsem si starosti o naše rodiče. Třeba jeden z nich onemocněl nebo…

Plný nejistoty a obav jsem sledoval Jean, jak zvedá sluchátko.

„Haló?“ Chvíli napjatě naslouchala a pak se zamračením zakryla mikrofon dlaní. „Pro tebe. Jakási žena.“

„Cože?“

„Mladá. Chtěla pana Ingrama.“

„Zatraceně, zase nějaká studentka.“

„Ve tři v noci?“

Málem jsem zapomněl zavřít chladničku a v rozpacích jsem strhl vršek plechovky s pivem. Mám celkem zdařilé manželství. Přiznávám, občas se vyskytly určité problémy, jako u všech dvojic. Ale vypořádali jsme se s nimi a teď jsme spolu šťastní. Jean je pětatřicet, je atraktivní, inteligentní a trpělivá. Jenže její důvěra ve mě v té chvíli očividně procházela náročnou zkouškou. Ta žena mě musí znát zatraceně dobře, když si dovolí volat v tuto dobu.

„Hned to zjistíme.“ Popadl jsem sluchátko, a abych Jean přesvědčil o své nevinnosti, otráveně jsem zavrčel: „Jo. Co chcete?“

„Slyšela jsem vás.“ Křehký, smutný, chvějící se ženský hlas.

„Kdo je tam?“ vyštěkl jsem zlostně.

„Já.“

Ve sluchátku tiše praskalo.

„Kdo to, k čertu, je, já? Řeknete mi laskavě své jméno?“

„Sam.“

Podlomila se mi kolena a musel jsem se opřít o zeď.

Jean jen zírala. „Co se stalo?“ zeptala se a podezřívavě přimhouřila oči.

„Sam, jsou tři v noci. Co sakra máte tak důležitého, že to nemohlo počkat na mé konzultační hodiny?“

„Tři? To není možné. Ne, je jedna.“

„Jsou tři. Proboha svatého, Sam, snad ještě poznám, kolik je hodin!“

„Prosím vás, jenom se na mě nevztekejte. Poslouchám rádio a časové znamení právě ohlásilo jednu hodinu.“

„Kde vlastně jste, Sam?“

„V Berkeley.“

„V Kalifornii? Víte, Sam, že existují časová pásma? Na Středozápadě máme o dvě hodiny více, čili tři ráno.“

„Asi jsem si to neuvědomila.“

„Ale to je absurdní! Pila jste něco? Jste opilá?“

„To zrovna ne.“

„Co má sakra znamenat tohle?“

„No, vzala jsem si nějaké prášky. Nemám ponětí, co to bylo.“

„Ach, panebože.“

„A pak jsem vás slyšela. Mluvil jste se mnou.“

„Ne. Už jsem vám řekl, že si s vámi zahrává vaše představivost.

Ten hlas není skutečný. Zdá se vám…“

„Volal jste mi. Řekl jste, že se chcete se mnou milovat. Chtěl jste, abych za vámi přijela.“

„Do Iowy? Ne. Proboha, zkuste být rozumná. To vás nesmí ani napadnout. Já k vám žádné myšlenky nevysílám.“

„Lžete! Řekněte mi, proč mi lžete!“

„Já se s vámi nechci milovat. Jsem rád, že jste v Berkeley. Zůstaňte tam. Sežeňte si odbornou pomoc. Panebože, copak to nechápete?

To ty prášky! To kvůli nim slyšíte můj hlas. Máte z nich halucinace.“

„Já…“

„Věřte mi, Sam. Opravdu. Já k vám žádné myšlenky nevysílám.

Dokonce jsem ani nevěděl, že jste odjela do Kalifornie. Jste ode mne dva tisíce mil daleko. To, co tvrdíte, je vyložený nesmysl.“

Neodpověděla, ve sluchátku se ozýval jen praskot statické elektřiny.

„Sam…“

Cvaknutí a oznamovací tón. Sevřel se mi žaludek. Strnulý zděšením jsem stále držel sluchátko u ucha. Nasucho jsem polykal a celý se chvěl. Sluchátko zarachotilo ve vidlici.

Jean jen nechápavě zírala. „Kdo to byl? Co je to za Sam? Chce se s tebou pomilovat? Ve tři ráno? Co to se mnou hraješ za hru?“

„Žádnou hru nehraju.“ Napil jsem se piva, ale hrdlo jsem měl stále jako troud. „Raději se posaď. Přinesu ti pivo.“

Jean si sevřela břicho.

„Přísahám, je to jinak, než si myslíš. S nikým nespím. Ale je to špatné. Dost mě to děsí.“

Podal jsem Jean pivo.

„Nevím, proč k tomu došlo, ale jednou na jaře jsem přišel v osm ráno do práce a…“

Jean poslouchala, celá znepokojená. Když jsem domluvil, zeptala se mě, jak Sam vypadá, a trochu se uklidnila, když jsem ji ujistil, že je k politování nehezká.

„Je to pravda?“

„Přísahám.“

Jean si mě zamyšleně prohlížela. „Nijak jsi ji nepovzbuzoval?“

„Ujišťuji tě, že ne. Neměl jsem ponětí, že existuje, dokud jsem na ni nenarazil před dveřmi své pracovny.“

„Ani podvědomě?“

„I Sam se mě na to ptala. Prostě jsem přednášel, jak nejlíp umím. To je všechno.“

Jean se mi dívala přímo do očí. Přikývla a sklopila zrak k plechovce s pivem. „V tom případě to nemá v hlavě v pořádku a ty pro ni nemůžeš nic udělat. Jsem ráda, že odjela do Kalifornie. Na tvém místě bych se klepala strachem.“

„Však já se také klepu. Děsí mě.“

Příští sobotu jsem na večírku seznámil hostitele a jeho manželku s tím, co mě postihlo. Motivem nebyla jen potřeba podělit se o své trápení s někým nezasvěceným. Hostitel byl můj kolega z univerzity a blízký přítel, to je pravda, ale jeho manželka pracovala jako klinická psycholožka a já se potřeboval poradit s odborníkem.

Diana, manželka mého přítele a kolegy, naslouchala zprvu jen se zdvořilým zájmem, ale když jsem dospěl zhruba do poloviny vyprávění, náhle zpozorněla, napřímila se a zabodla do mě napjatý pohled.

Zarazil jsem se. „Co se děje?“

„Povídej dál. Jak to pokračovalo?“

Zamračil jsem se, ale příběh jsem dokončil a čekal na Dianinu reakci. Žádná nepřišla. Hostitelka dolila víno a nabídla obložené chlebíčky.

„Něco tě znepokojilo, že?“

Diana si shrnula dlouhé hnědé vlasy za uši. „Možná o nic nejde.“

„Potřebuju to vědět.“

Diana zachmuřeně přikývla. „Nemůžu stanovit diagnózu pouze na základě tvého povídání, to by bylo nezodpovědné.“

„Ale hypoteticky…“

„A pouze a výhradně hypoteticky. Slyší tvůj hlas. To je typický symptom závažné duševní poruchy. Může jít například o paranoiu.

Nebo schizofrenii. Ten chlap, co zastřelil Johna Lennona, také slyšel hlasy. Stejně tak Mason nebo Samův syn.“

„Proboha,“ vydechla Jean. „Její jméno. Sam.“ Jean s hlasitým cinknutím vypadla vidlička z ruky.

„Ta paralela mě také napadla,“ prohlásila Diana. „Poslyš, Chucku, jestli si tě ztotožňuje se svým otcem, mohla by být nebezpečná Jean a dětem.“

„Proč?“

„Žárlivost. Potřeba ublížit ekvivalentu své matky a svých sester, s nimiž neúspěšně soupeří o otcovu přízeň.“

Zvedl se mi žaludek a víno v něm jako by náhle zkyslo.

„Existuje i jiná možnost, ovšem stejně málo povzbuzující. Jestli ji budeš nadále odmítat, mohla by být nebezpečná i tobě. Místo aby se vypořádala se svým otcem, mohla by přesměrovat svou nenávist a žárlivost na tebe. Tím, že by tě zabila, by ventilovala svou frustraci vůči vlastnímu otci.“

Doslova jsem zpanikařil. „Máš i nějakou dobrou zprávu?“

„Chápej, mluvím čistě hypoteticky. Je docela dobře možné, že prostě lže a tvůj hlas neslyší. Nebo, jak říkáš, užívá nějaké drogy a trpí halucinacemi. Existuje řada možných vysvětlení a bez toho, že bych ji vyšetřila a provedla potřebné testy, se neodvážím stanovit diagnózu. Ale protože jsi náš přítel, jsem ochotná ke kompromisu.

Podle symptomů soudím, že by mohla mít vražedné sklony.“

„Poraď mi, co mám dělat.“

„Ze všeho nejdůležitější je držet se jí z dosahu.“

„Ale vždyť já se o to snažím! Volala z Kalifornie. Vyhrožovala, že si mě vyhledá.“

„Pokus se jí to rozmluvit.“

„Nejsem psycholog. Nemám ponětí, co bych jí měl říct.“

„Poraď jí, aby vyhledala odbornou pomoc.“

„To už jsem zkoušel.“

„Tak to zkus znovu. Ale jestli na tebe zase bude čekat přede dveřmi kanceláře, ne abys s ní šel dovnitř. Nesmíš s ní zůstat o samotě.

Přítomnost cizích lidí by tě mohla ochránit.“

„Jenže v osm ráno je celá budova prázdná.“

„Vymysli si nějakou výmluvu a odejdi. Prostě ji tam nechej sedět.

A ty, Jean, kdyby přišla k vám domů, nesmíš ji pustit dál.“

Jean zbledla. „V životě jsem ji neviděla. Jak ji mám poznat?“

„Chuck ji přece popsal. Nic neriskuj. Nevěř nikomu, kdo by ji jen vzdáleně připomínal, a dávej pořádný pozor na děti.“

„Jak? Rebece je dvanáct, Zuzce devět. Přece je nemůžu zavřít doma.“

Diana otáčela sklenkou v ruce a neodpovídala.

„Ach, bože všemohoucí…“ vydechla zničeně Jean.

V následujících několika týdnech jsme prožívali hotové peklo. Při každém zazvonění telefonu jsme sebou s Jean vyděšeně škubli a zírali na přístroj. Ale pokaždé volal někdo z našich známých nebo kamarádů našich dětí, případně nám někdo nabízel tepelnou izolaci, předplatné časopisu nebo úklid domu. Každý den jsem musel posbírat všechnu odvahu, než jsem zahájil výstup do třetího patra ke své pracovně.

Tiché modlitby byly vyslyšeny. Sam tam na mě nikdy nečekala. Napětí postupně opadalo. Začínal jsem doufat, že ji posedlost mou osobou přešla.

Přišel Den díkůvzdání – poslední klidný den mého života. Zašli jsme si do kostela. Naši rodiče žijí příliš daleko, než abychom na svátky odjeli k nim, ale pozvali jsme pár přátel na večeři. Dívali jsme se na sportovní přenos. Pomohl jsem Jean připravit zálivku na pečeného krocana a osobně jsem upekl dýňový koláč. Přátelé, kteří s námi večeřeli, byli můj kolega z univerzity a jeho žena, klinická psycholožka.

Zajímala se, jestli mě moje studentka pořád ještě obtěžuje. Potřásl jsem důrazně hlavou, usmál se a pozvedl sklenku na znamení díků.

Hosté se zdrželi dost dlouho, protože v televizi běžel zajímavý film. Cítili jsme se s Jean příjemně unavení, ale po dobrém jídle, dobrém víně a večeru s dobrými přáteli spokojení, když jsme po půlnoci umyli nádobí, lehli si, pomilovali se a zmoženi dlouhým dnem usnuli.

Zazvonil telefon a já se probudil v naprostém šoku. Zatápal jsem po vypínači lampičky na nočním stolku. Jean třeštila oči hrůzou.

Sevřela mi paži a ukázala na budík. Byly tři hodiny.

Telefon vytrvale vyzváněl.

„Nezvedej to,“ nabádala mě Jean.

„Co když je to někdo jiný?“

„Sám víš, že není.“

„Jestli volá Sam a já to nezvednu, mohla by příště místo telefonování rovnou zazvonit u dveří.“

„Proboha svatého, donuť ji nějak, aby s tím přestala.“

Popadl jsem sluchátko, ale hlasivky odmítly poslušnost.

„Jdu za tebou,“ zanaříkal hlas.

„Sam?“

„Slyšela jsem tě. Nezklamu tě. Už brzo budu u tebe.“

„Ne. Počkejte. Poslouchejte.“

„Už jsem poslouchala. Celou dobu tě slyším. Tu touhu v tvém hlase. Naléháš na mě, abych přišla za tebou, abych tě držela za ruku, abych se s tebou milovala.“

„To není pravda.“

„Říkáš, že tvoje žena na mě žárlí. Přesvědčím ji, že je k tobě nespravedlivá. Přinutím ji, aby ti dala svobodu. A potom budeme spolu šťastní.“

„Kde jste, Sam? Pořád v Berkeley?“

„Ano. Celé svátky jsem byla sama. Otec nechtěl, abych přijela domů.“

„Musíte zůstat v Kalifornii, Sam. Já jsem k vám svůj hlas neposlal.

Potřebujete pomoc. Musíte vyhledat lékaře. Uděláte to pro mě? Jako laskavost?“

„Už jsem to udělala. Jenže doktor Campbell mě nechápe – myslí si, že si jenom představuju, že tě slyším. Vysmívá se mi. Neuvědomuje si, jak moc mě miluješ.“

„Sam, musíte si s ním znovu promluvit. Musíte se mu svěřit se svými plány.“

„Já už nemůžu dál čekat. Už brzo budu u tebe. Budu s tebou.“

Srdce mi bušilo jako splašené a v hlavě mi dunělo. Trhl jsem sebou, když mi Jean vytrhla sluchátko.

„Nechte nás na pokoji!“ křičela Jean. „Už sem nevolejte! Přestaňte nás terorizovat a…“

Podívala se na mě s panikou v očích. „Nikdo tam není. Linka je němá. Slyším jenom oznamovací tón.“

Píšu tohle tak rychle, jak dokážu. Moc času mi už nezbývá. Už jsou skoro tři hodiny ráno.

Oné noci jsme se už nesnažili znovu usnout. Nemohli jsme.

Oblékli jsme se, sešli dolů a u kávy zvažovali, co podniknout. V osm hodin, jakmile jsme oblékli dětí a posadili je do auta, jsme odjeli na policii.

Vyslechli nás s pochopením, ale nemohli nám nijak pomoci.

Koneckonců, říkali, Sam neporušila žádný zákon. Její hovory nebyly ani urážlivé, ani obscénní; bylo by velmi těžké dokázat jí, že mě sexuálně obtěžovala; nikdy nevyslovila přímou hrozbu. Dokud někomu z nás neublíží, má policie svázané ruce.

„Musíte nás přece chránit,“ naléhal jsem.

„Jak?“ zeptal se službukonající seržant.

„Přidělte nám policistu, aby hlídal náš dům.“

„Na jak dlouho? Den, týden, měsíc? Ta žena se už třeba vůbec neozve. Máme moc práce a málo lidí. Je mi líto, ale nemůžu uvolnit žádného pochůzkáře pouze na to, aby vás hlídal. Můžu jediné. Občas k vám pošlu hlídkový vůz, aby zkontroloval situaci. To je všechno.

Ale jestli se ta ženská u vás ukáže a bude vás nějak obtěžovat, okamžitě nám to ohlaste. Postaráme se o ni.“

„Jenže to už může být pozdě!“

Vrátili jsme se domů a nepustili děti ven. Sam to sice ještě nemohla z Kalifornie stihnout, ale co jiného nám zbývalo? Nemám žádnou zbraň. Jestli zůstaneme všichni pohromadě, máme šanci se ubránit.

To se stalo v pátek. Spal jsem velmi neklidně a ve tři ráno zazvonil telefon. Samozřejmě Sam.

„Už jdu.“

„Sam! Kde jste?“

„V Renu.“

„Vy neletíte letadlem?“

„Ne, to nemůžu.“

„Vraťte se, Sam. Vraťte se do Berkeley a zajděte si za tím doktorem.“

„Nemůžu se dočkat, až budeme spolu.“

„Prosím vás…“

Oznamovací tón.

Hned ráno jsem zavolal do Berkeley na informace. Sam se zmínila o jakémsi doktoru Campbellovi, ale dívka z ústředny nikoho takového ve zlatých stránkách nenašla.

„Zkuste univerzitu,“ vyštěkl jsem na ni. „Školní psychology nebo psychoterapeuty.“

Nemýlil jsem se. Jistý MUDr. Campbell pracoval jako univerzitní psychiatr. V sobotu jsem samozřejmě nemohl očekávat, že ho zastihnu v ordinaci, ale u něj doma vzala telefon nějaká žena. Vrátí se až odpoledne. Ve čtyři se mi ho konečně podařilo zastihnout.

„Máte pacientku jménem Samantha Perryová,“ začal jsem.

„Měl jsem. Už nemám.“

„Já vím. Odjela do Iowy. Chce mě navštívit. Bojím se jí. Domnívám se, že by mohla být nebezpečná.“

„Nuže, nemusíte si dělat žádné starosti.“

„Copak ona není nebezpečná?“

„Potenciálně by mohla být.“

„Ale řekněte mi, co mám dělat, až se objeví u mě doma. Léčíte ji, tak mi snad poradíte, jak postupovat.“

„Ne, pane Ingrame. Slečna Perryová vás nenavštíví. V noci na Den díkůvzdání, hodinu po půlnoci, abych byl přesný, spáchala sebevraždu.

Předávkovala se prášky na spaní.“

Zatmělo se mi před očima a musel jsem se opřít o kuchyňský stůl, jinak bych upadl. „To není možné.“

„Viděl jsem tělo a identifikoval je.“

„Ale ona mi té noci volala.“

„Kolik bylo?“

„Tři ráno středozápadního času.“

„Neboli jedna v noci v Kalifornii. Bezpochyby těsně předtím nebo krátce poté, co spolkla prášky. Nezanechala dopis na rozloučenou; místo toho vám zavolala.“

„Vůbec nenaznačila…“

„Často o vás mluvila. Něco ji k vám morbidně přitahovalo. Trpěla chorobným bludem, že na ni telepaticky působíte, že jí vkládáte do mysli svůj hlas.“

„To samozřejmě vím! Trpěla paranoiou? Měla vražedné sklony?“

„Pane Ingrame, už tak jsem vám řekl víc, než jsem měl. I když je mrtvá, nemohu se zpronevěřit lékařskému tajemství.“

„Víte, pane doktore, já nejsem tak úplně přesvědčen, že je opravdu mrtvá.“

„Co prosím?“

„Jestli zemřela ve čtvrtek v noci, jak vysvětlíte, že mně volala v pátek v noci?“

Linka na chvíli oněměla a přímo jsem cítil, jak lékař váhá.

„Pane Ingrame, asi jste příliš rozrušený. Nevíte, co říkáte. Nejspíš jste si obě noci zaměnil.“

„Říkám vám, že mi volala v noci na dnešek!“

„A já říkám vám, že zemřela v noci ze čtvrtku na pátek. Buď si z vás někdo dělá blázny, nebo…“ Lékař v rozpacích polkl.

„Nebo?“ Chvěl jsem se jako osika. „Nebo jsem blázen já a také slyším hlasy?“

„Pane Ingrame, měl byste se uklidnit. Opravdu mluvíte zmateně.“

Pomalu jsem odložil sluchátko, srdce sevřené děsem. „Vím naprosto bezpečně, že jsem slyšel její hlas.“

Té noci Samantha znovu zavolala. Ve tři ráno. Ze Salt Lake City.

Když jsem podal sluchátko Jean, slyšela jen oznamovací tón.

„Ale vždyť jsem slyšel, že ten zatracený telefon zvonil!“ ohradil jsem se proti nevyslovenému podezření.

„Třeba to byl nějaký zkrat! Říkám ti, Chucku, že na druhém konci linky nikdo nebyl.“

Noc z neděle na pondělí. Tři hodiny ráno. Cheyenne, stát Wyoming.

Blíží se. Jenže to přece nemůže, když je mrtvá.

Redakce univerzitních novin odebírá výtisky všech důležitých studentských časopisů z celých Spojených států. V pondělí ráno jsme s Jean naložili děti do auta a odjeli do redakce. Páteční vydání zpravodaje z berkeleyské univerzity už dorazilo. Horečně jsme ho prolistovali.

„Tady!“ Dvoupalcový sloupek. Náhlé úmrtí studentky. Samantha Perryová. Příčina smrti ohleduplně vynechána.

Venku na parkovišti se Jean zeptala: „Tak co, už konečně věříš, že je mrtvá?“

„Jak je teda možné, že slyším její hlas? To mi vysvětli! A jestli si myslím, že mluvím s mrtvolou, musím být blázen, ne?“

„Ovládá tě pocit viny za její smrt, protože si namlouváš, že se zabila kvůli tobě. To nemusíš. Nemohls udělat nic, abys jí v tom zabránil.

V posledních několika dnech jsi toho moc nenaspal a podlehls divokým představám.“

„Sama musíš uznat, že telefon opravdu zvonil!“

„Ano, to je fakt. Nedokážu to vysvětlit. Jestli máme pokažený telefon, dáme ho opravit. A aby měla dušička pokoj, požádáme okamžitě o přidělení tajného čísla.“

Cítil jsem se o něco lépe. Po několika skleničkách jsem dokonce dokázal usnout.

Ale v noci z pondělí na úterý telefon znovu zazvonil. Tři hodiny ráno.

S trhnutím jsem se probudil. Klepal jsem se jako osika a trval na tom, že tentokrát zvedne sluchátko Jean. Neslyšela nic než oznamovací tón. Když jsem si přitiskl sluchátko k uchu já, uslyšel jsem Samanthin hlas.

„Už jsem skoro u tebe. Pospíším si. Jsem v Omaze.“

„Toto číslo není v seznamu!“

„Ale vždyť jsi mi sám řekl, že máš nové. Tvoje žena ho nechala vyměnit. Snaží se nás od sebe oddělit. Však toho bude brzo litovat.

Miláčku, už se nemůžu dočkat, až budu s tebou.“

Zaječel jsem jako šílenec, až ode mě Jean vyděšeně odskočila.

„Sam, proboha, toto musí přestat!“ řval jsem do telefonu.

„Mluvil jsem s doktorem Campbellem!“

„Ne. To by si nedovolil. Neodvážil by se porušit lékařské tajemství.“

„Řekl mi, že jste mrtvá!“

„Nemohla jsem bez tebe žít. Ale už brzo budeme spolu.“

Můj křik probudil děti. Dostal jsem hysterický záchvat a Jean musela zavolat sanitku. Lékař s řidičem měli co dělat, aby mi dokázali píchnout sedativum.

Z Omahy je to k nám jeden den cesty. V úterý mě Jean přišla navštívit do nemocnice.

„Už je ti líp?“ zeptala se s pohledem upřeným na kožené řemeny, které mi poutaly ruce a nohy.

„Prosím tě, Jean, musíš pro mě něco udělat,“ požádal jsem ji.

„Ano? Klidně si mysli, že jsem se zbláznil, ale, proboha svatého, udělej to. To, co si myslím, nemůžu podepřít žádnými důkazy, ale vím, že tvůj život je v nebezpečí. Můj také. Musíš vzít děti a opustit město. Musíte se někam schovat. Dnes ve tři v noci bude stát před naším domem.“

Jean se na mě upřeně dívala s hlubokým smutkem v očích.

„Slib mi to!“ naléhal jsem.

Jean si přečetla v mé tváři, jak mučivou úzkost prožívám, a přikývla.

„Třeba to u nás doma ani nebude zkoušet,“ uvažoval jsem nahlas.

„Zdá se, že je vševědoucí. Asi už ví, že ležím v nemocnici.

Možná půjde rovnou sem. Musím odsud zmizet. Zatím nevím jak, ale až odejdeš, já už nějak vymyslím, jak se zbavit těch pout.“

Jean se na mě sklíčeně zadívala. „Chucku,“ vydechla, jako by pozbyla vší naděje.

„Zastavím se doma. Jestli tě tam najdu, budu na tom ještě hůř.“

„Dobře, máš moje slovo. Vezmu Zuzanku a Rebeku a někam odjedeme.“

„Miluji tě.“

Jean se rozplakala. „Nedozvím se, kde jsi.“

„Jestli to přežiju, dám ti vědět.“

„Ale jak?“

„Nechám ti vzkaz u sekretářky katedry.“ Jean se ke mně s pláčem sklonila a políbila mě, přesvědčená, že jsem se zbláznil.

Krátce po setmění jsem stál před naším domem. Jean dodržela slib a odjela i s dětmi. Odemkl jsem garáž, sedl do svého sportovního kupé a vyrazil k nejbližšímu nájezdu na dálnici.

Samanthin telefonát z Iowa City mě ve tři ráno zastihl v jednom z chicagských hotelů. Slyšela můj hlas, který jí prý oznámil, kde jsem.

Byla dotčená a zlobila se. „Řekni mi, proč přede mnou utíkáš.“

Uprostřed noci jsem prchal z Chicaga jako štvanec. Ujížděl jsem až do chvíle, kdy jsem vyčerpáním málem usnul za volantem.

Johnstown, stát Pennsylvánie. Tady v hotelu jsem se zapsal v jednu po půlnoci. Nemůžu spát. Mám hrozný pocit. Včera v noci mi Sam zopakovala: „Už brzo se ke mně připojíš.“ V psacím stole jsem našel dopisní papír.

Bože, jsou tři hodiny. Modlím se, abych ještě viděl východ slunce.

Pár minut před čtvrtou. Nevolala. Nevěřím, že by se mi podařilo uniknout. Jako očarovaný hledím na telefon.

Čtyři hodiny ráno. Ach, kristepane, slyším zvonění.

Konečně mi to došlo. Sam se zabila v jednu hodinu. V Iowě byly díky časovým pásmům v té chvíli tři. Jenže teď jsem v Pennsylvánii, o jednu časovou zónu na východ. Jedna hodina po půlnoci odpovídá tady v Pennsylvánii čtyřem, ne třem hodinám.

Teď.

Zvonění se ozývá s děsivou naléhavostí. A pak jsem si uvědomil ještě něco jiného. Tento hotel je dost neobvyklý. Byl postaven a uspořádán tak, aby se hosté skutečně cítili jako doma.

Zvonění?

Bůh mi pomáhej, to nezvoní telefon. Je to zvonek u dveří.

BOUŘE

Jak už jsem zmínil v úvodní poznámce k Ale já pořád slyším tvůj hlas, široké rovinaté otevřené pláně Středozápadu mají v sobě něco, co dokáže v člověku vzbudit strach stejně jako bázlivou úctu. Když jsem žil v Pennsylvánii, myslel jsem si, že vím, jak vypadá bouřka.

Ale žádné počasí tam mě nepřipravilo na děsivou hrůzu bouří v Iowě.

Jak zdůrazňuje jedna z postav následující povídky, někdy dosahuje vrstva iowských bouřkových mračen úctyhodné výšky deseti kilometrů. Jestli hlasatel v předpovědi počasí varuje před nebezpečím bouřek, zbystříte pozornost. Zelená obloha, vítr o rychlosti sto třicet kilometrů v hodině. Člověk ví, že musí být opatrný. Jistého léta uhodil do mého domu blesk během jediné bouřky třikrát. Když jsem pak v noci ležel v posteli a nemohl usnout, protože vichřice lomcovala okenicemi a já cítil, jak se dům chvěje v základech, rozhodl jsem se o tom napsat povídku. Bouře byla zařazena mezi nejlepší fantastické povídky roku 1984.

Gail to spatřila jako první. Vyšla z motelu do žhavé výhně parkoviště, kde jsem se svým synem Jeffem ukládal zavazadla do kufru našeho stejšnu. Tedy já jsem ukládal a Jeff mě dirigoval a uděloval mi vzrušené desetileté rady ohledně nejlepšího umístění jeho malého kufříku a tamtoho batohu. Zazubil jsem se na jeho sluncem vybledlé vlásky a oříškově hnědé pihovaté tváře a řekl mu, že bez jeho pomoci bych tak náročný úkol v životě nezvládl.

Bylo osm ráno, úterý druhého srpna, ale přes časnou hodinu atakoval velký teploměr před motelem hranici třiceti stupňů ve stínu.

Vysoká, přímo hmatatelná vlhkost vzduchu člověka doslova dusila.

Ukládání zavazadel není žádná dřina, ale přesto jsem měl tričko a džínsy úplně propocené a litoval jsem, že mě nenapadlo obléci si slipy. Obrovské slunce stoupající na východě žhnulo bílým žárem na oslepující křídové modři oblohy. Čeká nás den, kdy klimatizace v autě nebude zbytečnou investicí, ale životně důležitou nutností.

Rukama kluzkýma potem jsem zavřel zadní dveře auta. Jeff přikývl, spokojen s prací, kterou jsem odvedl, a usmál se na někoho za mými zády. Ohlédl jsem se na přicházející Gail. Právě sešla z dohněda vypáleného trávníku a nakrčila obočí, když vstoupila na rozměklý asfalt parkoviště.

„Hotovo?“ zeptala se.

Krátké bílé šortky a slušivé modré bolerko zdůrazňovaly opálenou pokožku a štíhlé, vypracované tělo. Nádherná žena. Nemám ponětí, jak to dokázala, ale zdálo se, že na ni vedro vůbec nepůsobí.

Zlaté vlasy jí hebce splývaly na ramena a střídmé nalíčení jako by žhavou výheň kolem nás lehce ochlazovalo.

„Hotovo – díky Jeffovi,“ odpověděl jsem.

Jeff se pyšně zazubil.

„Dobře. Účet je vyrovnaný a vrátila jsem klíč,“ řekla Gail.

„Můžeme vyrazit.“ Odmlčela se. Jenom…“

„Copak?“

„Ty mraky.“ Ukázala nad moje rameno.

Ohlédl jsem se.

A zamračil se. Na rozdíl od oslepující šmolky nebe na východě se západně od nás otevíral pohled na hrozivá, uhlově černá mračna.

Vířila, kvasila, kypěla nad horizontem, převalovala se a bobtnala.

Vzdálené blesky v nepřetržitém sledu křižovaly oblohu a doléhalo k nám temné dunění hromu.

„Odkud se tohle, k čertu, vzalo?“ Nechápavě jsem zavrtěl hlavou.

„Když jsem začínal balit, bylo úplně jasno.“

Gail zamžourala k hradbě mračen. „Co myslíš, neměli bychom počkat, až se to přežene?“

Pokrčil jsem rameny. „Mraky jsou dost daleko.“

„Ale rychle se blíží.“ Gail se kousla do rtů. „Nevypadá to dobře.“

Jeff se mě chytil za ruku a tvář se mu zkroutila starostmi.

„Je to jen bouřka, synku.“

Ale Jeff mě překvapil. Zjevně jsem neuhodl, co ho znepokojovalo.

„Chci se už vrátit domů,“ zaškemral. „Nechci na nic čekat. Už jsem se dlouho neviděl s klukama. Prosím, prosím, pojeďme.“

Přikývl jsem. „Souhlasím s tebou. Dva hlasy proti jednomu, Gail. Ale jestli se opravdu bojíš…“

„Ne. Já jen…“ Gail se nadechla a zavrtěla hlavou. ‚Asi jsem hloupá. To ty hromy. Víš, že se bouřky bojím.“ Prohrábla Jeffovi vlasy. „Ale nechci, abyste kvůli mně museli čekat. Také se mi stýská po domově.“

Strávili jsme v Coloradu čtrnáct dní. Rybařili jsme, tábořili, procházeli se dávno opuštěnými městy. Nádherná dovolená. Ale stejně nedočkavě, jako jsme na ni vyráželi, jsme se teď vraceli domů.

Včera večer jsme zastavili tady v motelu Howard Johnson v North Plate, malém tichém městečku na mezistátní silnici číslo 80 kdesi uprostřed Nebrasky. Dnes jsme doufali, že před západem slunce dojedeme domů do Iowa City.

„Tak práskneme do koní,“ uzavřel jsem debatu. „Nejspíš to bude jen místní bouřka a snadno jí ujedeme. Zatím nespadla ani kapka.“

„Taky doufám.“ Gail se pokusila o úsměv. Když jsme nasedali do auta, Jeff si spokojeně pobrukoval. Vyjel jsem z parkoviště a zamířil na východní dálniční přivaděč. Nastavil jsem palubní počítač na rychlostní limit devadesát kilometrů v hodině. Čelním sklem pronikaly ostré paprsky slunce. Stáhl jsem sluneční clonu a zapnul klimatizaci a hned poté autorádio. Naladil jsem místní stanici. Podle předpovědi mělo být celý den polojasno a velmi teplo.

„Slyšíš? O bouřce se vůbec nezmínili. Není třeba se znepokojovat.

Jsou to jen mraky z horka.“

Mýlil jsem se. Čas od času jsem se podíval do zpětného zrcátka.

Mraky se kupily stále hrozivěji, tmavé jako noc, a blížily se, jako by nás po dálnici sledovaly. Slunce před námi žhnulo jako kovářská výheň. Jeff si otíral zpocený obličej. Nastavil jsem regulátor klimatizace do polohy POUŠŤ, ale moc to nepomohlo.

„Jeffe, sáhni do ledničky a podej nám kolu.“

Jeff se usmál, ale mě se náhle zmocnil neklid. Příliš pozdě jsem si uvědomil, že se bude muset otočit do zavazadlového prostoru.

„Ach bože,“ vyhrkl a zděšeně sebou cukl.

„Co se stalo?“ Gail se ohlédla, než jsem ji stihl zarazit. „Ach, kristepane, ty mraky!“

Jako by nás pronásledovala zuřivá půlnoc. Zablesklo se a hrom zaburácel jako rána z děla.

„Ještě nás nemají,“ prohlásil jsem optimisticky. Jestli chcete, pokusím se jim ujet.“

„Něco bys udělat měl.“

Vypnul jsem tempomat a postupně přidával rychlost. Sto, sto deset. Od neustálého mhouření očí proti doběla rozžhavené oslepující obloze mě bodavě rozbolela hlava. Nasadil jsem si sluneční brýle.

Ale z ničeho nic jsem je nepotřeboval. Mračna nás konečně dostihla.

Jako mávnutím kouzelného proutku obloha náhle zčernala a ujížděli jsme v převalující se temnotě.

„Sto dvacet,“ vyhrkl jsem nevěřícně. „Jedu stodvacítkou, ale ty mraky jsou ještě rychlejší!“

„To už je skoro hurikán,“ vydechla Gail. „To přece není možné!

V Nebrasce?“

„Já se bojím,“ zamumlal Jeff.

Nebyl sám. Blesky práskaly vpravo vlevo a oslepovaly mě.

Hrom rozechvíval řítící se automobil. A pak se vzduch kolem nás proměnil ve strašidelné zelené moře stínů a já pomyslel na tornádo.

„Najdi nějaké místo, kde se dá zastavit!“ vykřikla Gail.

Jenže v dohledu žádné nebylo. Sjezd k městu (bylo to Kearney) jsme právě minuli a návěští u silnice oznamovalo, že k nejbližšímu parkovišti zbývá osmačtyřicet kilometrů. Nemohl jsem na dálnici jen tak zastavit někde u krajnice, protože za tak snížené viditelnosti by do nás dříve či později někdo narazil, a být to náklaďák, asi bychom nepřežili. Neměl jsem na vybranou, musel jsem jet dál.

„Ještě že neprší,“ ulevil jsem si.

Vzápětí povolila stavidla. Bez sebemenšího varování v podobě drobné spršky se na nás hrnula potopa obrovských kapek, které pleskaly do skla, bubnovaly do střechy a bičovaly asfalt kolem nás.

„Nevidím!“ Zapnul jsem stěrače na nejvyšší rychlost. Ramínka se mi rozkmitala před očima. Snažil jsem se proniknout zrakem přes temné vlny deště, ale povrch vozovky jako by nenávratně zmizel.

Jel jsem příliš rychle. Když jsem šlápl na brzdu, zadní kola stejšnu sklouzla do smyku a zarazila se o vyvýšenou krajnici. Zatajil jsem dech. Pneumatiky konečně získaly kontakt s asfaltem a vůz byl znovu ovladatelný.

Zpomalil jsem na šedesát, ale přívaly deště se valily jako vodopád a pořád jsem vůbec nic neviděl.

„Přitáhněte si pevně pásy.“

Avizované parkoviště jsem beznadějně minul, ale naštěstí se ve světle obzvlášť zuřivého blesku objevila jako zjevení tabule ohlašující odbočku k městu Grand Island. Celý rozechvělý napětím jsem sjel po nájezdové rampě a na křižovatce před sebou zahlédl mezi provazci deště průčelí motelu Best Western. Na zaplaveném parkovišti jsme za sebou nechávali brázdu jako nějaká loď. Zastavili jsme pod krytým vstupem do motelu. Ruce svírající volant mi ztuhly křečí. Námahou mě bolela ramena a napuchlé oči nesnesitelně pálily.

Gail s Jeffem vyběhli pod deštěm bičovanou stříšku a vzápětí zmizeli za dveřmi. Já jsem musel odvézt vůz na parkoviště. Zamkl jsem, a ačkoliv jsem pádil, co mi síly stačily, doběhl jsem pod stříšku na kůži promočený a prochlazený jako rampouch.

V hale mě uvítala skupinka osob. Dva recepční, dvě servírky a uklízečka zírali okny do bouřky. Otřásl jsem se zimou.

„Vezměte si tady ten ručník, pane.“ Uklízečka sáhla mezi naskládané osušky na vozíku a jednu z nich mi podala.

Poděkoval jsem a utřel si obličej a mokré vlasy, z nichž stékala voda v několika potůčcích.

„Neviděl jste nějakou bouračku?“ zeptala se jedna ze servírek.

S osuškou kolem krku jsem zavrtěl hlavou.

„Když přijde bouřka tak náhle, vždycky se někdo nabourá,“ poznamenala číšnice, jako kdyby pochybovala o mé pravdomluvnosti.

Zamračil jsem se. Řekla náhle. „Chcete říct, že tady to boží dopuštění právě začalo?“

Hubený recepční se kolem mě protáhl k oknu. „Krátce předtím, než jste přijeli. Sotva minutu. Díval jsem se tady z okna a obloha byla jako vymetená. Sehnul jsem se, abych si zavázal tkaničku, a když jsem se postavil, všude se kupily mraky a venku se setmělo jako v noci. Nevím, odkud se tu tak náhle vzaly, ale v životě jsem neviděl, že by se tak rychle a tak hustě znenadání rozpršelo.“

„Ale…“ Zamrazilo mě temnou předtuchou. „Ta bouřka nás zastihla nedaleko Kearney. Jeli jsme v té hrůze skoro hodinu.“

„Počítám, že jste se pohybovali na jejím okraji,“ poznamenal recepční, fascinován peklem za oknem. „Asi vás sledovala.“

Ledově studená promočená košile se mi lepila k tělu, ale chlad, který jsem pocítil, vycházel z mého nitra.

Příbojem na parkovišti proplouvala další auta.

„No jo, jak vidím, čeká nás spousta práce,“ povzdechl si recepční a rozsvítil. Proti temnotě venku se zářivky příliš neprosadily.

Vítr vyl jako zběsilý.

Rozhlédl jsem se po hale a teprve teď jsem si všiml, že nevidím Gail ani Jeffa. „Kde je moje žena se synem?“

„Sedí v restauraci,“ odpověděla druhá servírka s uklidňujícím úsměvem. „Tudy tím obloukem. Objednali vám kávu. Horkou a silnou.“

„Díky. Ta mi bodne.“

Do haly se nahrnuli lidé mokří jako vodníci.

Čekali jsme hodinu. I když byla káva opravdu silná a horká, moc mě nezahřála. Klimatizace stále běžela a vodou nasáklé šaty se mi nepříjemně lepily ke studenému chrómu a plastu židle. Chlad mi pronikal až do morku kostí. Rozkýchal jsem se.

„Potřebuješ něco suchého na převlečení,“ starala se Gail. „Ještě chytneš zápal plic.“

Doufal jsem, že bouře poleví, než si zajdu pro suché šaty, ale i uvnitř v restauraci jsem cítil, jak se budova chvěje s každým zaduněním hromu. Déle už jsem čekat nemohl. Svaly se mi svíraly v křečích způsobených prochlazením. „Přinesu kufr.“ Vstal jsem.

„Buď opatrný, tati.“ Jeff vypadal krajně znepokojeně.

S úsměvem jsem se k němu sklonil a políbil ho na čelo. „Neboj, synku.“

U východu z restaurace se ke mně připojila jedna ze servírek, s nimiž jsem prve hovořil. „Chcete slyšet dobrý vtip?“

Neměl jsem náladu na žerty, ale zdvořile jsem přikývl.

„V rádiu právě hlásili místní předpověď počasí. Údajně je horko a jasno.“

Zmateně jsem potřásl hlavou.

„Taková bouřka!“ Servírka se rozesmála. „Zdá se, že nikdo neví, že u nás prší. Tolik přístrojů, samý radar a mapy, ale nemají špetku rozumu, aby se podívali z okna a zjistili si, jak je venku. Jestli se něco změnilo, tak lije ještě víc.“ Znovu se rozesmála. „A největší sranda je, že ten plantala, který u nás předpovídá počasí, je můj manžel.“

Také jsem se zasmál, abych se jí nedotkl, a zamířil jsem do haly.

Byla přeplněná. Dovnitř se tlačili další a další na kost promočení cestovatelé a hlasitě nadávali na počasí. Ždímali si mokré rukávy, tlačili se před pultem a jeden přes druhého si objednávali pokoje.

Protlačil jsem se mezi nimi, zastavil se před prosklenými dveřmi a zíral na nejhorší průtrž mračen, jakou jsem kdy zažil. Skučení větru přehlušovalo výkřiky z haly.

Vztáhl jsem ruku ke dveřím.

Zaváhal jsem. Neměl jsem nejmenší chuť opustit relativní bezpečí motelu.

Náhle vedle mě stál hubený recepční. „Asi nemáte zájem, že?“

Překvapením jsem svraštil obočí.

„Pronajímáme pokoje tak rychle, že brzo budeme plně obsazení,“ vysvětloval. „Ale chci být férový. Byli jste první, kdo se k nám v té slotě uchýlil. Zablokoval jsem jeden pokoj pro případ, že byste chtěli zůstat.“

„To je od vás milé, ale rádi bychom co nejrychleji vyrazili.“

„Nechcete se ještě jednou podívat ven? A pořádně?“

Poslechl jsem. Blesk rozštípl nedaleký strom a v následném rachotu hromu zadrnčely okenní tabulky.

Vana plná horké vody. Řádně propečený biftek. Teplá postel, v níž čekám, až mi uschnou šaty.

„Máte pravdu. Rozmyslel jsem si to. Ten pokoj bereme.“

Celou noc se budova motelu otřásala v základech. I při zatažených závěsech se v pokoji s každým bleskem rozjasnilo jako ve dne. Spal jsem jako na jehlách a probudil se s bolením hlavy. V šest ráno pořád pršelo.

Hlasatel oznamující předpověď počasí působil značně nejistě.

V rachotu hromů jsem se dozvěděl, že městečko Grand Island zaznamenalo nejhorší bouři ve své historii. Ulice plné vody, ucpané kanály, zaplavené sklepy. Byl vyhlášen stav ohrožení a způsobené škody se odhadovaly na miliony dolarů. Ale vysvětlit příčinu živelné pohromy nedokázal nikdo. Povětrnostní situace nedávala žádný smysl.

Frontální porucha byla úzká, přesně ohraničená a nehýbala se.

Kilometr od Grand Islandu – na východ a západ, sever a jih – zářila bezmračná obloha.

Poslední věta mi úplně stačila. Rychle jsme se oblékli a sešli dolů na snídani. Klíč od pokoje jsme odevzdali krátce po sedmé.

„To chcete jet v tomhle lijáku?“ Recepční zavrtěl hlavou. Byl natolik taktní, že nedodal: „Zbláznil jste se?“

„Poslechněte si rádio,“ odpověděl jsem. „Kilometr daleko svítí slunce.“

Byl bych ještě zůstal, nebýt Gail. Tak se bála bouřky – blesky nepřetržitě křižovaly oblohu a hrom burácel prakticky bez přerušení, že ráno už doslova šílela strachem.

„Proboha, vypadněme odsud! Už to nesnesu!“

A tak jsme vyrazili.

Na dálnici jsme se málem nedostali. Auto se nořilo po nápravy do vody. Rozdělovač byl tak zvlhlý, že jsem skoro vydojil baterii, než se mi podařilo nastartovat. Mokré brzdy nefungovaly, a když jsem chtěl odbočit na dálniční přivaděč, musel jsem pokračovat rovně, jinak bych se naboural. Ve smyku jsem o vlásek minul stojící kamion. Když jsem couval, abych se otočil, spatřil jsem příkop v posledním zlomku vteřiny. Ale konečně jsme mířili nahoru k dálnici a nechali potopu pod sebou. Z opatrnosti jsem si nedovolil překročit čtyřicítku.

Jeff byl bledý jako stěna. Koupil jsem mu na cestu nějaké komiksy, ale byl tak vyděšený, že je ani neotevřel.

„Sleduj malý tachometr,“ vyzval jsem ho. „Maximálně kilometr a jsme z toho venku.“

Počítal jsem stovky metrů spolu s ním. Jedna, dvě, tři…“

Bouře zesílila a obloha ještě ztemněla.

„Sedm, osm, devět…“

Cifry mi vázly v hrdle jako střepiny rozbitého skla.

„Ale tati! Kilometr už jsme ujeli a pořád prší.“

„Ještě kousek.“

Ale bouře neustávala, právě naopak. Museli jsme zastavit v Lincolnu, dál to prostě nešlo. Druhý den bouře řádila s neztenčenou silou.

Probili jsme se do Omahy. Z Colorada do Iowa City lze za normálních okolností dojet pohodlným tempem za dva dny.

Tentokrát nám trvala celý dlouhý, mučivě pomalý týden. Bouře nás donutila zastavit v Omaze, pak v Des Moines a potom v jiných městech, o jejichž existenci jsem do té doby neměl tušení. Když jsme se konečně dostali domů, byli jsme tak vyčerpaní a tak vyděšení, že jsme nechali veškerá zavazadla v autě a přímo z garáže padli do postele.

Déšť bičoval okna. Bušil do střechy. Nemohl jsem usnout.

Když jsem vyhlédl ven, zakryl mi výhled vodopád z přetékajícího okapu. Blesk zničil sloup elektrického vedení. Padl jsem na kolena a doloval z paměti každou modlitbu, kterou jsem se kdy naučil, a pak k nim přidal řadu mnohem úpěnlivějších.

Ráno přišli elektrikáři a obnovili nám dodávku proudu. Telefon stále fungoval. Gail zavolala přítelkyni a položila jí jednu jedinou otázku. Když poslouchala odpověď, vyděsilo mě, jak svraštila obočí a pak vytřeštila oči. „Díky,“ zamumlala a položila telefon.

„Celou dobu tady ani nekáplo,“ informovala mě, „a pak včera kolem osmé večer začala bouřka.“

‚Ale zrovna v té době jsme přece přijeli. Proboha svatého, co se to tady děje?“

„Náhoda.“ Gail se zamračila. „Frontální porucha se přesunula sem k nám. Snažili jsme se jí uniknout, ale místo toho jsme ji sledovali.“

Lednička byla samozřejmě vymetená. Oznámil jsem Gail, že zajedu nakoupit, a varoval jsem Jeffa, aby nechodil ven.

„Ale já chci za klukama, tati,“ odmlouval.

„Pusť si televizi. Dokud nepřestane pršet, zůstaneš doma.“

„Pršet nepřestane nikdy!“

Zamrazilo mě. „Proč myslíš?“

„Dnes určitě ne. Je moc zataženo. Lije jako z konve.“

Přikývl jsem. Napětí polevilo. „Klidně kamarádům zavolej, ale ven nechoď.“

Otevřel jsem vrata garáže a zíral na záplavu vody. Slunce jsem neviděl už osm dlouhých dní. Poryvy větru ke mně hnaly proudy vody.

Vyjel jsem z garáže a potopa mě pohltila.

Když jsem se vrátil, Gail vypadala velmi spokojeně. „Na čtyřicet minut se vyjasnilo.“ Usmála se úlevou.

„Tam, kde jsem byl já, ne.“

K nejbližšímu supermarketu to máme od nás necelý kilometr daleko. I když jsem si oblékl plášť do deště a držel nad hlavou deštník, proběhl jsem syčícími automatickými dveřmi úplně promočený.

Zápolil jsem s nepoddajným deštníkem a utrousil k pokladní poznámku o zatraceném dešti, který snad nikdy nepřestane.

Pokladní nechápala, o čem mluvím. „Ale vždyť začalo pršet sotva před minutkou.“

Otřásl jsem se, ale voda, která ze mě proudem crčela, za to nemohla.

Gail mě vyslechla a zbledla; její radost rázem přerostla ve zděšenou nevíru. „Jen co ses vrátil, znovu začalo pršet.“

Promočený papírový pytel s nákupem se protrhl. Nevšímal jsem si konzerv a pečiva na podlaze a spěšně jsem vyladil stanici se zprávami o počasí. Hlas zkreslený statickou elektřinou zněl stejně zmateně jako hlášení jeho kolegy v Nebrasce.

Zpráva se prakticky nelišila od všech předchozích. Nesmyslný vývoj povětrnostní situace, úzká, ohraničená frontální porucha. Kilometr od ní bezoblačná obloha. Malá část Iowa City prožívala nejhorší živelnou pohromu za posledních sto let. Ulice v centru města…

Vypnul jsem rádio.

Horečně jsem uvažoval a pak jsem oznámil Gail, že si zajedu na univerzitu podívat se, jestli nemám nějakou poštu. Ve skutečnosti mě tam hnal jiný důvod a jen jsem doufal, že si ho Gail nedomyslí.

Chtěla něco říct, ale do kuchyně přišel Jeff, oči rozšířené strachem, a naštěstí nás přerušil. „Zavezeš mě k Freddiemu, tati?“

Neměl jsem to srdce ho odmítnout.

Na parkoviště před univerzitou zabubnovaly první kapky deště; nikde žádné kaluže. Bydlím půldruhého kilometru daleko. Zeptal jsem se sekretářky katedry, ale odpověď jsem znal předem.

„Ne, pane doktore. Celé dopoledne bylo jasno. Déšť se spustil teprve teď.“

Z kanceláře jsem zavolal domů.

„Přestalo pršet,“ hlásila Gail. „Nevěřil bys, jak je krásně a slunečno.

Nebe jako vymalované.“

Hleděl jsem z okna do bouřky tak temné a strašné, že jsem sotva viděl bílé hřebeny zpěněných vln na rozvodněné řece.

Hrůza se mi svíjela ve vnitřnostech a pak zasyčela a udeřila.

A tak se to opakovalo podle neměnného vzorce. Kamkoliv jsem se pohnul, bouře v patách za mnou. Když jsem to místo opustil, okamžitě se vyjasnilo. A bylo hůř a hůř. Devět dní. Pak deset. Okamžitě se vyjasnilo. A bylo hůř a hůř. Devět dní. Pak deset. Jedenáct.

Dvanáct. Měli jsme vyplavený sklep, stejně jako všechny domy v okolí. Vítr strhával krytinu. Střechami zatékalo. Ulice rychle podléhaly vodní erozi. Opěrné zídky se bortily a docházelo k sesuvům půdy. Blesk zasahoval sloupy elektrického vedení tak často, že se nám kazily potraviny v chladničkách a mrazničkách. Svítili jsme svíčkami. Kdybychom neměli plynové sporáky, zůstali bychom bez teplého jídla. Stejně jako v Grand Islandu i u nás vyhlásili stav ohrožení a obrovské škody nebylo možné ani vyčíslit.

Ale mě nejvíce bolely následky, které počasí zanechávalo na Gail a Jeffovi. Z vlhkého chladu trpěli oba úpornou rýmou. I já jsem celé dny i noci prokýchal a prosmrkal, ale to by mi tak nevadilo, kdyby Gail každým deštivým dnem stále více neklesala na duchu.

Oči jí zahalil šedavý závoj hluboké deprese a ztratila veškerou chuť do života. Navlečená do dvou svetrů se plížila po domě jako duch a třela si znavené, prochladlé paže, ruce jako led.

Jeff chodil spát mnohem dřív než obvykle, ale usínal později.

Vypadal stále hubenější a pod očima měl hluboké tmavé kruhy.

A také trpěl nočními můrami. Když udeřil blesk, neprobudil nás hrom, ale Jeff o vy výkřiky. Elektřina opět nefungovala, a tak jsme popadli baterky a spěchali k němu do pokoje.

„Vzbuď se, Jeffe. To se ti jen něco ošklivého zdá.“

„Ten Indián,“ zasténal a promnul si vyděšené oči. Zaburácel hrom a Gail sebou prudce trhla.

„Jaký Indián?“ zeptal jsem se.

„Varoval tě.“

„Synku, vůbec nevím, o čem…“

„V Coloradu.“ Gail se ke mně prudce otočila a vyděsila mě stíny, které jí temnota vyryla do tváří. „Ten tanečník, co přivolával déšť.“

„Myslíš toho šamana?“

Cestou jsme tankovali v jistém zastrčeném městečku uprostřed pouště a zaujala nás malá skupinka turistů prohlížejících si stánek s indiánským zbožím naproti čerpací stanici. Rozpadající se chatrč, dlouhý rozviklaný pult, korálky, bubínky, opasky. Skepticky jsem přešel silnici. Vrásčitý shrbený Indián, který vypadal nejméně na sto let, oblečený do rozedraných špinavých hadrů, blábolil jakési nesmysly a tančil v prachu kolem kamenů uspořádaných do kruhu. „Co se tu děje?“ zeptal jsem se mladší ženy, která právě zvedala k oku fotoaparát.

„Je to medicinman. Tančí, aby přivolal déšť, a ukončil tak období sucha.“

Zašoupal jsem nohama v prachu a vzhlédl ke žhavé obloze.

Hlava mě po dlouhé a únavné jízdě v tom vedru bolela jako čert. A cestou jsem viděl neskutečně mnoho podobných stánků a odrbaných, umaštěných Indiánů loudících peníze od turistů. Prodávali předražené falešné artefakty, mizerně vybroušené tyrkysy a zašlé stříbro pochybné kvality. Otočili se zády k odkazu předků a prostituovali na tradicích svého rodu.

Neuvažoval jsem tehdy nad tím, jak moc musí nenávidět bílou rasu za to, jak se na nich provinila. Šlo mi na nervy, jak se nám za svými stoickými obličeji vysmívají, že se necháváme tak snadno napálit.

Věkovitý Indián nemotorně tančil kolem kruhu z kamenů, monotónním hlasem cosi prozpěvoval a šířil kolem sebe výpary té nejpodřadnější whisky.

„Může to zařídit?“ zeptal se Jeff. „Opravdu dokáže přivolat déšť?“

„Jenom balamutí lidi,“ odpověděl jsem. „Podívej, jak mu sypou peníze do té tak zvané původní indiánské misky, kterou koupil v nejbližším supermarketu.“

Turisté mě zaslechli, zpozorněli a podezřívavě se ohlédli.

Stařec se zastavil. „Balamutím lidi?“ Sežehl mě pohledem.

„Nechtěl jsem to říct tak hlasitě. Omlouvám se, jestli jsem vám narušil obchody.“

„Tu misku jsem si vlastnoručně vyrobil.“

„Jo, jistě, samozřejmě.“

Přiblížil se a alkoholické výpary zesílily. „Nevěříte, že svým tancem můžu přivolat déšť?“

„Na tom mi záleží asi jako na loňském sněhu. Jestli chcete, klidně si dál dělejte blázny z turistů, ale svému synovi lhát nebudu.“

„Chcete důkaz?“

„Hele, už jsem vám řekl, že se omlouvám.“

„Bílý muž vždycky říká, že se omlouvá.“

Připojila se k nám Gail a neklidně se rozhlížela. V rozpacích mě zatahala za rukáv. „Nádrž máme plnou. Měli bychom vyrazit.“

Otočil jsem se.

„Však se dočkáte deště! Ještě se budete modlit, aby přestal!“ křikl za mnou stařec.

Jeffa to vylekalo a do mě vjel vztek. „Držte zobák! Vyděsil jste mi syna!“

„Chtěl vědět, jestli dokážu přivolat déšť? Tak se dívejte na nebe!

Teď tančím pro vás! Však si na mě vzpomenete, až udeří blesk!“

Nasedli jsme do auta. „Pitomec jeden starý. Nenech se od něj znepokojovat. Slunce mu vysušilo mozek.“

„No dobře, tak mi vyhrožoval. A co má být?“ odsekl jsem. „Snad si, Gail, opravdu nemyslíš, že to on na mě seslal tu bouřku! Tancem?

Mysli, proboha! Něco takového přece není možné!“

„Tak mi vysvětli, co a proč se tu děje!“

„Zkoušely to stovky odborníků, a bezúspěšně. Jak to mám vysvětlit já?“

„Bouřka je spojena s tebou. Nikdy tě neopustí.“

„To je…“

Chtěl jsem zopakovat „náhoda“, ale to slovo mi uvízlo v hrdle.

Zadíval jsem se na Jeffa a Gail a ve světle baterek jsem si v jejích tvářích přečetl jasné poselství: Je to moje vina. Stali se z nás nepřátelé – oni dva proti mně.

„Ten déšť, tati. Dokázal bys ho zastavit?“

Když zašeptal „prosím“, rozplakal jsem se.

Katedra meteorologie naší univerzity není velká ani významná – jeden profesor, jeden docent a jeden odborný asistent. S profesorem jsem se seznámil před několika lety na jakémsi večírku. Občas jsme si zahráli tenis a několikrát spolu poobědvali. Zjistil jsem si, kdy má konzultační hodiny, a odvážně se vrhl do bouřky, abych ho navštívil.

Když jsem přijel na parkoviště, znovu se o suchý asfalt rozstřikovaly první kapky stále sílícího deště.

Proběhl jsem větrnými poryvy nesoucími přívaly vody a otřepal pršiplášť ve vestibulu budovy, kde katedra meteorologie sídlí.

Schůzku jsem si předem domluvil telefonicky a profesor už na mě čekal.

Pětačtyřicet, pihovatý obličej, téměř holohlavý, ale v zatraceně dobré kondici, jak jsem zjistil při tenisových utkáních, která jsem prohrál.

„Zase prší.“ Zhnuseně potřásl hlavou.

„Stále žádné vysvětlení?“

„Jsem považován za odborníka – a měl bych jím být –, ale tvůj názor bude stejně dobrý jako můj. Jestli to potrvá dál, dám se na věštění z čajových lístků.“

„Nedala by se odpověď hledat…“ Chtěl jsem dodat „v pověrách“, ale to slovo mi nechtělo přes rty.

„Kde?“ Profesor se ke mně pln očekávání naklonil.

Přetřel jsem si rozbolavělé čelo. „Ale nic. Co vlastně způsobuje bouřku?“

Profesor pokrčil rameny. „V podstatě kolize dvou oblačných front. Jedna je teplá a vlhká, druhá studená a suchá. Srazí se tak prudce, že explodují. Výbuch, to je blesk a hrom, a déšť je dým.“

„I v tomto případě?“

„To je právě problém. Žádné dvě fronty jsme nezaznamenali.

A i kdyby, bouře by se přemístila, protože vítr způsobuje podtlak.

Jenže tato bouřka se drží pořád na jednom místě. Posune se o kilometr na jednu či druhou stranu a pak se zase vrátí. Vypadá to, že budeme nuceni přepracovat celou teorii.“

„Nevím, jak bych to…“ Ale svěřil jsem se mu. Se vším.

Profesor se zamračil. „A ty tomu věříš?“

„Nevím jistě. Moje žena se synem každopádně ano. Bylo by to možné?“

Profesor se chvíli přehraboval v papírech. Nalil dva šálky kávy.

Ještě zbývalo, aby se pustil do přerovnávání knih v policích.

„Bylo by to možné?“ zopakoval jsem otázku.

„Jestli mě budeš někde citovat, všechno popřu.“

„Copak existuje ještě bláznivější…“

„V šedesátých letech, když jsem studoval, jsem odjel v rámci přípravy diplomové práce na terénní výzkum do Mexika. Údolí v tamějších horách se vyznačují z hlediska mikroklimatu tak složitou strukturou, že to později vydalo i na vysoce ceněnou dizertaci. Na jednom místě prší tak silně, že několikrát do roka jsou pod vodou celé vesnice. O patnáct kilometrů dál leží údolí, kde nespadne ani kapka. A v jednom údolí, které jsem studoval, došlo k něčemu velmi podivnému. Normálně tam pršelo poměrně často, ale pak sedm let nepoznali, co je to déšť, a údolí vyschlo na troud. Jako by se všechny srážky přestěhovaly za vedlejší horský hřeben, kde bývalo za normálních okolností sucho. A vysvětlení? Žádné, i když jsem dělal, co bylo v mých silách, abych zjistil příčinu. Lidé byli nuceni opustit své domovy a přestěhovat se za deštěm. Onoho sedmého léta se už vzdali vší naděje, že se počasí zachová, jak by mělo. A protože se chtěli do svého údolí vrátit, zajistili si neobvyklou pomoc. Poslali pro kouzelníka.

Živil se jako ‚dešťový tanečník‘ a tvrdil o sobě, že je potomek starých Mayů. Jednoho dne tedy přijel, prošel údolí křížem krážem a modlil se do všech světových stran. V geometrickém středu údolí pak vytvořil kruh z kamenů. Oblékl si slavnostní roucho a začal kolem toho kamenného kruhu tančit. Druhý den se rozpršelo a počasí se poslušně vrátilo k normálu. Říkal jsem si tehdy, že měl prostě štěstí, že dokázal číst znamení přírody a přišel zatančit v okamžiku, kdy si byl zcela jistý úspěchem. Jenže pak jsem si vzpomněl, jak vypadaly blížící se mraky, a uvědomil jsem si, jak ještě podivněji se chovaly.

Nepohnuly se z místa, dokud se nenaplnily všechny studny a vyschlá říční koryta. Náhoda? Shoda okolností? Speciální znalosti? Odpověď nezná nikdo. Ale kdykoliv si vzpomenu, co se v tom údolí stalo, běhá mi mráz po zádech.“

„V tom případě mohl ten starý Indián, s nímž jsem se setkal, opravdu způsobit bouřku, ne?“

„Kdo ví? Podívej, já jsem vědec. Věřím jen prokázaným faktům.

Ale někdy narazíme na skutečnosti, které věda vysvětlit nedokáže, a pak jsou nadpřirozené síly docela přijatelné vysvětlení.“

„Co se stane, když bude pršet pořád dál?“

„Každý, kdo pod tou hrůzou bydlí, se bude muset odstěhovat, nebo zemře.“

„Jenže co když ta bouřka někoho cíleně pronásleduje?“

„Opravdu si myslíš, že je to možné?“

„Vidím to na vlastní oči!“

Profesor si mě zamyšleně prohlížel. „Slyšel jsi někdy o tak zvaných superbouřkách?“

Pln zděšení jsem zavrtěl hlavou.

„Stává se to velmi zřídka, ale za určitých okolností mohou jednotlivá bouřková pásma jako by vyšplhat jedno na druhé, až se tyčí do výšky více než deset kilometrů. Dosavadní rekord je jedenáct.“

Cítil jsem, jak mi vynechalo srdce.

„Jenže tato bouře ho dávno překonala a dnes dosahuje někam k šestnácti kilometrům. Brzy začne vytrhávat stromy z kořenů a srovnávat domy se zemí. Stacionární tornádo o průměru jednoho kilometru.“

„Ale jestli mám pravdu, jestli mě ten starý Indián opravdu chtěl vytrestat, potom pro mě není úniku. A jestli se žena se synem ode mě neodstěhují, pak také zemřou.“

„Za předpokladu, že se nemýlíš. Ale musím zdůraznit, že pro tvou teorii neexistuje žádný vědecký důkaz.“

„Myslím, že jsem se zbláznil.“

Je třeba vyloučit všechno pravděpodobné a potom všechno jen trochu možné. Co zůstane, musí být řešením. Buď Jeff a Gail zemřou, nebo mé opustí. Ale jejich ztrátu bych nepřenesl přes srdce.

Věděl jsem, co musím udělat. Probíjel jsem se bouří zpět domů.

Jeff se chvěl v horečce. Gail trpěla záchvaty kašle a vyčítavě si mě měřila.

Když jsem jim oznámil, co mám v úmyslu, chvíli namítali, ale nakonec z čirého zoufalství souhlasili.

„Jestli mám pravdu,“ uzavřel jsem, „potom by po mém odjezdu měla bouřka přestat. Zase uvidíte slunce.“

„Ale co ty? Co bude s tebou?“

„Modlete se za mě.“

Znovu na dálnici, tentokrát směrem na západ. Bouřka mě pochopitelně následovala.

Iowa. Nebraska. Trvalo mi tři šílené, hrůzné týdny, než jsem se probojoval do Colorada. Průjezd horami bičovanými deštěm byl jako zlý sen. Konečně jsem dosáhl zchátralého městečka uprostřed pouště, a dokonce jsem objevil i špinavý polorozpadlý stánek u silnice.

Žádné cetky, žádné korálky. Bouřka řádila jako zběsilá a proměňovala prach v moře bláta, v němž jsem se brodil ulicemi a zoufale sháněl informace. „Ten starý Indián. Ten šaman, co přivolával déšť.“

„Onemocněl,“ řekl mi majitel obchodu.

„Kde je?“

„Jak to mám vědět? Zkuste se zeptat v rezervaci.“

Rezervace leží třicet kilometrů za městem a vede k ní úzká, klikatá silnice, která se pode mnou měnila v blátivou řeku. Z rozpálených kamenů ještě stoupala pára, jak na ně po dlouhé době poprvé zapršelo. Dostal jsem smyk. Auto sklouzlo do příkopu a zůstalo viset na poloosách s koly ve vzduchu. Vyběhl jsem do lijáku a kličkoval mezi blesky. Na kost promočený a k smrti vyčerpaný jsem dovrávoral k největší budově v rezervaci, dlouhého, nízkého kamenného stavení.

Zabušil jsem na dveře. Otevřel mi muž v uniformě – vládní agent pro indiánské záležitosti.

Řekl jsem mu, o co mi jde.

Podezřívavě se zamračil. Obrátil se do místnosti a na něco se zeptal několika Indiánů, kteří seděli za stolem. Odpověděli mu.

Přikývl. „Musíte po něm opravdu silně toužit,“ poznamenal, „když jste za ním vážil cestu v takové bouřce. Málem jste přišel pozdě.

Ten staroch umírá.“

Starý kouzelník ležel v nemocnici, která patří k rezervaci. Nehybný, zakrytý přikrývkou až po bradu, v žíle na předloktí kanylu intravenózní soupravy. Scvrklý, že vypadal jako prázdná kukuřičná slupka. Pomalu otevřel oči a vzápětí mu v nich zaplálo poznáním.

„Už vám věřím,“ vyhrkl jsem. „Prosím vás, snažně vás prosím, zařiďte, aby přestalo pršet.“

Indián se bolestně nadechl.

„Moje žena i syn vám věří od samého počátku. Není fér nechat je trpět. Na kolenou vás prosím.“ Zvýšil jsem hlas. „Neměl jsem se k vám tak chovat, uznávám. Hluboce toho lituju a omlouvám se. Ale zastavte proboha ten déšť.“

Stařec se pod přikrývkou zavrtěl.

Klesl jsem na kolena, líbal mu ruku a hlasitě vzlykal. „Vím, že si nezasloužím slitování, ale snažně vás prosím. Poučil jsem se a draze za to zaplatil. Ať už ta bouřka skončí!“

Stařec si mě chvíli pátravě prohlížel a pak pomalu přikývl. Lékař se ho pokusil zastavit, ale starý Indián byl neobyčejně silný. Vysoukal se z postele. Kulhal a zjevně trpěl bolestí, ale začal něco mumlat a kolébavě se roztancoval.

Blesky proměnily noc v jasný den a hrom se rozburácel dosud nevídanou silou. Déšť bušil do oken jako střelba z kulometu. Stařec sebral všechny síly a pohyboval se rychleji. Bouře se rozzuřila ještě zběsileji.

Dosáhla vrcholu, chvíli jako by se rozmýšlela – a náhle ustala.

Stařec se svezl k zemi a zůstal ležet. Rozběhl jsem se k němu jako omámený a pomohl lékaři uložit ho zpět na postel.

Lékař se mračil. „Málem jste ho zabil.“

„Copak on žije?“

„Ne že by za to mohl děkovat vám.“

Přesně to jsem udělal. Poděkoval jsem. Starci a nebeským silám.

Vyšel jsem z budovy nemocnice. Ohromilo mě zářící slunce, kdysi tak důvěrně známý a dnes málem zapomenutý úkaz.

O čtyři dny později – to už jsem byl zpátky v Iowě – zazvonil telefon.

Agent z rezervace. Domníval se, že by mě to mohlo zajímat. Toho rána starý šaman zemřel.

Obrátil jsem se ke Gail a Jeffovi. Po rýmě ani památky. Díky teplému, slunečnému počasí v týdnech po mém odjezdu získala jejich pokožka opět zdravý bronzový nádech. Zdálo se, že už zapomněli, jak nás hrůzná noční můra málem zničila – nejen naše životy, ale i vzájemnou lásku. A vrátila se i stará skepse ohledně schopností starého Indiána. Žena i syn mě přesvědčovali, že by přestalo pršet, i kdybych zůstal sedět doma.

Jenže oni se mnou nebyli v nemocnici a neviděli ho tančit. Nechápali.

Odložil jsem sluchátko a namáhavě polkl, hrdlo stažené zármutkem.

Vyšel jsem z domu – leží na kopci – a zahleděl se s obdivem na nádherně modrou oblohu.

Otočil jsem se na druhou stranu a zapotácel se.

Od západu se blížila obrovská hradba těžkých, tmavých vířících mračen. Zvedl se vítr a mě zamrazilo.

Dvanáctého září. Teplota klesla během chvilky z pětadvaceti stupňů na deset a vzápětí na nulu.

Přestalo pršet. Stařec udělal, o co jsem ho žádal. Jenže jsem nepočítal s jeho zvráceným smyslem pro humor.

Zastavil déšť, to je pravda.

Ale srdce se mi svírá strašlivou obavou, že už nikdy nepřestane sněžit.

ZA TYTO A VŠECHNY MÉ HŘÍCHY

Jestliže poslední věta předchozí povídky obsahuje náznak humoru, pak v dalším příběhu situovaném na Středozápad ho není ani stopa; otřesný, šokující zážitek. Povídka byla sice publikována v roce

1984, ale její kořeny sahají o jedenáct let dále do minulosti. V létě

1973 jsem v pohoří Wind River ve Wyomingu absolvoval pětatřicetidenní kurz zaměřený na nácvik technik potřebných pro přežití ve volné přírodě. Kurz pořádala škola National Outdoor Leadership vedená Paulem Petzoldem, která učí své frekventanty řadě užitečných věcí: shánění potravy, horolezectví, tábořit tak, aby po vás nezůstala ani stopa, překonávat vodní toky, stavět sněhové doupě a přežít v něm a podobně. Na závěr kurzu nám byly odebrány veškeré potraviny. Mohli jsme si ponechat jen kompas, mapu a polní láhev na vodu. Pak nám ukázali na mapě místo vzdálené osmdesát kilometrů – až za kontinentálním předělem – a řekli nám, že právě tam na nás bude za tři dny čekat nákladní automobil. Jak se budeme stravovat? Nijak, zněla odpověď. Účelem cvičení byla simulace skutečné krizové situace, do níž bychom se v reálném životě mohli dostat. Pokud by se chtěl člověk uživit prostým sběrem volně rostoucích plodin, vydal by na jejich vyhledání a shánění více energie, než by z nich načerpal, takže to nepřipadalo v úvahu. Jiná věc je rybolov.

Jistě, mohli bychom si nalovit ryby a jíst je, čímž bychom získali hodně proteinů. Ale to by byla ta opravdu krajní možnost.

Ne. Šlo o to ukázat nám, že budeme schopni za tři dny překonat v obtížných podmínkách značnou vzdálenost, a přesto nám na konci cesty stále ještě zbude dostatek sil. Když jsem překročil hory a dorazil do cíle (na prašnou mýtinu uprostřed lesa), byl jsem zesláblý a vyčerpaný, ale přesto bych dokázal ještě den dva pokračovat. Získaná sebedůvěra ve vztahu k přežití ve volné přírodě byla k nezaplacení.

Po ukončení kurzu jsem po mezistátní silnici číslo 80 vyrazil zpět do Iowy. Během cesty ovšem začal čtyřválcový motor mého starého sporťáku Porsche 912 nepříjemně pokašlávat a ve výběžku státu Nebraska jsem musel sjet z dálnice a vyhledat autoservis.

A tehdy jsem dorazil do velmi neobvyklého, přímo hrůzostrašného města, popsaného na dalších stránkách. Příběh je smyšlený, kulisy, v nichž se odehrává, nikoliv.

Byl tam strom. Vzpomínám si na něj. Přísahám, že bych ho poznal.

Vypadal totiž velmi zvláštně.

Stál nalevo, na úseku dálnice číslo 80. Nejprve to byla jen skvrna v mihotavém horkém oparu, ale když jsem přijel blíž, daly se jeho kosterní obrysy zřetelně rozeznat. Kosterní: to mi připadalo podivné ze všeho nejdřív. Koneckonců, v srpnu jsou i na sluncem vysušeném cípu státu Nebraska stromy (těch pár, které potkáte) obtěžkány listy, ale tento byl holý.

Takže je mrtvý, pomyslel jsem si. A co? Nic, nad čím by se měl člověk pozastavovat. Jenže pak jsem si všiml té druhé zvláštnosti a myslím, že mě podvědomě ovlivňovala, ještě než jsem si vůbec uvědomil, co ta silueta připomíná.

Víc než připomíná.

Zneklidnilo mě to. Ten strom vypadal jako menorah, obrovská napodobenina svícnu používaného při židovských náboženských obřadech. Osm svící v řadě. Až na to, že v tomto případě stálo místo svící osm suchých větví. Potlačil jsem děsivé chvění. Je to jen nevysvětlitelná náhoda, hříčka přírody, usoudil jsem, ačkoliv jsem krátkou chvíli uvažoval, jestli ten strom někdo schválně neprořezal, aby dosáhl tak nevšedního vzhledu, a přitom jej nechtěně usmrtil.

Ale shoda náhod, nebo ne, ten tvar na mě působil zlověstně – náboženský symbol vytvořený neplodným stromem, ironicky žehnající suchem týrané západní rovině. Vzpomněl jsem si na Pustinu.

Po dobu dvou uplynulých týdnů jsem kempoval s kamarády v horách kolem Větrné řeky ve Wyomingu. Rybařili jsme, podnikali průzkumné výpravy, lezli po horách, ale hlavně jsme seděli kolem táborového ohně a pili a vzpomínali. Po dlouho odkládaném společném setkání nám čas utekl příliš rychle. A znovu ženy a děti, zaměstnání a závazky. Pro mě tohle znamenalo Iowa City, domov a univerzitu. Ačkoliv jsem toužil vrátit se k rodině, děsilo mě pomyšlení na nadcházející zimní semestr, přípravu na výuku, známkování nováčkovských testů.

Vyčerpaný řízením (osm hodin od křečovitě dojemné snídaně na rozloučenou), sklouzl jsem očima od toho zvláštního svícnového stromu a s překvapením jsem zjistil, že jedu sto deset. Zpomal, napomenul jsem se. Skončíš s pokutou. Nebo mrtvý.

A tehdy se motor začal prudce otřásat. Mám sportovní kupé Porsche 912. Koupil jsem ho už ojeté, ten typ se čtyřmi válci ze šedesátých let, a docela levně, protože potřebovalo dost karosářských oprav, ale na svůj věk obyčejně šlape jako hodinky. Jenže mi nedošlo, že karburátor musí být upraven pro řidší vzduch ve 1 vyšší nadmořské výšce, takže když jsem dorazil do hor ve Wyomingu, motor se přehřál, karburátor byl přelitý a já vyběhl, abych uhasil pustošící oheň v motoru. V Landeru ve státě Wyoming mi tu škodu opravili v servisu, zatímco já tábořil s přáteli, ale když jsem si ho přišel vyzvednout, zdálo se mi, že plynový pedál už není tak citlivý jako dřív.

Celý den se motor ozýval hlasitěji než obvykle a teď, když se třásl, už nebyl jen hlasitý, přímo burácel. Kristepane, pomyslel jsem si.

Oheň musel poškodit blok motoru. Nevěděl jsem přesně, v čem porucha spočívá, a neměl jsem odvahu jet dál. Volant mi škubal rukama.

Vyděšený jsem zpomalil na padesát. Burácení ani otřesy nepřestávaly.

Potřeboval jsem rychle najít mechanika.

Řekl jsem, že všechno tohle se stalo ve výběžku státu Nebraska. Představte si široký obdélník. Seřízněte hodně navysoko levý spodní roh. Zbývající levý horní roh je právě ta dlouhá úzká nudle, cíp vedoucí až k východu státu Wyoming. Celek při pohledu na mapu připomíná pánev. Její držadlo není nic než rozlehlá a plochá otevřená rovina. Zakrslá tráva, keře pelyňku, býlí. Ta zem je stejně bezútěšná, jako když se jí před sto lety prodírali první osadníci. Za pár hodin, dále v Nebrasce, už bych se tolik neznepokojoval, na město tam narazíte každých dvacet mil. Ale na cestě výběžkem už jsem dost dlouho žádnou značku města nespatřil. Nebýt zdánlivého bezpečí čtyřproudové dálnice, mohl jsem klidně být na Měsíci.

A tak jsem se, když jsem uviděl sjezd, dvakrát nerozmýšlel.

Děkoval jsem jakémukoliv bohu za jeho šlechetnost, a zatímco jsem zápasil s křečovitým chvěním volantu, odkodrcal jsem z čtyřproudovky – cukavě, jak motor nejenom burácel, ale také v něm praskalo, jako by ho zevnitř rozbíjely kousíčky kovu, škrábaly a zavrtávaly se do něj. Nebylo tam žádné návěští odbočky k městu, ale nějaký důvod, proč tam ten sjezd vůbec byl, přece existovat musel. Dojel jsem ke stopce, rozhlédl se vlevo i vpravo po dvouproudové asfaltce, ale ani na jedné ze stran jsem žádné budovy neviděl. Kudy teď? ptal jsem se sám sebe. V náhlém popudu jsem se rozhodl pro levou, přejel most přes dálnici a až pak si uvědomil, že mě silnice vede k onomu svícnovému stromu.

Znovu jsem pocítil to děsivé chvění. Avšak řičení prudce se otřásajícího motoru odvedlo mou pozornost jinam. Plynový pedál neustále vzdoroval tlaku a působil mi v noze záchvaty křečí. Z auta jsem teď stěží vydoloval třicítku. Snažil jsem se ovládat nervózní dýchání, a když jsem míjel ten strom, vnímal jsem ho jen nejasně.

Stál vlevo od silnice. Jsem si tím jistý. Nebyl jsem zas tak zaneprázdněný autem, abych si ho nepamatoval. Strom opravdu stál na levé straně té neoznačené dvouproudové silnice.

Jsem o tom přesvědčený. Vím, že se nemýlím.

Ujížděl jsem. A ujížděl. Porsche vypadalo, že se každou chvílí rozpadne, drkotalo, chřestilo. Cesta se táhla pořád dál, kupředu, bez cíle, zdánlivě do nekonečna. Strom tvaru svícnu už jsem měl za sebou, ale ani teď ponurou štěpní krajinu nic nerozjasnilo. Každou chvílí, běželo mi hlavou, zahlédnu nějaké domy. Ještě míli, nejvýš dvě – pokud je auto vůbec schopno takovou vzdálenost ještě urazit.

Bylo, a další míli k tomu, ale už jen pětadvacítkou. Žaludek se mi stahoval křečí. Měl jsem příšerný pocit, že bych se měl raději otočit a vrátit se. Bylo mi totiž jasné, že tam bych narazil na nějaké město během minuty. Jenomže teď už jsem zajel tímto směrem příliš daleko a musel jsem pokračovat. Nebyl jsem si jistý, jestli by mé invalidní porsche tu štreku zpátky k dálnici zdolalo.

Když jsem si poprvé všiml svícnového stromu, hodiny na palubní desce ukazovaly skoro pět. Teď, když jsem na ně zase mrkl, trhl jsem sebou při zjištění, že ukazují něco málo před šestou. Kriste, za chvíli bude tma, a i kdybych našel nějakou autoopravnu, naděje, že bude otevřená i po šesté, byla mizivá. Hrudník se mi svíral neblahou předtuchou. Měl jsi zůstat na dálnici, spílal jsem si v duchu. Tam bys aspoň, kdyby se auto úplně pokazilo, mohl mávnout na někoho, kdo by jel kolem, a požádat, aby zavolal odtahovou službu. Tady jsem žádný dopravní prostředek ještě neviděl. Představa noci strávené na kraji cesty v mém porouchaném voze neutěšeně ladila s únavnou vyhlídkou na dlouhou pěší túru zpět na dálnici. Měl jsem v plánu ujíždět nonstop celou noc a doufal jsem, že zítra kolem poledne dorazím domů do Iowa City, ale štěstí mě opustilo. Při nejlepším budu muset počítat s dalším dnem, ještě spíš s několika – za předpokladu, že motor je na tom opravdu tak bídně, jak to podle rachotu a klapotu vypadá. Potřeboval jsem najít telefon a zavolat manželce, aby si nedělala starosti, když nepřijedu domů v dobu, kterou jsem určil. Myšlenky mě pronásledovaly se stále větší naléhavostí. Potřeboval bych také…

A tehdy jsem uviděl budovu. V dálce. Obtížně rozpoznatelná, nezřetelný pravoúhlý objekt, ale neklamně budova. Kovová střecha odrážela záblesky zapadajícího slunce. A pak jsem spatřil další dům a další. Stromy. Díky bohu, město. Srdce mi bilo skoro stejně hlasitě, jako rachotil motor. Sevřel jsem volant horečnou snahou dostat ho pod kontrolu a kodrcal kolem nádrže na vodu a prázdné ohrady pro koně či dobytek. Budov přibývalo. Domy, jedno parkoviště, bufet.

A malý autoservis, u kterého jsem s napjatými nervy trhavě zastavil, ruce roztřesené od prudkých vibrací volantu. Vypnul jsem motor, vděčný za okamžitý klid, a všiml si dvou mužů u benzinového čerpadla otočených zády ke mně. Vědom si svého strniště a šatů promočených potem, vystoupil jsem otráveně z vozu, abych se poptal na směr.

Byli ke mně pořád obráceni zády. Jejich chování jsem nechápal.

Předvedl jsem skoro raketové přistání a nebylo normální, aby se vůbec neobrátili, udivení a zvědaví, co že se to sem sakra hrne.

Ale oni se neobrátili. A já byl příliš vyčerpaný, než aby se mé instinkty vzpamatovaly a varovaly mě. Přistoupil jsem k nim na ztuhlých nohách. „Promiňte,“ řekl jsem. „Asi jste poznali, že jsem v pěkném maléru. Má ještě mechanik otevřeno?“ Žádný z nich se neobrátil ani neodpověděl. Museli mě slyšet, blesklo mi hlavou. Přesto jsem zopakoval hlasitěji: „Mechanik. Pracuje ještě?“ Žádná odpověď.

Pro Kristovy rány, jsou snad hluší, nebo co? A tak jsem je obešel, abych jim viděl do tváře.

Ačkoliv se ihned otočili ve snaze stát ke mně opět zády, ústa se mi otevřela úžasem. Zahlédl jsem totiž letmo jejich obličeje. Ach můj bože. Jako by mi pronikl do páteře ledový bodec. Nikdy předtím jsem neviděl člověka nakaženého leprou. Ale i tak, podle toho, co jsem si přečetl, předpokládám, že lepra je mnohem méně ošklivá než to, na co jsem právě civěl. Ošklivá není dost silné slovo, aby vystihlo to, co jsem spatřil. Nejen to nabobtnalé vole vyboulené v každém hrdle jako oplzlé Adamovo jablko. Nejen pokroucené čelisti a lícní kosti nebo obrovské boule na jejich čelech. Nebo zduřelé rty a znetvořené nosní dírky. Co hůř, samotná jejich kůže vypadala shnilá, šedá a kašovitá. Jako otevřené hnisavé boláky.

Skoro jsem zvracel. Hrdlo se mi stáhlo tak, že jsem nemohl dýchat.

Ovládej se, říkal jsem si. Ať už je s nimi v nepořádku cokoliv, není to jejich vina. Nezírej jako nějaké šestileté děcko, které nikdy předtím nevidělo postiženého člověka. Pochopitelně, to je důvod, proč se na mě nechtěli podívat. Nenáviděli totiž tu zhnusenou reakci, ten hrozný, znechucený, strnulý pohled.

Stáli teď čelem k vratům autodílny a mě už samozřejmě ani nenapadlo je obcházet, jen jsem zopakoval: „Kde najdu toho mechanika?“

Současně, jako jeden muž, zvedli pravou ruku a otřesně stočenými prsty ukázali doprava, směrem ke štěrkové cestě, jež vedla ven z města, souběžně s dálnicí kilometry daleko.

No, zatraceně, pomyslel jsem si. Je mi líto, co se vám stalo.

Přál bych si, aby se vám dalo nějak pomoct, ale zrovna teď potřebuju pomoc já sám a vy dva chlapi nejste moc zdvořilí.

Odkráčel jsem pryč. Hlava mě začínala pobolívat a škrábalo mě v krku. Letmý pohled na hodinky ukázal sedm hodin. Slunce už zapadalo. Jestli brzo nenajdu mechanika…

Na rohu přes ulici jsem uviděl restauraci. To je možná příliš vznešené označení. Správný termín by zněl putyka. Okna umouněná.

Reklamní plakáty na Pepsi a Schlitz vypadaly staré tak deset let.

Ušpiněný neonový nápis BAR-B-CUE, ohavná zkrácenina slova BARBECUE, JÍDLO NA ROŽNI. Proč to rovnou nezkrátit na BBC? napadlo mě. A kdyby se C zaměnilo za G, mohlo to klidně znamenat „Botulism and Bad Gas“, „Otrava klobásovým jedem a zaražené prdy.“

A co takhle zanechat hloupých žertů? Dneska večer by ses tady mohl najíst.

Skoro to teď zní nezvykle. Jíst, mám na mysli. Dobrý bože, nevím, jak dlouho to ještě vydržím.

Takže jsem přešel prašnou silnici a otevřel muškami polepené vetché a skřípavé síťované dveře a upřel zrak na pět zákazníků. „Hej, nevíte někdo, kde…“

Slova mi uvázla v hrdle a zatočila se mi hlava. Zákazníci se totiž stačili přesadit a otočit ke mně zády – a tihle teda měli hrby a pokroucené páteře a ramena vymknutá všemi směry tak, jak by snad ani příroda neměla v úmyslu. V šoku jsem kvapně pohlédl k servírce za barem. I ona se otočila zády, jenže zapomněla na zrcadlo. To zatracené zrcadlo. Její obličej, jenž se v něm odrážel, vypadal jako výsledek ohavného genetického pokusu. Neměla žádnou čelist. A pouze jedno oko. Odklopýtal jsem zpátky a nechal tak dveře se skřípotem a třísknutím zabouchnout. Do mysli se mi vryl odporný obraz – to snad není možné! – dvou štěrbin na místě, kde měl být nos.

Tohle přejdu rychle. Kamkoliv jsem šel, se stále většími obavami, nacházel jsem zrůdy. To město bylo jako sto hororových filmů slepených dohromady. Nejnápaditější hrůzné líčení Lona Chaneye se ve srovnání s tímhle zdálo být normální. Ostrov Dr. Moreaua by muselo být rekreační středisko vítězů soutěže krásy.

Kristepane.

Osm hodin. Obloha na východě zešedla, západní horizont krvavě rudý. Uvažoval jsem, jestli jsem nezešílel. Město netvorů, nikdo se mnou nepromluví, všichni se obracejí zády. A většinou ukazují na štěrkovou cestu vedoucí z města.

Zděšený jsem se došoural k autu a otočil klíčkem. Přestávka autu příliš neprospěla. Jestli vůbec něco, pak motor burácel a otřásal se ještě mohutněji. S žaludkem na vodě jsem se pomodlil. I když se porsche třáslo a protestovalo, nakonec se, jistě s požehnáním božím, dokázalo pohnout.

Město, blesklo mi hlavou. Možná je o pár mil dál po té štěrkové cestě další město. Třeba právě proto tam ukazovali.

S drnčením a chřestěním jsem třaslavě kodrcal ven z města.

Zapnul jsem pro jistotu varovné nouzové blikače, ačkoliv ani nevím proč, když jsem stejně žádná auta neviděl. Nicméně s nadcházejícím soumrakem neškodilo být opatrný.

Půl míle. Pak celá. Tak daleko jsem se dostal, než motor docela selhal. Je možné, že tou dobou už pracoval jenom jeden válec. Uslyšel jsem ránu, potom tři tiché údery, pak další ránu a další tři tiché údery. S každým bouchnutím sebou auto škublo o kousek dopředu. A pak si naposled těžce oddechlo a zastavilo.

V motoru to horkem pleskalo. Porsche nemá chladič, ale odpřísáhnu, že jsem slyšel zasyčení.

A byl jsem nahraný. Uvázl jsem uprostřed země nikoho, město hororů za sebou, prázdnou krajinu před sebou, dálnice bůhvíjak daleko.

Nadcházela noc.

Ve stepi.

Řekl jsem, že jsem byl vystrašený. Ale pak mě popadl vztek.

Na mou smůlu a na toho chlapa v Landeru, který mi „opravil“ auto, na sebe a na svůj hloupý nápad opustit dálnici, nemluvě o neschopnosti uvažovat tam ve městě trochu dopředu. Rozhodně jsem si měl koupit nějaké nealko, sladké tyčinky a bramborové lupínky, nebo něco takového – cokoliv, co by odvrátilo celonoční strádání tady v té tmě venku. Pivo. Hergot, bráno v úvahu, jak jsem se cítil, balení po šesti. Mohl jsem se klidně opít a třeba bych i usnul.

Rozzlobeně jsem vystoupil z auta. Opřel jsem se o blatník, zapálil si cigaretu a zaklel. Půl deváté. Tma zhoustla. Co budu dělat?

Snažím se přesvědčit sám sebe, že jsem jednal logicky. S úderem deváté jsem se rozhodl. Město leželo něco přes půl míle daleko.

Nanejvýš deset minut chůze. Jestli ten pitomý BAR-B-CUE zůstal ještě otevřený, mohl bych sehnat nějaké pivo a čipsy. V té chvíli mi bylo jedno, jak nechutně ti lidé vypadají. Kdybych se rozhodl strávit noc tady venku s kručícím žaludkem, byl bych ztracen. Nepříjemná situace pro osamělého řidiče s nepojízdným vozem.

A tak jsem šel, a když jsem dorazil k okraji města, padla už úplná noc. V BAR-B-CUE se ještě svítilo; štěstí mě úplně neopustilo.

Teda alespoň jsem si to myslel, neboť světla zhasla, jen co jsem se přiblížil. Skvělé, pomyslel jsem si rozhořčeně.

Místo zůstalo temné.

Ale pak se dveře s vrznutím otevřely. Číšnice – její nejasný bílý obrys – vyšla ven. Zamkla za sebou dveře.

Už už jsem se zeptal, jestli by jí nevadilo chvíli počkat, abych si mohl koupit nějaké jídlo. Přirozeně jsem se domníval, že mě nezahlédla.

Proto mě překvapila, když se ke mně obrátila.

Zamrkal jsem úžasem. V rozporu s tím, jak se mnou zacházeli všichni ve městě, ona dokonce promluvila. Slabounce vyslovované útržkovité věty, v nichž splývala všechna slova, připomínaly rozbitý slamník, nebo spíš rozštěp rtu. „Viděla jsem vás,“ řekla. „Přes okno.

Jak se vracíte.“ Možná jsem si to jen přikrášloval, ale její šeptavá intonace zněla melodicky.

A toto je taky důležité. Přestože jsme stáli čelem k sobě, ulice nebyla nijak osvětlená a tma zhoustla natolik, že jsem nebyl schopen rozpoznat její tvář. Poprvé od doby, kdy jsem dorazil do města, jsem měl pocit, že vedu normální, běžný rozhovor. Nebylo obtížné si to namlouvat – za předpokladu, že jsem se přinutil nevybavit si, jak hrůzně vypadala.

Dokázal jsem akorát pokrčit rameny a zoufale se pousmát.

„Pokazilo se mi auto. Uvízl jsem tu.“ I když jsem věděl, že nemůže rozeznat můj posunek, ukázal jsem směrem dolů k cestě černé jako uhel. „Doufal jsem, že budete mít ještě otevřeno, že si u vás koupím něco k jídlu.“

Nejdřív neodpověděla, ale pak úsečně vyhrkla: „Je mi líto. Majitel zavřel už před půlhodinou. Zůstala jsem, abych poklidila a připravila věci na zítřek. Gril už vychladl.“

„Co takhle jen nějaké pivo? Bramborové lupínky, nebo tak?“

„Nemůžu. V pokladně není žádná hotovost.“

„Nezáleží mi na drobných. Zaplatím vám víc, než jakou ty krámy mají cenu.“

Opět se na moment odmlčela. „Pivo a čipsy?“

„Prosím.“ Mé naděje vzrostly. „Kdyby vám to nevadilo.“

„To chcete strávit noc v autě?“

„Pokud tady není hotel.“

„Není. Potřebujete pořádné jídlo a slušné místo na spaní. Když uvážím, v jakém jste maléru…“

Odmlčela se. Vybavuje se mi, jak tichá byla noc. Ani cvrčci nevrzali.

„Žiju sama,“ oznámila, její intonace ještě zpěvavější. „Můžete spát na pohovce v obýváku. Usmažím vám kousek masa.“

„To nemohu,“ odmítal jsem. Myšlenka na opětovný pohled na její obličej mě naplnila panickou hrůzou.

„Nerozsvítím. Nebudu ve vás vzbuzovat odpor.“

Lhal jsem: Jenom vám nechci dělat potíže.“

„Žádný problém,“ odpověděla důrazně. „Chci vám pomoct.

Vždycky jsem věřila v dobročinnost.“

Pomalu odcházela. Ochromeně jsem o tom přemýšlel. Jistě, kus porce masa by mi přišla k chuti. A ta pohovka. Zatraceně lepší vyhlídka než spát zkroucený v malém sportovním autě.

Ale kristepane, jak vypadá!

A možná jí bylo moje chování nepříjemně důvěrně známé. Jak bych se asi cítil, uvažoval jsem, kdybych byl znetvořený a lidé se mi širokým obloukem vyhýbali? Dobročinnost. Netvrdila, že věří v dobročinnost?

No, třeba je ten správný čas, abych v ni uvěřil i já. Následoval jsem ji, spíše než steakem a pohovkou podnícený svým odhodláním být laskavý.

Bydlela tři bloky daleko, v ulici stejně temné jako ta, kterou jsme opustili. Domy byly klidné a tiché, žádné zvuky, žádné známky něčí přítomnosti. Byla to ta nejpodivnější procházka mého života.

Jak mi tma dovolila usoudit, žila ve starém dvoupodlažním viktoriánském domě. Abychom se dostali dovnitř, museli jsme přejít přes vrzavou podlahu verandy. A jak slíbila, nerozsvítila.

„Obývák je doleva tou chodbou,“ oznámila mi. „Pohovku najdete u stěny přímo rovně od dveří. Já zatím naklepu maso.“

Poděkoval jsem jí a zařídil se, jak mi poradila. Pohovka byla hluboká a měkká. Neuvědomoval jsem si, jak moc jsem unavený, než jsem se na ni položil. V té tmě jsem slyšel jen bušení paličky a pak prskání přepáleného tuku odkudsi ze zadní části domu. Předpokládám, že si rozsvítila alespoň v kuchyni, aby mohla vařit, ale já jsem nezahlédl ani úzký proužek světla. Pak se ke mně donesla příjemná vůně smaženého hovězího. Kroky se ozývaly čím dál blíž.

„Mělo mě napadnout se vás zeptat, jak moc ho chcete propéct.

Většina zákazníků si žádá středně.“ Útržkovitá řeč zněla jako jakási dechová zvonkohra.

„Prima.“ Její ošklivost už mě nezajímala. Tou dobou jsem byl pořádně vyhladovělý.

Potmě opatrně prostřela tác, přinesla biftek, chléb a máslo, omáčku a pivo. Ač neohrabaně, jelikož jsem nic neviděl, jedl jsem překvapivě rychle. Nemohl jsem se toho nabažit. Termín lahodná chuť plně nevystihuje můj tehdejší kulinářský zážitek. Sbíhaly se mi sliny. Chuťové buňky se rozšiřovaly. Neuvěřitelné.

Vytřel jsem zbytek šťávy z masa posledním kouskem chleba, nacpal si ho do pusy, spláchl douškem piva a klesl vyčerpaně nazad s vědomím, že jsem právě pozřel nejlepší jídlo svého života.

Celou tu dobu seděla na židli naproti mně, aniž pronesla jediné slovo.

„To bylo vynikající,“ pochválil jsem ji. „Nevím, jak vám poděkovat.“

„Už se stalo.“

Nebylo mi jasné, jak to myslí. Břicho jsem měl zajistě nacpané k prasknutí.

„Nezeptal jste se,“ řekla.

Svraštil jsem obočí. „Nezeptal na co? Nerozumím.“

„Ale rozumíte. Umíráte touhou se zeptat. Já vím, že ano. Každý vždycky umírá touhou se zeptat.“

„Každý?“

„Proč jsou tady lidé tak ohyzdně znetvořeni.“

Zamrazilo mě. Popravdě, svádělo mě tu otázku položit. To město bylo tak neobvyklé, lidé v něm tak divní, těžko jsem mohl udusit svou zvědavost. Jenomže ona byla tak štědrá a laskavá, že jsem nechtěl obracet pozornost k její chorobě a být nezdvořilý. Najednou se mi v mysli vynořil její strašlivý obraz v zrcadle tam v BAR-B-CUE. Žádná brada. Jedno oko. Mělké brázdy na místě nosu.

Mokvající boláky.

Skoro jsem se pozvracel. Nejenom z té vzpomínky. Něco se dělo v mém žaludku. Pěnilo to v něm a vířilo, až rachotil, nadýmal se a vzdouval, jako by byl nacpaný milionem malinkatých sršňů rozsévajících žihadla.

„Hříchy,“ prohlásila.

Svíjel jsem se obavami.

„Před dlouhou dobou,“ začala, „ve středověku, jistí knězi cestovali z vesnice do vesnice. Místo vyslechnutí zpovědí konali obřady pro očištění duší vesničanů. Každý z osadníků přinesl něco k jídlu a položil to na stůl před kněze. Nakonec ho čekal obrovský chod. Odvykládal nezbytná slova. Všechny hříchy vesnice se převtělily do toho jídla.“

Polkl jsem žluč, nepopsatelně vyděšený.

„A potom to všechno snědl. Jejich hříchy,“ pokračovala. „Přecpal se hříchy.“

Tón jejího hlasu byl tak nenávistný, až jsem chtěl zakřičet a utéct.

„Vesničané věděli, že zatratil sám sebe, aby očistil jejich duše.

Za to mu dávali peníze. Samozřejmě, našli se i nevěřící, kteří prosazovali názor, že ten kněz nebyl nic než podvodník, šidil a sváděl osadníky, aby ho krmili a dávali mu peníze. Mýlili se.“

Slyšel jsem ji vstát.

„Důkaz byl totiž očividný. Hříchy měly své následky. Zlo prolezlo celým tělem pojídače hříchů, hnisalo, kroutilo se a dmulo ve snaze uprchnout.“

Slyšel jsem ji něco dělat v rohu místnosti. Strnul jsem při škrábavém zvuku.

„A nejenom knězi pojídali hříchy,“ dodala. „Občas to dělaly také některé ženy. Jenomže potíž nastala, když chtěl být pojídač hříchů také vykoupen. Jak se ten mohl zbavit pozřených hříchů? Zbavit se šerednosti? Poslat hříchy dál, samozřejmě. Nechat někoho jiného, aby je snědl.“

„Jste šílená,“ řekl jsem. ‚Jdu odsud pryč.“

„Ne, ještě ne.“

Zjistil jsem, že ten škrábavý zvuk vydávala sirka, kterou se pokoušela zapálit. Vyskočil malý plamínek. Cítil jsem v žaludku hořkost pulzující agónie.

„Město plné pojídačů hříchů,“ ozvala se. „Zrůdy stranou světa.

Snesitelní jen sami pro sebe. Trpí za dobročinnost, která vykoupila miliony duší.“

Rozžala svíčku. Pokojem se rozlilo světlo. Spatřil jsem její obličej a znovu mi poklesla brada, jenže tentokrát z jiného důvodu.

Překrásná žena. Ohromující. Nádherná. Její pleť jako by sálala smyslností.

A také jako by se leskla, mihotavě se vlnila a…

„Ne. Můj bože,“ vydechl jsem. „Dala jste mi něco do jídla.“

„Řekla jsem vám to.“

„Ty hlouposti na mě neplatí.“ Pokusil jsem se vstát, ale nohy jsem měl jako z olova. Tělo se mi rozpínalo a zase stahovalo a kroutilo se. Moje vidění bylo zdeformované, jako bych se rozhlížel v zrcadlovém zábavném domě. „LSD? Co je to? Meskalin? Mám halucinace!“

S každým slovem se ozvěna zesilovala, a přesto se zdála šumět odkudsi z dálky.

Krčil jsem se, když se přibližovala, každým krokem krásnější.

„A je to tak dávno,“ vydechla. „Byla jsem tolik ošklivá. Tak dlouho po mně nikdo nezatoužil.“

Realita kamsi zmizela. Vesmír se otáčel jako splašený. Svlékla si šaty a odkryla ňadra. Její… její tělo bylo…

Přes muka v žaludku a šílenství zahalující mi zdravý mozek jsem ji chtěl. Náhle jsem ji potřeboval tak zoufale, jako kdyby představovala něco, po čem jsem celý život toužil.

Nekonečná, silná, bouřlivá vášeň. Skutáleli jsme se na zem a srazili tác, sklenice i talíř, nůž a vidlička a miska s masovou šťávou se zřítily dolů. Lampa spadla a roztříštila se na kusy. Nahými zády jsem se bouchnul o ostrou hranu stolu a zasténal jsem. Ne bolestí.

Sténal jsem v extázi.

Těsně před tím, než jsem úplně vybuchl, jako by ze samého jádra své duše, jako by poté, co na mě svalila všechny své hříchy, potřebovala něco na oplátku, cítil jsem, jak mě přitahuje těsněji k sobě a strhává kamsi dolů, pořád dolů.

Naříkala a úpěnlivě žadonila: „Sněz mě. Sněz mě!“

Ztratil jsem vědomí. Podle nebraské státní policie mě našli o dva dny později, jak bloumám nahý na dělicím pruhu dálnice číslo

80 v jednu hodinu odpoledne. Tvrdí, že jsem byl ošklivě spálený sluncem. Já o tom nevím. Nepamatuju se. Jediné, na co si vzpomínám, je probuzení v nemocnici v Iowa City.

Na oddělení duševně chorých.

Lékaři lžou. Tvrdí, že nejsem odporný. Tak proč mě tady drží pod zámkem a odnesli všechna zrcadla? A proč sestřičky vždycky ucukávají, když mě s ošetřovateli přijdou nakrmit? Myslí si, jak jsou mazaní. I přes silnou drátěnou clonu na okně v noci vidím svůj obraz.

Jen jedno oko. Namísto nosu dva odpudivé plytké rozparky.

Jsem trestán. Teď tomu rozumím. Za všechno zlo na světě.

Býval jsem katolíkem, ale do kostela už nezavítám. Nicméně v dětství mě učili, jak se zpovídat. Jeptišky mě přinutily zapamatovat si takový proslov, který se říká knězi ve zpovědní budce. Požehnejte mi, Otče, neboť jsem zhřešil. Naposledy jsem byl u zpovědi… A pak bych mu řekl, kdy že to bylo, pak bych se vyzpovídal a na závěr pronesl formulku Lituji těchto a všech svých hříchů. Opravdu jich lituji.

Až na to, že jsem je nespáchal. Ty hříchy nejsou mé.

Žena s dětmi mě navštěvují. Odmítám jim dovolit, aby se na mě podívali. Nesnesl bych znechucenou reakci v jejich očích.

Jak se mohl pojídač hříchů těch hříchů zbavit? zeptala se ta žena. Poslat hříchy dál, samozřejmě. Nechat někoho jiného, aby je snědl.

Už několik týdnů mi bylo naprosto jasné, co musím udělat. Byla to jednoduše záležitost umění předstírat klid a čekat na svou příležitost.

Doufám, že jsem ošetřovateli moc neublížil a že neutrpěl vážné zranění. Snažil jsem se ho nepraštit moc prudce. Ale hlava mu při nárazu na zeď zapraskala dost ošklivě.

Počínal jsem si velice chytře. Ukradl jsem tři auta a nikdy si nenechal jedno tak dlouho, aby mě policie mohla chytit. Vrátit se sem mi zabralo dva dny.

Proto je ten strom tak důležitý. Je to můj orientační bod, chápete?

Nezapomínejte, ten sjezd nebyl nijak označený. Jedině ten strom mi mohl ukázat směr.

Ale jsem zmatený. Jo, ten strom jsem v pohodě našel, větve ve tvaru židovského svícnu. A je tak odlišný, nevěřím, že by tam mohl být ještě jeden takový. Jenže přísahám, tehdy měl osm větví rostoucích vzhůru a byl holý.

Ale teď jich má devět.

A vyrašily na něm listy.

Bože všemohoucí, pomoz mi. Zachraň mě.

Stiskl jsem plyn až k podlaze a uháněl po dvouproudové asfaltce.

Jako prve, cesta se táhla do nekonečna. Pochyby mě přiváděly k zoufalství. Snažil jsem se nedívat do zpětného zrcátka. Nicméně jsem to stejně nevydržel a musel zanaříkat nad svou ošklivostí.

Uviděl jsem vzdálené budovy, záblesk slunečního paprsku odrážejícího se od kovové střechy. Zakňoural jsem a spěchal blíž. Znovu jsem objevil to město. Přesně totéž. Vodní nádrž. Ohrada pro dobytek (teď ale plná). Autodílna, BAR-B-CUE.

Přesto nechápu. Všichni jsou normální. Nevidím žádná vole.

Žádní hrbáči, žádné zkroucené údy a hnisající boláky. Nemohu vydržet dívat se na jejich leknutí a odpor.

… Našel jsem její dům. Jsem tady uvnitř a čekám.

V nemocnici mě doktoři přesvědčovali, že podléhám sebeklamu.

Souhlasili, že mé počáteční podezření mohlo být správné – nějaká chemická látka v jídle mi mohla způsobit halucinace a následky té drogy teď přetrvávají, nutí mě myslet si, že jsem ohavný, komolí mé vzpomínky na tu cestu. Jak rád bych jim věřil! Dokonce bych se smířil s tím, že jsem zešílel. Cokoliv by bylo přijatelnější než pravda.

Ale já vím, o co jde. Ona to udělala. Nechala mě sníst své hříchy.

Proklatě, dostanu ji stejným způsobem. Přinutím ji vzít si je zpátky.

Píšu tohle v jejím pokoji a sem tam spěšně vykouknu z okna. V případě, že by se se mnou něco stalo, lidé pochopí. Nebyla to moje vina.

Ale ona už brzo přijde. Ano, přijde. A pak…

Slyším dveře auta. Na ulici, někdo vystupuje ze služební dodávky.

Ach, kristepane, konečně. Ale ne, není to jen jedna osoba.

Jsou dva. Muž a žena.

A ta žena není ta, kterou chci.

Co se stalo? Odešla?

Vstoupí dovnitř. Najdou mě.

Je mi to jedno. Tohle už déle nesnesu. Musím ty hříchy poslat dál. Musím…

Našel jsem v kuchyni nůž. Aha, neznám ta správná slova. Nevím, jak vpravit své hříchy do toho jídla.

Ale pamatuju si to poslední, co mi řekla. Vím, jak to udělat.

Musím použít nůž a vidličku a nechat je…

Sníst mě.

ČERNÁ A ČERVENÁ NA BÍLÉM POZADÍ

Následující tři povídky patří do jedné skupiny a byly vydány v roce 1986 jako součást sbírky Noční vidiny. Společným tématem je odvrácená strana úspěchu. Každá z povídek vypravuje o jiném zaměstnání, v tomto případě o dětském roznášecí denního tisku. Mám pro tento příběh zvláštní slabost, protože když bylo mému synovi Mattovi dvanáct, rád si přivydělával doručováním novin. Dostával víc než postačující kapesné, ale stejně jako ten upovídaný příjemný chlapec, s nímž se za chvíli setkáte, byl předurčen, aby se stal podnikatelem.

Jelikož obchůzky ho nutily vstávat každé ráno o půl šesté, nemohli jsme se se ženou ubránit snaze mu pomoci. Často jsem s ním před svítáním vyrazil na cestu i já, a zejména v zimě byla tato pomoc velmi oceňována. A ještě víc byla oceňována tehdy, když asi po roce v sousedním městě zmizeli dva chlapci a už je nikdy nikdo neviděl. Jak asi předpokládáte, obchůzky měly i své napínavé chvíle, a účel této povídky spočívá zčásti také v tom, ukázat, jak se po ránu takový kluk roznášející noviny cítí osamělý. Dnes už tuto práci většinou dělají dospělí s auty, ale jestli bydlíte v jednom z těch mála míst, kde ještě jsou malí doručovatelé nebo doručovatelky, až příště přijdou ke dveřím, dejte jim pořádné spropitné.

Asi jste o mně dneska ráno četli v novinách. Fakticky, pokud bydlíte blízko rohu ulic Benton a Sunset, já jsem ten, kdo vám obyčejně nosí noviny. Samo, dneska jsem vám je donést nemohl; ležím totiž v nemocnici s rozkřáplou paží a něčím, čemu doktoři říkají fraktura lebky.

Můj táta se mnou pořád tráví spoustu času. Abych pravdu řekl, pravidelné ranní obchůzky mi docela chybí. Už to budou pomalu tři roky, co roznáším – od té doby, kdy mi bylo devět – a prostě jsem si na to zvykl, i když musím vstávat o půl šesté ráno. Na Vánoce i Nový rok, prostě pořád. Ale jestli si myslíte, že jsem dneska ráno spal, tak jste na omylu. Sestřičky vás tady stejně budí brzo, zrovna jako by mě tahala z postele moje máma, aby mohla za chvíli zkontrolovat, jestli jsem si oblíkl spodky, než půjdu ven, protože tyhle rána, kdy pořád sněží, je venku příšerná zima. Musíte obejít všechny domy pěšky, místo abyste pádili na kole, a to trvá o půl hodiny dýl, obzvlášť když je obloha ráno černá tak dlouho, že někdy ani nevidíte na domovní čísla, když se snažíte vypátrat, kde bydlí nový zákazník.

Pár slov k mé práci. Gazette má svého chlápka, který vždycky z náklaďáku vyhodí balík novin, když jede kolem našeho domu; můj taťka pro něj pak sejde, a zatímco se oblíkám, nacpe mi ho do pytle.

Častokrát je tam přiložená kartička se jménem nového zákazníka, anebo taky toho, kdo už nechce noviny odebírat, a to pak musím jeho jméno přidat nebo vymazat ze svého seznamu a spolu s mamkou spočítáme, kolik mi ten člověk dluží, zejména pokud se přihlásí nebo odhlásí uprostřed týdne. Je to docela složité, ale táta říká, že mě to učí vést obchod, a peníze navíc mi přijdou vhod, když si chci koupit nové cédéčko nebo si zahrát videohry, přestože třetinu toho, co vydělám, si musím ukládat na bankovní účet.

Teď vám povím něco o svém vztahu k zákazníkům. Divili byste se, jak moc se může děcko, které roznáší denní tisk, cítit blízké svým klientům. Vstávají brzo a honem honem se připravují do práce nebo někam jinam, a já mám dojem, že jejich jediná zábava takhle ráno je sednout si ke snídani s novinami v ruce, aby se dozvěděli, co se udalo, zatímco spali. Připadá mi to, jako kdyby se snažili udržet krok s místními klepnami. Spoléhají na mě a já jsem se nikdy neopozdil a vynechám jen tehdy, když jsem nemocný nebo taky teď, kvůli tomu, co se stalo včera ráno. Pod obvazy na hlavě mě to svědí a sádra na paži je strašně těžká. Sestřičky na ni ale napsaly spoustu vtipů, takže se těším, až se za dva za tři týdny vrátím do školy, jak říkají doktoři, a ukážu ji všem spolužákům.

U svých zákazníků si začnete všímat věcí, o kterých vůbec neuvažujete, dokud nezačnete roznášet noviny. Například je neuvěřitelné, když po nějakém velkém fotbalovém zápase jsou lidé vzhůru a mají všude rozsvíceno dřív, než se k nim vůbec dostanu, jen aby se mohli rychle podívat do novin a hledat něco nového o utkání, které předtím viděli naživo nebo ho sledovali v televizi. Anebo ten dům na ulici Gilby, kde jsem skoro týden, nebo tak nějak, musel zadržovat dech, kdykoliv jsem šel kolem okolních keřů po chodníku, kvůli nejodpornějšímu smradu, co znám. Jako kdyby tam něco opravdu hnilo.

I když jsem skoro nedýchal, málem jsem z toho zvracel. Jako z těch zkažených brambor, které máma našla minulý týden ve sklepě. Hozené noviny nikdo nevyzvedával. Kupily se vedle dveří, a když jsem o tom řekl tátovi, podíval se docela zvláštně na maminku a pak prohlásil, že by se tam měl nejspíš zajít podívat, aby zjistil, oč kráčí.

Mohl bych říct, že počítal, že tam je někdo mrtvý, a já sám jsem nad tím taky uvažoval, ale nakonec to bylo jinak – obyvatelé domu odjeli na dovolenou, proto se hromadily ty noviny, a ten zápach pocházel z plastikových pytlů na odpadky, které zapomněli vyhodit a nějací psi je kousek od domu roztrhali. Ten puch mě ale stejně na chvíli vyděsil.

Pak jsou tu Carriganovi. On ztratil minulé léto práci v továrně a jeho žena má ráda luxusní oblečení, takže je pořád slyším po sobě řvát kvůli penězům, ať už si tam u sousedů hraju s Ralfem, nebo se zastavím pro hotovost za roznášku, anebo dokonce v šest ráno, když u nich nechávám noviny. Jen si to představte, vstáváte ještě dlouho před svítáním, jen abyste se mohli hádat. A co takhle starý pan Blanchard?

Jeho žena je taky stará a trpí něčím, čemu moje maminka říká rakovina kostí, a já už jsem paní Blanchardovou neviděl pár měsíců, ale starý pan Blanchard je vždycky vzhůru, když strkám noviny pod rohožku. Vidím to skrz okno v obýváku. V kuchyni se svítí, on sedí shrbený u stolu s hlavou v dlaních a ramena se mu třesou. I daleko od něj, venku, slyším, jak vzlyká. Stahuje se mi z toho hrdlo. A vždycky má oblečený takový starý vytahaný šedivý svetr. Bylo by mi ho líto i tak, bezdůvodně, ale on navíc pláče, jako kdyby mu mělo každou chvíli puknout srdce.

A dále tu máme pana Langa. Má napuchlou tvář s nosem protkaným červenými žilkami a šikmýma zlýma očima. Neustále si stěžuje, jak jsou ty noviny drahé a že ho podvádím, protože si chodím pro své peníze častěji, než mi náleží, což jsem samozřejmě nikdy neudělal. Přede dvěma měsíci mi začal nadávat, a tak se tam teď bojím chodit. Můj taťka tvrdí, že se tak chová kvůli té své whisky, a tak tam pro ty peníze chodí místo mě. Když se odtamtud naposledy vrátil, řekl, že pan Lang není zas tak špatný, když ho člověk pozná blíž a zjistí, že je znechucený svým životem, ale to mě nezajímá. Rád bych, aby od něj pořád vybíral peníze táta.

Myslím, že jsem byl docela vystrašený tím, o čem jste četli v novinách – jak přede dvěma měsíci, zrovna když mi pan Lang vynadal, zmizel jeden doručovatel v Granite Falls. Jeho rodiče čekali, až se vrátí ze své nedělní ranní obchůzky, no a potom, když zákazníci telefonovali a ptali se po svých novinách, se jeho táta rozhodl jít ho hledat a našel jeho batoh plný novin jen o jeden blok dále, na prázdném parkovišti za nějakými keři. Určitě si pamatujete, jak to policie i sousedé všude kolem prohledávali a jak noviny, pro něž pracoval, otiskly jeho fotku na první straně a nabídly odměnu komukoliv, kdo podá nějaké informace o tom, kde se zdržuje, ale najít ho se jim nepodařilo.

Podle policie mohl utéct, ale to mně nedává žádný smysl.

Bylo zatraceně chladno na útěk, a kam by taky šel? Můj taťka povídal, jak četl v novinách, že policajti dokonce přemýšleli nad tím, jestli mu něco neudělali sami rodiče, a jak to ty rodiče tak rozzuřilo, že snad chtěli policii zažalovat za pouhé vyslovení takové domněnky.

Jeden muž byl dokonce tak krutý, že těm rodičům zavolal a předstíral, že drží toho chlapce, a řekl si o peníze, jenže policie ty hovory vysledovala a ten člověk ho neměl. Teď ten chlap tvrdí, že šlo o pouhý žert, ale já jsem četl, že je v pěkném maléru.

Granite Falls. To odsud není moc daleko. Táta říká, že nějaký cvok by se klidně mohl dostat i do slušných čtvrtí města, zrovna jako je ta naše. Ale jenom kvůli tomu, co se tam stalo, jsem se své práce vzdát nehodlal. Jak jsem říkal, na peníze, které vydělám, jsem si už zvykl, stejně jako na to jít v sobotu do centra a koupit si nové cédéčko.

Ale žaludek jsem měl jako na vodě. Jasně že já sám bych se nerad ztratil. Jsem dost starý na to, abych věděl, jakých hrůz se různí zvrhlíci na dětech dopouštějí. A tak se mnou pár dalších rán absolvoval tu trasu i tatínek, a když jsem zase začal chodit sám, brával jsem s sebou kapesní baterku a ty noviny jsem roznášel vskutku rychle, to mi můžete věřit. Neumíte si představit, jaký pocit ve vás může vyvolat zvuk větru deroucího se skrz keře, ozývající se ve tmě za vámi, zejména když je tak brzy a není tam nikdo, na koho byste mohli zakřičet o pomoc. Ale po měsíci, kdy se vůbec nic nedělo, jsem se cítil líp a zahanbeně, že jsem byl vyděšený jako malé skvrně. Zajel jsem zpět do starých kolejí, roznášel jsem tisk v polospánku a těšil se na domácí pomerančový džus mé mamky, který na mě vždycky čekal, když jsem se vrátil z obchůzky. Ještě než si jdu zase na hodinku lehnout, než je čas jít do školy, přečtu si všechny komiksy v Gazette.

Poté, co se procházíte ve sněhu, vám peřiny připadají jako ta nejlepší věc na světě.

Před třemi týdny zmizel další chlapec, tentokrát přímo tady, v Crowellu, a zase si pamatujete, jak ho hledali sousedé tak jako v Granite Falls. Jeho fotka byla v Gazette a jeho rodiče nabídli odměnu, ale stejně se nenašel, pouze vak s novinami nacpaný za jakýmsi keřem, stejně jako posledně. Policie prohlásila, že to vypadá jako stejný MO. Zeptal jsem se, co to je, a táta řekl, že modus operandi.

Fakt podivné označení pro ‚způsob provedení činu‘. Ale stejně, nemusíte jít zrovna na policejní akademii, abyste si spočítali, že ti dva hoši zmizeli stejným způsobem. A jedno dítě ještě utéct z domu mohlo, ale ne dvě, natož při takovém sněhu.

No vlastně, ještě je tu něco, o čem jsem se zapomněl zmínit.

Každé to ráno, kdy se kluci ztratili, opravdu hustě sněžilo, a tak po sobě nezanechali žádné stopy, podle kterých by je sousedé mohli najít. Žádné dítě by neuteklo v takovém psím počasí, to vám teda říkám. Zbytek nás kluků-doručovatelů málem začal, jak tomu říká táta, stávkovat. Vlastně to byli naši rodiče, kdo chtěli, abychom s roznášením přestali. Žádali pro nás policejní ochranu, ale policajti tvrdili, že to přeháníme. Neměli bychom prý panikařit a stejně nemají dost lidí na to, aby zajistili ochranu nám všem. V Gazette prohlásili, že jestli přestaneme roznášet, noviny přijdou na mizinu. Poprosili naše rodiče, aby na nás dávali dobrý pozor, a přinutili nás podepsat smlouvu, jež pro nás znamenala vzdát se sedmdesáti pěti centů měsíčně, aby nás noviny mohly pojistit proti případnému neštěstí na obchůzce.

No, tohle mého tatínka rozzuřilo ještě dvakrát tolik. Přikázal mi, abych odešel, a skoro jsem to udělal, ale pořád jsem nemohl přestat myslet na ty peníze, které tak rád v sobotu utrácím. Můj táta říká, že jsem se narodil jako kapitalista a že jednou, až vyrostu, asi budu volit republikány, ať už to znamená cokoliv, ale já mu na to odpověděl, že jsem vloni vyhrál závod všech šestých tříd ve městě v běhu a že se vsadím, že utíkám rychleji než nějaký úchyla. Nu, jenom se smál a kroutil hlavou a slíbil, že se mnou bude chodit každý den roznášet.

Zato maminka vypadala, že se každou chvíli rozpláče. Mám dojem, že mámy jsou prostě takové. Pořád si dělají starosti. Mimo to, prohlásil jsem, měl bych se znepokojovat, jen pokud bude sněžit. Jen tehdy ti kluci zmizeli. Táta uznal, že to dává smysl, ale všechno, co řekla moje maminka, bylo: „Uvidíme,“ což je vždycky špatné – jako kdybyste se zeptali, jestli u vás může zůstat kamarád přes noc, a máma vám na to odpověděla: „Uvidíme.“ Snadno si spočítáte, že tím myslí: „Ne.“

Ale nerozplakala se. Další ráno se mnou šel na trasu táta a zrovna byl jeden z těch pichlavých, chladných dní, kdy vám pod botami vrže sníh a vzduch je tak čistý, až slyšíte startovat auto tři bloky daleko. Zcela určitě bych slyšel, kdyby se ke mně plížil nějaký zvrhlík, a tak jako tak se mnou byl táta, a ostatní roznašeči si to zařídili stejně jako já. Nicméně jsem pořád každé ráno vstával s modlitbou na rtech, aby nesněžilo, a často třeba sněžilo v noci, ale později přestalo, a když jsem pak mohl lehce rozeznat protější dům jen ve světle pouličních lamp, spadl mi kámen ze srdce.

A tak jsme vytrvale vstávali v půl šesté a roznášeli noviny, a když jednou taťka dostal chřipku, šla se mnou máma. Můžete mi věřit, byla snad ještě nervóznější než já sám. Měli jste nás vidět, jak jsme chvátali, abychom obchůzku dokončili co nejdříve, a každou chvíli jsme se dívali za sebe přes rameno. Pan Carrigan křičel na svou ženu jako obvykle, pan Blanchard pro svou ženu plakal a pan Lang mě pěkně vyděsil, když otevřel dveře s plechovkou piva v ruce, aby si ode mě vzal noviny. Málem jsem se počůral strachem, no fakt, nekecám. Zeptal se mě, jestli nechci jít dál, abych se trochu ohřál, ale já jsem poodstoupil a řekl: „Ne, pane Langu, ne, děkuji,“ ruce před sebou a kroutil jsem odmítavě hlavou. Zapomněl jsem na schody.

Vsadím se, že bych měl tu ruku zlomenou už tenkrát a ne až teď, jen kdyby z nich odházel sníh. Ale ten je právě pokryl měkkou závějí, do které jsem se zřítil. Pan Lang se mi snažil pomoct, ale já vyskočil a uháněl pryč.

Minulou neděli jsem se probudil, a ještě než jsem se podíval z okna, podle skučení větru jsem věděl, že venku sněží. Sevřelo se mi srdce. Skoro jsem se nemohl pohnout. V ústech jsem cítil tu kyselou chuť žaludečních šťáv. Padající sníh byl tak těžký a hustý, že jsem neviděl ani javor v naší předzahrádce. Zachumlaný v peřinách jsem se třásl, jako kdybych byl tam venku, a vítr mě pálil i pod pyžamem.

Moc se mi nechtělo, ale věděl jsem, že to by byla přesně ta záminka pro mamku, aby mě donutila toho nechat, takže jsem se přinutil. Oblíkl jsem se opravdu rychle, spoďáry a ten zbytek, vzal jsem si podšívaný kabát, ze kterého už jsem skoro vyrostl, nasadil si rukavice a čepici na lyže, a tentokrát se mnou nešel jen táta nebo jen máma, ale oba dva, a bylo znát, že jsou stejně vylekaní jako já.

Nic se nestalo, aspoň pokud nám bylo známo. Dokončili jsme obchůzku, vrátili se domů a uvařili si horkou čokoládu. Všichni jsme měli červené tváře. Šli jsme zase spát, a když jsme vstali, taťka zapnul rádio. Vy už, předpokládám, víte, co jsme uslyšeli. Další doručitel se ztratil, zrovna tady v Crowellu. To je MO jak vyšitý, pokud ho správně chápu. Tři kluci pryč, dva z nich od nás, a všichni tři, když sněžilo.

Bouřka neustávala, a tak nebyly vidět ani stopy pátrající policie a sousedů. Nemohli najít ani jeho balík novin. Pár lidí, co pomáhali, muselo do nemocnice s omrzlinami. Pohřešovaní kluci nebydleli v naší čtvrti, přesto se můj taťka vydal na pomoc. Na zavátých silnicích nemohl řídit, a tak musel jít pěšky. Když se za šera vrátil domů, nepromokavou bundu s kapuci úplně pokrytou sněhem, sděloval, jak hnusně to tam venku vypadá. Jenom tam tak seděl schoulený u kamen, přihazoval polínka, mnul si o sebe sedřené ruce a celý se klepal.

Maminka mu neustále nosila vaří čí nápoj, kterému říká grog, a on po hodině usnul jako dřevo. Museli jsme mu s mámou pomoct do postele. Pak mě mamka odvedla dolů do obýváku, posadila se vedle mě a řekla, že musím přestat.

Nepřel jsem se. V Crowellu žije čtyřicet tisíc lidí. Když uvážíte, že tři čtvrtiny z nich odebírá noviny a jeden roznašeč má většinou čtyřicet zákazníků, pak dostanete sedm set padesát doručovatelů.

Spočítal jsem si to na tátově kapesní kalkulačce. Docela překvapivé – tolik mladých doručovatelů –, pokud ovšem nejste jedním z nich. Ale kdybyste vyšli na ulici každé ráno v pět třicet jako já, viděli byste nás spoustu. Téměř na každém rohu je nějaké děcko, jde po něčí příjezdové cestě k domu a nechá tam noviny. Když nepočítám toho chlapce z Granite Falls, pak chybí dva ze sedmi set padesáti roznašečů. To by sice mohlo hrát v můj prospěch, ale pokud mohu soudit, a mamka to taky říká, tolik kluků dává tomu cvokovi jen mnohem více možností.

Rád hraju videohry a vůbec, ale ty peníze mi nestojí za to, abych zmizel jako ti ostatní chlapci a můj vak se našel někde za keřem, což je mimochodem místo, kde našli noviny toho posledního kluka, stejně jako těch ostatních, až přestalo sněžit. Poté, co jsme uložili tatínka do postele a maminka se podívala z okna obývacího pokoje, z hrdla jí vyrazil takový legrační zvuk. Šel jsem k ní a podíval se na protější dům. Celý pokrytý sněhem se zářivě třpytil ve světle pouličních lamp. Kdykoliv jindy by vypadal jako obrázek pokojného míru, vánoční pohlednice. Ale mně se z toho dělalo nevolno, jako by ta bílá v sobě skrývala něco ohyzdného. Stál jsem přímo před otvorem plynového topení a slyšel jsem zapnutý hořák. Teplý vzduch se mi nahrnul do pyžama. Přesto jsem se třásl.

Řekl jsem, že toho nechám. Ale uvnitř sebe, říká táta, máme něco jako, dalo by se říct, tělesné hodiny. Fungují, protože jsou činnosti nebo zvyklosti, které máte dobře vžité, jako například víte, i když zrovna nemáte hodinky, že v televizi za chvilku poběží váš oblíbený pořad, anebo víte, že už byste se raději měli vrátit domů, protože maminka bude mít nachystanou večeři. Už jsem neměl jít s novinami, ale stejně jsem se vzbudil v půl šesté jako dřív, i když za mnou nepřišla maminka. Na vteřinu mě napadlo, že bych si měl pospíšit.

A pak mi došlo, že už vlastně nikdy roznášet nebudu. Vklouzl jsem zpátky pod peřinu a zkoušel znovu usnout, ale pořád jsem pošilhával po hodinách se svítícími číslicemi, které jsem vloni dostal od našich k Vánocům, a sledoval čísla měnící se s přibývajícími minutami.

5:40. Pak 5:45. A to už jsem nemohl snést ten provinilý pocit, jako bych provedl něco špatného, i když jsem nic takového neudělal.

Vylezl jsem z postele, roztáhl záclony a civěl do tmy na sníh zahalující naši příjezdovou cestu. Snadno jsem rozeznal stopy náklaďáku tam, kde zabrzdil, aby mohl vyhodit můj balík novin. Ležel tam sám o sobě na cestě, utopený ve sněhu. Byl zabalený v pytli na odpadky, aby se všechno to černobílé na novinách nerozpilo.

Pořád jsem se na něj upřeně díval – kancelář Gazette den předtím, v neděli, nebyla otevřená. Ani v pondělí neotevírají před osmou, takže jsem jim neměl jak sdělit, že odcházím z práce. Musel jsem myslet na své zákazníky, jak vstávají a těší se, až si přečtou u snídaně noviny, otevřou dveře a ony nikde. A pak jsem pomyslel na ty telefonáty, které brzy přijdou, čtyřicet stejných dotazů na téma Kde mám své noviny. Čím víc jsem na to myslel, tím hůř jsem se cítil, dokud jsem si nevybavil, co vždycky říká můj táta: „Práce se dá dělat jen jediným způsobem, a to správným.“ Navlékl jsem si spodky, džínsy, svetr a nepromokavou bundu. Vzbudil jsem taťku, jehož tvář najednou vypadala staře, myslím, že kvůli tomu pátrání v mrazu předešlého dne. Oznámil jsem mu, že prostě musím ty noviny roznést, a on na mě zamžoural a pak přikývl se sevřenými rty, jako kdyby nesouhlasil, ale chápal mě.

Mamka kolem toho nadělala zbytečný rozruch, jak jste asi předpokládali, ale táta se oblíkl a šel se mnou. Nevěděl jsem s jistotou, jestli se tak klepu zimou, nebo strachem. Aspoň nesněžilo, a i když jsem se třásl, věděl jsem, že budu v pořádku. Pospíchali jsme.

Začali jsme o půl hodiny později, ale stihli jsme to ke každému zákazníkovi dřív, než se na cestě objevily stopy po pneumatikách, které by prozrazovaly, že už odjel do práce. Na několika místech jsme zastihli klienty, zrovna když odhazovali sníh s takovou vervou, až se jim od úst vznášely obláčky páry, a každý z nich vypadal potěšený, že mě vidí, jako by už byli přesvědčení, že ten den už noviny nedostanou, a teď jsem tady, spolehlivý jako vždy. Široce se usmáli a slíbili mi dýško, až si zase přijdu pro peníze, a já se na ně taky smál.

Najednou mě to hrozně zahřálo u srdce. Dokonce pan Lang, se kterým je většinou tak obtížné dobře vycházet, vyšel ven a poplácal mě po zádech, tak jak to někdy dělává můj trenér atletiky. Oběhli jsme s tátou klienty tak rychle jako nikdy předtím, a když jsme došli domů, maminka už měla připravené palačinky a horký malinový sirup. Asi jsem nikdy předtím neměl takový hlad. Můj táta mi dokonce do skleničky nalil trochu kávy. Usrkl jsem a ucítil v nose její vůni, plně jsem vychutnával její nahořklou chuť. A pak táta nastavil svůj hrnek tak, abych si s ním mohl přiťuknout, a já měl pocit, že té noci jsem doopravdy dospěl. Moje hruď mi ještě nikdy nepřipadala tak velká, a dokonce mamka musela připustit, že jsme se zachovali správné.

Ale ani to už nedokázalo změnit, co se udalo potom. Přesně v osm, než jsem odešel do školy, zavolala maminka do redakce a oznámila jim, že už pro ně pracovat nebudu. Když jsem odešel, cítil jsem se, jako by někdo sňal z mých zad obrovské břemeno, ale moc dlouho to netrvalo. Jeden blok od školy už mi zase ztěžknul žaludek a nemohl jsem se ubránit pomyšlení, že něco ztrácím, jako by právě končila běžecká sezóna nebo jako bych prošvihnul film, na který jsem se dlouho těšil. Je zvláštní, jak si na něco zvyknete, i když je to zaměstnání, o kterém se nedá zrovna říct, že je zábavné, proto se mu taky říká zaměstnání, ale mně se líbilo být doručovatelem, vydělávat peníze a tak, a bylo mi jasné, že se od té chvíle budu cítit prázdný, když už nebudu chodit do práce.

Celé dopoledne jsem se vůbec nemohl soustředit na učitelčin výklad. Ptala se mě, jestli je mi špatně, ale já jsem odpověděl, že se jen cítím hrozně unavený a omlouvám se, určitě to přejde. Snažil jsem se vypadat co nejvíc zaujatý, a když jsem se vrátil domů na oběd, maminka mi oznámila, že volali z redakce a ptali se, jestli k nám v podvečer můžou někoho poslat, aby si se mnou promluvil.

Dělala, co mohla, aby je odmítla, ale asi hodně naléhali, neboť k nám někdo stejně měl přijít, a tak jsem rychle snědl svůj hamburger, zvědavý a musím přiznat i vzrušený tím, že o mě jeví zájem.

Bylo to nejdelší odpoledne mého života. Po škole se mi ani nechtělo jít se někam poflakovat s klukama. Zůstal jsem doma a hrál videohry a po očku sledoval hodiny na televizi. Taťka přišel z práce něco po páté. Zrovna si otevíral plechovku piva, když se ozval domovní zvonek. Nevím, proč mě nepříjemně bolely zrovna paže, jak otevíral dveře, a byla to Sharon z novin. Byla to ona, kdo za mnou přišel a vysvětlil mi, jak dělat obchůzky, než jsem poprvé šel roznášet.

Častokrát se u nás zastavila, aby mi dala navíc kartičky, podle kterých jsem mohl snadno spočítat, kolik mi ten který klient dluží.

Jednou mi dokonce přinesla poukázky do kina v hodnotě padesáti dolarů, které jsem vyhrál za to, že jsem přesvědčil nejvíce nových zákazníků, víc než kterýkoliv jiný doručovatel, aby odebírali ráno Gazette místo, anebo možná kromě Chroniclu z Granite Falls, což je večerník, no ale to asi víte.

Sharon je mladší než moje mamka. Nosí culíky a má růžové tváře a připomíná mi studentku učitelství z vysoké tady ve městě, která občas vypomáhá naší třídní. Sharon vždycky raději mluví ke mně osobně než k mým rodičům. Díky ní se cítím mimořádný a dospělý a ona se na mě vždycky usmívá a tvrdí, že jsem nejlepší doručovatel, jakého má. Ale to pondělí se nesmála. Vypadala, jako kdyby celou noc nespala, a tváře měla bledé. Povídala, jak mnoho roznašečů už odešlo a nikdo nový se na jejich místo nepřihlásil a jak je redakce znepokojená a bojí se, že by se mohla položit. Pověděla nám také o tom, jak jí její šéf nařídil, aby obešla všechny ty, kteří dali výpověď, a nabídla jim tři dolary týdně navíc, pokud zůstanou, ale maminka mě nenechala odpovědět. Jenomže se zdálo, jako by ji Sharon vůbec neslyšela. Pokračovala o tom, že Gazette nebude vyžadovat, aby noviny byly doručeny, kdyby ráno sněžilo, a já jsem si všiml, že taťkovi se to jeví jako dobrý nápad, ale máma stále kroutila hlavou ze strany na stranu. A tak se Sharon ještě snažila vyprosit alespoň pár dní, aby za mě mohla najít náhradu, což bude ovšem velmi obtížné, protože jsem tak spolehlivý, a to jsem cítil, jak mi srdce legračně buší. Prosím, ještě týden, říkala. Jestli do dalšího pondělí nikoho nesežene, můžu se sebrat a odejít a ona už nás nebude více obtěžovat. Ale alespoň mi dejte šanci – hlas jí zněl zastřeně a zajíkavě –, protože jestli nesezenu jiná děcka na tu práci, šéf prohlásil, že si najde někoho jiného i místo ní.

Podle jejích vlhkých očí by si člověk mohl myslet, že se procházela ve větru. Najednou mi bylo mizerně, jako kdybych ji podrazil.

Chtěl jsem se vypařit. Nemohl jsem jí pohlédnout do očí. Poprvé se věnovala více mým rodičům než mně, pokukovala z mámy na tátu a zase zpátky, skoro žadonivě, a zdálo se, že mamka vůbec nedýchá.

A pak se dlouze a zhluboka nadechla, jako kdyby se cítila opravdu unavená. Řekla, že si o tom s tatínkem budou muset promluvit, a tak odešli do kuchyně a já se mezitím, co si vedle šeptali, snažil na Sharon ani nepodívat. Když se vrátili, maminka řekla, že tedy ano, ještě týden, než Sharon najde náhradu, ale déle v žádném případě. Zároveň, pokud bude sněžit, nepůjdu noviny roznášet. Sharon se skoro rozbrečela. Pořád dokola děkovala, a když odešla, maminka prohlásila, že doufá, že jsme neudělali chybu, ale já věděl, že já určitě ne.

Přišel jsem totiž na to, co mě tak štve –ne odchod samotný, ale to, že jsem odešel tak rychle, bez toho, abych se ujistil, že mí zákazníci budou své noviny dostávat i dál, bez vysvětlení a bez rozloučení.

Budou mi chybět. Je zvláštní, jak si na něco zvyknete.

Dalšího rána jsem byl stejně rozrušený jako radostný z toho, že mám svou práci zpátky, aspoň na pár dní. Byla to jedna z posledních možností vidět domy svých sousedů tak časně, a tak jsem se snažil co nejlépe si zapamatovat, jak vypadají, když jsem nesl noviny Carriganovým, kteří se opět hádali, panu Blanchardovi, jenž neustále plakal pro svou ženu, a panu Langovi upíjejícímu z plechovky piva svou snídani. Onoho úterý se mnou šel můj taťka a mohli jste vidět i ostatní rodiče, jak pomáhají svým dětem na obchůzce. Ještě nikdy jsem neviděl tolik lidí venku tak brzy, navíc v takovém chladnu, jejich šepot a skřípění bot bylo slyšet stejně jasně a ostře, jako byl vidět odraz světla lamp od závějí. K ničemu nedošlo a policie jen dál pátrala po zmizelých chlapcích. Ani ve středu se nic nestalo. V sobotu už všechno vypadalo normálně jako dřív. Ani jedno ráno nesněžilo a taťka říkal, že lidé mají zatraceně krátkou paměť, neboť jsme zaslechli, jak se spousta doručovatelů hlásí zpět do zaměstnání a jak také noví kluci žádají o práci roznašeče v místech, kde jich není dost.

Ani já sám už jsem se necítil vyděšený. Spíš naopak. Pořád jsem musel myslet na pondělí, jak se nezadržitelně blíží, a že bych možná mohl přesvědčit mámu, aby mé nechala dál roznášet.

V sobotu bylo jasno. Když se táta vrátil z příjezdové cesty s balíkem novin v ruce, oznámil, že venku vůbec není zima. Podíval jsem se z kuchyňského okna na teploměr připevněný ke stěně domu, dopadalo na něj světlo z kuchyně. Červený sloupek byl skoro na nule.

Nepotřeboval jsem ani čepici na lyže, ale raději jsem si vzal rukavice, sbalili jsme noviny do batohu a vyrazili. Tak zrána chutnal vzduch skoro sladce, jak byl teplejší než obvykle, a já jsem se začal pod spodkama potit. Z Bentonovy jsme sešli na Sunset a pak pokračovali ke Gilbyově. To je ta nejhorší ulice, protože vede přes dlouhý příkrý kopec. V létě vždycky ztěžka oddechuju, když se blížím na kole k vrcholku, a v zimě musím kvůli těžkým botám a kabátu dokonce na chvíli zastavit. Tatínek si vzal na starost jednu stranu ulice a já druhou. Viděli jsme na sebe díky pouličnímu osvětlení a tím, že jsme si práci rozdělili, jsme ji zvládali dvakrát rychleji. Jenže jsme to ráno dostali kartičku se jménem nového zákazníka a můj táta nemohl najít to domovní číslo. Já jsem pokračoval v roznášení, stoupal jsem do kopce a pak došel až na vrchol. Pamatuju si, jak jsem se ohlédl a spatřil svého otce skoro dole, jako by to byl jen stín.

Nesněžilo, a tak jsem si řekl, že roznesu pár dalších výtisků.

Můj další klient bydlel na Crossridge. Když jedete autem, musíte sjet zpátky dolů z Gilbovy, pokračovat přes blok domů ke Crossridge a zase vyjet k vrcholku z druhé strany kopce. Ale když jste pěšky nebo na kole, stačí si to střihnout přes chodník jednoho ze zákazníků, který vede přes pozemek spojující Gilbyovu a Crossridge, tak jsem tamtudy šel a nechal tam jeden výtisk.

A pak jsem se náhle vyděsil, protože se prudce zvedl vítr a začaly se snášet sněhové vločky. Předtím jsem čas od času vzhlédl k tmavé obloze. Měsíc nesvítil, ale hvězdy zářily a krásně se třpytily.

Horečně jsem upřel zrak nad sebe a nespatřil ani jednu hvězdu. Jediné, co jsem zpozoroval, byly těžké černé mraky. Přísahám, i v té tmě byly vidět. Kroutily se a vzdouvaly, jako by se uvnitř nich něco koulelo a napínalo je k prasknutí. Metelice zhoustla. Na to jsem se měl upamatovat ze školy. Nula stupňů: ideální teplota, pro chumelenici.

Nohy mě neposlouchaly. Nemohl jsem najít správný směr, jak jsem byl vyplašený. Zkoušel jsem utíkat, ale ztratil jsem rovnováhu a skoro upadl. Metelice byla čím dál ostřejší. Ani mraky jsem už neviděl.

Sněžilo tak hustě, že jsem nedohlédl ani na domy na protější straně ulice. Začal foukat vítr a byl stále silnější a skřípavější. Tváře mě bolely, jako kdyby je něco spalovalo, ale nebyl to žár. Byla to zima.

Předtím vzduch sladce voněl a byl teplý, ale teď ochladí a vítr mě štípal a sníh mi připadal jako malinké kousíčky rozbitého ledově chladného skla.

Otáčel jsem se kolem sebe ve snaze najít taťku, ale neviděl jsem ani dům vedle sebe. Sníh mi ustavičně zasypával obličej a vítr mě kousal, a tak jsem pořád mrkal a do očí mi natekly slzy. Otřel jsem si je rukavicemi. Akorát jsem viděl ještě rozmazaněji. Sníh mi zmrazil vlasy a tváře. Zasténal jsem a litoval, že jsem si nevzal tu čepici. Skučení větru zesilovalo. Snažil jsem se křikem přivolat tátu, ale prudký poryv sněhu mi vtlačil slova zpět do úst. Pak už jsem neviděl ani na chodník. Neviděl jsem své rukavice před obličejem. Viděl jsem jen bílou pohyblivou stěnu. A jak jsem byl promrzlý na kost, začal mě pálit žaludek. Čím víc jsem to vnímal, tím víc jsem se třásl. Znovu jsem zakřičel na taťku a v panice klopýtal, abych ho našel.

Netušil jsem, že jsem sešel z chodníku, dokud jsem nevrazil do plotu pana Carrigana. Je z ohoblovaných kůlů špičatých jako kopí.

Jeden z hrotů se mi po nárazu zabodl do hrudi. Cítil jsem, jak se do mě zavrtává i přes vycpávku kabátu. Vyrazilo mi to dech. Zřítil jsem se pozadu do závěje a připadal si jako v tekutém písku, propadal jsem se hlouběji, snažil se vydrápat ven a postavit na nohy, ale těžký pytel mě táhl zpátky a vršila se na mně hromada sněhu. Sklouzával mi po krku, jako kdyby mi po zádech přejela ledová ruka. Tak moc to štípalo, až jsem s řevem vyskočil, ale vítr vřískal hlasitěji a já uviděl jen sníh vířící ve tmě kolem mě.

Běžel jsem, ale asi jsem se otočil, protože nic nebylo tam, kde mělo. Neviditelné keře mi drásaly obličej. Praštil jsem se o strom, tuším, že právě proto mám zlomený nos, ale na to, abych to cítil, jsem byl tehdy příliš vylekaný. Jenom jsem dál utíkal, řval na tátu, a když jsem do ničeho nenarazil, myslel jsem si, že jsem zpátky na ulici, jenže teď už vím, že to byla ta prázdná parcela vedle domu pana Carrigana. Někdo tam kope základy pro nový dům, a bylo to, jako by se pode mnou propadla zem. Najednou jsem padal, zdálo se to být věčnost, a přistál jsem tak prudce, až jsem si prokousl ret úplně skrz. Přál bych vám vidět ty stehy. Můj taťka říká, že když se vám stane něco strašlivého, vůbec necítíte bolest díky něčemu, co nazývá šok. Říká, že vaše tělo má určité hranice vnímání bolesti, a pak tu bolest prostě porazí. Právě to se určitě stalo mně, protože hrudník, nos ani ret jsem vůbec necítil, a všechno, po čem jsem toužil, bylo najít taťku a jít domů. Chtěl jsem za mamkou.

Vyplazil jsem se z díry a nějak jsem rozpoznal něčí blízkou přítomnost. S očima plnýma slz jsem toho moc neviděl, skoro ani ten sníh, ale když se ke mně ten obrys začal rychle přibližovat, myslel jsem, že to je můj táta, až na to, že on to nebyl. V komiksu, když někoho trefí do hlavy, vždycky jsou kolem nakreslené hvězdičky.

Viděl jsem je taky, hvězdy zářící ve sněhu, a věděl jsem, že mě někdo praštil, ale nic jsem necítil. Táta říká, že za to taky může ten šok.

Může se vám přihodit něco, co by vás za normálních okolností srazilo k zemi, ale když jste polomrtví strachem, nějak prostě najdete sílu neupadnout.

I když já to skoro nezvládl. Všechno se zamlžilo a začalo se točit, a teď začíná ta divná část. Udeřil mě tak prudce, že jsem upustil pytel s novinami. Otevřel se a tak jasně, jako by to bylo ve dne, jsem spatřil noviny rozsypané v závěji, na bílém pozadí černý inkoust. A pak ještě kapky červeného. Akorát že to už nebyl inkoust. Byla to krev z mé hlavy. Obrátil jsem se na útěk, a tehdy mě ten stín popadl za paži.

Pořád jsem se kroutil a i přes skučení větru jsem jasně slyšel ten praskavý zvuk, stejný, jako když táta vezme kus dřeva na podpal a zlomí jej o koleno, jenomže tentokrát to byl zvuk mé paže vymknuté v lokti, jak jsem se pořád svíjel. V tom momentě jsem už ležel na zádech a padající sníh se umírnil právě na tak dlouho, abych mohl s údivem rozpoznat tvář pana Blancharda klečícího vedle mě s ševcovským kladivem v napřažené ruce.

Uhnul jsem hlavou ve chvíli, kdy jím mrštil dolů, takže ty zuby se mi otřely o kůži na hlavě a přibraly s sebou pár vlasů. Vykopl jsem, a to už mě kladivo udeřilo do klíční kosti. Zaječel jsem. Tentokrát kladivo mířilo přesně do bodu mezi mýma očima.

Z bouřky vystřelila další ruka a uchopila paži pana Blancharda.

Než jsem ztratil vědomí, stačil jsem ještě zahlédnout tátu, jak mu vyrval kladivo z ruky a prudkým trhnutím ho staví na nohy. Řval na něj způsobem, jaký jsem v životě neslyšel. Mám na mysli otřesná slova, která si ani nechci pamatovat, natož je opakovat. Pak táta třásl panem Blanchardem, jehož hlava při tom sebou divoce plácala zepředu dozadu, a dál si pamatuju, jak ležím tady v nemocnici s obvazy všude kolem hlavy, oteklým nosem a ústy a s rukou v sádře.

Taťka se mi to pokoušel vysvětlit. Myslím, že tomu rozumím, ale nejsem si docela jistý. Manželka pana Blancharda umřela před třemi měsíci. Myslel jsem, že je stále naživu, ale mýlil jsem se. On a jeho žena neměli nikdy žádné děti a táta říkal, že se bez ní cítil strašně osamělý a toužil mít v domě někoho, o koho by se mohl starat, jako například syna, a tak prvního chlapce unesl z Granite Falls v té době před dvěma měsíci, když šel navštívit sestru své ženy. A potom chtěl dalšího hocha a dalšího, tak vzal ty dva kluky odsud – pokaždé se ujistil, že bude padat dost sněhu, aby skryl jeho stopy –, ale pak už chtěl každého, koho mohl získat. Chce se mi zvracet z pouhého pomyšlení na to, jak poté, co mu došlo, že ti kluci jsou mrtví, je odnesl do garáže a skládal na sebe pod pás plachtoviny v rohu, ‚jako kdyby rovnal dříví‘, nazval to reportér. Bylo dost chladno, aby těla zmrzla a ztvrdla. Jinak by taky smrděla stejně jako ten dům, o kterém jsem vám vyprávěl. Teď uvažuju nad tím, jestli pokaždé, když pan Blanchard plakal, to bylo kvůli smrti jeho ženy, nebo proto, že si uvědomoval, že dělá špatnou věc, ale nemůže si pomoct. Část mého já ho lituje, ale druhá část musí pořád myslet na ty ztracené chlapce a jak vyděšení museli být, když k nim v bouřce přistoupil pan Blanchard, a jak vypadal, když klečel vedle mě s kladivem v napřahující se ruce.

Mám pocit, že si to budu pamatovat až do dospělosti. Dříve jsem se zmínil, že sestřičky mě tady budí tak brzo, jako pro mě chodila mamka, abych vstal na obchůzku. Asi jsem lhal. Sestřičky mě nevzbudily.

Probudil jsem se s křikem sám, vybavilo se mi totiž to kladivo a krev na novinách. Sestřičky vběhly dovnitř a od té doby u mě pořád někdo sedává. Mamka nebo taťka jsou vždycky tady a říkají, že mám zlomenou i klíční kost, ale nejvíc mě bolí ta paže.

Z Gazette sem poslali Sharon, i když já vím, že by přišla i tak, sama od sebe. Zapisuje si, co říkám, ale není mi jasné proč, když má zapnutý i diktafon. Měli byste vidět, jak se usmívá, když s ní mluvím. Tvrdí, že můj příběh otiskne v novinách a její šéf mi za něj zaplatí.

Docela určitě ty peníze využiju, protože doktoři říkají, že teď chvíli svou práci nebudu moct dělat. Ale myslím, že i po tom všem, co se stalo, se k roznášení vrátím. Koneckonců, víme, proč ti kluci zmizeli, a tolik podivínů jako pan Blanchard tady přece být nemůže, i když tatínek prohlásil, že o tom začíná pochybovat. Zrovna četl o nějaké dívce roznášející noviny v Ashvillu, jak se ji někdo pokoušel vtáhnout do auta. Co se to děje, že ani děti roznášející tisk se nemohou cítit bezpečně? Můj táta říká, že za chvíli už nikdo nebude chtít vycházet ven.

No, nevadí. Řekl jsem Sharon, že už mluvím docela dlouho.

Začíná se mi chtít spát a stejně nevěřím, že by redakce tohle všechno otiskla, ale ona tvrdí, že můj příběh je přesně to, co nazývají exkluzivní zprávou v tisku, a možná ji budou chtít i jiné noviny. Maminka řekla, že doufá, že se nezačnu chovat nedůtklivě, cokoliv to má znamenat, teď když jsem slavný, ale já se necítím slavný. Cítím se rozbolavělý.

Ale doufám, že mí zákazníci si s radostí přečtou, co jsem vyprávěl, neboť je mám rád a doufám, že nezapomněli na to dýško, které mi slíbili, protože si chci koupit novou videohru. Můj taťka právě vešel a slyšel tu poslední část. A znovu zopakoval, že jsem rozený obchodník a že až vyrostu, asi budu volit republikány. Stále nevím, co to je republikán, ale přemýšlel jsem. Možná že když obejdu pár domů a ukážu jim obvazy na hlavě a tu sádru, předplatí si naše noviny. Probíhá totiž nová soutěž. Dítě, které získá nejvíc nových zákazníků, dostane poukázky do kina na celý rok. Teď jen jestli k tomu přihodí i popcorn.

RITUÁL

Prostřední příběh o odvrácené straně úspěchu nás zavede do trochu odlišné oblasti: sportu, přesněji k ragby. Hlavním hrdinou předchozí povídky byl malý chlapec, tady vystupuje dospívající středoškolák.

Třetí příběh odvypráví dospělý. Inspirací následující zápletky byl novinový článek o ragbyovém týmu střední školy ve státě Iowa, jenž před každou hrou prováděl podivný obřad. Zvláštní, jak hvězdy školních let jen zřídka zůstávají hvězdami i v dospělosti. Docílí vrcholu příliš brzy? Anebo je zapotřebí ještě něčeho výjimečného, aby se člověk udržel na výsluní?

Nazývali ji Mumbo Jumbo. Nevěřili byste, že ji dokázali celá ta léta uchovat v tajnosti. Ale trenér Hayes je přinutil přísahat a jeho nebylo radno podfouknout, takže se nešířily ani žádné zvěsti. Neměl jsem ponětí o existenci té věci do chvíle, kdy jsem ve třetím ročníku střední školy zkusil štěstí v ragbyovém týmu.

Slíbil jsem si, že budu upřímný. Přihlásit se do výběru nebyl můj nápad. Byl Joeyův. Jasně že jsem si rád házel šiškou jako každý jiný kluk. Ale chodit každý den po škole na trénink?

„A nezapomeň na tu bolest, Joeyi. Uvědomuješ si, o čem mluvím?

Trenér Hayes nutí svůj tým běhat dvakrát dvě míle před každým tréninkem. A to nepočítám všechny ty poskoky, kliky a sedy lehy a bůhví kolik dalších cviků je ještě nutí dělat. Pro zahřátí. Než se dostanou k tomu fakt tvrdému šílenství. Muka, Joeyi. To je to, o čem mluvím. Je ti jasné, do čeho nás chceš namočit?“

Chodívali jsme na šery kolu a hranolky do Chicken Nest, podniku blízko školy. Často jsme se tam opravdu dobře pobavili. Teď už je Chicken samozřejmě zdemolovaný. Před sedmi lety tam město vystavělo parkoviště. Ale já si pamatuju, jak Joey upíjel slánkou zbytek koly ze dna sklenice a díval se na mě přes stůl přivřenýma očima.

„Být členem týmu by konečně znamenalo možnost něco dokázat,“ řekl. „Pokud nás ovšem vezmou.“

„Ale, to není problém. Zvládli bysme to se zavázanýma očima.“

„Tím si nejsem tak jistý.“

„No tak.“ Ládoval jsem se hranolky s kečupem. Jsme velcí kluci a máme dobrou kondičku.“

„Jsme obtloustlí. A vůbec nejsme v dobré kondici, Danny.

Dneska ráno jsem musel zatáhnout pupek, abych si zapnul knoflík u džínsů. Každopádně, o to nejde. Jak jsem ti říkal, hrát za tým by znamenalo něco dokázat. Nemůžem se tady pořád jenom poflakovat nebo sedět u tebe v pokoji a poslouchat kazety.“

„Co je špatného na tom, poslechnout si muziku a…“

„Nic. Ale prostě to nestačí.“

Přestal jsem pojídat hranolky a zamračil se na něj. „O čem to mluvíš?“

„Nemáš pocit, že se nikam ani nehneme?“

Zavrtěl jsem zmateně hlavou. Nikdy předtím jsem Joeyho takhle mluvit neslyšel.

„Nemluvě,“ pokračoval, „o všech těch extra činnostech, které mohou dělat ve škole. Studentská rada, nebo jak se vždycky účastní každé akce.“

„Ten nafoukanec Bill Stedman. Od té doby, co ho vloni zvolili prezidentem, se při chůzi nadnáší, jako kdyby mu ta zatracená škola patřila.“

„A ty hry, co uvádí školní dramatický kroužek, a ten debatní klub a…“

„To jsou všechno prkotiny. Co je s tebou? To chceš být hercem?“

„Nevím, čím chci být.“ Joey si otřel čelo. „Ale chci být někdo.

Ti kluci z týmu. Vypadají jako…“

„Jako co?“

„Jako že mají radost z toho, že jsou dobří v tom, co dělají. Vypadají hrozně hrdě. Dá se o nich říct, že tam rádi patří.“

„Ale všechna ta námaha…“

Oči mu zářily. Jako kdyby se díval na něco velmi vzdáleného.

A pak zase najednou vypadaly jako obvykle. Ukázal mi ten svůj uličnický výraz. „Ale taky ta odměna. Hráči ragby chodí s těma nejvíc sexy holkama ze školy. Ty svaly umí roztleskávačky fakticky rozpálit.“

Zašklebil jsem se na něj. „Proč jsi to neřekl hned? Teď mi to došlo. Proč se tady flákat, když je tu možnost randit s Rebekou Hendersonovou?“

„Anebo její kamarádkou, he?“

Začali jsme se tak řehtat, až nám číšnice poradila buď zmlknout, nebo odejít, a tak jsme se vlastně dostali ke zkoušce do týmu, a tak jsem se dozvěděl o Mumbo Jumbo.

Dnes mám pivní mozol a sotva popadám dech, když mám po schodech ujít pár pater, a doktoři mi říkají, že mám příliš vysokou hladinu cholesterolu. Zatracený cholesterol. Ale tehdy jste nás měli vidět.

Nutno konstatovat, že co řekl Joey, byla pravda. Byli jsme otylí a slabí. To všechno jsme však brzy změnili. Rozhovor, který jsem vám před chvílí popsal, se odehrál týden před začátkem školy, a Joey nás oba přinutil zvedat činky a běhat, ještě než trenér Hayes vůbec vyhlásil termíny náboru. Když jsme se tu první sobotu v novém pololetí poprvé ukázali na hřišti za tělocvičnou s otázkou, zda se můžeme zúčastnit zkoušek do týmu, trenér Hayes si sundal čepici, podrbal se na hlavě a přemýšlel, jestli si děláme srandu.

„Ne, myslíme to opravdu vážně,“ řekl Joey. „Opravdu se chceme dostat do týmu.“

„Mé chlapi, znáte moje pravidla. Nemůžete být v týmu, dokud váš školní průměr nebude lepší než dvojka.“

„Tak se budeme připravovat pilněji. Zlepšíme si známky.“

„Nebo s vámi taky můžu promrhat čas, a to nemluvím o týmu.

Vaše záznamy mluví za všechno. Nemám žádnou trpělivost s lidmi, kteří do toho opravdu nejdou.“

„Vynasnažíme se. Slibujeme,“ prohlásil Joey. „Prosím vás. Je to pro nás důležité.“

„Jen se podívejte na to těsto, co máte na těle. I když připouštím, že máte dobrou výšku.“

„Šest stop,“ oznámil Joey. „Danny je o čtvrt palce vyšší.“

„Jenže jak se chcete vyrovnat ostatním klukům? Podívejte se támhle na Welshe. Pracoval na sobě celé léto.“

Mrknul jsem na Welshe, který právě probíhal dráhou sestavenou ze dvou řad pneumatik a neminul ani jednu díru. Šlo mu to lehce.

To já už bych skučel na cestě do nemocnice.

„Vzdáte to, jakmile jen trochu přitvrdím,“ řekl trenér Hayes.

„Nač předstírat něco jiného?“

„Vše, oč vás žádáme, je dát nám šanci,“ odpověděl Joey.

Trenér Hayes si otřel ústa mohutnou opálenou mozolnatou rukou.

„Šanci? Dobře, máte ji mít. Stejnou, jakou mají ostatní. Dokažte mi, že stačíte na trénink. Dostaňte se do formy a noste slušné známky.

Uvidíme.“

„To je všechno, co chceme, trenére. Díky.“

„Sto procent. A pamatujte, že míň neberu. Jestli se, chlapi, dostanete do týmu a pak přestanete makat, budete litovat, že jste mě kdy požádali o přijetí.“

„Sto procent.“

„A co ty, Danny? Nic jsi neřekl.“

Přikývl jsem a uvažoval o tom, co tam sakra dělám. „Jo, jasně, sto procent.“

Bylo to víc než dvě stě procent – mučení. Všechno to zvedání činek a běhání, kterému jsme se předtím s Joeyem věnovali, vypadalo jako hloupý žert ve srovnání s tím, co po nás zakrátko vyžadoval trenér Hayes. I chlapci, co si udrželi přes léto formu, měli co dělat, aby zvládli všechny procedury. Ta rozcvička o dvakrát dvou mílích mě málem zabila. A kondiční cvičení? Když jsem po návratu domů ucítil sekanou, kterou maminka připravila, pozvracel jsem se.

Následující ráno, v neděli, jsem měl tak ztuhlá kolena, že jsem se sotva belhal, když jsem lezl z postele. Sténal jsem Joeymu do telefonu.

„Tohleto nepůjde. Říkám ti, dneska do toho náboru nejdu. Cítím se pěkně zesraně.“

„Danny,“ zavolala matka z kuchyně. „Pozor na jazyk.“

„Myslíš si snad, že ti je hůř než mně?“ zeptal se Joey. „Celou noc se mi zdálo o tom, jak dělám sedy lehy. Ještě teď se mi zvedá žaludek.“

„Tak tam nepůjdem.“

„Půjdem. Slíbili jsme to. Neporuším svoje slovo.“

„Ale co to má za smysl? Ani rande s Rebekou Hendersonovou nestojí za ty muka, kterýma budeme procházet.“

„Rebeka Hendersonová? Co je komu po ní? Ten tým,“ řekl.

„Chci se dostat do týmu.“

„Ale já myslel…“

„Řekl jsem to, jen abych u tebe vyvolal zájem. Poslouchej, Danny, máme šanci patřit k něčemu mimořádnému, být v něčem dobří, lepší než kdokoliv jiný. Už mě nebaví být posranec.“

V pozadí telefonu jsem slyšel, jak Joeyho jeho matka napomíná, aby si dával pozor na jazyk.

„Ale moje záda…“

„Jsme přátelé už dlouho, že?“

„Od základky.“

„A vždycky jsme všechno dělali spolu, ne? Spolu jsme chodili do kina, spolu jsme chodili plavat a spolu…“

„Vím, kam tím míříš. Jenomže…“

„Takže tě prosím, pojďme do toho zase spolu. Nechci ztratit tvé přátelství, Danny. Nechci do toho jít sám.“

Uvnitř mě to hřálo; věděl jsem, co se mi pokouší sdělit. Jo, bylo to sentimentální, ale myslím, že jsem ho měl rád jako bratra.

„Fajn,“ řekl jsem. „Pokud to pro tebe tolik znamená.“

„Moc to pro mě znamená.“

Když jsme se to odpoledne ukázali za tělocvičnou, trenér Hayes zamrkal.

„Zázraky se dějí.“

„Řekli jsme vám, že to myslíme vážně,“ na to Joey.

„A bolí?“

„To si pište.“

„Nohy mají pocit, že to přes ně vzal náklaďák?“

„Parní válec.“

Trenér Hayes se zazubil „No, aspoň jste upřímní. I profíci přiznají bolest. Vtip je v tom, dělat tu práci bez ohledu na to, jak moc bolí.“

Potichu jsem zaklel.

„Nezklameme vás,“ prohlásil Joey.

„Uvidíme. Danny, ty toho asi moc nenamluvíš. Tak všichni, začneme. Dvakrát okolo hřiště. A potom mám pro vás pár nových cviků.“

V duchu jsem zaúpěl.

Po první míli jsem znovu skoro zvracel.

Ale je to zvláštní. Mám dojem, že zvyknout si můžete na všechno. V pondělí ráno jsem se cítil otřesně. Myslím opravdu mizerně.

Nebyl kousíček těla, který by mě nebolel.

A úterní ráno bylo ještě horší. Na středu ani nechci vzpomínat.

Navíc, už jsme nechodili do Chicken Nest ani neposlouchali nahrávky u mě v pokoji. Nebyl čas. A já se cítil tak unavený, že jediné, po čem jsem toužil, bylo dívat se na telku.

Jenže jsem musel šprtat. Každý den po večeři mi Joey volal, aby se ujistil, že studuju. Co mi chybělo nejvíc, byly ta šery kola a hranolky, ale trenér Hayes trval na tom, že si je musíme odpustit.

Mohli jsme si dát špagety, ale žádnou bramborovou kaši, hovězí bylo v pořádku, ale další den jsem musel mít kuře nebo rybinu. Máma se z toho mohla zbláznit, jak se snažila vymyslet mi jídelníček. Co se mě týká, já jsem té dietě nerozuměl. Ale někdy kolem soboty, po týdnu náborových testů, jsem se už tak špatně necítil. Ach, pořád mě to bolelo, ale ta bolest už byla jiná. Pevná a tuhá, zatahovala mi břicho.

A má mysl byla jasnější, čistější.

Z prvního testu, který jsme psali, jsem dostal jedničku.

O dvě neděle později si nás trenér Hayes postavil po cvičení do řady. Stáli jsme tam a dívali se mu do očí, ztěžka oddechovali a potili se.

„Freddie,“ oslovil trenér Hayes kluka vedle mě. „Je mi líto.

Nemáš dostatečnou váhu. Tým z West High by tě rozmačkal na kaši.

Možná příští rok. Ale snad by stálo za pokus něco jiného – jsi dost hbitý, aby tě přijali v družstvu lehké atletiky.“ Obrátil svůj pohled.

„Pate, ty bys byl dobrý na křídle. Harry, líbí se mi, jak blokuješ.“

A tak dál. Až jsme zbývali jen Joey a já.

Trenér Hayes se rozkročil, položil dlaně na kyčle a zamračil se.

„Co se vás dvou týká, chlapi, ještě nikdy jsem neviděl mizernější párek…“

Joey vyrazil dusivý zvuk.

„…ale myslím, že to s várna půjde.“

Joey ostře vydechl.

Já jsem zajásal.

„Dokázali jsme to.“ Joey se nadšením široce usmíval. „Nemůžu uvěřit, že jsme v týmu!“

Stáli jsme u rohu, kde jsme se vždycky rozcházeli před cestou domů.

Smál jsem se. ‚Je to poprvé v životě, co jsem se doopravdy o něco pokoušel.“

„A vyhrál! Jsme v týmu!“

„Za to vděčím tobě. Bez tebe bych to nedokázal,“ ocenil jsem.

„Totéž u mě.“ [ „Ale já bych od toho odešel, nebýt toho, jak jsi…“

„Kecy. Párkrát jsem toho málem sám nechal,“ odvětil Joey.

Já jsem si to nemyslel. Toužil po tom víc než já.

„Měl bych jít. Máma už bude mít večeři na stole,“ řekl jsem.

„Jo, moje taky. Zítra se sejdeme o půl hodiny dřív, ať se stihnem připravit na ten test z fyziky.“

„To se vsaď.“ Nedodal jsem, co se mi honí hlavou.

Joey to udělal místo mě: „Teď začíná ta horší část.“

Měl pravdu. Co jsme do té doby předváděli, byla jednoduchá cvičení a nedbalé napodobeniny zápasů o míč. Teď jsme se dostali opravdu k věci.

„Nakreslil jsem vám tyhle manévry, ať si je můžete zapamatovat.“

Trenér Hayes namířil ukazovákem na tabuli v učebně společenských věd po poslední pondělní hodině. „Brzo vám jich připravím mnohem víc. Musíte se hodně naučit o psychologii hry, jak přelstít druhý tým. Je to stejně důležité jako cokoliv jiného. Chci po vás, chlapi, abyste spolu chodili ven, do kina i na obědy. Chci po vás všech, abyste se poznali natolik, že budete schopni odhadnout pohyb Joeyho nebo Pata nebo Dannyho na hřišti. Předvídat, co udělá ten druhý. V tom je tajemství.“

Ale trenér Hayes měl ještě jiné tajemství. Neměl jsem o něm nejmenší tušení až do našeho prvního zápasu a ten byl ještě dva týdny daleko. Mezitím se tlak na nás neustále zvyšoval. Těžší a delší tréninky. Cvičné hry trvaly tak dlouho, až jsem si začínal myslet, že pouhé hození šišky mi vykloubí rameno.

Tak je to. Házení šiškou. Mám pocit, že jsme na trenéra Hayese udělali větší dojem, než byl ochoten dát najevo. Poté, co vyzkoušel různé kluky v různých pozicích, vybral mě jako obránce a Joeyho jako chytače.

„Vy dva smýšlíte podobně. Uvidíme, jestli toho dokážete využít ve svůj prospěch.“

Jasně, byl jsem hrdý. Ale pořád tady byly ty známky, které jsem si musel udržet, a přibývalo taktických variant k zapamatování.

Neměl jsem čas myslet na Rebeku Hendersonovou. Škola, tým a vítězství bylo vše, na čem podle trenéra Hayese záleželo.

V pátek v šest třicet jsme se dostavili do šatny a navlékli se do dresů.

Už tam jsem se třásl. Ostatní kluci skoro nemluvili. V obličejích byli bledí. Trenér Hayes tomu vůbec nepomohl, když si začal stěžovat, jak je ten druhý tým dobrý.

„Covingtonská střední nás potopí. Vy, chlapi, nejste připravení.

Vypadáte jako hromada ztroskotanců. Osm vítězných sezón a teď tady zkejsnu jako nějaká slečna k dětem s bandou padavek. Nesnesl bych ty rozpaky, kdybych se tam s várna měl ukázat, vy prdelky.“

Pokračoval v tomto duchu, sprostější a stále více urážející, dokud nás tak nenaštval, že jsem měl sto chutí na něho zařvat, aby už do hajzlu sklapnul. Věděl jsem, co dělá – využívá psychologie, aby nás vyburcoval, abychom nasměrovali svůj vztek proti druhému týmu.

Všichni jsme trenéra Hayese tolik respektovali a tolik jsme se mu chtěli zalíbit, ale po jeho ponižujícím proslovu mi připadalo, že jsme všichni pitomci. Ty parchante, pomyslel jsem si.

Joey neustále přelétával očima z trenéra Hayese na mě, obličej ztrápený.

Pojednou nadávky ustaly. Trenér Hayes se nasupeně rozhlédl a pokýval hlavou. „Dobře.“ Popošel k dřevěné bedně na vzdálenějším konci místnosti.

Byla vždycky zamčená. Mnohokrát předtím jsem dumal, co v ní asi je. Teď strčil klíč do zámku a otočil jím a já za sebou uslyšel kluka, co byl v týmu předchozí rok, zašeptat: „Mumbo Jumbo.“

Joey se vedle mě napřímil. Ti, kteří byli v týmu už rok, se začali neklidně vrtět a někdo další zašeptal: „Mumbo Jumbo.“

Trenér Hayes otevřel dveře skříňky. Neviděl jsem, co je uvnitř, protože stál před ní, zády k nám.

Pak se pomalu otočil.

Někteří chlapci se nadechli.

Díval jsem se na sochu. Nebyla velká, tak jednu stopu, jestli vůbec. Asi čtyři palce silná. Světle hnědá, jako barva lepenkové krabice. Byla vyrobená z nějakého druhu kamene, ne lesklá a hladká, ale matná, a vypadala jako štěrk, jako kdyby ten kámen byl jen písek slisovaný dohromady. Sem tam se objevovaly malé dírky.

Byla to socha muže, pokřiveného, hrůzostrašného. Měl kulatou lysou hlavu a velké vypoulené rty. Břicho měl tak nadmuté, že vypadal jak těhotný. Seděl s nohama křížem, ruce v klíně mu zakrývaly penis. Pupík vypadal jako svislá skulina. Připomněl mi obrázky, které jsem vídával na čínských modlách. Ale taky mi připomněl ty divné sochy z Velikonočních ostrovů (něco z toho jsme brali v dějepise) a taky ty odporné sošky z ruin v Mexiku. Vždyť víte, Aztékové, Mayové a tak dál.

Kluci z loňského týmu nevypadali překvapeně, ale rozhodně se zdáli fascinovaní. Zbytek nás nevěděl, co se sakra děje.

„Chlapi, asi bych vám to měl raději vysvětlit. Našim novým členům v každém případě. Tohleto je… Nevím, jak byste ho nazvali.

Náš maskot, předpokládám. Nebo možná lépe, náš talisman pro štěstí.“

„Mumbo Jumbo,“ zamumlal kluk z minulého týmu.

„Už to bude pár let, co před každým zápasem opakujeme takový malý rituál.“ Trenér Hayes posunul stůl doprostřed místnosti. Jeho nohy skřípaly po betonové podlaze. „Těsně před tím, než odejdete hrát, postavím tu sošku na tento stůl. Dvakrát ji obejdeme. Každý z nás jí položí pravou ruku na hlavu. Pak půjdem tam ven, nakopem soupeřům zadky a vyhrajem.“

Co to je za kydy? napadlo mě.

Vypadalo to, jako by mi trenér Hayes četl myšlenky. „Jasně, vím, že je to hloupé. Dětinské.“ Zakrýval smíchem své rozpaky. „Ale teď už to každý můj tým dělal tak často a prošli jsme tolika vítěznými sezónami; skoro se bojím přestat. Co se týká vás, ani na vteřinu jsem si nemyslel, že by vám dotek hlavy starého Mumba Jumba nějak pomohl. No ale, když už se nějaká věc osvědčí, tak proč měnit zvyky? Rozhodně to neznamená, že jsem pověrčivý. Ale někteří z vás možná jsou. Možná přestat s tímto rituálem by narušilo váš rytmus.

Proč nenechat věci, jak jsou?“

Zkoumavě nás pozoroval a dával nám čas plně si uvědomit smysl toho, co právě řekl. Páni, měl jsem pocit, že zná všechny fígle.

Cokoliv, jen aby nás povzbudil. Boha jeho, socha pro štěstí.

‚Je tu ještě jedna věc. Někteří nezasvěcenci by nemuseli chápat ty podivné věci, které někdy musíme dělat, abysme se pořádně nažhavili na hru. Mohli by mít námitky proti tomu, o čem by si mysleli, že je… Kdo ví, co by si mysleli? Voodoo, nebo tak něco. Takže jsme vždycky měli takové pravidlo. Nikdo ani muk o Mumbo Jumbo za dveřmi téhle místnosti. Neprozrazujme svá malá tajemství.“

Teď už mi bylo jasné, proč jsem o té sošce nikdy předtím neslyšel, dokonce ani od kluků z loňského týmu. V podstatě jsme s Joeym oficiálně vstoupili do týmu až tohoto večera, kdy jsme nastoupili ke hře.

„Myslím to vážně,“ řekl trenér Hayes. „Jestli o tom, chlapi, někde jenom ceknete, vyhodím vás z týmu.“ Zabodával se do nás pohledem.

„Mám vaše slovo?“

Několik kluků zamumlalo: „No jistě.“

„Neslyšel jsem vás. Vaše slovo! Slibte mi to!“

Udělali jsme, co po nás chtěl.

„Hlasitěji!“

Zařvali jsme.

„V pořádku.“ Trenér Hayes vytáhl sochu z krabice a postavil ji na stůl. Tam nahoře vypadala ta věc ještě odpudivěji.

Obešli jsme ji dvakrát, pravou ruku jsme položili na její hlavu (cítil jsem se jako magor), pak jsme vyběhli na hřiště a…

Stalo se to. Tehdy jsem tomu nemohl uvěřit. Nyní, přes závoj všech těch let, si snažím namluvit, že si ze mě moje mysl utahuje. Ale stalo se to. Tohle je ta strašná část. Hluboko uvnitř znám pravdu, ale už je pozdě.

Pět minut po začátku hry, stav bez bodů, mě trenér Hayes poslal na hřiště do obrany. V tom chumlu jsem se snažil o povrchní hru, nic světoborného, jen ty základní úkony, abych si naplno užil pocitu být ve hře. Rozestavěli jsme se. Popadl jsem šišku a najednou už to nebylo jako na tréninku. Tohle bylo doopravdy, o tom byla celá ta bolest a zvratky a týdny tvrdé práce, a hráči Covingtonské střední vypadali, jako kdyby mi fakt chtěli kopnout do zubů a pak mě přinutit je spolknout. Naši chytači vyběhli. Obránci z Covingtonu se drželi u nich. Srdce mi zběsile tlouklo. Zoufale jsem udělal pár kroků zpět, abych získal trochu prostoru a času, a natahoval jsem krk ve snaze zjistit, jestli je někdo volný. Obránci Covingtonu se na mě vrhli jako sršni. Netrvalo to ani pět vteřin, ale dokonce se to zdálo ještě rychlejší.

Jako blesk. Proti mně se řítil vír těl. Ruce se mi zpotily na šišce.

Mastné. Bál jsem se, že mi vypadne.

Pak jsem zahlédl Joeyho. Povedlo se mu uvolnit. Sprintoval k brankové čáře Covingtonu, zleva, ohlížel se za sebe přes rameno, ruce nad hlavou na znamení, že chce šišku. Napřáhl jsem se a vyhodil ji dopředu, dokonale přesně, jak mě to trenér Hayes učil, jediný hladký, silný pohyb.

A odběhl jsem bokem mimo dosah covingtonských obránců a zíral na šišku vířící vzduchem jako kulka, srdce v krku, a řval jsem na Joeyho.

A tehdy jsem ztuhnul jako přimražený. Nemyslím, že by mi kdy v životě byla taková zima. Krev jsem měl jako led, páteř obalenou sněhem. Protože část hřiště blízko covingtonské gólové linie byla prázdná. Joey tam nestál. Nestál tam nikdo.

Ale já ho předtím viděl. To na něj jsem mířil svou střelu. Přísahám bohu, že tam předtím byl. Jak jen…

Joey běžel z druhé strany, zprava, a jako blesk si razil cestu přes covingtonské mužstvo, najednou byl volný. Do dneška jsem nepochopil, jak se mu podařilo zvládnout takovou délku tak rychle.

Řítil se doleva k brankové čáře.

A šiška spadla do jeho rukou tak lehce, tak čistě.

Fanoušci předpokládali, že jsme to plánovali. Nacvičená taktika, vynikající hra. Trenér Hayes později říkal to samé, nebo se tvářil, že tomu věří. Když Joey pádil přes brankovou čáru, šišku triumfálně nad hlavou, děcka z naší školy vybuchla radostí a ječela tak, až jsem je ani tak neslyšel, jako spíš cítil, jako by se proti mně šinula zeď zvuku a tlačila na mě.

Vyhodil jsem ruce do vzduchu a křičel jsem, abych se zbavil rozčilení. Ale věděl jsem svoje. Žádná nacvičená taktika. Žádná vynikající hra. Málem jsme skončili obrovským fiaskem. Ale vyšlo to.

Skoro jako…

(Viděl jsem tam Joeyho stát. Vím to. Nalevo, blízko brankové linie. Až na to, že tam nebyl.) … jako kdybychom to zamýšleli. Nebo jako kdyby se to mělo stát.

Nebo jsme měli neuvěřitelné štěstí.

Potom jsem se rozklepal. Nepřestávalo to. Nestál jsem dost pevně, abych mohl v dalších deseti minutách hrát. Seděl jsem na lavičce a znovu si v mysli promítal tu akci, Joey na dvou místech současně.

Možná jsem si to tak moc přál, že jsem viděl, za co jsem se modlil, abych uviděl.

Trenér Hayes přešel k místu, kde jsem se hrbil na lavičce. „Děje se něco?“

Sevřel jsem si oběma rukama hlavu. „Myslím, že ještě nejsem zvyklý na…“ Na co? „…opravdovou hru místo tréninku. Ještě nikdy jsem nepomohl získat šest bodů.“

„Budeš asistovat u mnoha dalších.“

Sevřel se mi žaludek.

Zápas byl plný podobných zázraků. Spousta přihrávek neměla vyjít, ale vyšla. Neuvěřitelné načasování. Pět minut před koncem a třicet pět ku nule v náš prospěch se trenér Hayes procházel před naší lavičkou a zašeptal k obráncům: „Až se příště přiblíží k naší brankové čáře, nechte je zabodovat. Držte se zpátky, ale ať to není moc nápadné.“

Joey a já jsme se na sebe zamračili.

„Ale…“ odvážil se někdo.

„Žádné ale. Dělejte, co vám říkám,“ řekl trenér Hayes. „Podkope jim to morálku, jestli nezískají aspoň pár bodů. Chceme, aby měli pocit, že měli šanci. Slušné sportovní chování.“

Nikdo se neodvažoval odporovat. Naši obránci ale vypadali trochu znepokojeně, to je jasné.

„A buďte přesvědčiví,“ dodal trenér Hayes. A tak covingtonští skórovali, když se našim obráncům nepodařilo zastavit cílového běžce.

Po zápase uspořádala škola v tělocvičně taneční večírek. Lidi chodili za mnou a za Joeym i za zbytkem týmu, aby nám pogratulovali a poplácali nás po zádech. Rebeka Hendersonová dokonce souhlasila, že si se mnou zatancuje. Ale přišla s nějakými kamarádkami a odmítla nechat se doprovodit domů. „Možná příště,“ naznačila však významně.

Věřte nebo ne, nevadilo mi to. Vlastně, byl jsem tak zaujatý, že jsem ji zapomněl pozvat v sobotu ven. Nechtěl jsem nic jiného než mluvit s Joeym. O samotě.

Chvíli po půlnoci jsme vyrazili domů. Vzduchem se nesla nejasná vůně podzimu. Kouř z něčího krbu. Někde v dálce zaštěkal pes a byl to jediný zvuk kromě klapotu našich bot. Zastrčil jsem ruce do kapes své zelenozlaté bundy reprezentačního družstva a konečně ze sebe dostal, co mi leží na srdci. „Náš první zápas. Hodil jsem ti šišku a tys zabodoval. Co ty na to?“

Joey hned neodpověděl. Skoro jsem zopakoval, na co jsem se prve ptal.

„Jo, a co má být?“ Hlas zněl klidně.

Pověděl jsem mu o tom, co se mi zdálo, že jsem viděl.

„Trenér říká, že smýšlíme podobně,“ Joey pokrčil rameny. „On tomu říká intuice. Uhodl jsi, kam jsem směřoval.“

„Jasně. Jenom…“ Otočil jsem se k němu. „Vyhráli jsme tak hladce, že…“

„Hej, mám modřiny na…“

„Nechci říct, že jsme nemakali. Ale měli jsme z pekla štěstí.

Všechno do sebe zapadalo.“

„Proto nás trenér Hayes tak honil. Hrát jako tým. Všichni kluci hráli, jak se naučili.“

„Jako hodinky. Jo. Každý ve správný čas na správném místě.“

„Tak co tě žere? Myslel sis, že mě někde vidíš, a já stál jinde?

Nejsi jediný, kdo si myslel, že něco vidí. Když jsme začali ten manévr, spatřil jsem tě vrhat šišku k tomu prázdnému místu na hřišti. Podfouknul jsem toho kluka, co mě kryl, a běžel jako o život, abych se tam dostal dřív než šiška. A víš co? Hned jak jsem začal utíkat, došlo mi, že jsi ji ještě ani nevyhodil. Pořád jsi hledal někoho volného.

Viděl jsem, co se teprve chystáš udělat, ne to, cos už udělal.“

Pocítil jsem zamrazení.

„Intuice. Žádná velká věda. Ksakru, štěstí s tím nemělo co dělat.

Trenér Hayes nás nažhavil. Starý dobrý adrenalin zase jednou vzplanul. Běžel jsem k místu, kam jsem tušil, že budeš házet.“

Snažil jsem se vypadat přesvědčeně. „Musí to být tím, že nejsem zvyklý na všechno to vzrušení.“

„Jo, to vzrušení.“

I ve tmě jeho oči zářily.

„Čeká nás ještě spousta těžké práce,“ oznámil trenér Hayes při sobotním rozboru zápasu. „Prošvihli jsme šanci na minimálně dvě zachycení.

Naše blokování musí být rychlejší, pevnější.“

Překvapil mě. Skóre bylo tak nevyrovnané, náš výkon prakticky dokonalý. Zdálo se mi, že líp už by to prostě nešlo.

Donutil tým trénovat i v neděli odpoledne a samozřejmě každý den po škole. „To, že jsme vyhráli první zápas, neznamená, že si můžeme dovolit zlenivět. Přehnaná sebedůvěra je matkou poražených.“

Pořád jsme se museli držet té jeho bláznivé diety. Ve svých snech a fantaziích jsem si představoval hory hranolek s kečupem a řeky šery koly. No a samozřejmě jsme si museli udržet známky. Na konci týdne si obešel všechny kantory a ptal se, jak jsme na tom s testy. „Povolíte ve škole,“ varoval nás, „a už si nezahrajete.“

V pátek večer jsme nacpali výstroj do školního autobusu a ujížděli přes město k Západní střední. Použili jsme dívčí šatnu u tělocvičny, a když jsme se převlékli, trenér Hayes nás začal znovu urážet.

Doprostřed místnosti na zem položil malou dřevěnou krabici (s velikým zámkem), otevřel ji a vytáhl Mumbo Jumbo. Vypadala dvakrát tak odporně než dřív, zamračený pohled, velké napuchlé rty a svislý rozparek místo pupku.

Ale znali jsme rituál, a tak jsme ji obešli dvakrát s rukou na její hlavě (stále jsem se cítil jako tupec). Pak jsme vyšli a vyhráli čtyřicet dva ku sedmi. Těch sedm by se nestalo, nebýt toho, že trenér Hayes je zase nechal položit šestku. A zase ta zvláštní věc. Trenér mě postavil ve druhé čtvrtině. Dostal jsem šišku a hledal volné místo. Daleko dole v poli stál Joey připraven ji chytit. A pak tam byl Joey, který se dvacet yardů od místa, kde jsem ho viděl, snažil dostat mimo dosah hráče ze Západní střední.

Otevřel jsem ústa. Ruce mi ztuhly. Nemohl jsem | dýchat. Pak mi kdesi uvnitř cosi cvaklo a potom jen vím, že jsem hodil.

Joey se hnal odtamtud, kde se snažil vyhnout hráči ze Západní.

Utíkal k tomu druhému Joeymu, který byl volný. Dva Joeyové se sešli. A samozřejmě chytili šišku.

Fanoušci šíleli. Řvali a povzbuzovali nás. Joey překročil čáru a vyskočil do vzduchu. I přes vzdálenost půl hřiště a ten hluk jsem ho slyšel vykřiknout. Naši kluci mě plácali po zadku. Snažil jsem se vypadat stejně nadšeně jako oni.

A když jsem pak šel k naší lavičce, trenér Hayes mě pochválil:

„Pěkná přihrávka.“

Chvíli jsme pozorovali jeden druhého. Nemůžu říct, jestli věděl, jak jsem byl vylekaný a proč. „No, Joey ji chytil,“ já na to.

„To je ono. Týmový duch, Danny. V tomhle jedete všichni spolu. Každopádně, pěkná přihrávka.“

Vedle něj, zavřená a zajištěná zámkem, stála ta krabice.

V té sezóně jsme odehráli osm střetnutí. Někdy se mi o nich zdály zlé sny – dvojité obrazy Joeyho nebo jiných hráčů, které se spojovaly v jeden. Zdálo se mi, jako kdyby se všechno dělo dvakrát, jako kdybych byl schopen vidět, co se stane, ještě než se to doopravdy stalo.

Nemožné.

Ale tak to vypadalo. Jednou v noci jsem vyděsil mámu s tátou, když jsem se s křikem probudil. Neřekl jsem jiní, o čem ta noční můra byla. Ani s Joeym jsem o tom nemluvil. Po tom, co jsem se o to poprvé pokusil, jsem vycítil, že zkrátka nechce poslouchat.

„Jsme vítězové. Bože, to je skvělý pocit,“ říkával.

Výsledek byl vždycky jednostranný. Pokaždé jsme nechali protivníky udělat pár bodů, až když jsme si užívali výrazného náskoku.

Až na jednu výjimku. Šestý zápas, ten proti Centrální střední.

Ten večer před zápasem nás trenér Hayes nehecoval. Seděl v rohu šatny a sledoval, jak si nasazujeme chrániče, a kluci po sobě pokukovali, nervózní, tušili, že něco nehraje.

„Je to dneska,“ řekl kluk z loňského týmu, hlas stažený napětím.

Nechápal jsem.

Trenér Hayes se postavil. „Jděte a ukažte jim, co umíte.“

Joey vypadal překvapeně. „Ale co…“ Otočil se ke skříňce na konci šatny. „Mumbo…“

„Čas nastoupit,“ ozval se trenér Hayes nevrle. „Dělejte, co vám říkám. Čekají.“

„Ale…“

„Co je s tebou, Joeyi? Ty dnes večer nechceš hrát?“

Joey zrudnul vztekem. Vystrčil čelist. Naposledy se podíval na skříňku a vypochodoval ze šatny.

Jak to bylo dál, už víte. Ten večer jsme nejen prohráli. Naprosto nás setřeli. Hergot, nezískali jsme jediný bodík. Ach, ale hráli jsme tvrdě. Po všech těch trénincích jsme věděli, co děláme. Ale ten druhý tým hrál tvrději.

A byl to jediný zápas, kdy jsem nebyl vylekaný, neviděl jsem dva obrazy Joeyho ani co se stane dřív, než se to skutečně stalo.

Večírek po zápase byl propadák.

A Joey zuřil jako čert. Po cestě domů neustále bouchal pěstmi o sebe. „Je to vina trenéra Hayese. On změnil tradici. Naučil nás zvyknout si na to, že díky jeho nadávkám a všem těm kecům se na něj před každou hrou navztekáme. Nebyli jsme připravení. Nebyli jsme dost vyburcovaní, abysme odešli s výhrou v kapse.“

Snažil jsem se ho uklidnit. „Hele, je to jen jedna prohra. Pořád jsme vedoucí tým ligy.“

Otočil se tak rychle, až jsem se vylekal. „Ani nevytáhl tu debilní sochu! Chtěl z nás udělat blázny! Chtěl, abysme prohráli!“

„Tomu nevěřím.“

„Možná se ti líbí být poražený! Mně ne!“

Proklouzl přede mě. Když jsem dorazil k rohu, kde jsme si před rozchodem vždycky chvíli povídali, kráčel už dolů svou ulicí.

„Joeyi!“ Nevěděl jsem, co přesně jsem mu chtěl říct. Nezáleželo na tom. On se neozval.

A možná jste uhodli i ten zbytek. S dalším zápasem se všechno vrátilo k normálu. Nebo abnormálu, podle toho, jak se na to díváte. Trenér Hayes nás před hrou proklínal. Položil Mumbo Jumbo doprostřed šatny.

„Proč jste to neudělal minule?“ zeptal se Joey. „Mohli jsme vyhrát!“

„Myslíš?“ Trenér Hayes zamhouřil oči. „Možná byste vyhráli.

Anebo taky ne.“

„Vy víte, že jo! Chtěl jste…“

„Zdá se mi, Joeyi, že to máš nějak překroucené. Máte se naštvat na ten druhý tým, ne na mě. Jsem na vaší straně, to si pamatuj.“

„Ale posledně jste nebyl.“

Trenér Hayes se postavil hrozivě zpříma a oči mu plály. „Zapomenu, že jsi něco takového řekl. Poslyš, tohle vysvětlím jen jednou.

Posledně jsem porušil zvyk schválně. Není důležité, jaké triky používám tady v šatně, abych vás připravil na hru. Počítá se jen to, jak hrajete. A minule jste neukázali, co ve vás je. Je to vaše vina, že jste nevyhráli, ne moje. Chápeš to?“

Joey se do něj zabodával pohledem.

‚A kromě toho vám neuškodí jednou za čas prohrát.“

„Kecy!“

„Nepokoušej mou trpělivost. Neuškodí vám prohrát, protože vás to přinutí hrát příště ostřeji. Budete dychtivější. Učí vás to ocenit, jak sladce chutná vítězství. Už ani slovo. Věř mi. A jestli chceš dnes večer hrát, už ani slovo.“

Obešli jsme Mumbo Jumbo, dotkli se ho a začali hrát. Jistě, zase jsem něco viděl. A jistě, vyhráli jsme a na závěr nechali druhý tým zabodovat.

Za týden finále. Poté, co jsme se dotkli Mumba Jumba, jsme ho vyhráli taky. Devátá vítězná sezóna Městské střední. A v prosklené skříni ve vestibulu blízko kanceláře ředitele stála další třpytivá trofej.

Hodně se toho událo. Rodiče se nemohli vzpamatovat z mých jedniček a dvojek. Zvýšili mi kapesné. Půjčovali mi častěji auto. Začal jsem chodit s Rebekou Hendersonovou.

A s Joeym jsme se pořád vzdalovali. Byl posedlý touhou stát se hvězdou a upoutat na sebe veškerou pozornost. Když skončila ragbyová sezóna, nemohl si zvyknout, že se s ním zachází jako s každým jiným. Zkoušel to v basketbalovém týmu – trénoval je pan Emery, učitel fyziky –, ale nedostal se tam. „No a co?“ řekl, ale poznali jste, jak moc ho to zklamalo. „Ztrácejí víc utkání, než jsou schopni vyhrát. Kdo by chtěl být poraženým?“ Nesnášel, jak se kupí davy lidí kolem nového prezidenta studentské rady. Nakonec se rozhodl zkusit štěstí v dramatickém kroužku – domnívám se, že kvůli možnosti být na jevišti, všemi sledován – a povedlo se mu to. Nedostal hlavní roli ve velkém představení, které vždycky uvádějí v prosinci, ale měl docela slušnou úlohu. Musel napodobovat německý přízvuk a hrál šíleného doktora jménem Einstein v černé komedii Arzén a stará krajka. Šel jsem na to s Rebekou a nutno říct, že Joey byl v pohodě, nic světoborného, ale předvedl docela slušný výkon.

Alespoň ve mně dokázal vyvolat smích svými vtípky a doufal jsem, že teď už bude spokojený, i když jsem nedávno zaslechl, jak na zkouškách vždycky reptá, že není na jevišti dost dlouho, a vyžaduje delší text.

Přeskočím k samotnému jádru věci – k následujícímu roku, našemu poslednímu na Městské střední. Studijní výsledky nás s Joeym vynesly až na čestnou listinu školy. Oba jsme si udrželi kondici přes celé léto. S Rebekou jsme trávili stále více času spolu. Možná že ona byla tím pravým důvodem, proč jsem to zkoušel u týmu znovu, přestože jsem nesnesl byť jen pomyšlení na tu hnusnou sochu, nemluvě o divném pocitu z těch věcí, co se děly na hřišti. Ale věděl jsem, že bychom se nikdy nedali dohromady, nebýt hráčem ragby, a nechtěl jsem, aby se mezi námi něco změnilo. Zkusil jsem to zase a uspěl jsem.

Joey taky, a jeho důvody byly zřejmé – přitáhnout pozornost, být hvězdou.

Trenér Hayes dělal všechno stejně. Domů jsem se každý den po tréninku skoro vlekl. Poslouchal jsem ty samé proslovy o známkách a dietě. Znovu nám před zápasem nadával (ale už mě nedokázal rozčilit) a znovu jsem sledoval, jak vytahuje Mumbo Jumbo. „Náš maskot,“ vysvětloval, zapřísahal nás k mlčenlivosti, stejná rutina (ale ta dřepící hnědá nechutná socha mi pořád naháněla husí kůži). A při zápase jsem opět viděl dvojité obrazy a cítil vlezlé mrazení kolem páteře. Nebýt Rebeky, povzbuzující od postranní čáry, asi bych…

Ale nic jsem neudělal, a možná proto si někdy myslím, že jsem nějak způsobil, co se nakonec stalo.

Zvítězili jsme, samozřejmě. Ve skutečnosti to vypadalo moc jednoduše. Snad právě proto nás před dalším zápasem trenér Hayes neseřval a neukázal nám Mumbo Jumbo.

Jakmile jsem si uvědomil, že mění zvyk, zašeptal jsem si pro sebe: „Je to dneska,“ a až pak si uvědomil, že stejnou větu jsem vloni slyšel od kluka, který byl v týmu ten rok předtím. Už absolvoval a já si představil, jak až za rok sám odmaturuju, někdo další zopakuje, co jsem právě řekl. A uvažoval jsem, kolik jiných už to vyslovilo přede mnou.

„Ne!“ zařval zuřivě Joey.

„Ještě slovo a odsedíš si zápas na lavičce!“ zařval na oplátku trenér Hayes.

Joey zmlkl. Než opustil šatnu, slyšel jsem, jak mumlá: „Vem ho čert. Já mu ukážu. Nepotřebujem tu posranou sochu. I tak vyhrajem.“

Ale nevyhráli jsme. A neviděl jsem dvojité obrazy. A Joey skoro ztratil zuřivostí rozum. Nešel na večírek a neřekl ani slovo při sobotním rozboru hry nebo nedělním tréninku. Jediné, čeho byl schopen, bylo nasupeně hledět na trenéra Hayese.

A já? Jak jsem pomohl celému tomu maléru? Jen jsem byl zvědavý.

Začal jsem přemýšlet o rituálech. A zvycích.

Takže co uděláte, když jste zvědaví? Já jsem zašel do redakce školních novin. U vás ve škole jste asi měli něco podobného. Studentští reportéři byli ti samí lidi, co dávali dohromady ročenku a patřili do klubu tvořivých pisatelů. Novinky ze společnosti, žebříčky popularity, vtipy. Spousta oznámení. Zprávy ze zasedání studentské rady.

A sport.

To všechno bylo psáno na rozmnožovacích blánách a tisknuto na blánovém rozmnožovači. Tři části na každé straně, oranžové listy k sobě scvaknuty sešívačkou. Zpravodaj Městské střední. Originální, co? Vycházel každé pondělní ráno. Vždycky jsem měl za to, že škola na něj uvolňuje peníze kvůli ‚Týdenní zprávě ředitele‘. O duchu školy a tak dále.

Ať už to bylo jakkoliv, já se rozhodl trochu si něco oťuknout, takže jsem vešel do redakce, což byla zároveň místnost s ročenkami.

Kancelář ve třetím patře, nacpaná vším možným bez ladu a skladu, se nacházela mezi učebnou psaní na stroji a pracovnou školníka. To místo bylo načichlé nezdravě sladkým zápachem, jako ten bílý sliz, co naplácáte na papír, abyste zakryli nasekané chyby. Vydavatelem byl chlapec jménem Albert Webb a mám pocit, že viděl příliš mnoho filmů o novinařině. Vždycky mluvil o novinové senzaci ze studentské rady a o novinové senzaci z dramatického kroužku a o dráze novináře.

Všichni jsme mu říkali.Sólokapr‘ a on to bral jako poctu, ne jako urážku.

Seděl u stolu, posunoval si brýle na nose a přeskakoval očima z papíru pokrytého rukopisem na blánu, na kterou právě strojem všechno přepisoval. Měl tužku za uchem a pár chlupů na bradě. Otočil se, jakmile jsem vstoupil.

„Jak to jde, Sólokapře?“

„Právě jsem něco zaslechl o nominacích na královnu krásy při závěrečné slavnosti absolventů.“

„Nikdo o nich nemá vědět až do shromáždění příštího týdne.“

„Nekecám,“ usmál se. „Možná by tě to mohlo zajímat. Jednou z nich je Rebeka Hendersonová.“

„Ale, ale,“ vrátil jsem mu úsměv. „Někdo má dobrý vkus. Tak poslouchej, máš tady nějaké staré vydání novin?“

„Všechna, která jsem vydal já. Plus hromadu od několika vydavatelů, kteří tu byli přede mnou.“

„Kam až to sahá?“

Byl na sebe pyšný. „Patnáct let zpátky.“

„No skvělý. Takže kde je skladuješ?“

„V márnici.“

„Huh?“

„Tak říkají novináři místu, kam ukládají stará čísla. Tamhle.“

Ukázal za nějaké krabice na vratkou polici v rohu.

„Vadilo by ti to?“

Rozpřáhl paže. „Hej, jsi mým hostem. Co v nich chceš najít?“

Počítal jsem, že se mě zeptá. „Několik nás z ragbyového týmu uvažovalo o přáteláku s bývalými hráči. Exhibice. Staří proti novým.“

„Jo?“ Jeho oči se rozjasnily. Natáhl se pro tužku.

„Hele, zaraz, Sólokapře. Akorát jsme o tom kecali. Jestli to vypustíš do novin a pak k tomu nedojde, budeš vypadat jako pitomec.

A možná bys nám taky zničil možnost ty chlápky přemluvit.“

„To je fakt,“ přikývl. „Udělám ti nabídku. Ty se podívej na staré publikace, ale hned jak bude to utkání dohodnuto, dáš mi vědět, ať to můžu pustit do světa.“

„Jak si přeješ.“

A tak jsem zašel do rohu a začal přebírat staré školní noviny.

Smrděly jako plesnivý sklep. Málem jsem kýchal.

Výtisky za patnáct let. Kolik jich máme ročně? Čtyřicet?

Spousta čísel. Ale prohlídnout je nebylo zase tak obtížné, jak by se vám mohlo zdát. Podívejte, vydání, která jsem potřeboval, byla jen ta z průběhu ragbyové sezóny. A chtěl jsem čísla jen od té doby, co k nám na školu před jedenácti lety nastoupil trenér Hayes. Trvalo mi to míň než půl hodiny. A tohle jsem zjistil.

První dvě sezóny, co trenér Hayes trénoval, byly otřesné. Hůř než to. Katastrofální. Ten tým nevyhrál ani jeden zápas. Naprosté nuly.

Ale pak? Jedna vítězná sezóna za druhou.

A jedno měly všechny společné. Vítězné zápasy skončily naprosto jednoznačně v náš prospěch. Vyhrávali jsme rozdílem třídy, ale soupeřům se vždycky podařilo uhrát alespoň pár bodů. A každou sezónu jsme prohráli jedno utkání, první, nebo sedmé, nebo třetí, tady žádný pevný systém nebyl. A družstva, která nás porazila, se měnila. Ale naše skóre bylo vždycky nulové.

Protože nevytáhl Mumbo Jumbo?

Vím, že je to šílené. Začnete si myslet, že věřím na horoskopy a vykládání karet a všechny ty voloviny. Ale přísahám, že mě to udivilo, a pamatujte, vy jste na tom hřišti nebyli a nemohli jste pozorovat ty strašidelné dvojité obrazy. Na mém místě byste se divili taky.

A pak se mi Sólokapr podíval přes rameno a zašilhal na noviny přede mnou.

„Něco není v pořádku, Sólokapře?“

„Jen jsem zvědavý.“

„Aha.“

„Vidím, že si čteš o tom utkání, co náš tým před třemi lety projel.“

„Tehdy jsem nehrál.“

„Já vím. Ale já se tehdy zaučoval u novin. Ten večer jsem tam byl. Pamatuju si, jak se mi ta hra zdála podivná.“

„Ale?“

„Všechny ty perfektní zápasy, a pak najednou takový propadák.“

„No, nikdo nemůže hrát skvěle pokaždé. Hej, díky, Sólokapře.

Cokoliv pro tebe můžu udělat, stačí.“

„Dej vědět o tom přáteláku.“

„Věř mi, budeš první.“

A tak to začalo. Taky díky několika špatným krokům nového spoluhráče.

Jmenoval se Price. Víte, neudržel si prospěch. Možná byl jen hloupý. Brzy se začal chovat podivně.

Trenér Hayes své hrozby dotáhnul do konce. Nemáš známky, nehraješ. A tak Price vykopnul z týmu.

Jenže Price měl otce s pivním mozolem, který býval na střední škole velkým sportovcem, a když Price začal kňučet, otec si to namířil rovnou do školy, aby si postěžoval, jak jeho dítěti bylo – jak to nazval – ublíženo. „Nezajímají mě jeho známky. Myslíte si, že chci, aby z něho vyrostl ňákej chytrolín s vředama? Ragby bylo dobrý pro mě, utužilo mně charakter, a bude dobrý i pro mýho kluka.“

Žádný velký problém. Jen obyčejný otec s dírou v zadku jako každý jiný a zastává se svého děcka. Ale trenér Hayes neustoupil – a tehdy Price porušil pravidlo.

Možná si vzpomenete, jak jste o tom četli v novinách. A teď nemluvím o těch školních. Místní Kurýr. Potom významné celostátní deníky. Pak… OTEC STŘEDOŠKOLSKÉHO HRÁČE RAGBY OBVIŇUJE DRUŽSTVO Z UCTÍVÁNÍ ĎÁBLA.

No, dokážete si asi představit, že pak už se to nedalo zastavit.

Městská rada chtěla vědět, co se to sakra děje. Školská rada požadovala vysvětlení. Ředitel míval rozzlobené telefonáty.

Můj otec odložil výtisk Kurýra a zamračil se na mě. „Píšou v tom článku o té sošce pravdu? Mumbo Jumbo?“

„Není to tak, jak Price říká. Je to jen maskot.“

„Ale saháte na ni, než nastoupíte na hřiště?“

„Hele, vždyť o nic nejde. Je to jen pro štěstí.“

Můj otec se ještě více zachmuřil.

Ostatní kluci z týmu na tom byli stejně. Joey mi řekl, že jeho otec tak znervózněl, že po Joeym chtěl, aby z mužstva odešel.

„A fakt toho necháš?“ zeptal jsem se.

„Děláš si srandu? Ježíši, ne. Náš tým pro mě hodně znamená.“

Spíš naše vítězství, pomyslel jsem si.

To už končil týden. Pátek byl tady. Další zápas. Jeden z chlápků od první pomoci přišel do šatny a vypadal vzrušeně. „Tribuny jsou narvané k prasknutí! Rekordní počet!“ Jasně, všechen ten zájem veřejnosti. Každý chtěl vidět tým se soškou voodoo.

Nejdřív jsem si myslel, že ji trenér Hayes nechá v krabici. Kvůli těm diskusím. Ale jakmile na nás začal řvát nadávky, věděl jsem, že nehodlá měnit zvyk. Když se dívám zpátky na ten večer, zajímalo by mě, jestli tehdy uhodl, že už nebude mít příliš mnoho možností ji vytáhnout. Chtěl využít každou z nich.

A pak přistoupil k bedně. Když ji odemykal, zadržel jsem dech.

Kvůli pozornosti novin jsem se cítil nesvůj. Určitě mě tak rozrušily všechny ty řeči o ďáblově kultu a k tomu ty dvojité obrazy, které jsem vídával.

Díval jsem se, jak otevírá poklop.

Z hrdla mu vyrazil zvláštní skřek, a když ustoupil, bylo mi jasné proč.

„Kde je?“ vyhrkl Joey.

Několik hráčů těžce dýchalo.

„Kde je Mumbo Jumbo?“ Joeyho kopačky skřípaly o betonovou podlahu, když se plížil k prázdné skříňce. „Co se stalo s…?“

Trenér Hayes vypadal ohromeně. Najednou se mu napjal krk.

„Harcourt.“ Zkřivil rty. Vyslovil ředitelovo jméno jako nějakou kletbu.

„Školní rada mu musela říct…“

„Ale ta bedna byla zamčená,“ ozval se někdo.

„Školník ji pro něj mohl otevřít.“Trenér Hayes odpochodoval přes místnost ke dveřím. A pak se zarazil, jako kdyby si něco uvědomil.

„Je před náma zápas, který musíte odehrát. Nemůžu se ho snažit dostihnout, zatímco…“ Otočil se a zíral na nás. „Jděte a nandejte jim to. Tu sochu najdu. Na to vemte jed.“

A tak jsme šli, a možná proto, že jsme byli vyděšení, nás ten druhý tým rozcupoval na hadry. Nic se nám nedařilo. Zkažené přihrávky, špatná zachycení, vyloučení. Muselo to být to nejhorší utkání, jaké kdy kterýkoliv tým z Městské střední odehrál. Fanoušci začali syčet a vypískávat nás. Nějaký muž zařval: „Uctívači ďábla, můj ty řitní otvore! Ti chlapíci nepotřebují voodoo sochu! Potřebovali by zázrak!“ Čím víc jsme to orali, tím víc nás opouštěla sebedůvěra a tím víc jsme to orali. Viděl jsem Rebeku, jak si z očí utírá slzy, a cítil se tak poníženě, že jsem se nemohl dočkat konce zápasu, abych mohl utéct a schovat se do šatny.

Trenér Hayes se proháněl kolem a mluvil s ředitelem a každým, koho podezíral, a divoce u toho gestikuloval. Vrtěli hlavami.

Ne. Střetnutí skončilo a socha pořád nikde.

Seděli jsme v šatně, rozhořčení, zamlklí, když někdo zaklepal na dveře.

Byl jsem nejblíž.

„Otevři,“ řekl trenér Hayes.

Tak jsem otevřel.

A zíral na Mumbo Jumbo položené na zemi. Nikdo jiný v hale nebyl.

Zajisté, slyšeli jsme nějaké zvěsti, ale nikdy jsme nemohli dokázat, že ji tenkrát vzal někdo z druhého týmu. Slyšeli jsme dokonce, že ukrást tu sochu byl nápad jejich trenéra, bezohledná legrace starého kamaráda trenéra Hayese.

Sólokapr to všechno dal do školních novin hned v pondělí ráno.

Neptejte se mě, jak to zjistil. Musel být lepší reportér, než byl kdokoliv z nás ochoten uznat. Měl dokonce kresbu té sochy, tak přesnou, že ať už ji ukradl kdokoliv, musel mu ji ukázat. Anebo byl možná Sólokapr tím, kdo ji ukradl.

Nakonec na tom nezáleží, kdo ji vzal. Cítím se trochu zodpovědný za ten příběh, který Sólokapr napsal. Musel jsem v něm vyvolat zvědavost, tenkrát, když jsem se u něj ukázal s prosbou o stará vydání. Možná si to prověřil a zjistil, že jsem mu s tím přátelským zápasem jen věšel bulíky na nos.

Ať už byl důvod jakýkoliv, zdálo se, že se Sólokapr přehrabal přesně těmi čísly, co já – přišel totiž se stejnými závěry, ke kterým jsem dospěl i já sám. Dvě ztracené sezóny a pak naráz nepřetržitá šňůra vítězství. Díky Mumbo Jumbo? Neřekl to naplno a neprokázal žádné pojítko mezi sochou a úspěchem týmu, ale stejně se dalo poznat, že přesně to naznačuje. V každé vítězné sezóně jsme ztratili jedinou hru a na našem kontě pokaždé zůstala nula. Avšak ve vítězných zápasech byl stav utkání vždy jednostranný v náš prospěch a soupeři se vždycky nějak podařilo získat pár bodů. Shoda náhod, ptal se Sólokapr, nebo je zde jiné vysvětlení? Jako důkaz ocitoval část rozhovoru s Pricem. Neobtěžoval se dodat, že na to, co se v šatně dělo celá ta léta předtím, než se Price dostal do týmu, nemá žádné svědky. Celý jeho příběh byl takový, z dohadů vytvářel fakta. Pak popisoval páteční utkání a jak jsme poprvé za ty roky, co trenér Hayes vytahuje sochu před zápasem, ztratili dva zápasy v jedné sezóně.

Možná proto, že v pátek sochu někdo ukradl? Sólokapr zopakoval tu povídačku, že za krádež je zodpovědné soupeřovo družstvo. Pravdu se asi nikdy nedozvíme, řekl. Už předtím popsal pár malinkých dírek v sošce „velikosti špendlíku, jedna z nich skrz srdce sochy“. No a o pár odstavců dál zakončil článek politováním trenéra soupeřova týmu, který zemřel na infarkt na cestě z onoho zápasu domů.

Chtěl jsem dostat Sólokapra do rukou a zakroutit tomu poserovi krkem. Všichni si v jídelně povídali o tom, jak hrůzostrašné by to bylo, kdyby ta socha doopravdy způsobila trenérovu smrt, pokud někdo zapíchl špendlík do hrudníku Mumba Jumba.

Nevím, jestli trenér Hayes chtěl Sólokaprovi také zakroutit krkem, ale rozhodně chtěl, aby byl Sólokapr vyloučen. Zakrátko slyšelo každé děcko ze školy o hádce, kterou měl trenér Hayes v ředitelově kanceláři, jak jeho výkřiky duněly až dole v hale: „Nepodložené!

Urážlivé!“ Sólokapr byl dost chytrý na to, aby zůstal celý týden doma, údajně nemocný.

S příštím pátkem však Sólokapr zapadl mezi naše nejposlednější problémy. Všechny církve byly Mumbem Jumbem velmi znepokojeny.

V místních novinách jsem četl, jak škola obdržela přinejmenším tucet dopisů od místních duchovních, knězů, páterů i rabínů.

Jeden z dopisů byl ocitován: „…modlářství… nezdravá atmosféra… satanismus… zbržďuje vzdělání.“ Moji rodiče byli tak zneklidněni, že si nepřáli, abych ten večer hrál. Řekl jsem jim, že nemůžu podrazit ostatní, a co se vzdělání týká, co ty jedničky, nejhůř dvojky, které jsem nosil domů? Jestli něco, tak mně byla účast v mužstvu prospěšná.

Jenže ty kecy o pověrách mě začínaly ovlivňovat, možná kvůli tomu, že jsem se pořád cítil zmatený těmi zvláštnostmi, které jsem dříve vídal na hřišti, věcmi, které se zdály dít před tím, než se staly.

Mohla by ta socha skutečně…? Anebo měl pravdu Joey a já se příliš nechávám strhnout sportovním nadšením?

Už toho mám dost, pomyslel jsem si. Mumbo Jumbo. To ji dobře vystihuje. Je to hromada žvástů. Nemohl jsem samozřejmě tušit, že to bude naposled, co bude umožněno trenéru Hayesovi tu sochu přinést. Ale věděl jsem tohle – chtělo se mi zvracet z omatlávání té hrozné věci, a pokud jsem ji potřeboval k tomu, abych se stal dobrým hráčem ragby, tak jsem nepatřil do hry.

Takže když jsme se v šatně oblékli, trenér Hayes nás seřval a vytáhl sochu, nedotkl jsem se jí jako ostatní, než jsme odešli k zápasu.

Pravá paže mě stále pobolívá, když teplota klesne pod bod mrazu. Sádru jsem nosil skoro tři měsíce. Nebyl jsem na hřišti ani třicet vteřin, první akce utkání. Dostal jsem šišku a napřáhl se, že ji odhodím, ale nemohl jsem najít nikoho volného. A neviděl jsem ty čtyři, co do mě vrazili, všichni najednou, opravdu do mě narvali, vyrazili mi dech, shodili mě, paže se mi zkroutila za záda a já na ni plnou vahou dolehl. Omdlel jsem. Ale ne dřív, než jsem uslyšel ten praskot.

V sobotu ráno mě Joey navštívil v nemocnici. Podařily se mi tři šestky, povídal. Přes vír bolesti jsem se kvůli němu snažil vypadat nadšeně.

„Vyhráli jsme?“ zeptal jsem se.

„Žije papež v Itálii?“ Jeho úsměv se rozplynul. „To s tou tvou paží…“

„Já vím.“

Řekl, že je mu to fakt líto. Řekl jsem dík.

Zavrtěl sebou. „Jak dlouho si tě tady nechají?“

„Do zítřka odpoledne.“

„Tak podívej, přijdu za tebou domů.“

Přikývl jsem, ospalý z léku proti bolesti, který jsem dostal od sestry. Vstoupila Rebeka a Joey odešel.

Potom jsme se vzájemně ještě více vzdálili. On měl svůj tým a já měl svou zlomenou paži. Po ragbyové sezóně dostal velkou roli v detektivním příběhu s vraždou, který uváděl dramatický kroužek, Deset malých Indiánků. Každý říkal, že v ní byl báječný. Musím přiznat, že byl.

A já? Mám dojem, že jsem si nechal něco proklouznout. Nemohl jsem si dělat poznámky ani psát úlohy s rukou, kterou píšu, v sádře. Rebeka pomáhala, jak nejlíp uměla, ale musela dělat také svou práci. Začal jsem zase dostávat trojky. A znovu jsem si zvykl chodit do Chicken Nest, tentokrát s Rebekou místo Joeyho. Tyhle šery koly a hranolky vám fakticky přidají na váze, obzvlášť když necvičíte.

Městské noviny se účastnily jednání mezi školskou radou a trenérem Hayesem. Žádali po něm vysvětlení. Tu sochu našel ve vetešnictví, řekl. Jeho majitel tvrdil, že je to symbol plodnosti, který Mayové nebo Polynésané, nebo kdo (jméno kmene se proměňovalo) používali při tajných obřadech. Trenér Hayes prohlásil, že tomu nevěřil – ne, když stála patnáct dolarů. Ale vymýšlel nějaký trik, povídal, něco k povzbuzení týmového ducha, zejména po dvou strašných sezónách. Něco jako maskota. Jestli tým věřil, že jim soška nosí štěstí, jestli jim soška dodávala sebedůvěru, tak co? Nikomu nebylo ublíženo.

Kromě toho, dodal, někdy tu sošku nevytáhl – aby naučil hráče spoléhat se sami na sebe. Tým potom sice prohrával, pravda, ale o to víc se snažili příště. Divadelní lest, toť vše. Hlavní věc, že to fungovalo. Od té doby vyhrával tým každé mistrovství. Duch školy na tom nikdy nebyl líp.

„A co jméno té sochy?“

„To přišlo později. Ve třetí vítězné sezóně. Jeden z hráčů si zavtipkoval.

Už si ten žert nepamatuju. Něco o štěstí a všem tom mumbu jumbu [božstvo uctívané různými africkými kmeny, předmět pověrčivého uctívání; pozn. překl.]. Ten výraz se tak nějak ujal.“

Školská rada jej vyslechla až do konce. Odložili haldu dopisů od rozezlených rodičů a duchovenstva. Jejich rozhodnutí bylo konečné.

Aby ukázali dobrou vůli ke kompromisu, nechali ho vystavit sošku do prosklené skříně vedle trofejí, které tým získal, ve vestibulu školy.

Zbytek sezóny byl krutý. Každé utkání jsme prohráli. Když jsem tam tak seděl u postranní čáry s Rebekou po boku a snažil se ukázat nadšení pro tým, cítil jsem se mizerně kvůli Joeymu. Bylo na něm vidět, jak je deprimovaný tím, že není vítěz.

Mistrovství vyhrála Západní střední. V pondělí se zprávou číslo jedna stala víkendová událost: někdo rozbil sklo té skříně na trofeje a ukradl Mumbo Jumbo. Nikdo nevěděl, kdo to udělal, ačkoliv jsme všichni podezírali trenéra Hayese. To jaro odstoupil. Dozvěděl jsem se, že učí v severní části státu New York. Často na něj myslívám.

Joeyho prospěch mu zajistil stipendium na Yaleově univerzitě.

S mými trojkami? Ani vám neřeknu, která škola přijala mě. Stejně jsem na ni nešel. Rebeka to léto otěhotněla. V té době nebylo lehké zařídit potrat. A ani si nejsem jistý, jestli bych chtěl, aby na něho šla.

To dítě, dcera, mi láme srdce láskou, kdykoliv se na ni podívám.

Vzali jsme se s Rebekou toho roku na vše svaté. Oba páry rodičů s tím byly srozuměny. Bez jejich pomoci bychom se neosamostatnili.

Teď máme tři děti, dvě holky a kluka. Je to tvrdé, platit nájem, krmit a oblékat je a dát jim všechno, co bychom rádi. Oba, Rebeka i já, pracujeme. Ona dělá sekretářku na střední škole, já mám místo v nedaleké továrně na chemikálie.

A Joey? Vy ho znáte jako Josefa „Prácenohou“ Summerse.

Hrál chytače za Yale a byl vybrán do Národní ragbyové ligy. Dvakrát jste ho viděli hrát v Superpoháru. No a samozřejmě jste ho viděli v mnoha reklamách na pivo. Ta, kde přepere pět motorkářů a pak odkráčí k baru a objedná si pivo, je hodně slavná.

„Jaké?“ ptá se výčepní. „To, co pili ti chlápkové?“

A Joey odpoví: „To je pro padavky. Když říkám, že chci pivo, myslím tím to nejlepší.“

A vy víte, jakou značku má na mysli. Ta reklama ho dostala k filmu. Minulý týden jsem viděl Mrtvé horko a byl jsem unesen. Děj byl skvělý. A on hraje lépe a lépe.

Ale část mého já…

Pokusím se to vysvětlit. Před třemi lety se Joey vrátil do města navštívit svou rodinu. Jen si představte, jak jsem byl překvapený, když mi zatelefonoval. Víte, on neudržoval v podstatě žádný kontakt.

Pozval mě do domu svých rodičů na pivo – opravdu pije tu značku, které dělá reklamu –, a když jsem tam přišel, zavedl mě nahoru do svého starého pokoje. Spousta pěkných vzpomínek. Ukázal na svou otlučenou komodu. Byl jsem tak zaneprázdněný jeho pozorováním (hergot, je to koneckonců filmová hvězda), že jsem nejdřív nevěděl, co tím naznačuje.

Pak jsem se pořádně podíval.

A byla tam. V jeho otevřeném kufříku. Mumbo Jumbo. Hnusná a posraná a hrůzostrašná jako vždy. Cítil jsem se poděšeně zrovna jako za starých časů.

A náhle jsem prozřel. „Ne. Nechceš tím říct… To tys ji tenkrát ukradl?“

Jen se zazubil.

„Ale já myslel, že to byl trenér Hayes. Myslel jsem…“

Zavrtěl hlavou. „Ne, já.“

Jako by mi někdo vykuchal žaludek. Nepamatuju si, o čem jsme potom mluvili. Abych pravdu řekl, ten rozhovor byl docela trapný. Dopil jsem pivo a šel domů. A Joey se vrátil do Hollywoodu.

Ale tohle je můj názor. Další noc jsem se synem sledoval v televizi film. David Copperfield. Nikdy se na takové filmy nedívám, ale syn měl za úkol napsat obsah knihy a nečetl ji, a proto tak trochu podváděl, když se na ten film díval. A já mu pomáhal.

Na konci se z Davida Copperfielda stane velmi úspěšný člověk a všichni jeho přátelé se ukážou jako neschopné padavky. A je tam jedna část, kdy slyšíte, co mu běží hlavou. „Nestačí mít štěstí,“ říká, „nebo talent. Musíte mít charakter.“

Možná jo. Ale stále myslím na Mumbo Jumbo a na to, jak když jsem se ho nedotkl, jsem si při zápase zlomil paži. To byl klíčový moment. Kdybych zůstal v týmu a udržel si známky, mohl jsem jít na Yale jako Joey? Mohl bych být také vítěz?

Stále myslím na trenéra Hayese a jeho vítězné tažení. Způsobila to ta soška? Nemohu tomu uvěřit.

Ale…

Vzpomínám, jak Joey – filmová hvězda – ukazuje na sošku, kterou ukradl z prosklené skříně ve vestibulu školy. V maturitním ročníku.

A od té doby mu jde všechno líp.

A pak přemýšlím o sobě. Miluji své děti a svou ženu.

Ale dnes večer jsem se po návratu z práce cítil tak unavený…

Ty účty… Můj syn potřebuje rovnátka na zuby a…

Možná to Joey pochopil. Možná se David Copperfield mýlil.

Třeba není zapotřebí talentu. Nebo charakteru.

Třeba stačí Mumbo Jumbo.

CESTA DO DAMAŠKU

V úvodu k této sbírce jsem vám vyprávěl o Philipu Klassovi a o jeho vlivu na mou tvorbu. Zmínil jsem se i o druhém muži pera, který mě značně ovlivnil. Musím uznat, že nebýt jeho, nikdy bych se spisovatelem nestal. Mluvím o Stirlingu Silliphantovi.

Krátké ohlédnutí do minulosti. Již jsem vysvětlil, že když můj otec padl ve druhé světové válce a matka nedokázala současně pracovat a vychovávat mě, odložila mě ve věku kolem čtyř let do sirotčince.

Dodnes někdy uvažuji, jestli žena, která si mě nakonec přišla vyzvednout, byla tatáž žena, která mě v sirotčinci nechala. Ale předpokládejme, že to opravdu byla ona. Stále ještě se o mě nedokázala postarat a současně vydělávat na živobytí, a tak mi zajistila pobyt na mennonitské farmě. Zmatek, plynoucí z pochyb, kam vlastně patřím, se tím ve mně ještě prohloubil. Střídala se roční období a mě každý pátek posadili do autobusu do města, kde na mě na nádraží čekávala matka. Každou neděli jsem se potom vracel na farmu. Teprve když nějakého chlapce, který žil na podobné farmě, srazilo při vystupování z autobusu auto, rozhodla se matka nechat si mě doma.

V té době již byla podruhé vdaná – aby mi dala otce, jak později tvrdila. Zoufale jsem toužil po otcovské lásce i autoritě, jenže matčin nový partner nedokázal mé očekávání naplnit. Cítil se zjevně nesvůj, když jsem ho oslovoval „otče“. V letech, která následovala, jsem na něj vždycky myslel jako na cizího člověka. Manželství samotné se příliš nevydařilo. Matka a nevlastní otec se hádali tak často, že mým vzpomínkám na mládí dominuje pocit strachu. Mnohokrát po sobě v noci ječeli tak hlasitě, že jsem se obával o vlastní bezpečnost.

Napodobil jsem scénu z jednoho filmu – nacpal jsem polštáře pod přikrývku, aby to vypadalo, že ležím v posteli, ale ve skutečnosti jsem si zalezl pod postel a usnul neklidným, trhaným spánkem v naději, že jsem alespoň trochu chráněn.

Bydleli jsme v prvním patře a pod námi byl nejdřív bar a později levná jídelna. Neměli jsme dost peněz, abychom si koupili televizor nebo nechali zavést telefon. Abych se v sobotu večer zabavil, poslouchával jsem dobrodružné rozhlasové hry o Tarzanovi nebo příběhy z Divokého západu a díval se, jak se v uličce pod okny perou opilci. Jednou sešla matka k telefonní budce před barem a málem přišla o život, když zbloudilá kulka roztříštila skleněnou výplň.

Ale léta ubíhala a já jsem objevil krásu filmového umění. V té době se filmy promítaly v přepychových palácích a diváci pozorně sledovali dění na plátně a nedrmolili a nešustili celofánovými sáčky jako dnes. Abych si vydělal na vstupné, stavěl jsem v hernách kuželky.

Když jsem nesehnal ani tuto práci, odešel jsem na autobusové nádraží a snažil se vzbudit soucit tvrzením, že jsem ztratil peníze na jízdenku. Vždycky se našel nějaký lidumil, který mi věnoval patnáct centů – okamžitě skončily v pokladně nejbližšího kina.

A tak jsem hodiny a hodiny trávil ve ztemnělých, stříbrem zalitých sálech a sledoval jeden film za druhým (v těch letech se vždycky promítal dvojprogram), a často jsem zůstával, abych tentýž příběh zhlédl podruhé. Bylo mi srdečně jedno, o jaký žánr se jedná, i když musím přiznat, že mě nijak nelákalo, když se herci na plátně moc líbali. Záleželo mi jen na tom, abych se odpoutal od reality všedního dne.

V retrospektivě mi připadá logické, že jsem zatoužil stát se vypravěčem příběhů – abych pomohl odpoutat se od reality jiným. V té době jsem však byl příliš zmatený, abych si jasně uvědomoval své touhy a přání. Připojil jsem se k pouličnímu gangu. Základní školu jsem považoval za instituci, která mi užírá volný čas. Na střední škole už to bylo o něco lepší. Naše finanční situace se zlepšila. Přestěhovali jsme se do malého domku na předměstí. Rodinné hádky ztratily na frekvenci i intenzitě. Přesto jsem v maturitním ročníku stále neměl ponětí, kam se můj život bude ubírat.

Na podzim roku 1960, kdy jsem se nezajímal prakticky o nic jiného než o kulečníkové herny a osm hodin televize denně, jsem byl náhle (jako malá napodobenina Šavla na cestě do Damašku) zasažen zábleskem světla, který od základu změnil můj život. I dnes dokážu přesně specifikovat datum a přesný čas – pátek 7. října, dvacet hodin třicet minut. Světlo vyšlehlo z televizní obrazovky spolu s úvodní epizodou seriálu Route 66 (Silnice číslo 66).

Hlavními hrdiny seriálu byli dva mladíci, kteří po vzoru Jacka Kerouaca cestovali v corvette po Spojených státech a objevovali Ameriku i sami sebe. První z nich se jmenoval Tod – bohatý mladík z New Yorku, jemuž nedávno zemřel otec a zanechal po sobě tolik dluhů, že když věřitelé skončili s dělením majetku, zůstal Todovi pouze jeho sportovní chevrolet. Jeho partner Buz vyrůstal na ulici v newyorské Pekelné kuchyni. Pracoval v docích pro Todova otce a spřátelil se se synem zaměstnavatele. Silnice číslo 66 tehdy představovala hlavní dopravní tepnu protínající Spojené státy – ideální název pro televizní seriál, který pojednával nejen o Todovi a Buzovi, ale hlavně o Americe. Producent se rozhodl natočit každou epizodu v lokalitě, kterou hrdinové cestou navštívili, i když mnohé ležely dost daleko od zmíněné silnice: Boston, Philadelphia, Santa Fe, Oregon City…

První díl pojmenovaný „Černý listopad“ se odehrával v malém městečku na Jihu pronásledovaném strašlivým tajemstvím z minulosti – nevyřešenou vraždou, kdy někdo umlátil sekerou německého válečného zajatce a kněze, který se ho snažil hájit. Nic podobného jsem do té doby neviděl. Nešlo jen o záhadu, napětí a akční děj (scénu s motorovou pilou mám dosud v živé paměti), ale o morální apel jednajících postav a reality, zprostředkované scénářem. Uvědomil jsem si s jistým překvapením, že se už nemohu dočkat příštího pátku – a pak dalšího – a dalšího. V jednání a řeči postav, v citech, které vyjadřovaly, v hodnotách, v něž věřili, bylo něco, co na mě hluboce zapůsobilo a probudilo mou dosud dřímající mysl.

Poprvé v životě jsem začal pozorně sledovat závěrečné titulky.

Kdo, pro všechno na světě, mi připravil tak nádherný zážitek? Jedna epizoda pojednávala o lovu garnátů v Mexickém zálivu a zápletka připomínala Shakespearovo Zkrocení zlé ženy. Jiná líčila život pouličních gangů v Los Angeles; ve špíně, hnusu a zanedbanosti tím více vynikly nádherně poetické dialogy. V další, jejíž děj se točil kolem práškování polí v okolí Phoenixu, zaznívaly tragické spodní tóny řecké mytologie. V oné době jsem neměl ponětí o Sartrovi, existencialismu nebo o filozofii beatnické generace. Ale i když jsem nedokázal přesně pojmenovat to, co jsem tehdy prožíval, cítil jsem, jak se emocionálně a intelektuálně probouzím. Hlavní hrdiny seriálu ztvárnili Martin Milner a George Maharis, ale navzdory jejich nespornému hereckému talentu mě neobvykle přitahovaly mozky za scénou, tvořivé síly, které vytvořily ty dramatické situace a vložily hercům slova (někdy úchvatné pětiminutové monology) do úst. Producentem byl Herbert B. Leonard, vedoucím výroby Sam Manners. Dobře, ale… Pak jsem si uvědomil, že téměř u každé epizody se v titulcích opakuje jedno a totéž jméno. Scénář – Stirling Silliphant. Ach, ano.

Něco mě napadlo.

Onen student maturitního ročníku, který dosud neměl sebemenší ambice, si dokázal zjistit adresu Screen Gems, společnosti, která se v titulcích objevovala vždy na závěr. Neuměl jsem psát na stroji, a tak jsem rukou napsal (lépe řečeno naškrábal) dopis Stirlingu Silliphantovi a požádal ho, aby mi poradil, jak se naučit tvořit stejně nádherné věci jako on. O týden později (dosud si vzpomínám na svůj úžas) jsem od něj dostal odpověď – dva hustě popsané listy, které začínaly omluvou, že odepisuje tak pozdě. Byl by odpověděl dříve, vysvětloval, ale když pošta doručila můj dopis, právě byl na člunu na moři. Neodhalil mi žádná tajemství a pochopitelně předem odmítl podívat se na cokoliv, co bych případně napsal (částečně z důvodu mé absolutní nezkušenosti, částečně kvůli nějakým právním omezením a závazkům), ale poradil mi jedno: Člověk se může stát spisovatelem jen tak, že píše a píše a píše a…

O miliony slov později stále píšu. Nebýt Stirlinga, nikdy bych se nepřihlásil na vysokou školu. Nikdy bych nezískal bakalářský titul, nemluvě už o magisterském a posléze i doktorském diplomu.

Nikdy bych se nesetkal s Philipem Klassem, nikdy bych nenapsal První krev. Jeden z nejkrásnějších zážitků mi život připravil v létě roku 1972, kdy mi Stirling zavolal, aby mi poděkoval za to, že jsem mu zaslal autorský výtisk svého prvního románu, a řekl mi, že se mu kniha líbila a že se cítí poctěn tím, že se stal její inspirací. „Kdybych byl kočka,“ prohlásil, „spokojeně bych předl.“

Zůstali jsme ve styku, ale poprvé jsme se setkali až v létě 1985, kdy mě pozval na svátek 4. července k sobě do Los Angeles. Čtvrt století poté, co jsem se seznámil s jeho dílem, jsem mu konečně stál tváří v tvář. Podsaditý muž s širokým úsměvem a jemnými rysy obličeje, šedivými vlasy, štědrou povahou a příjemným vystupováním.

Jako kdybych se setkal s otcem, kterého jsem nikdy nepoznal. Nakonec, aby se kruh uzavřel, přišel Stirling do NBC s nápadem natočit minisérii podle mého románu Bratrstvo růže. Když se v roce 1989

třídílný seriál vysílal po celých Spojených státech – v nejlukrativnějším čase hned po přenosech finálových zápasů baseballového superpoháru –, polila mě bázlivá úcta, když jsem v titulcích opět spatřil ono kouzelné spojení Executive Producer: Stirling Silliphant.

Krátce poté se mi Stirling svěřil, že v jednom ze svých předchozích životů pobýval v Thajsku a že se teď musí vrátit domů. Prodal svůj dům v Beverly Hills a odstěhoval se do Bangkoku, aby se věnoval luxusu psaní podle chuti, kdy jediné termíny, které musel dodržet, byly jeho vlastní. Často jsme se domlouvali, že ho navštívím, ale neustále jsme nemohli sladit své pracovní rozvrhy a udržovali spojení pouze nesčetnými faxy. Lítost je hrozný pocit. Krátce po osmé ráno 26. dubna 1996 (stejně jako u pilotní epizody Routě 66

mohu určit čas zcela přesně) jsem zrovna snídal a poslouchal v rádiu zprávy, když hlasatel oznámil: „Dnes ráno zemřel ve věku osmasedmdesáti let na rakovinu prostaty známý scenárista, nositel Oscara Stirling Silliphant.“ Ovesné vločky mi uvázly v hrdle. Před dvěma dny jsem oslavil narozeniny. Muž, kterého jsem pokládal za svého duchovního otce, už nebyl mezi živými.

S odhodlanějším a vášnivějším spisovatelem než Stirling jsem se v životě nesetkal. Jistého dne mu ráno vytrhli dva zuby moudrosti a v poledne už bušil do psacího stroje. Pracoval prakticky každý den a s až nábožnou přesností dodržoval termíny. Jeho autorská plodnost a rychlost byly pověstné a Stirling ukazoval seznam všech svých děl jen se značným zdráháním, přesvědčen, že mu stejně nikdo neuvěří, že toho dokázal tolik napsat. Nikdy jsem nemohl být tak plodný ani rychlý jako on, ale snažil jsem Stirlinga napodobit alespoň pokud se týká vynalézavosti a promyšlenosti zápletek a poutavosti děje. Vždyť kdo by neznal film V žáru noci, nemluvě už o jeho práci pro televizní Nahé město. Mé první pracovní setkání s Holywoodem bylo tedy pozitivní. Nevycválané dítě ulice, které se stalo náruživým filmovým divákem, pro kterého děj na stříbrném plátně představoval lék na temnotu vlastního života, zjistilo, že sny, které v něm fiktivní příběhy probouzely, mohou – podepřeny tvrdou prací – dojít naplnění. Jenže mnozí udělali s hollywoodskou tvorbou přesně opačnou zkušenost.

Až příliš často se tam se spisovateli jedná v nejlepším případě s pohrdlivou lhostejností, v tom horším pak s jízlivým pohrdáním. Vyhýbavé, zavádějící odpovědi i očividné, nehorázné lži. Někteří producenti si vůbec nedokážou představit, že by mohli být zdvořilí k někomu, na koho nemusí udělat dojem. Jejich neschopnost navázat normální vztah s jinou lidskou bytostí hraničí s chorobou. Mně se to naštěstí u žádného projektu založeném na mých knihách nestalo, ale samozřejmě jsem se s tímto jevem setkal v jiném kontextu, a to natolik silně, že jsem se rozhodl napsat o spodním proudu hollywoodského snu. Následující příběh tvoří závěr trilogie o paradoxech ambicí a odvrácené tváři úspěchu. Začali jsme malým poslíčkem roznášejícím noviny a pak pokročili k dospívajícímu ragbistovi. Teď se setkáme s dospělým člověkem, který nám bude vyprávět o hlubokém žalu filmové branže. Finanční údaje obsažené v povídce jsem záměrně neaktualizoval. Poté, co na Titanicu visela cenovka 200 milionů dolarů, mě dnes uvádí v úžas, jak relativně levně se dal kdysi film pořídit. Následující příběh postoupil do finále soutěže o nejlepší novelu roku 1985 – World Fantasy Award.

MRTVÝ OBRAZ

„Víš, komu je podobný, že?“

Sledoval jsem scénu a jen pokrčil rameny.

„Ta podobnost je fakt pozoruhodná,“ prohlásila Jill.

„Hmm.“

Seděli jsme v promítacím sále studia a sledovali včerejší záběry.

Režisér – používám toto označení se značnou nadsázkou – měl jisté problémy s představitelem hlavní mužské role, pokud se vůbec dá to, co ten udělaný chlápek mdlého rozumu na pláce předváděl, označit jako herectví. Ten člověk nehraje, ale pózuje. Nestačilo, že za svůj výkon požadoval osm milionů dolarů a patnáct procent ze zisku.

Nestačilo, že svévolně změnil můj scénář, takže dialogy zněly, jak kdyby je napsal naprostý debil. Ne, ten pablb si musel pořád odskakovat do svého přívěsu a šňupat další dávky kokainu (tvrdil, že pro „tvůrčí inspiraci“) a pak prosmrkat každou jednotlivou větu z nejpůsobivějšího monologu celého filmu. Jestli tato scéna nevyjde, diváci nepochopí, z jakého důvodu opustil hrdina svou dívku poté, co se z ní stala slavná zpěvačka – a věřte mi, nikdo neodpouští hříchy hůře než zmatený divák. Díky veřejné kritice nás pak čeká vyložený propadák.

„No tak, ty svalnatý pitomý blbče,“ mumlal jsem pod vousy.

„Chce se mi smrkat, jenom když tě slyším.“

Režisér promarnil tři dny ve snaze natočit scénu co nejlépe, ale včerejší záběry byly pokud možno ještě horší než ty z předchozích dvou dnů. Schoulil jsem se na židli a zasténal. Režisérův nápad, jak scénu zachránit, byl vskutku zvláštní – nasadil partu střihačů a ti celou noc voperovávali do filmu záběry na dívku a chlapce z country kapely, s kterou zpívala. Pokaždé, když si pan Nádherný posmrkl – střih, a vidíme ostatní, jak na něj zírají, jako kdyby byl druhý Ježíš Kristus.

„Boha jeho,“ zamumlal jsem k Jill. „Ty střihy odvádějí pozornost od monologu. Měl to být jeden souvislý záběr.“

„Jistě chápete, že tohle je jen hrubá podoba,“ vysvětloval režisér ze svého místa v zadní řadě sedadel. U dveří. Aby co nejrychleji vypadl – kdyby ovšem měl alespoň špetku zdravého rozumu. „Ještě musíme sladit zvukový záznam. Ve výsledné verzi to smrkání samozřejmě slyšet nebude.“

„To proboha doufám, že nebude,“ zasténal jsem.

„Fakt. Je to celý on,“ řekla Jill vedle mě.

„Co? Kdo?“ otočil jsem se k ní. „O čem to mluvíš?“

„Ten kytarista. Ten kluk za tou holkou. Tys mě neposlouchal?“

Mluvila tiše, aby ji nikdo jiný neslyšel.

Proto jsem překvapeně zamrkal, když se z temnoty kdesi vlevo ozval hlas producenta: „Kdo je ten kluk za tou holkou?“

„Podívej se, jak drží tu plechovku s pivem,“ zašeptala Jill.

„Tamten, s tou plechovkou piva,“ upřesnil producent.

Až na smrkání toho pitomého hromotluka panovalo v sále hrobové ticho. Producent zesílil hlas. „Ptám se, kdo je…“

„Já nevím, neznám ho,“ ozval se za našimi zády režisér.

„Přece se vám musel představit, ne?“

„Nikdy jsem se s ním osobně nesetkal.“

„Jak je to sakra možné, když jste…“

„Všechny scény s kapelou natáčel můj asistent.“

„A co tyhle střihy?“

„To samé. Ten kluk má jen pár štěků. Odtočil si svoje a šel domů. Hele, mám dost práce s tím, aby se pan Šňupal cítil jako génius, o kterém si myslí, že je.“

„Vidíš? Zase ten kluk,“ upozornila mě Jill.

Začínal jsem chápat, jak to myslí. Chlapec vypadal úplně jako…

„James Deacon,“ řekl producent. „Jo, přesně toho mi připomíná.“

Panu Svalovci se podařilo prosmrkat se monologem, z něhož jsem rozeznával slabou polovinu – částečně proto, že slova, která si přibásnil, nedávala žádný smysl, ale většinou proto, že celou řeč nesrozumitelně odmumlal. Na závěr jsme se mohli pokochat detailním záběrem plačící zpěvačky, jeho dívky. Tak nemilosrdně se drala o své místo na slunci, že přitom ztratila to jediné, na čem opravdu záleželo – muže, jenž ji miloval. Teoreticky jí mělo být obecenstvu tak líto, že by na konci filmu plakalo s ní. Ale kdybyste se mě zeptali, odpověděl bych, že by diváci tonuli v slzách, to ano, ale jinak by se váleli smíchem v uličkách. Pan Karbanátek se na plátně obrátil, jako kdyby měl těsné spodní prádlo, a odcházel ze scény s mužně přimhouřenýma očima, připraven převzít za svůj výkon Oscara.

Plátno potemnělo. Režisér si znovu pročistil hrdlo. „No a?“ zeptal se nervózně.

Sál mlčel.

„Ehm…“ režisér ještě více znervózněl. „Na co myslíte?“

V sále se rozsvítila světla, ale hlava mě náhle rozbolela z jiného důvodu.

Všichni se otočili k producentovi a čekali na slovo boží.

„Myslím na to,“ řekl producent a moudře pokýval hlavou, „že scénář potřebuje předělat.“

„Tohle podělané město,“ ulevil jsem si. Jill seděla za volantem. Jeli jsme domů a dálnice u Santa Monicy byla jako obvykle ucpaná. Plátěnou střechu porsche jsme spustili, a tak se nám dostávalo vydatné dávky výfukových plynů.

„Samozřejmě, hvězda je v tom nevinně. Koneckonců, ten mamlas ocenil své služby na osm milionů, a jestli ho studio naštve, příště si řekne ještě o víc.“ Cukl jsem sebou, jak mě bodlo u srdce. „A nikoho přirozeně ani nenapadne dávat vinu režisérovi. Vždyť je to bohem obdařený umělec, jak každému na potkání vtlouká do hlavy.

Takže kdo zbývá? Mizerně placený šmírák, který napsal to, co každý podle svého změnil.“

„Uklidni se. Zbytečně se rozčiluješ a poškozuješ si zdraví.“ Jill sjela z dálnice.

„Poškozuju si zdraví? Poškozuju… Sakra, horší už být nemůže!

Ještě chloupek a skončím s infarktem.“

„Nevím, co tě pořád tak udivuje. Vždyť je to film od filmu pořád stejné. Žijeme tady už patnáct let. Už sis měl přece dávno zvyknout, jak tady zacházejí se scenáristy.“

„Sloužíme jako fackovací panáci. To je jediný důvod, proč nás kolem sebe trpí. Každý režisér, každý producent a herec ve městě by to napsal lépe. Jediný problém je, že oni neumí ani číst, ne tak psát, jenže to vypadá tak, že prostě jenom nemají čas sednout si a svěřit své brilantní nápady a myšlenky papíru.“

„Ale tak to tady přece chodí, zlato. Nemáš šanci zvítězit, takže buď tu práci miluješ, nebo se sbalíš a vypadneš.“

Zamračil jsem se. „Snad jediný způsob, jak natočit slušný film, je napsat si scénář a pak ho sám režírovat. K čertu, jak bych si v něm i zahrál hlavní roli, kdyby mi od toho, jak si je pořád škubu, nevypadaly už skoro všechny vlasy.“

„A kromě toho ti chybí dvacet milionů babek,“ dodala Jill.

„Jo, ty by mi taky pomohly – abych se nemusel plazit před těmi hlavouny ze studia. Jenže kdybych sakra měl dvacet milionů, abych financoval film, k čemu bych pak potřeboval být scenáristou?“

„Sám víš, že bys psal, i kdybys měl nakrásně sto milionů.“

„Máš pravdu. Musím být úplný blázen.“

„Wes Crane,“ řekla Jill.

Seděl jsem u počítače nad přepisem scénáře a v duchu klel jako pohan. Producent rozhodl, že pan Biceps svou dívku neopustí.

Ta si naopak uvědomí, jak trestuhodně svého svalovce zanedbávala, a vzdá se kariéry zpěvačky ve prospěch nehynoucí lásky.

„Venku umírá obecenstvo touhou po filmu, který by si vzal na paškál feministické hnutí,“ prohlásil bohorovně producent a já měl co dělat, abych se nepozvracel.

„Jaký Wes?“ Mé prsty se na klávesnici nezastavily.

„Crane. Ten kluk z kapely.“

Obrátil jsem se k ní; stála v otevřených dveřích pracovny. Musel jsem zamrkat jako nechápavý pitomec, protože nasadila svůj důvěrně známý výraz nadzemské trpělivosti.

„Ten, co vypadá jako James Deacon. Zaujal mě, a tak jsem si zavolala na osobní oddělení studia.“

„Dobře, takže teď víš, jak se jmenuje. Co s tím dál?“

„Mám takový nápad.“

„Pořád nechápu, kam míříš.“

„Tvůj scénář o žoldácích.“

Pokrčil jsem rameny. „Pořád potřebuje doladit. A stejně jsem to asi napsal jen do šuplíku. Moc nadějí tomu nedávám. A až studio usoudí, že jsme ho dostatečně zruinovali, budu muset napsat ten seriál o Napoleonovi pro ABC.“

„Napsals ten scénář do šuplíku, protožes byl přesvědčený, že je to zajímavý námět, ne? Téma, které sis vždycky přál ztvárnit.“

„Téma je důležité, to máš pravdu. Nájemní vojáci bojující v žoldu CIA. Amerika neoficiálně zapletená do řady lokálních konfliktů.“

„Tak se na napoleonský seriál vykašli. Podle mě by ten kluk byl vynikající představitel toho mladého žoldnéře, který je tak znechucený svou prací, že nakonec zastřelí diktátora, který si ho najal.“

Jen jsem zíral. „Hele, to vůbec není špatný nápad.“

„Pamatuješ? Cestou domů jsi mi řekl, že jediný způsob, jak natočit něco slušného, je napsat si scénář a pak to sám režírovat.“

„A současně hrát hlavní roli.“ Pozvedl jsem obočí. „Jo, to jsem celý já. Samozřejmě jsem jenom žertoval.“

„Hele, lásko, já vím zcela pozitivně, že bys určitě nerežíroval hůř než ten pitomec, který dnes ráno úplně zruinoval tvé dílo. A pokud se týká hraní… No, mě sice pořád vzrušuješ, ale upřímně řečeno nemáš vzhled ani na charakterní roli. Zato ten kluk… A ten, kdo ho objeví…“

„…bude za vodou. Pokud to správně zaonačí.“

„Měls patnáct roků na to, abys pronikl do místní politiky.“

„Ale jestli vycouvám z té smlouvy s ABC…“

„Půlka scenáristů ve městě po té práci toužila. Za hodinu si seženou někoho jiného.“

„Jenže oni mi nabídli docela slušnou gáži.“

„Právě jsi vydělal čtyři sta tisíc za příběh, který studio úplně zruinovalo. Konečně bys měl rozpřáhnout křídla a vzlétnout ke hvězdám, nemyslíš? Tohle by ti fantasticky pozvedlo sebevědomí.“

„Myslím, že tě miluju,“ podotkl jsem.

„Až si budeš jistý, zajdi za mnou do ložnice.“

Otočila se na patě a odešla. Chvíli jsem zíral na prázdný práh a pak se na židli otočil k oknu s nádhernou vyhlídkou a zamyslel se nad příběhem o žoldácích. Bydlíme na útesu přímo nad Pacific Palisades. Oceán je vidět prakticky odevšad. Ale před svým duševním zrakem jsem teď viděl kytaristu ze včerejšího natáčení, jak drží tu plechovku s pivem. Přesně jako James Deacon.

Deacon. Jestli jste filmový fanda, víte, o kom mluvím. Původem farmářský kluk z Oklahomy. Tehdy v padesátých letech… Mladistvý delikvent, který málem skončil v nápravném zařízení kvůli krádežím aut. Ale měl štěstí – učitel na střední škole v něm vzbudil zájem o školní divadelní soubor. Deacon ovšem neodmaturoval. Vypůjčil si sto dolarů a odjel stopem do New Yorku, kde se utábořil přede dveřmi Leea Strasberga na tak dlouho, dokud Strasberg nesvolil, že mu dá šanci ve svém hereckém studiu. Z této instituce vzešla řada vynikajících herců – Brando, Newman, Clift, Gazzara, McQueen. Ale někteří dodnes tvrdí, že Deacon byl ze všech nejlepší. Malá role na Broadwayi. V hledišti hledač talentů. Kamerová zkouška. Zbytek jako z čítanky. Role mladšího bratra ve filmu Marnotratný syn. Mladý delikvent ve Vzbouření na Dvaatřicáté ulici. A potom vrtmistr naftového průzkumu v Právu rodu, kde svým hereckým výkonem zastínil půl tuctu slavných hvězd. Bylo v něm něco neuchopitelného.

Silně své role prožíval. Přímo jste cítili, jak v něm roste napětí, jen jen prorazit jako gejzír. A jak byl autentický! Bůh je mi svědkem, že snad žádný herec se nedokázal se svou rolí tak ztotožnit. Deacon se na plátně doslova stal postavou, kterou hrál.

Ale hlavní podíl na jeho úspěchu měla nejspíš skutečnost, že ho kamera prostě a jednoduše milovala. Takto se alespoň tady u nás vysvětluje, proč se někdo stane filmovou hvězdou. Někteří skutečně nápadně pohlední chlapíci vyjdou na plátně naprosto nezajímavě, zatímco úplně všední obličej vypadá najednou přímo fantasticky.

Problém tkví v tom, že z trojrozměrné tváře je na plátně třeba vytvořit dvojrozměrný obraz. Co je ve skutečném životě nápadné, se najednou ztlumí, a naopak. Neexistuje způsob, jak předem poznat, jestli vás bude mít kamera ráda. Buď ve vás najde zalíbení, nebo vás zavrhne.

Deacona přímo zbožňovala.

Fascinující bylo, že stejně nádherně jako na plátně vypadal i ve skutečnosti. Chodící filmová postava. Tak se to o něm alespoň povídá; já jsem se s ním přirozeně nikdy nesetkal. Naše cesty se minuly o celou generaci. Ale v branži se dosud přísahá na to, že mu vycházelo všechno, na co sáhl. Dokonce ještě před tím, než jeho tři filmy spatřily světlo světa, se o něm mluvilo jako o superhvězdě.

A potom?

Auta. Jestli pohlížíte na Deaconův život jako na klasickou tragédii, pak auta představovala Zlo. Miloval automobilové závody.

Pokud vím, neměli skoro co dát do rakve. Deacon se srazil s kamionem, když spěchal ve své upravené corvette na závody kdesi v severní Kalifornii, a podle policie musel mít na tachometru více než sto mil v hodině. Možná jste tu legendu také slyšeli – Deacon údajně nezemřel, ale je po havárii tak znetvořený, že ho uklidili někam do útulku, aby jeho obdivovatele ušetřili pohledu na to, jak nechutně teď vypadá. Ale nevěřte tomu, opravdu tehdy zahynul. Ironií osudu zemřel ještě dříve, než jeho tři filmy přišly do kin, takže se nikdy nedozvěděl, jak slavným se stal.

Ale mě v té chvíli napadlo, že když může hvězda zazářit jednou, klidně by mohla i podruhé.

„Hledám Wese. Není tu někde?“

Zavolal jsem na Asociaci filmových herců a pátral po jeho adrese.

Kvůli ochraně soukromí vám někdy poskytnou jenom jméno a telefonní číslo hercova agenta, ale vzhledem k choulostivé povaze svého záměru jsem po štrapáci jednání s agentem ani v nejmenším netoužil.

Ale měl jsem štěstí, úřednice Asociace mi beze všeho dala Wesovu adresu.

Bydlel v kaňonu severně od Údolí. Prašná silnička se kroutila jako had a nakonec mě dovedla k domku z nenatřených prken s verandou podepřenou několika kůly. Před domem stál půltucet otlučených bouráků, písečná bugina a silná motorka. Když jsem ty rachotiny spatřil, hluboce jsem se za své porsche zastyděl.

Na schodech verandy seděli dva mladíci s vlasy na záda a dívka ostříhaná na ježka. Všichni měli na sobě sandály a šortky a jinak nic. Děvče mělo prsa hnědá jako muškátové oříšky.

Všichni tři hleděli skrze mě, oči podivně zvětšené.

Otevřel jsem ústa a chtěl otázku zopakovat.

Ale dívka mě předešla. „Wes?“ zachraptěla jako v posledním tažení. „Myslím… někde vzadu.“

„Jo? Díky.“ Ale než jsem se odplahočil žhavým pískem mezi pelyňkovými keři za dům, pečlivě jsem zamkl vůz a strčil klíčky do kapsy.

I vzadu měl dům malou terasu, a když jsem obešel roh, spatřil jsem Wese, jak se opírá o zábradlí a přimhouřenýma očima hledí do dáli k horám.

Pokusil jsem se nedat na sobě znát překvapení. V reálu se Wes podobal Deaconovi ještě nápadněji. Štíhlý, svalnatý, hypnoticky krásný. Věk jsem odhadl na jedenadvacet – přesně tolik bylo Deaconovi, když natočil svůj první film. Zjevně vnímavý, zadumaný, jako kdyby se soužil tajným trápením, ale na druhou stranu pěkně tvrdý chlapík, který jednou dostal za vyučenou a podruhé už stejnou chybu rozhodně nezopakuje. Prostě charakter. Nebyl moc vysoký, ale štíhlá postava vyzařovala takovou silu, že na první pohled působil jako mohutný chlap. I oděvem připomínal Deacona. Vysoké boty, vybledlé džínsy, plátěná košile s vyhrnutými rukávy, v kapse na prsou krabička cigaret. A na hlavě odřený stetson se stříškou zvednutou, až se dotýkala dýnka.

Jistě, herci rádi pózují. Jsem dokonce přesvědčen, že i když sedí na záchodě, natáčí hlavu tak, aby poskytli imaginární kameře co nejlepší záběr. A způsob, kterým se ten kluk opíral o zábradlí a hleděl zasněně k úpatí hor, působil rozhodně fotogenicky.

Jenže já měl pocit, že u něj se o pózu nejedná. V šatech se cítil příliš pohodlně, než aby je na sobě měl záměrně jako Deaconův kostým.

A jeho silueta proti nebi a zamyšlený výraz také nepůsobily vykalkulované. Pohybuju se v branži už dost dlouho, abych něco takového poznal. Oblek i postoj byly zcela přirozené. To je termín, který se u filmu používá jako synonymum vítězství. Ten mladík byl přirozený.

„Wes Crane?“ zeptal jsem se.

Otočil se a dlouze se na mě zahleděl. Chvíli trvalo, než se zazubil.

„Proč ne?“ Lehký přízvuk napovídal, že pochází z venkova.

Jako Deacon.

„Já jsem David Sloane.“

Wes pokýval hlavou.

„Mé jméno vám tedy něco říká?“

Pokrčil rameny. „Zní mi dost povědomě.“

„Jsem scenárista. Napsal jsem Nesplněné sliby, film, na jehož natáčení jste se podílel.“

„Ano, už si vzpomínám.“

„Rád bych si s vámi promluvil.“

„O čem?“

„O dalším scénáři.“ Zvedl jsem ruku se silnou složkou nacpanou papíry. ‚Je tam role, která by vás podle mě mohla zajímat.“

„Takže vy jste současně i producent?“

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou.

„Proč teda jdete za mnou? I kdyby se mi ta role nakrásně líbila, k ničemu by to nebylo – žádnému z nás.“

Předem jsem si rozmyslel, jak na tuto námitku zareaguju. „Budu k vám naprosto upřímný. Vím, že se z taktického hlediska dopouštím chyby, ale všechny ty zbytečné kecy mi už lezou krkem.“

„Na zdraví.“ Wes zvedl k ústům plechovku piva.

„Dnes ráno jsem vás viděl na dotáčkách. A to, co jsem viděl, se mi líbilo. Moc líbilo. Chci po vás, abyste si ten scénář přečetl a pak mi řekl, jestli by se vám ta role líbila a jestli byste ji chtěl. S vaším příslibem a svou osobou jako režisérem bych pak chtěl požádat studio o financování filmu. Ale jde o společný projekt. Pokud nebudu režírovat, nebudete hrát, a já nebudu režírovat, pokud vás neobsadí do hlavní role.“

‚A co vás vede k přesvědčení, že pro ně budu přijatelný?“

„Moje žena má předtuchu, že to vyjde.“

Wes se rozesmál. „Hele, jsem nezaměstnaný. Beru všechno, co mi kdo nabídne. Co mně záleží na režisérovi? Co je mi po vás?“

Srdce mi spadlo do kalhot.

Wes si otevřel další pivo. „Ale víte co? Já také nesnáším zbytečné kecy.“ V očích se mu uličnicky zablesklo. „Koneckonců, co můžu ztratit? Nechte mi ten scénář.“

Mé telefonní číslo stálo na deskách, které jsem mu nechal. Wes zavolal hned druhý den odpoledne.

„Chcete něco slyšet o svém scénáři? Řeknu vám totéž, co jste řekl vy o mém hraní. Líbil se mi. Moc se mi líbil.“

„Ještě potřebuje doladit.“

„Jenom scéna, v níž zahyne nejlepší přítel hlavní postavy. Hrdina by neměl tak dlouho mluvit o svých pocitech. Abych byl přesný, neřekne vůbec nic. Žádné slzy. Žádné výbuchy emocí. Je to chlap, který dokáže udržet city na uzdě. Potřebujete jenom detailní záběr očí. Ty řeknou všechno. Hledí na svého padlého kamaráda. Zvedne pušku. Otočí se k paláci. Obecenstvo se spontánně roztleská, protože bude jasné, že někdo dostane pěkně přes hubu.“

Ve většině případů, kdy herec navrhne úpravu scénáře, se mi žaludek sevře jako sušená švestka. Tak se ponoří do své role, že jim unikne logika příběhu. Chtějí další řádky textu. Přejí si zdůraznit svou postavu do té míry, že všechny ostatní zastíní. A teď tu mám herce, který si přeje odstranit nejdelší monolog své role. Jde mu o příběh, ne o jeho ego. Ten monolog mi ostatně celou dobu dělal starosti.

Napsal jsem dobrých deset verzí a pořád nemohl přijít na to, co mi na něm vadí.

Až do tohoto okamžiku.

„Monolog je pryč,“ ujistil jsem ho. „Předělat scénu mi nezabere ani patnáct minut.“

„A co pak?“

„Hurá do studia.“

„Fakt si ze mě neděláte srandu? Myslíte, že mám šanci tu roli dostat?“

„Stejnou šanci jako já, že budu režírovat. Pamatujte na naši úmluvu. Společný projekt. Buď oba, nebo ani jeden.“

„A to ani nechcete, abych vám něco dal písemně?“

„Říká se tomu závazek. A nemýlíte se. Opravdu po vás nechci nic písemně.“

„Tak tohle si musím vyjasnit. Jestli vás jako režiséra odmítnou a mně nabídnou tu roli, mám podle vás odmítnout, ano? Protože jsem vám to slíbil.“

„Zní to dost bláznivě, co?“ Pravdou bylo, že i kdybych měl jeho vlastnoručně podepsaný závazek, právníci filmového studia by ho nechali prohlásit za neplatný – stačilo by k tomu Wesovo prohlášení, že jsem ho mylně informoval. Toto město by nemohlo fungovat, kdyby lidé drželi slovo.

„Jo, fakt to zní bláznivě,“ souhlasil Wes. Jsme dohodnutí.“

V osobním oddělení studia jsem požádal třicátnici s úzkým obličejem, která seděla za přepážkou: „Máte nějaké záběry s jistým Cranem?

Wesem Cranem?“

Vrhla po mně podezřívavý pohled. Zamračila se, otevřela registraturu a začala se prohrabávat složkami. Pak s úlevou přikývla.

„Věděla jsem, že je mi to jméno povědomé. Jasně, máme tady záběry z kamerové zkoušky.“

„Cože? Kdo je schválil?“

Žena se začetla do záznamů. „To tady napsáno není,“ oznámila po chvíli.

Nikdy jsem to nezjistil, a to je jedna z mnoha věcí, které mně dodnes vrtají hlavou. „Víte, jestli se na ty zkoušky vůbec někdo podíval?“

‚Ach, zajisté. Musíme vést pečlivé záznamy.“ Vytáhla ze složky další list papíru. „Ale zdá se, že jsem je viděla pouze já.“

„Vy?“

„Jednoho dne se tady zastavil, aby vyplnil nějaké formuláře.

Dali jsme se do řeči a… No, těžko se to vysvětluje. Ten člověk má v sobě něco… Prostě když odešel, napadlo mě, že se na ty jeho kamerové zkoušky podívám.“

„Co vám mám na to říct? Doporučila jsem ho na tu malou roličku v Nesplněných slibech.“

„Kdybych se chtěl na ty záběry podívat já, musela byste někoho žádat o povolení?“

Žena se zamyslela. „Pořád ještě pracujete na Nesplněných slibech, ne?“

„Přesně tak.“

‚A Crane v tom filmu hraje. Považuji to tedy za oprávněný požadavek.“

Ohlédla se na rozpis, který visel na stěně. „Můžete použít sál číslo čtyři. Během půl hodiny vám tam pošlu promítače i s cívkou.“

A tak jsem seděl ve tmě a sledoval kamerovou zkoušku a poprvé pocítil ono zamrazení, které jsem měl brzy tak důvěrně poznat. Když se cívka domotala na konec, dlouho jsem seděl úplně bez hnutí.

Promítač se vynořil z kabiny. „Není vám něco, pane Sloane?

Chci říct, není vám špatně?“

„Ne. Díky, já jen…“

„Co?“

„Jenom přemýšlím.“

Zhluboka jsem se nadechl a vrátil se do kanceláře k ochotné třicátnici.

„Obávám se, že jste to popletla. To nebyla Craneova zkouška.“

Žena s úzkým obličejem zavrtěla hlavou. „Nic jsem nepopletla.“

„Ale vždyť to byla scéna z Marnotratného syna, z toho filmu s Jamesem Deaconem. Někdo zaměnil cívky.“

„Ne, to byl opravdu Wes Crane. Přesně tu scénu si přál. Kulisáci použili nějaká prkna, aby to vypadalo jako seník v originálu.“

„Wes…“

„Crane,“ dopověděla. „Žádný Deacon.“

Oba jsme na sebe mlčky hleděli.

„A vám se to líbilo?“ zeptal jsem se.

„No, říkala jsem si, že to bylo od něj dost troufalé, zvolit si takovou scénu. Ale dokázal to. Přitom stačilo jediné chybné gesto a vypadal by jako dokonalý idiot. Jo, líbilo se mi to.“

„Nechtěla byste tomu klukovi pomoct nahoru?“

„Záleží na tom, jestli se nedostanu do průšvihu.“

„Právě naopak, můžete na tom jen vydělat.“

„Jak?“

„Stačí, když zavoláte producentovi a oznámíte mu, že jsem vás požádal, jestli bych se nemohl podívat na jistou kamerovou zkoušku.

Řekněte mu, že jste mi to nedovolila, protože jsem neměl povolení.

Ale dost mě to rozladilo, a tak jste se nad svým přístupem zamyslela a teď mu voláte, abyste se ujistila, že jste se zachovala správně. Máte strach, abyste kvůli mně nepřišla o práci.“

„A čeho se tím dosáhne?“

„Producent bude zvědavý. Zeptá se, čí zkouška to měla být.

Řekněte mu pravdu, ale použijte tato slova: ‚Toho kluka, co vypadá jako James Deacon,‘ ano?“

„Pořád nechápu, co…“

„Však pochopíte.“ Usmál jsem se.

Zavolal jsem svému agentovi a požádal ho, aby nechal v novinách Daily Variety a Hollywood Reporter uveřejnit noticku zhruba tohoto znění: „Scenárista David Sloane, nositel Oscara, momentálně připravující svůj režijní debut Žoldáci, angažoval dvojníka Jamese Deacona, vycházející hvězdu Wese Cranea.“

„Co se děje? Tebe zastupuje i někdo jiný než já? Když jsem se včera díval do kuřecích jater, neprozradila mi, že chceš točit nějaké Žoldáky.“

„Důvěřuj mi, Lou.“

„Které studio to financuje?“

„Dočkej času.“

„Jestli si, ty parchante, myslíš, že pro tebe budu pracovat a provizi shrábne někdo jiný…“

„Věř mi, svých deset procent dostaneš. Ale kdyby ti někdo volal, odkaž ho na mě. Tobě jsem zakázal o projektu mluvit.“

„Mluvit o něm? Jak sakra můžu mluvit o něčem, o čem nemám ani ponětí?“

„Přesně tak. Vidíš sám, jak to bude jednoduché.“

Zavěsil jsem, sedl do auta a v nejbližší videopůjčovně jsem si obstaral kazetu s Marnotratným synem.

Ten film jsem neviděl už celé roky. Toho večera jsme jej s Jill zhlédli patnáctkrát. Tedy alespoň jednu sekvenci. Pokaždé, když skončila scéna v seníku, jsem pásek převinul na její začátek.

„Pro smilování boží, co to pořád děláš? Ty ten film nechceš vidět až do konce?“

„Úplně stejná,“ zíral jsem v úžasu.

„Kdo je stejná? Co to má znamenat? Jsi snad opilý?“

„Ta scéna v seníku. Stejná jako při kamerové zkoušce Wese Cranea.“

„No to je snad jasné, ne? Řekls mně sám, že se kulisáci snažili ji napodobit.“

„Nemyslím samotný seník.“ Znovu to zachvění. „Podívej, tady v Marnotratném synovi Deacon prakticky celou dobu leží na podlaze seníku. Tváří se tiskne ke zbytkům slámy. Téměř cítím prach a řezanku.

Hovoří spíše k prknům podlahy než k otci, který leží pod ní.“

„No, vidím. A co tím chceš říct?“

„Identický záběr jako v Craneově zkoušce. Dlouhý záběr s kamerou těsně u podlahy. Crane tiskne tvář k prknům. Hlas má stejný jako Deacon. Každý pohyb, každé nadechnutí, dokonce i ten dusivý vzlyk, jako kdyby se měl každým okamžikem rozplakat… Jsou zcela identické.“

„Ale co je na tom, proboha? Žádnou záhadu v tom nevidím.

Crane si tu scénu prostě pečlivě nastudoval, než se rozhodl použít ji pro svou kamerovou zkoušku, to je všechno.“

Vrátil jsem pásku zpět.

„Proboha, to ne. Už ne.“

Druhého dne odpoledne zavolal producent studia. „Zklamal jsem se v tobě, Davide.“

„Neříkej mi, že se ti přepsaný scénář Nesplněných slibů nelíbí.“

„Přepsaný…? Ach, ano, přepsaný scénář. Vynikající, Davide.

Vynikající. Právě jsou na place a točí jako zběsilí. Jistě chápeš, že jsem musel provést ještě nějaké drobné změny. Ale nedělej si starosti.

Nebudu trvat na tom, abych se v titulcích objevil vedle tebe.“ Producent se uchechtl.

Oplatil jsem mu stejnou mincí. „No, to se mi fakt ulevilo.“

„Ale volám ti kvůli něčemu jinému. Co ty dnešní zprávy? Odkdy ses dal na režisérskou dráhu?“

„Tak tohoto jsem se bál. Zatím o tom nesmím mluvit.“

„Ptal jsem se tvého agenta, ale ten popřel, že by v tom měl prsty.“

„Jo. Ehm, tohle jsem si zařídil sám.“

„S kým?“

„Já o tom, Walte, fakt nemůžu mluvit. To, že se o tom zmínily dnešní noviny, mě překvapilo a dost naštvalo. Ještě nemám nic jistého a vyjednávání zdaleka neskončila.“

„Myslíš s tím klukem, co vypadá jako James Deacon?“

„Už jsem ti, Walte, řekl všechno, co můžu. Věř mi.“

„Tak já ti to povím na rovinu. Pokládám za zcela neférové, že se nám ho pokoušíš odbudit. Uvědom si, že jsem to byl já, kdo ho objevil. Včera jsem se podíval na jeho kamerovou zkoušku a okamžitě mně bylo jasné, že mám před sebou budoucí hvězdu.“

Věděl jsem, že si tu zkoušku nechal promítnout – okamžitě poté, co mu ta žena z osobního zavolala a zeptala se, jestli jsem měl právo se na ni podívat. Na jedno se můžete ve filmové branži spolehnout – každý je tak paranoidní, že potřebuje vědět, co dělají všichni ostatní. A jestli se jim zdá, že se něco děje, můžou se přetrhnout, jenom aby jim náhodou neujel vlak.

„Vždyť já se, Walte, ve skutečnosti nemusím snažit vám ho odloudit,“ namítl jsem. „Zatím jste si ho přece smluvně nezavázali, nebo snad ano?“

„A co má znamenat ten projekt nazvaný Žoldáci? O čem to má být?“

„To je scénář, který jsem napsal do šuplíku. Ten nápad jsem dostal, když jsem se doslechl o inzerátech v časopise Vojáci štěstěny.“

„Vojáci… Poslyš, Davide, myslel jsem si, že naše pracovní vztahy jsou velmi dobré.“

„Jistě. To je i můj názor.“

„Tak proč sis o tom nepromluvil nejdřív se mnou? Hele, vždyť jsme, koneckonců, přátelé, ne? Třebas to vůbec nemusel psát do šuplíku.

Jistě by se našly nějaké prostředky na…“

A až by sis s tím dostatečně pohrál, vznikl by z toho nejspíš muzikál, pomyslel jsem si kysele. „No, víš, abych byl upřímný, myslel jsem si, že to nebude nic pro tebe. Rád bych ten film režíroval a do hlavní role obsadil neznámého herce.“

Ve filmové branži můžete s jistotou vsadit i na něco jiného.

Řekněte producentovi, že projekt není pro něj, a on se bude cítit tak odstrčeně, že se na něj bude chtít podívat. To v žádném případě neznamená, že by ho koupil. Ale dodá mu to pocit uspokojení, že nepropásl šanci na pronikavý úspěch.

„Režírovat, Davide? Ty jsi spisovatel, scenárista. Co ty víš o režii? To bych v žádném případě nemohl akceptovat. Ale ten chlapec v hlavní roli, to je jiné kafe. Hned mě to napadlo, když jsem včera viděl jeho kamerovou zkoušku.“

Tak houby, opáčil jsem v duchu. Akorát tě chytla zvědavost.

Napadlo tě to, až když sis přečetl dnešní noviny.

„Tak vidíš, že mám pravdu,“ podotkl jsem. „Bylo mi hned jasné, že se ti ten návrh společného postupu nebude líbit. Proto jsem se na tebe neobrátil.“

„No, stejně jde jen o hypotetický problém. Právě jsem poslal šéfa právního oddělení, aby toho kluka vyhledal. Nabídneme mu dlouhodobou opci.“

„Jinými slovy si ho chcete pojistit, aby jeho služeb nepoužil někdo jiný, ale sami nejste ochotni mu svěřit důležitou roli. A zaplatíte mu jenom zlomek jeho skutečné ceny, které jste si moc dobře vědomi.“

„Hej, deset tisíc dolarů není houska na krámě. Z jeho hlediska určitě ne. A možná zvedneme nabídku na patnáct táců.“

„Proti?“

„Sto padesát tisíc, když ho použijeme ve filmu.“

„Na to jeho agent nikdy nepřistoupí.“

„Žádného nemá.“

To mimochodem vysvětlovalo, proč mi na Asociaci filmových herců tak ochotně vydali Wesovu adresu a telefonní číslo a neodkázali mě na jeho agenta.

„Už chápu,“ řekl jsem s úšklebkem. „Jde vám jen o to, abyste mě vyšachovali.“

„Hele, neber to osobně, Davide. Jde o obchod. Něco ti navrhnu.

Ukaž mi ten scénář a třeba se nějak dohodneme.“

„Ale jako režisér jsem nepřijatelný, že?“

„Pochop, prosím tě, jedno. Při tak vysokých rozpočtech mohu riziko s neznámým hercem omluvit jedině tak, že mu zaplatím žebráckou almužnu. Jestli bude film trhák, stejně se na nás zhojí příště.

Ale v žádném případě nehodlám riskovat takto ušetřené peníze tím, že zangažuju nezkušeného režiséra, který pravděpodobně vyžene rozpočet do stratosféry. Tento film bych viděl na patnáct milionů maximum.“

„Ale vždyť jsi dosud nečetl scénář! Je v něm několik velkých akčních scén. Výbuchy. Helikoptéry. Nákladné zvláštní efekty. Pětadvacet milionů je minimum.“

„Jako kdybych to neříkal! Tak ses do svého projektu zažral, že bys nepřistoupil na žádné kompromisy – zejména pokud se týká zvláštních efektů. Režírovat nebudeš.“

„No, jak jsi prve naznačil, problém je jen hypotetický. Nabídl jsem projekt někomu jinému.“

„Když si toho kluka zavážeme opcí, nemůže ti to vyjít. Nesnaž se se mnou bojovat, Davide. Nezapomínej, že jsme přátelé.“

O hodinu později volali z Paramount Pictures. V naší branži se drby šíří rychlostí stepního požáru. Doslechli se prý, že mám ve studiu nějaké problémy, a zajímali se, jestli bychom se nemohli sejít a prodiskutovat projekt, o kterém se dočetli.

Odpověděl jsem, že se ještě ozvu, ale u srdce mě hřálo pomyšlení, že teď mohu Waltovi zcela po pravdě tvrdit, že se o mě zajímají z Paramountu. Mohl jsem využívat jedno studio proti druhému.

Walt se ozval hned ten večer. „Cos s tím klukem udělal? Schováváš ho u sebe ve skříni?“

„Nemůžete ho najít, co?“

„Podle šéfa našich právníků žije s partou feťáků v jakési zastrčené díře na konci světa. Ti fetaci prý nejsou moc komunikativní.

Kluk není doma a oni nevědí, kde je mu konec.“

„Zítra s ním mám schůzku.“

„Kde?“

„To ti samozřejmě neřeknu, Walte. Kontaktovali mě z Paramountu.“

Wes mě čekal u svého oblíbeného stánku s mexickými topinkami v Burbanku. Zúčastnil se místních motocyklových závodů, a když zabrzdil u obrubníku, zachvěl jsem se při pohledu na jeho vysoké boty, džínsy, tričko a rozepnutou koženou bundu. Déja vu. Vypadal přesně jako Deacon ve filmu Vzbouření na Dvaatřicáté ulici.

„Vyhrál jste?“

Zazubil se a bodl palcem k nebi. „A vy?“

„Situace se vyvíjí celkem zajímavě.“

Sotva měl čas postavit motorku na stojan, a už se vedle nás vynořili dva chlápci v oblecích. Napadlo mě, jestli to náhodou nejsou policisté, ale na to byly jejich obleky příliš drahé. Pak mi to došlo.

Studio. Sledovali mě z domu až sem.

„Pan Hepner by byl rád, kdybyste se podíval na tohle,“ řekl modrý oblek Wesovi a položil na stolek u silnice několikastránkový dokument.

„Co to je?“

„Opce na vaše služby. Pan Hepner se domnívá, že ta částka by vás mohla zajímat.“

Wes uchopil papíry a podal mi je. „Co to znamená?“

Rychle jsem četl. Studio zvedlo honorář. Nabízeli padesát tisíc proti čtvrt milionu.

Nic jsem Wesovi nezatajoval. „Ve vašem postavení je to spousta peněz. Řekl bych, že máte nejvyšší čas najít si schopného agenta.“

„Znáte nějakého opravdu dobrého?“

„Svého vlastního. Ale to by mohlo zavánět kamarádíčkováním.“

„Chcete slyšet pravdu? Kolik jste vydělal vloni za celý rok?

Padesát táců je vážná nabídka.“

„Má to nějaký háček?“

Přikývl jsem. „Existuje reálná šance, že si zahrajete v Žoldácích.“

„A?“

„Já nebudu režírovat.“

Wes se na mé úkosem zadíval. Následující okamžiky si budu hýčkat do konce života. „Chcete, abych na to přistoupil?“

„Už jsem vám řekl, že nemám žádnou páku, abych vás přiměl dodržet naši dohodu. Na vašem místě bych určitě cítil silné pokušení.

Mohl by to být velký krok kupředu ve vaší herecké kariéře.“

„Poslechněte ho,“ nabádal Wese šedivý oblek.

„Ale chcete to režírovat, nebo ne?“

Přikývl jsem. Do této chvíle byly všechny tahy snadno předvídatelné – až na samotného Wese. Většina neznámých herců by se na nabízenou šanci stát se hvězdou vrhla jako pes na uzené a bylo by jim srdečně jedno, jaké předchozí osobní závazky by tím porušili.

Všechno teď záleželo na tom, jestli má Wes stejně silný charakter jako Deacon.

„A nenaštvete se na mě, když studiu podepíšu?“ zeptal se mě.

Pokrčil jsem rameny. „Naše plány patřily spíš do říše fantazie.

Tohle je realita.“

Neustále na mě upíral přimhouřené oči. Pak se najednou otočil k oběma oblekům a přisunul k nim svazek papírů. „Vyřiďte panu Hepnerovi, že tady můj přítel bude režírovat.“

„Děláte velkou chybu,“ procedil modrý oblek.

„No jo, já vím. Dneska tady, zítra jinde. Řekněte panu Hepnerovi, že svému příteli věřím a že díky němu budu na plátně vypadat opravdu dobře.“

Pomalu jsem vydechl. Oba obleky vyhlížely najednou velmi pomačkaně.

Měsíce vyjednávání přeskočím. Během nich se vyskytly chvíle, kdy jsem byl přesvědčen, že jsme oba s Wesem pohřbili svou budoucnost i kariéry. Walt si postavil hlavu a pýcha mu nedovolovala ustoupit.

Ale když jsem se zavázal, že budu režírovat za odborářský mzdový tarif (a že věnuju studiu scénář za nejmenší honorář akceptovatelný Asociací scenáristů a že Wes se rovněž spokojí s minimálním platem), stál Walt před nabídkou, kterou nemohl odmítnout. Chtivost ho naklonila na naši stranu a chlubil se, kudy chodil, jak nás zmanipuloval.

Nám to bylo jedno. Připravoval jsem film, v jehož úspěch jsem pevně věřil, a Wes byl na nejlepší cestě stát se hvězdou.

Svůj úkol jsem zvládl na výbornou. Pořídil jsem film za dvanáct milionů, což je při dnešních cenách pakatel. Pravidlo levého palce říká: Vynásob náklady na film třemi (na pokrytí fixních výdajů studia, bankovních úroků, reklamy a tak dále a tak podobně), a dostaneš se na bod zvratu, kde film začne vydělávat.

Naším cílem se tedy staly tržby za prodej vstupenek ve výši šestatřiceti milionů dolarů. Ve skutečnosti jsme získali (v celosvětové měřítku) milionů sto dvacet. Velkou část spolykali distributoři, lidičky, co pro vás prodávají praženou kukuřici. A obrovský díl tržeb skončil v jakési záhadné černé díře majitelů kinosálů, kteří nenahlásili jistou část prodaných lístků, a zahraničních distribučních společností, které z ničeho nic zbankrotovaly. Ale když jsme prodali práva televizním společnostem HBO a CBS, zaúčtovali příjmy z videokazet, CD a z promítání filmu na palubách letadel, studio si uložilo v bance solidních čtyřicet milionů zisku. A věřte mi, to je definice pronikavého úspěchu.

Hřáli jsme se na výsluní. Studio chtělo natáčet další film s Wesem Cranem – včera bylo pozdě. Kritici se rozplývali chválou. Wes i já jsme byli nominováni na Oscara; nakonec jsme ho nedostali. „Příště,“ řekl jsem Wesovi.

Ale naše postavení bylo takové, že jsme si mohli dovolit vyšroubovat své finanční požadavky do výšin, které více než kompenzovaly žebráckou almužnu, za kterou jsme byli nuceni pracovat na Žoldácích.

Pak začaly potíže.

Vzpomínáte? Deacon se nikdy nedozvěděl, jakou hvězdou se stal.

Zemřel s třemi filmy na kontě, třemi filmy, které se teprve chystaly do distribuce a které mu zajistily nesmrtelnost. Ale možná už nevíte, že s Deaconem bylo film od filmu stále těžší pořízení. Panovalo přesvědčení, že si uvědomoval, jakou mocí začíná vládnout, a nedokázal se s tímto vědomím vypořádat. Vynahrazoval si neúspěšné mládí.

Ukazoval a dokazoval lidem, že není takový ničema, za jakého ho nevlastní rodiče a učitelé (až na jednoho) považovali. Ale Deacon prožíval všechno tak intenzivně a přitom si byl sám sebou tak nejistý, že se pomalu a oklikou vracel ke svým kořenům, ke svým neslavným začátkům. V skrytu duše cítil, že si fantastický úspěch, který mu všichni předpovídali, nezaslouží. A tak se stal ničemou, jak mu předvídali předtím.

Při natáčení svého druhého a předposledního filmu začal přicházet na natáčení o tři hodiny později, než si měl stoupnout před kameru. Vyváděl jako puberťák a jeho kanadské žertíky přesahovaly únosnou míru (nejhorší bylo, když u oběda nasypal všem do jídla laxativum – natáčení pro ten den samozřejmě skončilo). Nedal si vymluvit zálibu v automobilových závodech, a studio tak za něj muselo platit neuvěřitelně vysoké pojistné. Poslední film svého života už natáčel více opilý než střízlivý, kolébal se po place a pil pivo a tequilu po litrech. Těsně před tím, než se zabil při autonehodě, vypadal ve svých dvaadvaceti letech jako šedesátiletá troska. Většina záběrů však byla naštěstí hotova, zbývalo jen pár dotáček. Ale vzhledem k tomu, že podstatná část filmu Právo rodu se točila na naftových polích v Texasu, bylo třeba dokončit dialogy ve studiu, aby se eliminovaly šumy v pozadí zvukového záznamu. Studio najalo jistého Deaconova přítele, který se naučil napodobovat jeho hlas, a ten klíčové scény namluvil. Obecenstvu se film neobyčejně líbil, ale žádný z diváků si neuvědomoval, jak dalece konečný výsledek závisel na pečlivé práci střihačů, kteří do scén, v nichž Deacon vypadal tak zničeně, že byl zcela nepoužitelný, dovedně voperovali záběry na jiné postavy.

Přirozeně mne napadlo, jestli se Wes Crane začne také chovat jako Deacon, když vypadá přesně jako on, má stejný hlas, stejně se obléká a má podobné záliby. Co se stane, až přijdu za Wesem s druhým projektem?

Nebyl jsem jediný, kdo mu nabízel práci. Scénáře se hrnuly jako na běžícím pásu.

Tohle vím jen z doslechu; s Wesem jsem se naposled viděl v březnu při oskarovém večeru. Když jsem mu volal, buď sluchátko nikdo nezvedl, nebo mi ženský hlas nepřítomným tónem oznámil, že Wes není doma. Abych byl upřímný, očekával jsem, že se ze své chatrče uprostřed pouště odstěhuje. Parta, která se tam zdržovala, mi silně připomínala Masonův gang. Ale pak jsem si uvědomil, že k žádným velkým penězům ještě nepřišel. Teprve druhý projekt se stane zlatým dolem a já jsem uvažoval, jestli se do jeho vytěžení pustí sám, nebo mně dovolí připojit se k němu.

Když jsme se s Jill vrátili domů ze studia, kde jsme zhlédli nový film s Clintem Eastwoodem, parkoval před naším domem Wesův motocykl. Slunce zapadalo a na karmínové hladině oceánu se rýsovaly siluety plachet. Wes seděl na schodech, které se vinuly růžovou zahradou ke dveřím domu, v ruce držel plechovku piva. Na sobe měl opět džínsy a tričko, jehož bílá barva nádherně kontrastovala s opálenou pokožkou. Ale tváře měl propadlejší, než když jsem ho viděl naposled.

Úvodní rozhovor se dávno stal zaběhaným rituálem.

„Vyhráls?“

Zazubil se a vztyčil palec. „A ty?“

Oplatil jsem mu úsměv. „Zkoušel jsem se s tebou spojit.“

Wes pokrčil rameny. „No jo. Závodil jsem. Potřeboval jsem oddechový čas. Všechna ta publicita a… Jak se daří, Jill?“

„Fajn. A tobě, Wesi?“

„Druhé kolo je vždycky nejtěžší.“

Myslel jsem si, že mu rozumím. Pokusí se o další trhák. Ale už jsem měl své pochybnosti.

„Zůstaneš na večeři?“ zeptala se Jill.

„Rádbych, ale…“

„Prosím tě, zůstaň. Budeme moc rádi.“

„Opravdu?“

„Chilli se vaří v hliňáku už od rána a tortilly a salát mám hotové co by dup.“

Wes přikývl. „Fajn. Máma mi často vařívala chilli… Tedy ještě před tím, než se od nás otec odstěhoval a dal se na pití.“

Jill svraštila obočí, ale Wes si toho nevšiml, cele zaujatý plechovkou s pivem.

„Potom už toho moc nenavařila,“ pokračoval. „Když ji odvezli do nemocnice… Tehdy jsme žili v Oklahomě. No, rakovina ji sežrala, ani to moc dlouho netrvalo. Město mě strčilo do děcáku. Počítám, že od té doby to se mnou šlo z kopce.“ Zamračil se, dopil pivo a zamrkal na nás, jako kdyby ho udivilo, že nás vidí. „Domácí jídlo mi sedne.“

„Už se to chystá,“ ujistila ho Jill.

Ale pořád vypadala znepokojeně a já se jí málem zeptal, co ji trápí. Zašla do domu.

Wes sáhl do papírového pytlíku odloženého pod růžovým keřem a podal mi plechovku piva. „Chceš se pustit do dalšího filmu?“

„Podle toho, co se šušká, je o tebe velký zájem.“ Posadil jsem se vedle něj, zahleděl jsem se na oceán a otevřel si pivo.

„To jo, ale copak nejsme tým? Ty píšeš a režíruješ, já hraju.

Buď oba, nebo žádný.“ Dloubl mě do kolena. „Tak zní dohoda, ne?“

„Když to říkáš ty, tak ano. Právě teď jsi v postavení, kdy si můžeš vybírat a dělat, co se ti zachce.“

„Právě teď chci přítele. Někoho, na koho se můžu spolehnout, že mě upozorní, až začnu šlapat vedle. Zatím mám dojem, že mi všichni dovolí absolutně cokoliv, i kdyby mě to mělo zničit, jenom když na mně trhnou nějaké prachy. Věř mi, poučil jsem se. Tentokrát udělám, co bude potřeba – a správně.“

„V tom případě…“ začal jsem nejistě.

„Tak ven s tím.“

„Mám něco rozdělaného. Začneme s tím, co je dáno. Diváci si tě oblíbili v akční roli, ale mám pocit, že bys měl působit více jako rebel zaujatý proti establišmentu. A zápletka by měla být kontroverzní.

Co takhle tělesný strážce? Mladý, tvrdý chlapík, který dostane za úkol střežit slavnou filmovou herečku? Mohla by připomínat Marilyn Monroe. Hrdina se do ní zamiluje, ale tají své city, protože se bojí dát je najevo. Ona pak zemře na předávkování prášky na spaní.

Podle policie i médií jasná sebevražda. Ale náš hrdina nevěří, že jeho vyvolená sešla ze světa vlastní rukou. Pátrá na vlastní pěst a brzy objeví důkazy, že šlo o vraždu. Naštve se, jak se všichni snaží ututlat pravdu. Zarytě pátrá dál. Najatí zabijáci mu usilují o život a málem ho dostanou. To ho samozřejmě naštve ještě víc. A nakonec zjistí, že muž, který mu usiloval o život – je volební rok a herečka se chystala zveřejnit vzpomínky na své slavné milence –, je prezident Spojených států.“

„Myslím,“ Wes se napil piva, „že děj by se mohl odehrávat v Oklahomě.“

„A v Chicagu a New Yorku. Půjde o kritiku nekalých praktik vysokých vládních činitelů. A o sympatického hlavního hrdinu.“

Wes se uchechtl. „Kdy začneme?“

A tak jsme se dohodli na Rozhořčení.

Celý večer jsem pociťoval silné vzrušení, ale později – po příjemné večeři a Wesově odjezdu – Jill můj nafouklý optimismus rychle propíchla.

„To, co říkal o Oklahomě, o tom, jak jeho otec opustil rodinu a opíjel se a matka zemřela na rakovinu, o tom, jak ho poslali do dětského domova.

„Všiml jsem si, že tě to zneklidnilo.“

„Na to vem jed. Jsi tak zaneprázdněný ťukáním do klávesnice, že nestačíš sledovat, co se píše o tvé hvězdě.“

Vložil jsem talíř do myčky. „A co?“

„Wes pochází z Indiany. Je nalezenec, který vyrůstal v sirotčinci.

Údaje, kterými tě krmil, nepocházejí z jeho životopisu.“

„A z čího tedy?“

Jill na mě beze slova hleděla.

„Bože můj, snad ne z Deaconova.“

A bylo to tady; ohyzdná tvář, která na mě vyskočila z krabičky a potměšile na mě pomrkávala. Wesova fyzická podobnost s Deaconem byla dílem náhody. Akt osudu, který mu neuvěřitelně zahrál do karet.

Ale zbytek – chování, způsob oblékání, hlas – si záměrně pěstoval.

Vím, na co myslíte – teď si protiřečím. Když jsem se s ním setkal poprvé, domníval jsem se, že jeho styl je natolik přirozený, že nemůže jít o vědomou imitaci. A i když jsem zjistil, že jeho kamerová zkouška do posledního detailu odpovídá Deaconově seníkové scéně v Marnotratném synovi, pořád jsem nevěřil, že by ji Wes bezostyšně zreprodukoval. Měl jsem ze záběrů dojem, že na pouhého imitátora hraje příliš přirozeně. Přecenil jsem ho a současně nedocenil.

Dnes už jsem chytřejší. Wes imitoval Deacona, to je pravda.

Ale tak dokonale, až člověka mrazilo. Jeho výkon dalece přesahoval hranice běžného napodobování nějakého vzoru. Dosáhl nejvyšší mety každého herce, který hraje podle Stanislavského metody. Nehrál roli. Nepředstíral, že je Deacon. Ve skutečnosti se stal svým vzorem.

Tak hluboce se ponořil do své postavy, kterou zprvu bezpochyby jen hrál, že se s ní ztotožnil, že se sám stal touto postavou. Wes Crane existoval jen jako jméno. Jeho život, jeho myšlenky, jeho identita už nebyly jeho – patřily dávno mrtvému muži.

„Co to má, k čertu, znamenat?“ zeptal jsem se zmateně. „Tři tváře Evy? Sybila?“

Jill mě sjela nervózním pohledem. „Jen když to není Psycho.“

Co jsem měl dělat? Říct Wesovi, že potřebuje odbornou pomoc?

Promluvit si s ním jako chlap s chlapem a snažit se mu bludnou představu rozmluvit? Mohli jsme s Jill svou teorii opřít o jediný krátký rozhovor. A Wes přece nikoho neohrožoval. Právě naopak. Choval se naprosto bezvadně. Vždycky mluvil klidně a s humorem. Kromě toho, herci nevynechají žádnou příležitost, jak se psychicky nabudit.

Jsou od přírody excentričtí. Nejlepší bude počkat, jak se věci vyvinou, usoudil jsem. Čekal nás další film a nemělo smysl zadělávat si na zbytečné problémy. Jestli ovšem jeho bludy přerostou do destruktivního stadia…

Ale na pláce s ním rozhodně žádné potíže nebyly. Přicházel na natáčení o půl hodiny dříve. Znal svůj text dokonale zpaměti. Několik večerů a víkendů se – bez nároku na honorář – věnoval nacvičování některých scén s ostatními herci. I producent uznal, že na plátně vypadá úchvatně.

Jediným mráčkem na obloze zůstávala Wesova záliba v rychlých kolech. Závodil na motorce i v autech a producenta mohl trefit šlak, když viděl, kolik si pojišťovna účtuje za Wesovu úrazovou pojistku.

„Pochop, přece někde potřebuje vypustit páru,“ hájil jsem ho.

„Uvědom si, pod jakým tlakem žije.“

Já ostatně také. Tentokrát jsem hospodařil s pětadvacetimilionovým rozpočtem a nehodlal jsem své dílo zruinovat jen proto, že bych svou hvězdu přiváděl do rozpaků.

Wes mě oslovil někdy uprostřed natáčení. „Vidíš? Žádné hlouposti.

A tentokrát jsem fakt dobrý.“

„Však si toho vážím,“ ujistil jsem ho, ale něco mi nesedělo. Co sakra myslel tím „tentokrát“?

Možná se domníváte, že jsem mohl nadcházejícím událostem zabránit, kdybych se staral více o Wese než o svůj film. Ale sami uvidíte, že jsem se o něj staral. Jenže to nepomohlo. Tragédie byla nevyhnutelná a nebylo v lidských silách ji zastavit.

Rozhořčení zaznamenalo ještě větší úspěch než Žoldáci. Hrubý zisk činil dvě stě milionů dolarů. A časopis Variety předpovídal, že další film vynese ještě více. Zajisté, další film – v pořadí třetí. Ale jakýsi neodbytný hlas v pozadí mi neustále našeptával, že trojka je Deaconovo nešťastné číslo.

Opustil jsem poradu vedení studia a kráčel vyhrazeným parkovištěm ke svému novému ferrari, když na mě kdosi zavolal. Otočil jsem se a smogem zahalujícím Burbank jsem mžoural na dlouhovlasého vousáče v mexickém ponču, sandálech a několika šňůrami korálků kolem krku, který ke mně běžel. Uvažoval jsem, co asi – pokud vůbec něco – má pod tím pončem oblečeno.

Poznal jsem ho. Donald Porter, Deaconův přítel, který odehrál některé scény v Právu rodu a po Deaconově smrti namluvil některé jeho dialogy. Muselo mu být hodně přes čtyřicet, ale oblékal se, jako kdyby šedesátá léta nikdy neskončila a pořád existovali hippies. Před dvaceti lety zazářil ve filmu, který sám režíroval – spousta drog, sexu a rockové muziky. Jistou dobu se pokoušel založit v Santa Fe vlastní studio, ale jeho druhý film byl absolutní propadák. Na chvíli se z branže vytratil, ale pak se vrátil jako charakterní herec. Při tom, jak se oblékal, mi nebylo jasné, jak ho mohla ochranka pustit dovnitř. A protože jsme se znali – kdysi jsem přepracovával scénář k televiznímu seriálu, v němž vystupoval –, zmocnila se mě děsivá obava, že mě přišel požádat o práci.

„Řekli mi, že vás najdu nejspíš na parkovišti, a tak jsem tu na vás počkal,“ oznámil Porter na uvítanou.

Němě jsem zíral na holé kostnaté nohy, které vykukovaly pod pončem.

„Tenhle člověk,“ Porter si komickým gestem zapíchl palec do prsou, „hraje v novým televizním filmu, co tady točej. Zkouška ohněm.“

Přikývl jsem. „Podle knihy Torna Wolfea. Ken Kesey. Neříkejte mi, že hrajete…“

„Ne, na Keseyho jsem už moc starej. Dali mi Neala Cassidyho.

Když se trhnul vod Kerouaca, připojil se ke Keseymu a řídil jeho bandě autobus. Člověče, taková snůška kydů, že si ji neumíte představit.

Cassidy se nikdy takto nevoblíkal. Voblíkal se jako Deacon.

Nebo spíš se Deacon voblíkal jako von.“

„To je dobré. Co dobré, výborné. Jsem rád, že se vám daří.“

Otočil jsem se k autu.

„Moment, člověče. Vo tom jsem s várna mluvit nechtěl. Wes Crane. Víte to?“

„Ne. Já…“

„Deacon, člověče. No tak, netvrďte mi, že jste si toho nevšimnul.

Sakra, člověče, vždyť já Deacona daboval. Znal jsem ho. Byl to můj kámoš. Nikdo ho neznal tak dobře jako já. A Crane Deacona napodobuje mnohem líp než já.“

„No a?“

„To není možný.“

„Protože je lepší?“

„Ale kdepak, člověče. Pravda je krutá. Musím vám něco říct.

Nemyslete si, že zase jedu v drogách. Přísahám, že jsem čistej. Akorát sem tam pár šluků trávy, to je všechno.“ Oči mu zářily jako supernova.

„Dal jsem se na horoskopy. Astrologie. Hvězdy. Pro filmovýho herce dobrej koníček, nemyslíte? Hvězdy. Ve hvězdách je spousta pravdy.“

„Každého vzrušuje něco jiného.“

„Myslíte, člověče? Tak hele, poslechněte si todle. Chtěl jsem ho vidět na vlastní oči, a tak jsem si zjistil, kde bydlí. Ale nejel jsem tam. Chcete vědět proč?“ Nedal mi možnost odpovědět. „Nemusel jsem, protože jsem tu adresu znal. Byl jsem tam nejmíň stokrát. Když tam bydlel Deacon.“

Škubl jsem sebou. „Měníte téma. Co má tohle společného s horoskopy a astrologií?“

„Craneovo datum narození.“

„No a? Co je s ním?“

„Je stejný jako datum Deaconovy smrti.“

Uvědomil jsem si, že jsem zatajil dech. „A co z toho plyne?“

„Další průser, člověče. Hele, netvrďte mi, že je to pouhá shoda vokolností. Kdepak, todle bylo psáno ve hvězdách. Sám dobře víte, co přijde dál. Crane je vaše živobytí. Jenže vode dneška za čtyři měsíce se kohoutky zastaví.“

Ani jsem se nemusel ptát.

„Blíží se Craneovy narozeniny. Výroční den Deaconovy smrti.“

A když jsem se zamyslel, viděl jsem další paralely. Wesovi bude třiadvacet – Deacon se dožil stejného věku. A Wes v té době téměř dokončí svůj třetí film – natáčení se dostane zhruba do stejné fáze jako u Deaconova třetího filmu ve chvíli, kdy…

Natáčeli jsme Zuřivost, opět podle mého scénáře, film o mladém muži z divoké čtvrti, který se vrací do míst svého dětství jako učitel. Místní pouliční gang jeho i manželku pronásleduje tak brutálně, až hrdina poznává, že jediný způsob, jak přežít, představuje návrat k násilí (kdysi vedl vlastní gang), před kterým prchal.

Byl to Wesův nápad, aby se hlavní hrdina vrátil ke své vášni pro silné motorky, a musel jsem uznat, že z obchodního hlediska to byl výborný tah, když uvážíme jeho vlastní dobře známou zálibu v motocyklových závodech. Ale pocítil jsem současně silnou obavu, zejména když Wes trval na tom, že se nenechá zastupovat kaskadérem.

Nedokázal jsem mu to rozmluvit. Jako kdyby ho jeho příkladně vynikající chování a přístup k práci během natáčení předchozích dvou filmů úplně vyčerpaly, vrhl se teď do opačného extrému – přicházel pozdě, na pláce pil, drsné kanadské žertíky. Při jednom z nich zapálila pouťová rachejtle kamion s kostýmy.

Wesovo jednání neslo všechny známky chorobné touhy po zmaru a smrti. Jeho absolutní ztotožnění s Deaconem ho vedlo až k poslední osudové paralele.

A stejně jako Deacon při svém posledním filmu i Wes teď vypadal přímo otřesně. Propadlé tváře, mžourající oči, shrbená chůze – důsledky nedostatku spánku a otřesné životosprávy. Záběry, na nichž se objevil, hotová katastrofa.

„Jak sakra můžeme po divácích chtít, aby platili za zhlédnutí těchto sraček?“ vztekal se producent.

„Budu muset zabírat okolí nebo reakce postav, s nimiž mluví.“

Srdce mi při těch slovech vynechávalo.

„To mi zní povědomě,“ řekla Jill stojící vedle mě.

Věděl jsem, jak to myslí. Postupoval jsem stejně jako režisér Nesplněných slibů, jehož metody jsem tak často kritizoval.

„To ho opravdu nedokážeš zvládnout?“ naléhal producent.

„Je to těžké. V poslední době není ve své kůži.“

„Zatracená práce! Ale když to nedokážeš ty, jiný režisér by třeba byl úspěšnější. Tenhle šunt nás stojí čtyřicet milionů dolarů!“

Nezastřená výhrůžka mě napěnila. Už už jsem mu řekl, aby si těch svých čtyřicet melounů vzal a strčil si je…

A pak mi náhle došlo, jak vynikající páku mi právě nabídl. Napřímil jsem se. „Uklidni se. Dej mi týden. Jestli se do té doby nezmění, ochotně a rád svou práci přenechám někomu jinému.“

„Svědkové tě slyšeli, kamaráde. Máš týden, jinak letíš.“

Ráno jsem na Wese čekal v jeho přívěsu, až se, jako obvykle pozdě, dostaví k natáčení.

Stál v otevřených dveřích a s obtížemi na mě zaostřoval pohled.

„To není učitel.“ Potřásl hlavou. „Prdlajs. Učitele hraju já. Hraju ho v… Jak se sakra jmenuje ta hrůza, co točíme?“

„Poslyš, Wesi, potřebuju si s tebou promluvit.“

„Hele, není to prčovní? To samé potřebuju já od tebe. Akorát mně nech vydechnout, než si najdu pivko, jo?“ Zavrávoral, zavřel za sebou a odpotácel se ztemnělým přívěsem k miniaturní chladničce v rohu.

„Rád bych, kdyby sis udržel čistou hlavu. Jde o vážnou věc.“

„Jo, jasně. To víš, že jo.“ S lupnutím si otevřel plechovku a zhluboka se napil; dvířka chladničky nechal otevřená. Otřel si ústa.

‚Ale nejdřív tě chci požádat o jistou laskavost.“

„No, záleží na tom…“

„Hele, vůbec se tě nemusím ptát na dovolení. Když se rozhodnu, tak to udělám. Chci být jen férový a zdvořilý.“

„O co jde?“

„V pondělí mám narozeniny. Chci den volna. U Sonory se jedou motocyklové závody. Chci si prodloužit víkend a zajet si tam.“

Napil se piva.

„Jednou jsme se na něčem dohodli.“

Zamračil se. Po bradě mu stékal proužek pěny.

„Já píšu a režíruju. Ty hraješ. Buď oba, nebo nikdo.“

„Jo. A co má být? Já úmluvu dodržuju.“

„Studio mi položilo nůž na krk. Dostal jsem týden, abych ti napravil hlavu. Jestli to nedokážu, vykopnou mě.“

Wes se ušklíbl. „Řeknu jim, že bez tebe taky končím.“

„Tak jednoduché to není, Wesi. Momentálně nejsou zrovna ochotni skákat, jak ty pískáš. Ztrácíš slovo, kamaráde. Vzpomínáš ještě, proč se ti tak líbila naše týmová spolupráce?“

Zamžoural na mě kalným pohledem.

„Protožes potřeboval přítele, který by ti zabránil, jak jsi říkal, opakovat stejné chyby. Který by nepřipustil, abys zase všechno posral.

A přesně to, drahý Wesi, právě děláš. Jsi na nejlepší cestě všechno posrat.“

Dopil pivo a zmačkal plechovku. Vztekle zkřivil rty. „Jenom proto, že chci na své narozeniny den volna?“

„Ne. Protože zaměňuješ skutečnost s bludnou představou. Ty nejsi žádný James Deacon, ale bohužel jsi přesvědčil sám sebe o opaku. A v pondělí na tebe čeká smrt při dopravní nehodě.“

Wes zamrkal. Zašklebil se. „A ty jsi teď kdo? Podělaný věštec?“

„Psychiatr amatér. Podvědomě se snažíš uzavřít legendu. Když vidím, jak se chováš, je podobnost naprosto jasná.“

„Řekl jsem ti to při našem prvním setkání. Nesnáším zbytečné kecy – a pitomé už vůbec ne!“

„Tak to dokaž. V pondělí se mi nepřiblížíš k motorce, k autu, k čertu, ani k motokáře! Na natáčení se dostavíš střízlivý jako nemluvně.

Odvedeš dokonalou práci, jaks to kdysi uměl. Potom tě odvezu k nám domů na soukromý večírek. Jenom ty, já a Jill. Slíbila, že připraví tvé oblíbené jídlo – žebírka, pečené fazole, vařenou kukuřici.

Horkou čokoládu a domácí bábovku, opět tvou oblíbenou. Zůstaneš přes noc. Ráno hodíme Jamese Deacona za hlavu a…“

„Ano? Co potom?“

„Získáš slávu, kterou Deacon nikdy nepoznal.“

Wes se tvářil dost nejistě.

„Nebo odjedeš na ty svoje závody, zabiješ se a porušíš dané slovo. My dva – společně. Jako tým. Dohody by se měly dodržovat.“

Otřásl se, jako kdyby se měl v příštím okamžiku rozsypat.

Ve filmu by to bylo parádní vyvrcholení – hrdina se vzdá motocyklových závodů v den svých narozenin a místo toho s námi povečeří na soukromé oslavě, moc toho nenamluví a po půlnoci si odejde lehnout do pokoje pro hosty. A přežije.

Stalo se však něco úplně jiného. V úterý po svých narozeninách si Wes vůbec nepamatoval text své role. Nedokázal zahrát na kameru.

Neovládal svůj hlas. Středa byla ještě horší.

Ale musím vám říct jedno. O svých narozeninách, ve výroční den Deaconovy smrti, u nás Wes zazvonil večer úplné střízlivý a se ctí dostál svým závazkům – když předtím předvedl nejbrilantnější výkon své kariéry. Vrchol hereckého umění. Často si ty scény pouštím na videu a sleduji je s hlubokou úctou.

I producent byl po natáčení nadšený a dovolil mi film dokončit.

Naštěstí se nikdy nedozvěděl, jak jsem musel ten zbytek flikovat.

Wes přes noc úplně ztratil techniku. Ještě že jsem měl dost materiálu, aby to vydalo na hotovou kopii – pomocí spousty střihačských kouzel a s mohutným, i když v titulcích nezmíněným přispěním Donalda Portera. Drtivou většinu závěrečných Wesových dialogů namluvil on.

„Vždyť jsem vám to říkal. Horoskopy. Astrologie.“ Donald věděl svoje.

Ale nevěřil jsem mu až do okamžiku, kdy jsem vzal čtyři scény a pustil je jednomu svému známému, vynikajícímu zvukaři, který se specializuje na počítačovou úpravu a vizualizaci lidského hlasu.

Rozložil přede mnou diagramy. „Někdo si z tebe udělal srandu, nebo si naopak ty tropíš srandu ze mě.“

Nohy se mi třásly tak silně, že jsem se musel opřít o stůl, než jsem se zeptal: Jak?“

„Když použiju tu první scénu – Deaconův výstup v Marnotratném synovi, jako standard, pak ta druhá se jí dost přibližuje. Ale ta třetí se jí v nejmenším nepodobá.“

„V čem má být tedy ta sranda?“

„Ve čtvrté je shoda naprosto dokonalá. Kdo tady koho vodí za nos?“

V první scéně mluvil Deacon. Hlas v druhé patřil Duncanu Porterovi – daboval Wese v Zuřivosti – a svou charakteristikou se blížil Deaconovu. Samotný Wes mluvil ve třetí ukázce – byl to dialog ze Zuřivosti, který jsem nemohl použít, protože to už Wes ztratil veškeré své herecké schopnosti.

A čtvrtá scéna? Hlasový otisk se identicky shodoval s Deaconovým – důkaz, potvrzený odborníkem, jsem viděl na vlastní oči.

Znovu Wes. Jeho kamerová zkouška. Imitovaný výstup v seníku z Marnotratného syna.

Wes mi zmizel z očí. Jeho technika šla najednou k čertu a s nadějí stát se hvězdou se mohl rozloučit. Mnohokrát jsem mu volal, ale nikdy jsem ho nezastihl – nebo nezvedal telefon. A tak jsem – jak se ukázalo, byla to předposlední návštěva toho místa – zajel ke zchátralému domku v poušti. Mansonovi učni se vypařili a o zábradlí verandy se opírala jediná motorka. Vystoupil sem po několika schůdcích a zaklepal na dveře. Když se nikdo neozýval, otevřel jsem.

Závěsy byly zatažené a chodba tonula v šeru. Vstoupil jsem a po několika váhavých krocích jsem zaslechl namáhavý dech. Otočil jsem se vpravo a vešel do místnosti.

Dech se ozýval hlasitěji, trhanější, sípavější. „Wesi?“

„Nerozsvěcuj.“

„Dělal jsem si o tebe starosti, kamaráde.“

„Tos nemusel… Nedělej to!“

Neposlechl jsem – a to, co jsem spatřil, ve mně vyvolalo nával na zvracení.

Seděl zhroucený na čalouněné židli. Lépe řečeno prosakoval do ní. Hnil. Rozkládal se. V tvářích zely otvory, jimiž probleskovaly zuby. Na podlaze kolem něj se rozlévala louže páchnoucí po zkažené zelenině.

„Asi jsem měl o svých narozeninách přece jenom jet na ty závody, nemyslíš?“ Hlas pískal rozchlípenou spárou na krku.

„Ach bože! Do prdele!“ Rozplakal jsem se. „Kristepane, měl jsem tě nechat odjet. Ach bože, kamaráde, kdybych to jen tušil!“

„Udělej pro mě něco, ano? Zhasni. A nechej mě v klidu dožít.“

Měl jsem mu toho tolik co říct! Ale nemohl jsem. Srdce mi pukalo žalem.

„A ještě něco, kámo,“ dodal. „Počítám, že na naši dohodu můžeme zapomenout. Už nikdy jako tým pracovat nebudeme.“

„Můžu ti nějak pomoct? Přece musí existovat něco, co bych mohl…“

‚Jo, nechej mě skončit podle mých představ.“

„Poslyš, chtěl bych…“

„Odejdi,“ zasípal Wes. „Hrozně mě bolí, když tě vidím a když slyším v tvém hlase tu lítost a soucit.“

„Ale mně na tobě záleží! Jsem tvůj přítel a…“

„Proto taky vím, že uděláš, o co tě žádám,“ – z díry na krku unikl další hvízdavý zvuk – „a okamžitě odejdeš.“

Stál jsem v temnotě a s hrůzou vnímal ostatní zvuky, které vydával – bublání hnijící břečky. „Doktoři! Doktoři ti musí nějak pomoct, musí…“

„Už tu byli. Udělali, co mohli. To, co mně je, žádný doktor nevyléčí.

A teď, když dovolíš…“

„Co?“

„Nikdo tě nezval. Vypadni.“

Vyčkával jsem nekonečně dlouho, než jsem vydechl, „…jak chceš.“

„Mám tě rád, kámo,“ zasípal.

„…já tebe taky.“

Jako v mrákotách jsem vyvrávoral do oslepujícího slunečního svitu a belhal se ze schodů. Neschopen dostat ten odporný zápach ze svého chřípí, opřel jsem se o kapotu auta a zvracel a zvracel…

Druhého dne jsem před Wesovým domkem stál naposled. Tentokrát se mnou přijela i Jill. Wes se odstěhoval a nikdy jsem se nedozvěděl kam.

A takhle to skončilo, poslední zvonění jeho herecké kariéry. Talent byl ten tam, ale odhodlání hrát přetrvalo skoro za hrob.

Filmy. Nesmrtelnost.

Víte, zvláštní efekty, to je drahá záležitost. Studia se chytají každé možnosti, jak snížit náklady.

Wes mi tehdy řekl: „Počítám, že na naši dohodu můžeme zapomenout.“

Teprve mnohem později jsem zjistil, jak to myslel – ve svém posledním filmu si zahrál beze mě. V titulcích byste ho však hledali marně. Zombie z pekla. Vzpomínáte, jak hrůzně, jak příšerně Bela Lugosi vypadal na své poslední výpravě za lidskou krví, než ho pohřbili v Draculově rubáši do nedobytného hrobu?

Ve srovnání s Wesem byl ovšem Lugosi hotový švihák. Viděl jsem ten film v multikině dole v Údolí. Byl to trhák, jen tak tak jsme s Jill sehnali lístky.

Jill brečela a já ostatně také.

Tohle podělané město. Každému je jedno, jak to udělá, jenom aby se napakoval.

Obecenstvo stálo na nohou a tleskalo, když se Wes kradl k vyděšené hrdince.

A upadla mu čelist.

ORANŽOVÁ ZNAMENÁ ÚZKOST, MODRÁ ŠÍLENSTVÍ

1986. Rok poté, co vyšel tiskem předchozí příběh, jsem učinil rozhodnutí, které mě překvapilo stejně jako všechny ostatní. Od roku 1970 jsem učil americkou literaturu na univerzitě v Iowě. Stoupal jsem po akademickém žebříčku přes definitivu k docentuře a nakonec k profesorskému titulu. Práce vysokoškolského učitele mě bavila a dokonale uspokojovala. S radostí jsem přicházel mezi mladé lidi dychtící po poznání. Povzbuzující, inspirativní prostředí univerzity a přátelství kolegů tvořily po šestnáct let neochvějný pilíř mého života A pak jsem se jednoho rána probudil a uvědomil si, že už nemám tolik energie, abych se věnoval pedagogické profesi na plný úvazek. Pracoval jsem sedm dní v týdnu déle, než jsem si dokázal vůbec vzpomenout. Nutnost sladit zodpovědnost učitele s potřebou spisovatele mnohdy vyžadovala, abych vstával před úsvitem a zůstal vzhůru dávno poté, co rodina šla spát. Myšlenka na volný den, nebo dokonce celý víkend do mého světa nepatřila. Ale zatímco učení bylo mou láskou, psaní se stalo mou vášní, a když mě břemeno únavy konečně přemohlo, nebylo pochyb o tom, co ten „docela hodný profesor se zatraceně tvrdohlavými nároky“, jak mě nazvali v jednom článku v univerzitním studentském časopise, udělá.

Přizpůsobování nové situaci bolelo. Koneckonců, na akademické půdě jsem žil již před přestěhováním do Iowy – od roku

1966, kdy jsem zahájil bakalářské studium na Pennsylvánské státní univerzitě – a vykořenit starý strom je vždycky těžké. I když jsem si tedy dopřál luxusu věnovat se pouze psaní, stále mě něco přitahovalo do posluchárny. Často jsem se nad svým rozhodnutím zamýšlel a znovu je zvažoval. Ale za několik měsíců najednou na škole nebo psaní vůbec nezáleželo.

V lednu 1987 diagnostikovali mému synovi zhoubný nádor kostí. Od té doby až do dne jeho smrti v červnu toho roku mě děsila strašlivá noční můra Mattova fyzického i duševního utrpení, až jsem se obával, že zešílím. To přece nemůže být pravda, opakoval jsem si neustále. To se mi jen zdá. Ale skutečnost už byla bohužel taková a já začal hledat únik z reality. Seděl jsem v Mattově pokoji na jednotce intenzivní péče a pozoroval to vychrtlé komatózní tělíčko zničené nemocí a chemoterapií a najednou jsem si s údivem uvědomil, že kniha, kterou držím v ruce, je román od Stephena Kinga. Stephen je můj dobrý přítel. Samozřejmě znal Matta a posílal mu do nemocnice dlouhé dopisy a pásky s moderní hudbou, aby alespoň na chvíli odvedl jeho myšlenky od strašlivého osudu. I tak mi ale přišlo podivné, že uprostřed hororu reálného života utíkám k četbě hororu fiktivního. Ale pak jsem si uvědomil, že onen „umělý“ horor paradoxně vytváří bariéru proti hrůzné skutečnosti. Vzpomněl jsem si, jak často mi čtenáři píšou, popisují mi katastrofy, které je postihly – úmrtí v rodině, rozbité manželství, ztráta zaměstnání, požár, povodeň, autonehoda –, a dodávají, že jim moje kniha pomohla přežít noc. Jak kdysi řekl John Barth, o němž jsem psal doktorskou dizertaci: „Realita je hezké místo k návštěvě, ale žít byste v ní nechtěli.“

V době, kdy se mi honily hlavou tyto myšlenky, mě požádal jiný přítel, muž obrovského nadání a vynikajících schopností, spisovatel, kritik, nakladatel a právník Douglas Winter, o příspěvek do antologie, kterou připravoval pod pracovním názvem Prvotní zlo.

Psaní bylo to poslední, po čem jsem v té době toužil, ale přesto jsem – za neustálého Dougova povzbuzování – mezi návštěvami nemocnice napsal následující novelu, inspirovanou mým obdivem k tvorbě Vincenta van Gogha. Příběh o šílenství, který mi pomohl nezešílet, získal první cenu Asociace spisovatelů hororů jako nejlepší novela roku 1986.

Van Dornovo dílo bylo samozřejmě kontroverzní. Skandál, který jeho plátna koncem devatenáctého století vyvolala v pařížských uměleckých kruzích, se stal legendou. Pohrdaje konvencemi, van Dorn hodil za hlavu všechny přijímané teorie a sestoupil až k samotným kořenům umění, jemuž zasvětil svou duši. Barva, tvar a textura.

Na základě těchto vůdčích principů tvořil krajiny a portréty tak odlišné, tak novátorské, že modely působily pouze jako van Dornova záminka, která mu umožňovala přiložit štětec k plátnu. Brilantní barvy nanášené ve vášnivých cákancích a vírech, často tak hustých, že vyčnívaly půl centimetru nad plátno jako basreliéf, tak ovládly divákovu perspektivu, že zobrazení osoby nebo scény působilo jako pouhý přívažek malířské techniky.

Impresionismus, převládající avantgardní směr přelomu století, napodobuje tendenci lidského oka vnímat okraje předmětů na periferii zorného pole jako nezřetelné skvrny. Van Dorn však postoupil ještě o krok dále a tak zdůrazňoval nedostatečné rozlišení objektů, že ty se jako by vpíjely do sebe a slévaly se do vzájemně propleteného panteistického vesmíru barev. Větve van Dornových stromů se stávaly ekoplazmatickými tykadly vyrážejícími k nebi, stejně jako se tykadla oblohy a trávy natahovala ke stromu a celek pak splýval do zářivého víru. Zdálo se, že se neobrací k iluzi světla, ale k samotné realitě, nebo alespoň ke své představě o ní. Strom je obloha, hlásala jeho technika. Tráva je strom a obloha je tráva. Vše v jednom.

Van Dornův styl se mezi soudobou výtvarnou kritikou i veřejností stal tak nepopulárním, že si často za výtěžek z prodeje plátna, na němž tvrdě pracoval celé měsíce, nekoupil ani pořádný oběd.

Frustrován stále silněji se nakonec nervově zhroutil. Jeho sebezmrzačení tehdy šokovalo svět a připravilo ho o přátele, jako byli Cézanne a Gauguin. Zemřel všemi opuštěn, v naprosté chudobě a zapomnění.

Teprve ve dvacátých letech, tři desetiletí po smrti, se jeho plátnům dostalo ocenění a uznání pro výtvarného génia svého autora. Ve čtyřicátých letech se van Dornova postava s rozervanou, zmučenou duší stala námětem pro slavný románový bestseller a v letech padesátých o něm v Hollywoodu natočili výpravný film. Dnes přirozeně nekoupíte kousek papíru s jeho kresbou za méně než tři miliony dolarů.

Ach, umění.

Všechno začalo Myersem a jeho schůzkou s profesorem Stuyvesantem.

„Souhlasil. Ale moc nadšený nebyl.“

„Překvapuje mě, že na to vůbec přistoupil,“ opáčil jsem.

„Stuyvesant všechny postimpresionisty a zejména van Dorna z duše nenávidí. Proč ses nedohodl s někým méně náročným, třeba se starým dobrákem Bradfordem?“

„Bradford není v akademických kruzích zdaleka tak uznávaný.

Nevidím žádný smysl v psaní dizertace, která by nebyla publikována, a renomovaný školitel přitáhne nakladatelovu pozornost mnohem spíš než nějaká nula. Kromě toho, když se mi podaří přesvědčit Stuyvesanta, přesvědčím potom každého.“

„O čem ho chceš přesvědčit?“

„Přesně to chtěl Stuyvesant také vědět,“ odpověděl Myers.

Živě si na ten okamžik vzpomínám – jak se Myersova štíhlá postava napřímila, jak si narovnal brýle na nose a jak se zamračil tak soustředěně, až mu rusé vlasy spadly do očí.

„Stuyvesant prohlásil, že i když odhlédne od svého negativního vztahu k van Dornovi – bože, jak ten pompézní prďoch mluví, hotová hrůza –, nechápe, proč chci zasvětit rok svého života přípravě dizertační práce o umělci, o kterém už bylo napsáno nepočítaně knih a odborných statí. Proč si raději nezvolím nějakého méně známého, ale slibného neoexpresionistu a nevsadím na to, že moje reputace poroste zároveň s jeho? Umělec, kterého mi pak Stuyvesant doporučil, patřil přirozeně k jeho oblíbencům.“

„Přirozeně,“ souhlasil jsem. „Když toho umělce jmenoval, předpokládám, že šlo o…“

Myers uvedl jméno.

Přikývl jsem. „Stuyvesant jeho obrazy sbírá už asi pět let. Doufá, že když stoupnou na ceně, utrží za ně na nový dům v Londýně a uchýlí se tam na odpočinek. Tak cos mu na to řekl?“

Myers otevřel ústa, aby odpověděl, ale pak zaváhal. Se zamyšleným pohledem v očích se otočil k reprodukci van Dornova obrazu Cypřiše v kotlině, který visel vedle vysoké policové skříně, v níž byly až do stropu naskládány van Dornovy životopisy, analýzy jeho díla a vázané sbírky reprodukcí jeho obrazů. Myers několik okamžiků mlčel, jako kdyby ho pohled na důvěrně známý obraz – reprodukce nedokázala zachytit brilantní barevné tóny originálu a už vůbec ne složitou texturu zvlněných vrstev barvy na plátně – připravil o dech.

„Tak cos mu na to řekl?“ zopakoval jsem otázku.

Myers vydechl se směsicí rozpaků a obdivu. „Řekl jsem, že to, co kritici napsali o van Dornovi, byla většinou snůška hloupostí.

Souhlasil, ovšem v tom smyslu, že van Dornovo dílo si nic jiného nezaslouží. Já na to, že i nadaní kritikové se nepokusili sestoupit k podstatě van Dornových obrazů. Něco životně důležitého jim stále unikalo a uniká.“

„A to co?“

„Přesně tak se zeptal i Stuyvesant. Víš, jak si vždycky znovu a znovu zapaluje dýmku, když je netrpělivý. Musel jsem mluvit velmi rychle. Řekl jsem mu, že přesně nevím, co hledám, ale že existuje něco…“ Myers ukázal na reprodukci. „Prostě že se v jeho obrazech skrývá něco, co nám dosud zůstalo utajeno, protože si toho zatím nikdo nevšiml. Nevím, co to je, ale jsem přesvědčen, že van Dornovy obrazy skrývají závažné tajemství.“ Myers se odmlčel a tázavě se na mě zadíval.

Nakrčil jsem obočí.

„Hele, když si toho nikdo nevšiml,“ poznamenal Myers, „musí to být tajemství, ne?“

„Ale jestli sis toho nevšiml ani ty…“

Myers se jako očarovaný znovu otočil k obrazu. „Jak vím, že to tam je?“ Tón jeho hlasu zněl posvátnou úctou. „Protože když se dívám na van Dornovy obrazy, tak to cítím. Vnímám to.“

Potřásl jsem hlavou. „Umím si představit, co na to Stuyvesant řekl. Ten chlap přistupuje k umění jako ke geometrii, a v ní žádná tajemství nejsou.“

„Řekl mi, že jestli se chci stát mystikem, měl jsem se zapsat na teologii, a ne na výtvarnou akademii. Ale pokud si přeju dostatečně dlouhé lano, abych na ně pověsil svou kariéru, je ochoten mi ho podat.

Prohlásil, že se považuje za člověka přístupného všem myšlenkám.“

„To je k smíchu.“

„Věř mi, vůbec nežertoval. Prý má rád příběhy Sherlocka Holmese, svěřil se mi, a že když si myslím, že jsem objevil nějakou záhadu a chci ji vyřešit, pak mi dává zelenou. A potom mě obdařil svým nejblahosklonnějším úsměvem a slíbil, že se o mně zmíní na dnešní poradě katedry.“

„Tak v čem je problém? Máš, cos chtěl. Souhlasil, že povede tvou dizertaci. Proč to říkáš takovým tónem, jako kdyby…“

„Dnes žádná porada katedry nebyla.“

„Ach bože.“ Hlas se mi zadrhl. „Tak to jsi nahraný.“

Myers a já jsme začali studovat výtvarnou akademii v Iowě společně.

Za ty tři roky se mezi námi utvořilo silné přátelské pouto. Bydleli jsme v sousedních garsonkách v činžovním domě nedaleko areálu univerzity. Stará panna, jíž dům patřil, amatérsky – a musím s lítostí konstatovat, že bez špetky nadání – malovala akvarely a pronajímala pokoje pouze studentům malířství, aby od nich něco pochytila. V Myersově případě učinila výjimku. Nechtěl se stát malířem jako já, studoval historii umění. Většina výtvarníků tvoří na základě instinktu a nedokážou dost dobře vyjádřit slovy, čeho chtějí dosáhnout. Zato Myersovou silnou stránkou byla slova, nikoliv barvy, a díky svým improvizovaným, ale dokonale podaným lekcím se brzy stal nejoblíbenějším nájemníkem naší domácí.

Od onoho dne ho však stará paní moc nevídala. Já ostatně také ne. Přestal navštěvovat semináře, které jsme si společně zapsali, a já jsem předpokládal, že tráví většinu času zavrtaný v univerzitní knihovně. Pozdě v noci, když jsem spatřil pod jeho dveřmi světlo a zaklepal jsem, mi neotevřel. Zavolal jsem mu a přes zeď jsem tlumeně slyšel marné vyzvánění telefonu.

Jistého večera jsem nechal telefon odzvonit jedenáctkrát a právě jsem se chystal zavěsit, když konečně zvedl sluchátko a ohlásil se zcela vyčerpaným hlasem.

„Stává se z tebe cizinec,“ poznamenal jsem.

„Cizinec?“ opáčil nechápavě. „Ale vždyť jsme se viděli… Je to pár dní.“

„Chceš říct pár týdnů.“

„Ach, sakra,“ vydechl.

„Mám tady karton piv. Nedal by sis…?“

„Jo, docela rád.“ Povzdechl si. „Přijď ke mně.“

Když jsem otevřel dveře, nevěděl jsem, jestli mě více šokuje Myersův vzhled, nebo to, co udělal ze své garsonky.

Začnu Myersem. Vždycky měl štíhlou postavu, ale teď byl vyzáblý, doslova kost a kůže. Košili a džínsy měl zmačkané, rusé vlasy umaštěné a rozcuchané. Oči za skly brýlí byly podlité krví. Neholil se už bůhví kolik dní. Když zavřel dveře a natáhl se pro pivo, třásly se mu ruce.

Garsonka byla plná… pokrytá… Nevím, jak vyjádřit slovy tak děsivý nepořádek. Prostě všude samá reprodukce van Dornových obrazů. Zakrývaly každý čtvereční centimetr stěn. Ležely na pohovce, na židlích, na stole, na televizoru, na policích. Byly přišpendlené k záclonám, k závěsům, ba i ke stropu. S výjimkou úzkého průchodu pokrývaly celou podlahu. Obklopovaly mě vířící slunečnice, olivovníky, louky, nebesa, potůčky, pohlcovaly mě, jako by ke mně natahovaly svá tykadla. Zdálo se mi, že mě každou chvíli spolknou. A stejně jako se nezřetelné okraje objektů na obrazech vpíjely jeden do druhého, tak i jednotlivé reprodukce jako by splývaly do vedlejších.

Stál jsem, neschopen slova, uprostřed chaosu barev.

Myers se zhluboka napil piva. V rozpacích nad mým úžasem, s nímž jsem zíral na jeho pokoj, ukázal na záplavu obrazů. „Myslím, že by se dalo říct, že jsem se ponořil do práce až po uši.“

„Kdys naposled jedl?“

Jako by ho ta otázka zmátla.

„To jsem si mohl myslet.“ Prošel jsem úzkou uličkou mezi reprodukcemi rozloženými na podlaze, zvedl telefon a objednal největší pizzu, jakou nedaleká restaurace nabízela. „Napište to na můj účet,“ požádal jsem číšníka. Pivo do domu nedonášeli, ale naštěstí jsem měl v chladničce ještě jeden karton. Něco mi říkalo, že nám přijde vhod.

Zavěsil jsem. „Co to proboha provádíš, Myersi?“

„Už jsem ti to přece řekl.“

„Ponořil ses do práce? Hele, nech toho. Přestals chodit do školy.

Sám pánbůh ví, kdy ses naposled sprchoval. Vypadáš otřesně.

Tvá dohoda se Stuyvesantem přece nestojí za to, aby ses zničil. Řekni mu, že sis to rozmyslel, a najdi si jiného vedoucího dizertace.“

„Stuyvesant s tím nemá co dělat.“

„Zatraceně, a co má s tímhle co dělat? Smutek nad koncem zlatých časů a zahájení doktorského studia? Podívej se na sebe. Máš úplně modré kruhy pod očima.“

Myers dopil pivo a natáhl se pro další plechovku. „Ne. Modrá znamená šílenství.“

„Cože?!“

„Ano, je to jako vzorec.“ Myers se otočil k vířícím reprodukcím.

„Studoval jsem je chronologicky. Čím více se prohlubovalo van Dornovo šílenství, tím více používal modrou barvu. A oranžová je barva smrtelné úzkosti. Jestli přiřadíš jednotlivé obrazy jeho osobním krizím popisovaným v životopisech, nemůže ti uniknout odpovídající převaha oranžové barvy.“

„Hele, Myersi, jsi můj nejlepší přítel, a tak mi jistě promineš, když ti řeknu, že ti nejspíš přeskočilo.“

Napil se piva a pokrčil rameny, jako kdyby chtěl naznačit, že vůbec neočekával, že ho pochopím.

„Tak poslouchej, kamaráde,“ nevzdával jsem se. „Osobní barevný kód, vztah mezi pigmentem a emocemi, to je jen snůška pitomých keců. Já bych to měl vědět. Ty jsi kunsthistorik, ale já jsem malíř. A jako malíř ti říkám, že různí lidé reagují na barvy naprosto odlišně – bez ohledu na tvrzení reklamních agentur, že některé barvy prodávají zboží lépe než jiné. Všechno záleží na kontextu. Na momentální módě. Letošní módní barva je příští rok pasé. Ale každý malíř hodný toho jména použije takovou barvu, díky níž dosáhne nejpůsobivějšího efektu. Zajímá se o tvorbu, ne o prodej.“

„Van Dornovi by se několik lukrativních prodejů určitě hodilo.“

„To bez debaty. Ten chudák nežil dost dlouho, aby se dočkal slávy svého díla. Ale že by oranžová znamenala úzkost a modrá šílenství?

Řekni to Stuyvesantovi a on tě vykopne ze své pracovny, ani nebudeš vědět jak.“

Myers si sundal brýle a promnul si kořen nosu. „Cítím se tak…

Asi máš pravdu.“

„Žádné asi, určitě mám pravdu. Potřebuješ se najíst, osprchovat a vyspat. Obraz je kombinace barev a tvarů, která se lidem líbí, nebo nelíbí. Umělec poslouchá své instinkty, využívá techniku, kterou nejlépe zvládl, a snaží se ze sebe dostat to nejlepší. Ale jestli van Dornovo dílo skrývá nějaké tajemství, barevný kód to rozhodně není.“

Myers dopil druhé pivo a neklidně zamrkal. „Víš, co jsem včera zjistil?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Kritici, kteří si vytkli za cíl analyzovat van Dornovo dílo…“

„Co je s nimi?“

„Všichni zešíleli – stejně jako on.“

„Cože? Tomu nevěřím. Já jsem van Domovy kritiky studoval.

Jsou stejně svázaní konvencemi a nudní jako Stuyvesant.“

„Mluvíš o vědcích, jak se říká, hlavního proudu. O těch nekonfliktních.

Já mám na mysli ty skutečně vynikající. Ty, kterým se dostalo uznání pro jejich genialitu, stejně jako se nakonec dostalo uznání van Dornovi.

„Co se s nimi stalo?“

„Trpěli – jako van Dorn.“

„Skončili v blázinci?“

„Něco horšího.“

„No tak, Myersi, nenapínej mě.“

„Ty paralely jsou děsivé. Všichni zkoušeli malovat. Ve van Domově stylu. A stejně jako van Dorn si i oni vypíchli oči.“

Myslím, že už je vám to jasné – Myers byl… řekněme „přecitlivělý“.

Ne, rozhodně to nemyslím nijak pejorativně. Ve skutečnosti se mi právě jeho citlivost a snadnost, s níž se vzrušil nad nejrůznějšími věcmi, na něm líbily. A ještě jeho představivost. V jeho přítomnosti se člověk nikdy nenudil. Miloval odvážné, nekonvenční myšlenky.

Vášnivě rád se učil, poznával. A své vzrušení přenášel i na mě.

Pravdou je, že jsem potřeboval veškerou inspiraci, jíž se mi mohlo dostat. Nebyl jsem špatný malíř, to rozhodně ne. Jenže na druhé straně jsem také nebyl žádný velký umělec. Jak se pomalu blížil závěr studia, s bolestí v srdci jsem si uvědomoval, že mé dílo nebude nikdy jiné než „zajímavé“. Zatím jsem si to ještě nechtěl přiznat, ale s největší pravděpodobností mě čekala budoucnost komerčního výtvarníka v některé z nesčetných reklamních agentur.

Oné noci mě však Myersova fantazie skutečně inspirovala. Bylo to až strašidelné. U mého přítele se pravidelně dostavovaly záchvaty nadšení pro některého malíře. El Greco. Picasso. Pollock.

Každý ho zaujal do té míry, že to hraničilo až s posedlostí, aby vzápětí svého oblíbence opustil a nahradil ho jiným. Když se upnul na van Dorna, předpokládal jsem přirozeně, že jde jen o další z řady jeho chvilkových poblouznění.

Ale při pohledu na záplavu van Domových obrazů v jeho garsonce mi bylo jasné, že Myers podlehl nutkání jakéhosi vyššího stupně naléhavosti. Jeho tvrzení, že van Dornovy obrazy ukrývají skryté tajemství, jsem přijímal se značnou dávkou skepse. Koneckonců, skutečně velké umění nelze vysvětlit. Můžete analyzovat techniku, sestavovat diagramy symetrie, ale pořád zůstane záhada, kterou nelze odít do slov. Nemůžete sumarizovat génia. Pokud jsem mohl soudit, Myers používal termín tajemství jako synonymum nepopsatelné brilantnosti.

Když jsem si uvědomil, že své výroky o tajemství ve van Domově tvorbě myslí doslova, byl jsem konsternován. A stejně zneklidňující byla úzkost, kterou jsem četl v jeho očích. Zmínky o šílenství – nejen van Dornově, ale i jeho kritiků – ve mně vyvolaly děsivé podezření, že ani Myers není duševně zcela v pořádku. Vypíchli si, pro smilování boží, oči?

Zůstal jsem s Myersem až do pěti do rána. Snažil jsem se ho uklidnit, přesvědčit ho, aby si na pár dní odpočinul. Dopili jsme karton, který jsem přinesl, další, který jsem měl v chladničce, a ještě jeden, který jsem si vypůjčil od spolužáka, jenž bydlel pod námi. Za svítání, těsně před tím, než ho přemohla dřímota a já odvrávoral do svého bytu, Myers zamumlal, že mi dává za pravdu. Prohlásil, že skutečně potřebuje pauzu. Zítra zavolá rodičům a požádá je o peníze na letenku domů do Denveru.

Probudil jsem se až pozdě odpoledne s těžkou opicí. Otrávený, že jsem zmeškal přednášky, jsem vlezl do sprchy a podařilo se mi zahnat žluklou pachuť pizzy z předchozí noci. Nepřekvapilo mě, že mi Myers nezvedl telefon. Asi mu bylo stejně mizerně jako mně. Ale když slunce zapadlo a Myers pořád nechával telefon vyzvánět a nereagoval ani na klepání na dveře, začal jsem si dělat starosti. Měl zamčeno, a tak jsem sešel dolů, abych požádal domácí paní o náhradní klíč. Ve své přihrádce na poštu jsem však našel vzkaz tohoto znění:

Myslel jsem to vážně. Potřebujíc pauzu. Jedu domů.

Ozvu se. Měj se fajn a ať ti to maluje.

Mám tě rád, kamaráde. Tvůj věrný přítel Myers Sevřelo se mi hrdlo. Už se nikdy nevrátil. Viděl jsem ho už jen dvakrát.

Jednou v New Yorku a naposled v…

Promluvme si nejprve o New Yorku. Dokončil jsem diplomovou práci – sérii krajinek, které oslavovaly malebné, k nebi se vlnící temně zalesněné iowské kopce. Místní patriot mi za jeden z těch obrázků nabídl padesát dolarů a já s povděkem přijal. Tři jsem věnoval fakultní nemocnici a zbytek skončil bůhví kde.

Stalo se toho příliš mnoho.

Jak jsem předvídal, svět po slibném, ale nevýrazném umělci nijak netoužil. Skončil jsem tam, kam jsem patřil – jako reklamní výtvarník v agentuře na Madison Avenue. Mé pivní plechovky jsou v branži pokládány za nejlepší.

Seznámil jsem se s atraktivní a inteligentní dívkou, která pracovala v marketingovém oddělení výrobce kosmetiky, jednoho z našich klientů. Obchodní jednání pokračovala na obchodních večeřích, které posléze končívaly jako intimní večery trvající až do rána.

Požádal jsem ji o ruku. Souhlasila.

Řekla mi, že se odstěhujeme do Connecticutu. Zajisté.

Řekla, že až nazraje čas, mohli bychom mít děti.

Zajisté.

Myers mi zavolal do práce. Není mi jasné, jak věděl, kde mě hledat.

Pamatuju si, jak dychtivě do telefonu mluvil.

„Našel jsem to,“ vyhrkl.

„Myersi?“ Usmál jsem se. „Ani nevíš, jak rád tě slyším. Jak se daří, kamaráde? Kde jsi…“

„Tak poslouchej přece! Našel jsem to!“

„Nevím, o čem to…“

„Vzpomínáš? Van Dornovo tajemství.“

V návalu citu jsem si vzpomněl na všechno – na vzrušení, které z Myerse vyzařovalo, na nádherné rozhovory svého mládí plného očekávání, na dny a hlavně noci, kdy myšlenky lákaly budoucnost.

„Van Dorn? Snad pořád ještě…“

„Ano! A měl jsem pravdu! Bylo tam tajemství!“

„Ty blázne jeden, já ti na van Dorna kašlu. Na tobě mi záleží!

Proč jsi tehdy… Nikdy jsem ti neodpustil, že ses tehdy ztratil jako pára nad hrncem!“

„Musel jsem. Nemohl jsem připustit, abys mi bránil… Aby ses mi pletl.“

„Bylo to pro tvé dobro!“

„To sis myslel ty. Ale mýlil ses a já měl pravdu.“

„Kde vlastně jsi?“

„Přesně tam, kde bys mě očekával.“

„Myersi, ve jménu starého přátelství, přestaň mě štvát! Kde jsi?“

„V Metropolitním uměleckém muzeu.“

„Zůstaneš tam? Počkáš, než chytnu taxíka? Nemůžu se dočkat, až tě zase uvidím.“

„A já se nemůžu dočkat, až uvidíš to, co vidím já.“

Odložil jsem napjatý termín, zrušil dvě obchodní schůzky a oznámil své snoubence, že s ní dnes nemůžu povečeřet. Dost ji to naštvalo, ale pro mě byl momentálně nejdůležitější Myers.

Čekal na mě opřený o sloup podpírající vstupní portál. Měl ztrhanou tvář, ale oči mu plály nadšením jako hvězdy. Objal jsem ho.

„Myersi, kamaráde, ani nevíš, jak rád…“

„Chci ti něco ukázat. Pospěš si.“

Rozběhl se a táhl mě za kabát.

„Ale kde jsi celou dobu byl?“

„Povím ti to později.“

Vstoupili jsme do galerie postimpresionistů. Zmateně jsem nedočkavého Myerse následoval a bez odporu jsem se nechal usadit na židli před van Dornovými Jedlemi za úsvitu.

Originál jsem nikdy neviděl a reprodukce jsou vždy neporovnatelné. Po roce kreslení inzerátů na ženské zkrášlovací prostředky jsem po umělecké stránce doslova zakrněl. Síla van Domova umění mě dovedla až…

K slzám.

Pro mé nedostatečné schopnosti prosté jakékoliv vize.

Pro mládí, které jsem před rokem opustil.

„Dívej se!“ vyzval mě Myers. Zvedl ruku a rozhodným gestem ukázal na malbu.

Přimhouřil jsem oči. Díval jsem se.

Trvalo to dlouho – hodinu, dvě, netuším – a nebýt naléhavosti Myersovy vize, tak nevím… Soustředil jsem se jako nikdy v životě.

A pak jsem to konečně spatřil.

Bezmezný obdiv se změnil v…

Srdce mi bušilo jako splašené. Když Myers naposledy přejel rukou nad obrazem a když hlídač, který nás už dlouho podezřívavě sledoval, přistoupil k Myersovi, aby mu zabránil dotknout se plátna, měl jsem dojem, jako kdyby se mrak, který mi dosud zakrýval oči, rozptýlil, jako kdyby se zaostřil okulár dalekohledu.

„Kristepane,“ vydechl jsem.

„Vidíš? To křoví, ty stromy, ty větve?“

„Ano! Ach bože, ano! Jak to, že jsem si toho…“

„Nevšiml dříve? Protože na reprodukcích to vidět není,“ dokončil mou otázku Myers a současně na ni odpověděl. „Jenom na originále. A efekt je ukryt tak hluboko, že musíš jeho obrazy studovat…“

„Celou věčnost,“ dořekl jsem tentokrát já.

„Zdá se, že ano. Ale věděl jsem, že mám pravdu.“

„Tajemství.“

Jako malého kluka mě kdysi táta – jak jsem ho miloval – vzal na houby. Vyjeli jsme z města, zaparkovali, přelezli plot z ostnatého drátu, prošli lesem a konečně dorazili na úpatí pahorku porostlého suchými jilmy. Otec mi řekl, abych hledal na kopci, on že se porozhlédne dole.

Když jsme se za hodinu sešli, měl táta dva plátěné pytlíky plné hub, kdežto já nenašel jediný hříbek.

„Myslím, že sis vybral lepší místo,“ snažil jsem se omluvit svůj neúspěch.

„Ale vždyť jsou všude kolem tebe,“ namítl táta.

„Všude kolem mě? A kde?“

„Nedíval ses pořádně.“

„Prošel jsem ten svah aspoň pětkrát křížem krážem.“

„Prošel jsi ho a prohledal, ale ve skutečnosti jsi nic neviděl,“ vysvětloval táta. Zvedl dlouhý klacek a ukázal jím k zemi.

„Zaostři pohled na konec klacku.“

Poslechl jsem…

A nikdy nezapomenu, jaké vzrušení mi projelo celým tělem.

Houby přede mnou vyrostly jako kouzlem. Celou dobu tam samozřejmě byly, ale tak dokonale přizpůsobené prostředí, barva kloboučků tak podobná suchým listům, tvar tak připomínající kousky dřeva a úlomky kamene, že pro neznalé oko zůstávaly neviditelné.

Ale jakmile se můj zrak přizpůsobil, jakmile mozek přehodnotil vizuální vjemy, spatřil jsem všude kolem sebe spousty, doslova stovky hub. Stál jsem na nich, chodil po nich, hleděl jsem na ně – a vůbec jsem si to neuvědomoval.

Teď jsem pocítil mnohem otřesnější šok, když jsem spatřil drobounké obličeje, k jejichž rozeznání ve van Dornově obraze Jedle za úsvitu mě Myers s takovým úsilím přivedl. Většinou neměřily více než půl centimetru v průměru; náznaky tvaru, tečky a křivky, dokonale zapadaly do krajiny. Nebyly to lidské tváře, i když měly ústa, nosy a oči. Každá ústa – to byla černá otevřená tlama, každý nos rozeklaný šrám, oči temné stoky zoufalství. Zkroucené tváře jako by vřeštěly nesnesitelnou bolestí a já jsem málem slyšel ten vyděšený jekot a zmučené kvílení. Pomyslel jsem na prokletí. Na peklo.

Jakmile jsem ty obličeje zaregistroval, vyskočily ze zvířené textury obrazu v takovém množství, že se krajina stala iluzí a groteskní tváře realitou. Jedle se změnily ve shluk svíjejících se údů a těl zkroucených bolestí.

V hlubokém šoku jsem o několik kroků odstoupil – právě včas, protože jinak by mě odtáhl hlídač.

„Nedotýkejte se…“ varoval mě.

A to už Myers poodběhl a ukazoval na další plátno – originál Cypřišů v kotlině. Následoval jsem ho a teď, když už mé oči věděly, na co se zaměřit, jsem v každé větvi, v každém kameni opět spatřil malé, zmučené obličeje. Plátno jimi doslova kypělo.

„Ježíšikriste.“

„A tady!“

Myers spěchal ke Slunečnicím o žních. A znovu jako kdyby se změnilo ohnisko čočky – květiny před mým zrakem zmizely, nahrazeny úzkostně zděšenými tvářemi a pokroucenými končetinami. Zavrávoral jsem, narazil lýtky na lavičku a bezvládně se na ni sesunul.

„Měls pravdu,“ hlesl jsem neslyšně.

Hlídač postával opodál a mračil se.

„Van Dorn měl opravdu své tajemství,“ pokračoval jsem a pak jsem jen v němém úžasu pokyvoval hlavou.

„To vysvětluje všechno,“ poznamenal Myers. „Ty obličeje zkřivené bolestí dodávají jeho obrazům hloubku. Jsou skryté, ale cítíme je. Vnímáme tu smrtelnou úzkost pod krásou malby.“

„Ale proč proboha van Dorn…“

„Myslím, že neměl na vybranou. Jeho génius ho nevyhnutelně dovedl k šílenství. Podle mého názoru přesně takto viděl svět. Ty obličeje jsou démoni, se kterými se potýkal. Zhnisaný plod jeho šílenství.

A není to jen ilustrátorský trik. Jenom opravdový génius by je namaloval tak, aby byly celému světu na očích a současně tak dokonale splynuly s krajinou, že je nikdo nevidí. Protože on sám je svým zvráceným způsobem považoval za naprosto skutečné.“

„Nikdo? Tys je viděl, Myersi.“

Usmál se. „Třeba to znamená, že jsem sám šílený.“

„O tom pochybuju, příteli.“ Oplatil jsem mu úsměv. „Znamená to pouze, že jsi důsledný. Tohle ti získá světové renomé.“

„Jenže já jsem ještě neskončil,“ opáčil Myers.

Zachmuřil jsem se.

„Zatím nemám nic než fascinující případ optické iluze. Zmučené duše svíjející se pod nesrovnatelnou krásou, kterou mohu současně považovat za jejich produkt. Říkám tomu ‚druhotné obrazy‘. V tvé reklamní branži by se tomu asi říkalo ‚podprahové vnímání“. Jenže tohle není žádná komerce nebo inzerát. Tohle je opravdový umělec, který měl schopnost využít svého šílenství jako katalyzátoru svých představ. Musím proniknout ještě hlouběji.“

„O čem to proboha mluvíš?“

„Obrazy mi neposkytují dostatek materiálu k dalšímu studiu.

Viděl jsem van Dornova díla v Paříži a v Římě, v Curychu a v Londýně.

Zadlužil jsem se u rodičů až k hranici jejich shovívavosti a svého svědomí. Ale viděl jsem – a vím, jak pokračovat a co musím udělat. Ty znetvořené tváře se poprvé objevily v roce 1889, kdy van Dorn s hanbou opustil Paříž. Práce z jeho raného období skutečně za moc nestály. Usadil se na jihu Francie v městečku La Verge. O půl roku později jeho génius náhle explodoval jako supernova. Horečně maloval. Vrátil se do Paříže. Vystavil svá díla, ale nikdo je nedokázal ocenit. Maloval dál a stále vystavoval, ale uznání pořád nepřicházelo.

Znovu odjel do La Verge, dosáhl absolutního tvůrčího vrcholu a pak totálně zešílel. Museli ho zavřít do blázince, ale ještě předtím si stihl vypíchnout oči. A to bude má dizertace. Mám v úmyslu projít všechny paralely jeho životní dráhy, přiřadit jednotlivé obrazy ke konkrétním událostem jeho biografie, ukázat, jak počet tváří s prohlubujícím se šílenstvím postupně narůstá a jak získávají stále děsivější vzhled.

Chci zdramatizovat chaos v jeho duši stejně, jako van Dorn vtiskl svou pokřivenou vizi každé krajince, kterou namaloval.“

Pro Myerse bylo typické, že zvolil krajní přístup a dovedl ho do ještě větší krajnosti. Chápejte mě dobře – jeho objev byl opravdu důležitý.

Jenže Myers nevěděl, kdy přestat. Nejsem historik umění, ale prostudoval jsem dost odborných publikací, abych věděl, že směr, kterému se říká „psychologický kriticismus“, tedy pokus analyzovat velké umění jako projev duševní poruchy, je považován za výstřední a nevědecký.

Jestli Myers předloží Stuyvesantovi psychologickou dizertaci, tak toho nafoukaného prďocha trefí šlak.

To byla jedna obava, která se mě nad Myersovým plánem, jak naložit se svým objevem, zmocnila. Druhá předtucha mě znepokojila ještě více. Mám v úmyslu projít všechny paralely jeho životní dráhy, prohlásil můj přítel, ale jak doslova to myslí, to jsem si uvědomil, až když jsme vyšli z muzea a procházeli Central Parkem.

„Odjíždím do jižní Francie,“ oznámil konverzačním tónem.

Překvapením jsem zamrkal. „Snad nechceš…“

„La Verge? Ale ano. Právě tam chci napsat svou dizertaci.“

„Ale…“

„Které místo by mohlo být příhodnější? V tom městě se přece van Dorn duševně zhroutil a nakonec tam zešílel. Jestli to půjde, pronajmu si dokonce stejný pokoj jako on.“

„Myersi, nezlob se na mě, ale tohle mi připadá trochu moc i na tebe.“

„Ale vždyť to dává dokonalý smysl. Copak to nechápeš? Musím se ponořit do problému. Potřebuju vnímat tu atmosféru, cítit kroky historie. Jedině tak se dokážu soustředit na práci a vytvořit něco opravdu přínosného.“

„Když ses naposled ponořil do problému, obložil sis pokoj van Domovými reprodukcemi, nespal jsi, nejedl, nemyl ses. Doufám…“

„Uznávám, že jsem se tehdy nechal příliš pohltit, ale to jsem ještě nevěděl, co hledám. Teď, když jsem na to přišel, připadám si dokonale ve formě.“

„Mně připadáš jako nadrogovaný.“

„Optická iluze,“ zazubil se Myers.

„Tak pojď, zvu tě na drink a na večeři.“

„Promiň, ale nemůžu. Musím chytit letadlo.“

„Ty odlétáš ještě dnes večer? Déle než rok jsme se neviděli a ty…“

„Tu večeři mi můžeš zaplatit, až dokončím dizertaci.“

Už jsem ho na ni nikdy nepozval.

Čekalo mě poslední setkání s přítelem. Nedošlo by k němu nebýt dopisu, který mi poslal asi dva měsíce po našem rozhovoru v New Yorku – respektive požádal ošetřovatelku, aby ho napsala a poslala za něj. Ošetřovatelka zapsala, co jí nadiktoval, a připojila vlastní komentář a vysvětlení. Myers se oslepil, jak jinak.

Měl jsi pravdu. Neměl jsem sem jezdit. Ale kdy jsem já dal na dobré rady? Vždycky jsem měl svůj rozum, že? No, už je pozdě plakat nad rozlitým mlékem. To, co jsem ti posledně ukázal v Metropolitním – bůh mi pomáhej, je toho více, mnohem více. Objevil jsem pravdu. Je hrůzná, přímo strašlivá. Ne abys zopakoval mou chybu!

Zapřísahám tě, už nikdy, nikdy se nesmíš podívat na žádný van Dornův obraz. Ta bolest je nesnesitelná. Potřebuju pauzu. Jedu domů. Měj se fajn a ať ti to maluje. Mám tě rád, kamaráde. Tvůj věrný přítel Myers V doušce se ošetřovatelka nejprve omluvila za svou angličtinu.

Kdysi na Riviéře pečovala o několik starých Američanů a naučila se základům jazyka, ale lépe rozumí tomu, co slyší, než mluví nebo píše. Psala, že doufá, že to, co stvořila, dává smysl. (Nedávalo, ovšem nikoli vinou jejích jazykových znalostí.) Myers trpěl strašnými bolestmi; pravidelně dostával morfium a nedokázal jasně uvažovat, pokračovala ošetřovatelka. Je zázrak, že se vůbec dokázal souvisle vyjadřovat.

Váš přítel přebýval v jediném hotelu v našem městě. Majitel uvádí, že málo spal a jedl ještě míň. Byl posedlý svým výzkumem.

Naplnil si pokoj reprodukcemi van Domových obrazů. Snažil se napodobit van Dornův každodenní rozvrh. Vyžádal si plátno a barvy, odmítal přijímat potravu a nikomu neotvíral. Před třemi dny vzbudil majitele hlasitý výkřik. Dveře byly zatarasené a tři muži měli co dělat, aby je vyrazili. Váš přítel si ostrým koncem štětce vypíchl obě oči. Místní nemocnice je vynikající. Po tělesné stránce se váš přítel uzdraví, i když už nikdy neuvidí. Ale dělám si starosti o jeho mysl.

Myers psal prostřednictvím ošetřovatelky, že odjíždí domů.

Trvalo týden, než mi pošta dopis doručila. Předpokládal jsem, že jeho rodiče byli informováni bezprostředně po nehodě, ať už telefonicky, nebo telegramem. Myers by už touhle dobou měl být zpátky ve Státech. Věděl jsem, že jeho rodiče žijí v Denveru, ale neznal jsem ani křestní jméno, ani adresu, a tak jsem se spojil s informacemi a obvolal všechny Myersy v Denveru, až jsem našel ty pravé. Neohlásil se mi ovšem ani otec, ani matka, ale příbuzný, který jim hlídal dům. Myers se do Států nevrátil, jeho rodiče odletěli do Francie.

Chytil jsem nejbližší možný letecký spoj. Ne že by na tom ještě záleželo, ale o víkendu jsem se měl ženit.

La Verge leží ve vnitrozemí, asi padesát kilometrů severně od Nice.

Najal jsem si auto s řidičem. Silnice se vinula mezi olivovými háji a poli, mezi zvlněnými pahorky porostlými cypřiši a skalnatými útesy.

Když jsme míjeli jeden z lesíků, prožíval jsem intenzivní dojem, že už jsem ho kdysi viděl. Při vjezdu do La Verge pocit déja vu ještě zesílil. Městečko jako by ustrnulo v devatenáctém století. Až na telefonní sloupy a elektrické vedení vypadalo stejně jako na van Domových obrazech. Poznával jsem úzké dlážděné uličky a rustikální krámky, které van Dorn tak proslavil. Zeptal jsem se na cestu. Najít Myerse a jeho rodiče nebylo tak těžké.

Když jsem svého přítele viděl naposled, hrobník právě přikládal víko na jeho rakev. Chvíli mi trvalo, než jsem si ujasnil všechny detaily, ale nakonec jsem – navzdory proudům žhavých slz, které se mi řinuly z očí – pochopil, že místní nemocnice je opravdu tak dobrá, jak ve své doušce ošetřovatelka tvrdila. Fyzické zranění by můj přítel bezpochyby přežil.

Jenže jeho duševní porucha, to bylo úplně něco jiného. Stěžoval si na bolesti hlavy a trpěl chorobnou hrůzou, jejíž původ nedokázal vysvětlit. Nepomáhalo ani morfium. Zůstal o samotě pouhou minutu – zdálo se, že konečně usnul. V tom krátkém časovém intervalu se dokázal vyhrabat z postele, dobelhat ke skříňce na druhé straně pokoje a objevit v ní nůžky. Strhl si obvaz a vrazil si nůžky hluboko do prázdné oční jamky. Vypadalo to, jako kdyby si chtěl vlastnoručně vyškrábat mozek. Samozřejmě se zhroutil, než se mu to podařilo, ale zranění, které si způsobil, bylo smrtelné. Umíral dva dny.

Jeho rodiče byli bledí jako stěny a tragický osud syna je tak šokoval, že nebyli mocni slova. Mně se podařilo natolik ovládnout vlastní šok, že jsem je dokázal oslovit. Hodiny, které následovaly, byly tak strašné, že je mám dosud zahaleny mlhou. Přesto si vzpomínám, že jsem u Myersových rodičů zaznamenal onen druh nucené nezúčastněnosti, která signalizuje pokus mozku zachovat zdání, že se nic nestalo. Myersův otec měl na nohou přepychové polobotky od Gucciho a na levém zápěstí zlaté rolexky. Myers žil na vysoké škole velmi skromně a já neměl tušení, že pocházel z bohaté rodiny.

Pomohl jsem vyřídit papíry potřebné k převozu ostatků. Odjel jsem s Myersovými do Nice a zůstal jsem po jejich boku, když sledovali, jak nakládají bednu s rakví do zavazadlového prostoru letadla mířícího do Států. Potřásl jsem si s nimi rukou a objal je. Počkal jsem, než se slzami v očích zamířili k celnímu a pasovému odbavení.

Za hodinu jsem byl zpátky v La Verge.

Vrátil jsem se kvůli jistému slibu. Chtěl jsem Myersovým rodičům – i sobě – ulevit v jejich bolesti. Protože jsem byl jeho přítel.

„Máte teď hodně jiných starostí,“ řekl jsem jim. „Dlouhá cesta domů a pak pohřeb.“ Hrdlo se mi stáhlo dojetím. „Dovolte, abych vám pomohl.

Zařídím všechno tady ve Francii. Pokud po něm zůstaly nějaké neuhrazené účty, zaplatím je. Sbalím jeho šaty…“ Musel jsem se zhluboka nadechnout. „…knihy a všechno ostatní, co po něm zůstalo, a pošlu vám to domů. Dovolte, abych to pro vás udělal. Budu to považovat za neobyčejnou laskavost. Prosím vás. Musím něco udělat.“

Myers byl důsledný a skutečně se mu podařilo pronajmout si v jediném místním hotelu stejný pokoj, ve kterém za svého pobytu v jižní Francii bydlel van Dorn. Nemusí vás zase tak překvapovat, že byl volný. Majitel hotelu ho používal jako reklamní tahák. Mosazná plaketa na stěně hlásala historický význam pokoje. Nábytek zůstal nezměněn tak, jak jej van Dorn používal. Jistě, turisté ochotně platili za to, aby mohli nahlédnout dovnitř a nasát atmosféru nasáklou géniem.

Ale v této roční době se turistický ruch moc nehýbal a Myers měl bohaté rodiče. Pomocí štědré sumy, podepřené jeho typickým nakažlivým entuziasmem, se mu podařilo přesvědčit hoteliéra, aby mu dovolil se do pokoje nastěhovat.

Já jsem se usadil v pokoji – spíše kamrlíku – o dvoje dveře dál a pak jsem se, oči stále pálící slzami, odebral do van Domova zatuchlého azylu sbalit věci svého drahého přítele. Všude reprodukce van Domových obrazů. Několik jich bylo potřísněno krví. S bolavým srdcem jsem je uskládal na jednu hromadu.

A potom jsem objevil deník.

Na akademii jsem navštěvoval seminář o postimpresionistech, kde se van Dornovi a jeho dílu věnovala značná pozornost, a v rámci domácí přípravy jsem si prostudoval i faksimile jeho deníku. Nakladatel okopíroval rukopisné stránky a uspořádal je, opatřil zasvěceným úvodem, překladem a četnými poznámkami. Deník byl obtížně pochopitelný od samého počátku, ale jak se umělec stále horečněji vrhal do práce a jeho duševní porucha se zhoršovala, přecházely věty v nesrozumitelný blábol. Van Dornův rukopis – nedal se nazvat čitelným, ani když byl malíř ještě při smyslech – se vymkl zpod kontroly a nakonec z něj zůstaly nerozluštitelné vlnovky a klikyháky, jak spěchal, aby papíru co nejrychleji svěřil své zmatené myšlenky.

Seděl jsem za malým dřevěným psacím stolem, listoval deníkem a poznával věty, které jsem před lety četl. S každým odstavcem mi ledová koule v žaludku o kousek povyrostla. Deník totiž nebyla publikovaná kopie, ale ručně psaný zápisník, a i když bych byl rád uvěřil, že se Myersovi jakýmsi záhadným, nemožným způsobem podařilo získat originál deníku, věděl jsem, že nemá smysl si něco namlouvat. Stránky v tomto notesu nebyly zažloutlé a křehké věkem.

Inkoust nevybledl, nebyl spíše hnědý než modrý. Zápisník byl koupen a popsán zcela nedávno. Nebyl to van Dornův deník, patřil Myersovi. Ledová koule v mém žaludku se změnila na žhavé lávové ohnisko.

Odvrátil jsem pohled od popsaných stránek a na poličce nad stolem spatřil hromádku podobných zápisníků. V obavách jsem je položil na stůl a v hrůzyplném spěchu je prolistoval. Žaludek hrozil sopečnou erupcí. Všechny notesy byly totožné, obsahovaly identická slova.

Ruce se mi klepaly, když jsem vstal a prohlédl si, co ještě na polici leží. Našel jsem známé faksimile originálu a porovnal je se zápisníky. Zasténal jsem, když jsem si představil Myerse, jak sedí za tímto stolem a s napjatým, šíleným výrazem tváře kopíruje deník slovo za slovem, klikyhák za klikyhákem, čáru za čárou. Osmkrát.

Myers se opravdu ponořil do práce; dělal, co mohl, aby si navodil stejné rozháraný stav mysli jako šílený malíř. A nakonec se mu to podařilo. Zbraň, jíž si van Dorn vypíchl oči, byla stejná – zahrocený konec štětce. V ústavu pro duševně choré pak van Dorn dokončil dílo zkázy, když si nůžkami propíchl mozek. Jako Myers. Nebo spíše naopak. Když rozklad Myersovy mysli dostoupil vrcholu… Opravdu si byli s van Dornem tak strašlivě a k nerozeznání podobni?

Přitiskl jsem si dlaně k obličeji. Ze staženého hrdla mi uniklo zakvílení. Trvalo celou věčnost, než se křečovité vzlyky uklidnily, a musel jsem posbírat poslední zbytky mentálních sil, abych potlačil mučivou úzkost. („Oranžová znamená úzkost,“ prohlásil tehdy Myers.) Chytal jsem se posledních stébel racionálního uvažování, abych nepřišel o rozum. („Kritici, kteří si vytkli za cíl analyzovat van Dornovo dílo,“ řekl Myers. „Ti, kteří museli čekat na uznání své geniality, stejně jako na ni musel čekat – a nedočkal se – van Dorn.

Všichni trpěli… A stejně jako van Dorn si i oni vypíchli oči.“) I oni snad použili ostrý konec štětce? Opravdu šlo o tak dokonale shodné, hrůzné paralely? I oni si snad nakonec probodli mozek nůžkami?

Zamračil jsem se na poskládanou hromadu reprodukcí. Zdaleka ještě nebyly všechny, mnohé na mě pořád hleděly ze stěn, z podlahy, z postele, z oken, dokonce ze stropu. Rej barev. Smršť dokonalosti.

Nebo lépe řečeno, kdysi jsem je považoval za dokonalé obrazy.

Ale dnes, zasvěcen Myersem v Metropolitním muzeu do jejich skutečné podstaty, jsem za sluncem zalitými cypřiši a lukami, za poli a zahradami viděl jejich utajenou temnotu, drobné zkroucené paže a ústa křičící v němé bolesti, černé tečky zmučených očí, modré uzlíky svíjejících se těl. („Modrá znamená šílenství,“ řekl mi tehdy Myers.) Stačila jen drobná změna perspektivy a zahrady a háje zmizely, nahrazeny šíleným rejem duší v pekle. Van Dorn skutečně přivedl impresionismus k novému vývojovému stupni. Nádheře božího výtvoru vtiskl nesmazatelnou pečeť vlastního znechucení světem v podobě záplavy strašlivých bytostí. Jeho obrazy neoslavovaly krásu, ale ošklivost. Ať se van Dorn podíval kamkoliv, všude viděl své soukromé noční můry. Modrá skutečně znamenala šílenství, a když se člověk fixoval na jeho šílenství dostatečně dlouhou dobu, sám nakonec také zešílel. („Zapřísahám tě, už nikdy, nikdy se nesmíš podívat na žádný van Dornův obraz,“ napsal Myers v dopise.) V poslední fázi duševní choroby se Myersovi pravděpodobně na krátký okamžik vrátila schopnost jasně uvažovat a pokusil se mě varovat. („Ta bolest je nesnesitelná. Potřebuju pauzu. Jedu domů.“) Skutečně odjel, ale úplně jinam, než jsem si představoval.

A pak mě napadla jiná překvapivá myšlenka. („Kritici, kteří si vytkli za cíl analyzovat van Dornovo dílo… Všichni zkoušeli malovat ve van Dornově stylu,“ řekl mi Myers před rokem.) Jako přitahován magnetem můj pohled sklouzl přes záplavu reprodukcí a soustředil se do protějšího rohu místnosti, kde se o zeď opírala dvě originální plátna. Zachvěl jsem se. Pak jsem vstal ze židle a pomalu a s častými zastávkami jsem k nim přistoupil.

Namaloval je amatér. Vždyť Myers také byl historik umění, ne umělec. Neobratně nanášené barvy – hlavně modré a oranžové skvrny.

Cypřiše byly zachyceny velmi neuměle. Kameny u jejich kořenů vypadaly jako z lepenky. Obloze chyběla hloubka. Ale věděl jsem, co mají naznačovat černé tečky v plískanici barev. Pochopil jsem účel drobných tahů štětcem namočeným v modré. Miniaturní zmučené tváře byly dostatečně naznačeny, i když Myersovi přirozeně scházel talent, aby je skutečně zobrazil. Nakazil se van Dornovým šílenstvím, a když tyto obrazy maloval, chyběl mu už jen krok k poslední, nejtragičtější fázi. Povzdechl jsem si z nejtemnějších hlubin duše.

Rozezněl se zvon na kostelní věži a já se modlil za to, aby můj přítel došel věčnému klidu a míru.

Hotel jsem opouštěl už za tmy. Potřeboval jsem se projít, uniknout ještě propastnější temnotě toho pokoje, potřeboval jsem klid na přemýšlení.

Ale kroky vedené občasnými dotazy mě dovedly na úzkou, kameny dlážděnou uličku, která směřovala k místní nemocnici, kde Myers dokončil zkázonosné dílo započaté ve van Dornově pokoji.

Zeptal jsem se na příjmu a o pět minut později jsem se představil atraktivní tmavovlasé ženě.

Věk něco přes třicet a její angličtina byla lepší než dobrá. Řekla, že se jmenuje Clarissa.

„Pečovala jste o mého přítele,“ začal jsem. „Poslala jste mi dopis, který vám nadiktoval, a připojila vlastní doušku.“

Přikývla. „Dělal mi starosti. Určitě to neměl v hlavě v pořádku.“

Seděli jsme na lavici a na stropě nemocniční chodby bzučely zářivky.

„Snažím se pochopit, proč se zabil. Myslím, že to vím, ale rád bych slyšel váš názor.“

Její oči – zářivé, inteligentní lískové oříšky – se rázem měly na pozoru. „Příliš dlouho se zdržoval ve svém pokoji. Příliš mnoho studoval.“

Potřásla hlavou a zahleděla se do země. „Lidská mysl se může stát pastí. Mučírnou.“

„Ale když sem přijel, byl přece veselý, ne? Možná trochu vzrušený, ale jinak…“

„Ano.“

‚A i když hodně studoval, domnívám se, že se choval spíš jako na dovolené, nebo snad ne?“

„Ale ano.“

„Jak je tedy možné, že se tak změnil? Uznávám, můj přítel byl trochu podivín a někdy poněkud přecitlivělý. Ale výzkum ho vždycky bavil. Možná vypadal trochu nemocně z přemíry práce, ale jak ho znám, vždycky přímo kvetl, když měl možnost studovat něco nového.

Po tělesné stránce nic moc, ale mozek měl vynikající. Řekněte mi, Clarisso, co podle vás narušilo jeho psychiku?“

„Narušilo…“

„Proč tak náhle podlehl depresi? Co se dozvěděl, co zjistil, že…“

Clarissa vstala a podívala se na hodinky. „Promiňte, ale směna mi skončila už před dvaceti minutami a čeká na mě můj přítel.“

„Zajisté.“ Hlas mi ztvrdl. „Nechci vás zdržovat.“

Před vjezdem do nemocnice jsem se ve světle pouliční lampy podíval na hodinky i já a s překvapením jsem zjistil, že už je půl dvanácté.

Únavou mě rozbolela kolena. Otřesné zážitky celého dne mě připravily o chuť k jídlu, ale uvědomoval jsem si, že bych se měl pokusit něco dostat do žaludku. Vrátil jsem se tedy do hotelu a v jídelně jsem si objednal kuřecí salát a sklenku chablisu. Chtěl jsem se najíst ve svém pokoji, ale nedostal jsem se k tomu. Van Dornův pokoj a deník mě vábily jako hlas Sirén.

Salát a víno zůstaly nedotčeny, ani jsem je neochutnal. Posadil jsem se za stůl a obklopen vírem barev a skrytou hrůzou van Domových obrazů jsem otevřel zápisník a snažil se pochopit. Vyrušilo mě zaklepání na dveře. Znovu jsem se podíval na hodinky a s úžasem jsem zjistil, že hodiny běžely jako minuty. Za pět minut dvě.

Další zaklepání – jemné, ale naléhavé. Majitel? „Pojďte dál,“ zvolal jsem francouzsky. „Není zamčeno.“

Klika cvakla a dveře se otevřely. Vstoupila Clarissa. Místo uniformy zdravotní sestry na sobě měla tenisky, džínsy a svetr, jehož napjatá žluť zdůrazňovala oříškovou hněď očí.

„Omlouvám se,“ řekla anglicky. „V nemocnici jsem vám určitě připadala nezdvořilá.“

„Ale vůbec ne! Měla jste schůzku a já vás zdržoval.“

V rozpacích pokrčila rameny. „Většinou chodím z práce tak pozdě, že se s přítelem moc často nevídám.“

„Rozumím. Není třeba se omlouvat.“

Prohrábla si prsty dlouhé husté vlasy. „Můj přítel byl unavený a šel si lehnout. Když jsem se vracela domů kolem hotelu, viděla jsem tady nahoře světlo. Napadlo mě, že to budete vy, a…“

Přikývl jsem a vyčkával.

Zdálo se mi, že se vyhýbá pohledu do pokoje, ale teď se otočila a rozhlédla se. Její oči utkvěly na místě, kde ležely reprodukce s kapkami zaschlé krve. „Když nám tehdy odpoledne majitel hotelu zavolal, přiběhli jsme s panem doktorem tak rychle, jak jsme dokázali.“

Její pohled těkal po obrazech. „Jak může tolik krásy způsobit tolik bolesti?“

„Říkáte krásy?“ Zadíval jsem se na drobná ústa rozšklebená utrpením.

„Nesmíte tady zůstat. Nesmíte zopakovat stejnou chybu jako váš přítel.“

„Chybu?“

„Máte za sebou dlouhou cestu. Utrpěl jste šok. Potřebujete si odpočinout. Jinak se zničíte jako váš přítel.“

„Jenom jsem tady probíral některé jeho věci. Sbalím je a pošlu jeho rodičům do Ameriky.“

„Udělejte to rychle. Nesmíte se trápit myšlenkami na to, co se tady stalo. Není dobré obklopovat se věcmi, které vašeho přítele tak rozrušily. Měl byste se snažit svůj žal mírnit, ne ho posilovat.“

„Obklopovat se? Můj přítel by řekl ‚ponořit se‘.“

„Vypadáte vyčerpaně. Pojďte.“ Vztáhla ke mně ruku. „Odvedu vás do vašeho pokoje. Spánek vám ulehčí ve vaší bolesti. Jestli potřebujete nějaké prášky.

„Díky, ale žádná sedativa nepotřebuju.“

Jenže Clarissa mi stále nabízela ruku, a tak jsem vstal a nechal se odvést do chodby.

Krátce jsem se ohlédl po obrazech a po děsivé hrůze uprostřed nadzemské krásy. V duchu jsem se za Myerse pomodlil, zhasl světlo a zamkl dveře.

Prošli jsme chodbou a vstoupili do mého pokoje. Posadil jsem se na postel.

„Přeju vám vydatný spánek,“ loučila se Clarissa.

„V to doufám.“

„Cítím s vámi.“ Políbila mě na tvář.

Pohladil jsem ji po zádech. Její rty se svezly k mým. Přitiskla se ke mně.

Svezli jsme se na postel a tiše se pomilovali.

Spánek ke mně přišel jako její polibky – něžně a naléhavě.

Ale mé sny byly plné drobných, němě křičících úst.

Oknem vklouzlo do pokoje sluníčko. Rozbolavělýma očima jsem zamžoural na hodinky. Půl jedenácté. Hlava mi třeštila.

Clarissa mi nechala na prádelníku vzkaz.

V noci to bylo ze soucitu. Chtěla jsem se s tebou podělit o tvůj žal a ulehčit ti. Dokonči, co jsi začal. Sbal věci svého přítele.

Pošli je do Ameriky. A doprovoď je. Nesmíš zopakovat stejnou chybu jako tvůj přítel. Nesmíš se, jak by řekl on, ponořit. Nepřipusť, aby ti krása způsobila bolest.

Skutečně jsem měl v úmyslu odjet. Opravdu jsem to chtěl. Zavolal jsem do recepce a požádal o několik velkých papírových krabic.

Když jsem se osprchoval a oholil, zašel jsem do Myersova pokoje a posbíral na hromádku zbývající reprodukce. Další hromadu jsem vytvořil z jeho knih a vedle ní jsem poskládal Myersovy šaty.

Všechno jsem uložil do krabic a pak se rozhlédl, abych se ujistil, že jsem na nic nezapomněl.

Dvě plátna, která namaloval Myers, zůstala opřená v rohu pokoje.

Rozhodl jsem se, že je tam nechám. Nebylo by právě vhodné připomínat jeho rodičům šílenství, kterému podlehl.

Zbývalo krabice zalepit, napsat adresu a zanést je na poštu. Začal jsem skládat chlopně víka, když tu mi zrak padl na zápisník, který ležel úplně nahoře.

Tolik utrpení, pomyslel jsem si. Taková ztráta.

Ještě jednou jsem prolistoval stránky notesu. Některé pasáže upoutaly mou pozornost. Van Dornova malomyslnost nad zmařenou uměleckou dráhou. Důvody, proč opustil Paříž a uchýlil se do La Verge – dusná, nepřející umělecká komunita, snobští kritici a jejich sžíravé poznámky na adresu jeho raných výtvarných pokusů. Potřebuju se osvobodit od konvencí. Potřebuju se zbavit zaběhaných estetických postupů, překonat sám sebe. Musím objevit to, co dosud nikdo nezobrazil. Musím vnímat to, co sám cítím, ne to, co cítí jiní.

Musím sám vidět, ne imitovat, co viděli jiní.

Z van Dornova životopisu jsem věděl, do jaké chudoby ho jeho ambice přivedly. V Paříži se živil odpadky, které sbíral v temných uličkách za módními restauracemi. Cestu do La Verge si mohl dovolit jen proto, že mu jistý přítel, úspěšný, ale velmi konvenční (a dnes dávno zapomenutý) malíř půjčil menší sumu. Aby co nejvíce ušetřil, šel van Dorn celou cestu z Paříže na jih Francie pěšky.

Uvědomte si, že v oněch dnech bylo tohle údolí zapomenutou oázou kopců, skal, polí a vesnic. Na van Dorna musel být žalostný pohled, když se do La Verge konečně dobelhal. Zvolil si tohle provinční hnízdo právě proto, že bylo – v jeho pojetí – nekonvenční a nabízelo neobyčejnou scenerii, která tak kontrastovala s uměním pařížských salonů, že by si ji žádný tehdejší malíř nedovolil zobrazit.

Potřebuju vytvořit to, co si dosud nikdo neuměl ani představit, napsal van Dorn. Po šest zoufalých měsíců se o to pokoušel, selhal.

Skončil zahlcen pochybnostmi o sobě samém, ale pak u něj náhle došlo k nevysvětlitelnému obratu. Rok neuvěřitelně brilantní produktivity poskytl světu osmatřicet mistrovských děl. Ve své době, jak známo, neprodal ani jeden obraz a doslova umíral hlady. Dnes jsou jeho obrazy vyvažovány ne zlatem, ale brilianty.

Musel malovat v neobyčejném tvůrčím vzepětí. Jeho náhle získaná energie musela být přímo omračující. Z mého hlediska – z hlediska průměrného malíře se zvládnutou technikou, ale pouze konvenčním viděním světa – dosáhl maxima. Navzdory utrpení, které prožil, jsem mu záviděl. Když jsem porovnával své sentimentální zobrazení iowské krajiny s van Dornovým novátorským géniem, musel jsem si zoufat. Úkol, který mě čekal po návratu do Států, spočíval v malování pivních plechovek a lahviček s deodoranty pro časopisecké inzeráty.

Listoval jsem zápisníkem a sledoval stopy van Dor-nova zoufalství a chmurných vizí. Jistě, za své vítězství zaplatil nesmírnou cenu. Šílenství. Vypíchnutí očí. Sebevražda. Ale přemýšlel jsem, jestli by v okamžiku smrti, kdyby měl tu možnost, chtěl prožít jiný život. V té chvíli už jistě věděl, jak pozoruhodné, jak úžasné dílo po sobě zanechal.

Nebo také ne. Poslední plátno, které namaloval, než si vypíchl oči, byl autoportrét. Zachmuřený muž s hubeným obličejem, propadlými tvářemi, vypadanými vlasy, zsinalou pletí a ježatými řídkými vousy. Slavný obraz mi připomínal mou vlastní představu Ježíše Krista těsně před ukřižováním. Chyběla jen trnová koruna. Ale van Dorn měl na hlavě jinou trnovou korunu. Zamaskované mezi řídkými vousisky a propadlými tvářemi, drobná ústa lapající po dechu a svíjející se těla vypovídala jasným poselstvím. Náhle se zjevené převratné vidění světa strašlivě bolelo.

A když jsem tak pročítal deník, znovu znepokojený Myersovým úsilím přesně reprodukovat nejen van Dornova slova plná utrpení, ale i jeho rukopis, narazil jsem na odstavec, v němž malíř popisuje své zjevení. La Verge! Šel jsem! Viděl jsem! Cítím to! Plátno!

Barvy! Stvoření a zatracení!

Touto kryptickou pasáží zápisník – a van Dornův deník – v podstatě končil. Další text byl – až na naléhavé zmínky o strašlivých a stále se zhoršujících bolestech hlavy – zcela nesrozumitelný.

Čekal jsem před nemocnicí, až Clarissa přijde do práce. Objevila se krátce před třetí. Slunce zářilo a vytvářelo jí v očích nádherné ohníčky.

Měla na sobě vínové červenou sukni a tyrkysovou halenku. V duchu jsem tu jemnou bavlnu pohladil.

Když mě spatřila, její odhodlaný krok znejistěl. Nasadila nucený úsměv a velmi pomalu ke mně přistoupila.

„Přišel ses rozloučit?“ V hlase jí zazněla naděje.

„Ne. Položit ti pár otázek.“

Její úsměv se rozplynul. „Nesmím přijít pozdě do práce.“

„Zabere nám to jen minutu. Mé znalosti franštiny by potřebovaly oprášit a nevzal jsem si slovník. Jméno tohoto města. La Verge.

Co to znamená?“

Nahrbila ramena, jako kdyby chtěla naznačit, o jak nepodstatný problém se jedná. „Není to zrovna barvité jméno. Doslovný překlad zní ‚hůl‘.“

„To je všechno?“

Všimla si, jak jsem se zamračil. „Ne, existují další ekvivalenty.

‚Tyč‘, Prut‘, Rákoska‘, což je vlastně taky prut, kterým rodiče trestají nezbedné děti.“ Zatvářila se nejistě. „Může to být také slangový výraz pro penis.“

„A nic jiného to už neznamená?“

„Nepřímo. Synonyma se vzdalují doslovnému významu. Třeba ‚žerď‘. Nebo ‚bidlo‘. Taky to označuje takovou tu vidlici, která se používá při hledání vody. Člověk, který o sobě tvrdí, že to dokáže, ji drží před sebou a prochází se po poli. V místě, kde je voda, se vidlice skloní spojeným koncem k zemi.“

„Ano, já vím. Říká se tomu ‚virgule‘. Táta mi kdysi vyprávěl, že opravdu znal chlápka, kterému to fungovalo. Podle mě je to jen trik, kdy proutkař sám stočí vidlici k zemi. Myslíš si, že městečko dostalo své jméno proto, že tady skutečně kdysi dávno někdo našel vodu pomocí virgule?“

„Proč by se s tím někdo namáhal, když je tady v kopcích tolik pramenů a potoků? Proč se vůbec o to jméno zajímáš?“

„Něco mě zaujalo ve van Dornově deníku. Jméno tohoto města ho z nějakých neznámých důvodů neobyčejně vzrušovalo.“

„Jenže jeho mohlo vzrušit naprosto cokoliv. Byl přece šílený.“

„Spíše výstřední. Zešílel až poté, co si tu pasáž zapsal do deníku.“

„Chceš asi říct, že se u něj dříve neprojevily symptomy šílenství.

Uvědom si, že nejsi psychiatr.“

Musel jsem chtě nechtě souhlasit.

„Obávám se, že jsem zase nezdvořilá. A už opravdu musím do práce.“ Clarissa zaváhala. „Včera v noci…“

„Nešlo o nic jiného než o to, co jsi popsala ve svém vzkazu.

Gesto soucitu. Snaha ulehčit mi v mém žalu. Rozhodně jsi neměla v úmyslu si se mnou něco začít.“

„Prosím tě, poslechni. Snažně tě prosím, odjeď odsud. Neznič si život jako jiní.“

„Jiní?“

„Jako tvůj přítel.“

„Ne, řeklas ‚jiní‘,“ vyhrkl jsem. „Clarisso, musíš mi říct všechno, co víš.“

Přimhouřila oči a nahrbila se jako zvíře zahnané do kouta.

„Když si tvůj přítel vypíchl oči, hodně se o tom po městě šuškalo.

Zejména staří lidé. Nebude to asi nic jiného než povídačka, vzpomínka na nějakou událost, zkreslená ústním podáním. Ti lidé určitě přeháněli.“

„Co přesně říkali?“

Přimhouřila oči do těsných štěrbin. „Před dvaceti lety sem přišel jeden člověk, který se zabýval van Dornovým dílem. Chtěl provádět nějaké výzkumy. Bydlel tady tři měsíce a pak prý zešílel.“

„Vypíchl si oči?“

„Podle toho, co jsem slyšela, se oslepil po návratu do Anglie v ústavu pro duševně choré. Deset let před ním tady byl jiný. Vrazil si nůžky do oka tak hluboko, že si poškodil mozek a byl na místě mrtvý.“

Zíral jsem na ni, neschopen potlačit třas, který mi rozechvěl celé tělo. „Co se to tady, k čertu, děje?“

Vyptával jsem se po městě. Nikdo se mnou nechtěl mluvit. Majitel hotelu mi oznámil, že se rozhodl van Dornův pokoj dále nepronajímat.

Myersovy věci musím prý okamžitě odstěhovat.

„Ale ve svém pokoji snad zůstat můžu, ne?“

„Když si přejete… Neradím vám to sice, ale i Francie je pořád ještě svobodná země.“ Zaplatil jsem Myersův účet, zašel nahoru, přestěhoval sbalené krabice z van Dornova pokoje do svého a překvapeně se otočil, když zazvonil telefon.

Volala moje snoubenka.

„Kdy se vrátíš?“

„To nevím.“

„Ale co naše svatba? V sobotu se máme brát!“

„Svatbu budeme muset odložit.“

Práskla sluchátkem tak zuřivě, že mi zalehlo v uších.

Posadil jsem se na postel a nemohl jsem se ubránit vzpomínce na okamžik, kdy jsem zde seděl naposled, kdy se nade mnou skláněla Clarissa, těsně před tím, než jsme se pomilovali. Život, který jsem si snažil vybudovat, se mým vlastním přičiněním ocital v troskách.

Už už jsem podlehl nutkání zvednout telefon a zavolat své snoubence, ale jiné – mnohem silnější – pokušení mě přimělo obrátit zrak ke krabicím, které ukrývaly van Dornův deník. V poznámce připojené k Myersovu dopisu Clarissa napsala, že můj přítel byl tak posedlý svým výzkumem, že se pokoušel zrekonstruovat van Dornovy každodenní zvyky. Znovu mě napadlo, jestli byl mezi Myersem a van Dornem v posledních dnech života vůbec nějaký rozdíl. Skrývá se snad tajemství toho, co postihlo Myerse, ve van Dornově deníku, stejně jako se zmučené tváře skrývají v jeho obrazech? Rychle jsem vytáhl jeden z identických zápisníků a hledal zmínky o tom, co tady van Dora celou tu dobu kromě malování dělal. A tak to začalo.

Už jsem uvedl, že kromě telefonních sloupů a elektrického vedení La Verge jako by ustrnulo v devatenáctém století. Nejen že ještě stál hotel, kde van Dorn bydlel. Ve městě byste našli i jeho oblíbenou vinárnu a pekařství, kde si kupoval svůj ranní croissant. Malá restaurace, kam občas zašel, byla pořád v provozu. Pstruzí potok, na jehož břehu občas po poledni sedával se sklenkou vína, ještě bublal kolem městečka, i když znečištění životního prostředí dávno všechny pstruhy zlikvidovalo. Všechna tato místa jsem postupně navštívil – ve stejném pořadí a ve stejné denní době, jak je van Dorn zaznamenal ve svém deníku.

Snídaně v osm, oběd ve dvě, sklenka vína u pstruzího potoka, procházka okolím a zpátky do hotelu. Po týdnu jsem znal deník zpaměti a už jsem do něj vůbec nemusel nahlížet. Dopoledne van Dorn obvykle maloval. Napsal, že tehdy je nejlepší světlo. Večer přišel čas na vzpomínky a skicování.

Postupně mi došlo, že nemohu zrekonstruovat van Dornův denní rozvrh zcela přesně, pokud ve stejných hodinách jako on nenamaluju nějaký obrázek. Koupil jsem si náčrtník, plátno, barvy, paletu, všechno, co jsem potřeboval, a poprvé od ukončení studia na akademii jsem se pokusil tvořit. Maloval jsem místní krajinky, které si oblíbil van Dorn, a vyprodukoval přesně to, co se ode mě dalo čekat: neumělé napodobeniny van Dornových obrazů bez jiskry inspirace.

Nepodařilo se mi nic nového objevit, stále jsem nechápal, co nakonec podlomilo Myersovo duševní zdraví, a postupně jsem se začínal nudit. Finanční prostředky byly téměř vyčerpány a já se pomalu smiřoval s myšlenkou, že se budu muset vzdát.

Jenže…

Měl jsem pořád takový neodbytný pocit, že mi něco uniká. Některé van Dornovy kroky nebyly v deníku dostatečně srozumitelně vysvětleny. Nebo jsem si snad nevšiml něčeho důležitého na jistých místech v okolí, která jsem sice maloval ve van Dornově stylu, ale zcela mi chyběl jeho talent a jeho vidění?

Clarissa mě našla, když jsem na protepleném břehu potoka bez jediné rybičky usrkával víno. Spatřil jsem její stín a otočil se k siluetě rýsující se proti slunci.

Neviděl jsem ji celé dva týdny, které uplynuly od našeho ne zrovna příjemného rozhovoru před nemocnicí. I když mě oslňovaly pronikavé sluneční paprsky, připadala mi krásnější, než jsem si ji pamatoval.

„Kdy sis naposled měnil prádlo?“ zeptala se.

Před rokem jsem tutéž otázku položil Myersovi.

„Potřeboval bys oholit. Vypadáš otřesně. A moc piješ.“

Usrkl jsem vína a pokrčil rameny. „Znáš to, jak jednoho opilce upozornili, že má oči podlité krví? ‚Připadají vám hrozné? To byste je měli vidět z mé strany!‘ Dobré, ne?“

„No, alespoň ještě dokážeš žertovat.“

„Začínám si myslet, že já sám jsem nepovedený žert.“

„Tak to se mýlíš.“ Posadila se vedle mě. „Pomalu, ale jistě se z tebe stává stejná troska jako z tvého přítele. Proč proboha odsud neodjedeš?“

„Mám sto chutí.“

„To je dobře.“ Položila mi ruku na rameno.

„Clarisso?“

„Ano?“

„Odpovíš mi ještě jednou na pár otázek?“

Pátravě se na mě zahleděla. „Proč?“

„Protože když dostanu ty správné odpovědi, asi odjedu.“

Pomalu přikývla.

Vrátili jsme se do města a zašli do mého pokoje. Vytáhl jsem z krabice reprodukce van Domových obrazů. Málem jsem jí řekl o tvářích, které skrývají, ale pohled na její ustaraný výraz mi zavřel ústa. I tak si myslí, že mi přeskočilo.

„Když se odpoledne procházím po okolí, navštěvuju místa, která si van Dorn zvolil jako modely ke svým obrazům.“ Probíral jsem se reprodukcemi. „Tahle zahrada. Tento statek. Tady ten rybník.

Skalní útes. A mohl bych pokračovat.“

„Ano, ta místa poznávám. Všechna jsou tady v okolí města.“

„Doufal jsem, že když je uvidím na vlastní oči, třeba pochopím, co se stalo mému příteli. Sama jsi mi řekla, že i on je navštívil.

Všechna se nacházejí v pětikilometrovém okruhu kolem města.

Mnohá nedaleko od sebe. Nebylo těžké je najít. Až na jedno.“

Nezeptala se které. Otřásla se jako v zimnici a mlčela.

Když jsem odnášel z van Domova pokoje ty krabice, přibral jsem i oba Myersovy malířské pokusy. Teď jsem je vytáhl zpod postele, kam jsem je uklidil.

„Tohle maloval můj přítel. Sama vidíš, že to nebyl žádný umělec.

Ale přes jejich neumělost je zřejmé, že na obou obrazech zachytil jedno a totéž místo.“

Vytáhl jsem z hromady van Domových reprodukcí tu spodní.

„Tohle místo,“ řekl jsem. „Cypřišový hájek v kotlině obklopené skalami. Je to jediné místo, které se mi nepodařilo objevit. Ptal jsem se ve městě. Všichni tvrdí, že nevědí, kde to je. Víš to ty, Clarisso?

Můžeš mi to říct? To místo musí mít nějaký význam, když se na ně můj přítel tak zafixoval, že je namaloval dvakrát.“

Clarissa si přejela nehtem po zápěstí. Je mi líto.“

„Čeho?“

„Že ti nemůžu pomoct.“

„Nemůžeš, nebo nechceš? Chceš říct, že nevíš, kde to je, nebo to víš, ale nepovíš?“

„Říkám, že ti nemůžu pomoct.“

„Co se to s tímhle městem děje, Clarisso? Co se tady všichni snažíte utajit?“

„Udělala jsem, co bylo v mých silách.“ Potřásla hlavou, vstala a zamířila ke dveřím. „Někdy je lepší nechat jisté věci na pokoji.

Občas existují důvody, proč neodhalovat roušku tajemství.“

Vyběhl jsem za ní na chodbu. „Clarisso…“

Otočila se ke mně a řekla jediné slovo. „Sever.“ Plakala. „Bůh ti pomáhej,“ dodala. „Budu se modlit za tvou duši.“ A zmizela na schodišti.

Poprvé jsem pocítil strach.

O pět minut později jsem vyšel z hotelu. Ve svých vycházkách za van Domovými obrazy jsem vždycky volil nejsnadnější cestu – na východ, na jih, na západ. Kdykoliv jsem se zeptal na vzdálené zalesněné kopce na severu, místní obyvatelé mi tvrdili, že tam nic zajímavého nenajdu, a už vůbec nic, co by mělo nějakou spojitost s van Dornem. Když jsem se vyptával na kotlinu s cypřišovým hájkem, dozvěděl jsem se, že tam žádné cypřiše nikdy nerostly, jen olivy. Ale teď už jsem věděl své.

La Verge leží při jižním konci protáhlého údolí, na východě a západě sevřeného skalními srázy. Pronajal jsem si vůz. Ujížděl jsem s plynovým pedálem zabořeným do podlahy a nechával za sebou mračna prachu. Mířil jsem na sever. Kopce na obzoru mi rostly před očima. Na úbočích skutečně rostly jen samé olivovníky. Ale olověně zbarvené balvany mezi nimi byly stejné jako na van Domově obraze.

Řítil jsem se po prašné silnici, která v serpentinách stoupala k horskému sedlu. Na vrcholu stoupání jsem našel úzké odpočívadlo. Zaparkoval jsem a vyskočil z auta. Kudy teď? Poslušen prvotního impulzu, zamířil jsem vlevo a rozběhl se mezi stromy a kamení.

Dnes mi má tehdejší volba směru už nepřipadá tak bezmyšlenkovitá.

Svahy vlevo od silnice působí dramatičtěji, esteticky přitažlivěji.

Divočejší krajina, člověk přímo cítí její hloubku, vnímá samotnou podstatu přírody. Jako na van Dornových obrazech.

Instinkt mě hnal stále kupředu. Když jsem vystoupil z auta, bylo čtvrt na šest. Čas se tajemně scvrkl. Další pohled na hodinky– deset minut po sedmé. Karmínové slunce klesalo za obzor. Hledal jsem kotlinu s cypřiši a nechával se vést groteskní krajinou. Útesy a průrvy se proplétaly jako v bludišti, jímž jsem procházel podle toho, jestli se mi za nejbližším zákrutem postavila do cesty překážka, nebo se naopak otevírala cesta. Ano, měl jsem neodbytný pocit, že mé kroky vede tajemný osud. Obešel jsem převislou skálu, sklouzl po svahu porostlém křovisky, a nevšímaje si rozedrané košile a krvácejících dlaní, bez dechu jsem stanul na okraji srázu. Pode mnou se otevírala kotlina a uprostřed…

Cypřiše, ne olivovníky.

Nakupené balvany mezi nimi tvořily malou jeskyni.

Sjížděl jsem mezi ostružiníky a vůbec mi nevadilo, že mi trny rozdírají kůži do krve. Kamení mi ujíždělo pod nohama. Potlačil jsem zlou předtuchu, která se mi mihla myslí. Jen dolů, dolů.

Právě tuto kotlinu, skalami sevřený nálevkovitý útvar, jehož dno bylo poseto balvany mezi cypřiši a jeho stěny porostlé ostružiníkem, zachytil na svém obraze van Dorn. A nejen on, o totéž se pokusil – dvakrát – svým nešikovným štětcem i Myers. Ale čím je tohle místo tak uhranulo?

Odpověď se dostavila stejně rychle jako otázka. Uslyšel jsem to dříve, než jsem to spatřil, i když slovo „uslyšel“ nepopisuje můj vjem docela přesně. Zvuk byl tak slabý a tak vysoký, že téměř přesahoval práh slyšitelnosti. Zprvu jsem si myslel, že si nedaleko postavili hnízdo sršni. V jinak nehybném vzduchu kotliny jsem vnímal neznatelné vibrace. Něco mě píchalo za ušními bubínky, něco mě zasvědilo na kůži. Zvuk nebyl jednolitý, ve skutečnosti se skládal z mnoha identických sluchových vjemů, které se slévaly do kolektivního bzukotu včelího roje. Ale na to byl příliš vysoký. Ne bzukot, spíše vzdálený chór kvílivého jekotu.

Svraštil jsem obočí a pomalu se vydal k cypřišům. Svěděni na kůži zesílilo a píchání v uších bylo tak intenzivní, že jsem si musel přitisknout dlaně ke spánkům. Došel jsem tak blízko, že jsem viděl mezi stromy – a to, co jsem tak zřetelně spatřil, ve mně vyvolalo přímo děsivou paniku. Lapaje po dechu, zavrávoral jsem o několik kroků zpět.

Pozdě.

To, co se na mě vyřítilo z prostoru mezi stromy, bylo příliš malé a pohybovalo se příliš rychle, než abych to dokázal identifikovat.

Zasáhlo mě to do pravého oka. Mučivá bolest, jako kdyby mi sítnicí projela doběla rozžhavená jehla a pronikla až do mozku. Přitiskl jsem si pravou ruku k očím a nelidsky zařval.

Klopýtal jsem pozpátku, poháněn nesnesitelnou bolestí a šílenou hrůzou. Ale bodavá, žhavá bolest mi pronikala celou lebkou.

Podlomila se mi kolena. V posledním záblesku jasného vědomí jsem si uvědomil, že padám mezi ostružiny.

Když se mi konečně podařilo dojet do města, právě odbíjela půlnoc. I když mě už oči nepálily, hrůza mi stále svírala vnitřnosti. Ještě obluzený předchozí ztrátou vědomí jsem měl co dělat, abych zachoval jasnou hlavu, když jsem se sestry na příjmu v nemocnici ptal, kde bydlí Clarissa. Tvrdil jsem, že mě pozvala na návštěvu. Ospalá sestra se sice mračila, ale požadovanou informaci neodmítla. Hnán zoufalstvím jsem ujížděl ulicí dlážděnou kočičími hlavami.

V domku na udané adrese se svítilo. Zaklepal jsem. Clarissa neotevírala. Zabušil jsem vší silou. Konečně stín. Když se dveře otevřely, vřítil jsem se po hlavě do obývacího pokoje. Sotva jsem vnímal Clarissino tělo oděné do spodního prádla nebo otevřenou ložnici, kde se na posteli posadila vyděšená žena, přitiskla si k ňadrům deku, rychle vstala a přibouchla dveře.

„Co to má sakra znamenat? Co tady děláš?“ křičela Clarissa.

„Nikdo tě sem nezval! Co…“

Sebral jsem poslední zbytky sil a vypravil ze sebe: „Nemám čas ti něco vysvětlovat. Umírám hrůzou. Potřebuju tvou pomoc.“

Přitiskla si spodničku k tělu.

„Něco mě uštklo. Myslím, že jsem chytil jakousi nemoc. Pomoz mi to zastavit. Antibiotika. Protijed. Cokoliv, co tě napadne.

Třeba je to virus, třeba nějaká plíseň. Třeba to působí jako bakterie.“

„Co se stalo?“

„Říkám ti, na vysvětlování není čas. Kdybych požádal o pomoc v nemocnici, nepochopili by mě. Mysleli by si, že jsem zešílel jako Myers. Musíš tam se mnou. Musíš se postarat, aby do mě napíchali jakýkoliv lék, který by tu infekci, nebo co to je, zlikvidoval.“

Panika v mém hlase překonala její pochybnosti. „Hned se obleču.“

Když jsme spěchali do nemocnice, vylíčil jsem jí, co se mi stalo.

Clarissa hned z vrátnice zavolala lékaři. Zatímco jsme čekali, nakapala mi do očí dezinfekční prostředek a dala mi nějaký prášek na stále sílící bolest hlavy. Konečně lékař. Ospalý pohled rázem zpozorněl, když viděl, v jakém jsem stavu. Přesně jak jsem předvídal – zacházel se mnou jako s duševně nemocným. Křičel jsem na něj, ať do mě naláduje tolik antibiotik, kolik jich snesu. Clarissa se postarala, aby mi nepíchl jen sedativa. Použil všechny dostupné a vzájemně snesitelné kombinace léků. Kdybych si myslel, že mi to pomůže, vypil bych i lučavku královskou.

Co jsem spatřil mezi cypřiši? Malinká zející ústa a drobná svíjející se tělíčka, stejně malá a stejně splývající s okolím jako na van Domových obrazech. Teď už vím, proč van Dorn zakomponoval své šílené vize do reality. Nakonec tedy nebyl impresionista. Přinejmenším Cypřiše v kotlině nelze pokládat za impresionistický obraz. Jsem přesvědčen, že Cypřiše jsou první plátno, které namaloval poté, co utrpěl poranění mozku. Skutečně namaloval to, co na jedné ze svých procházek viděl. Jak nemoc postupovala, viděl zející ústa a svíjející se těla jako příkrov na všem, na co se podíval. V tomto smyslu slova tedy také nebyl impresionistickým malířem. Pro něj ta zející ústa a svíjející se těla ve všech pozdějších krajinách, které namaloval, skutečně existovala. Dokud mu to nemocný mozek dovolil, van Dorn maloval to, co pokládal za realitu. Svou tvorbou se tedy řadil mezi realisty.

Já to vím, věřte mi. Protože ty léky nezabraly. Mám stejně nemocný mozek jako van Dorn… nebo Myers. Snažil jsem se pochopit, proč nezpanikařili, když je to něco zasáhlo, proč neběželi do nemocnice a nenaléhali na lékaře, aby jim pomohli, aby zjistili, co se jim stalo. A dospěl jsem k závěru, že van Dorn tak zoufale toužil po vizi, která by probudila k životu jeho obrazy, že ochotně a rád snášel i tu nezměrnou bolest. A Myers tak zoufale toužil pochopit van Dorna, že když utrpěl stejné zranění, rozhodl se z vlastní vůle podstoupit riziko, jen aby se ještě více ztotožnil se subjektem svého zájmu, a teprve až bylo pozdě, si uvědomil, jak fatální chyby se dopustil.

Oranžová znamená úzkost, modrá šílenství. Jak hlubokou pravdu ta slova skrývají. Neznámá infekce, která postihla můj mozek, ovlivnila i mé vnímání barev. Oranžová a modrá stále více zastiňují ostatní barvy, o nichž vím, že tam přece jsou. Nemám však na vybranou. Jiné barvy nevidím. Mé obrazy přetékají oranžovou a modrou.

Mé obrazy. Rozřešil jsem i další záhadu. Vždycky mě uvádělo v úžas, kde se vzal ten příval tvůrčí energie, který van Dornovi umožnil namalovat za jediný rok osmatřicet mistrovských pláten.

Dnes již znám odpověď. Zející ústa a svíjející se těla, oranžová úzkost a modré šílenství v mé hlavě způsobují obrovský přetlak a kruté bolesti hlavy. Zkusil jsem všechno, jen abych si ulevil, abych se jich zbavil. Od demerolu jsem se propracoval až k morfiu. Každý lék zprvu zabíral, ale jen na chvíli. A pak jsem zjistil, co van Dorn pochopil a o co se Myers alespoň pokusil. Když tu nemoc namalujete, částečně ji ze sebe dostanete. Na chvíli. A pak malujete ještě víc a ještě rychleji, jen abyste zmírnili bolest. Jenže Myers nebyl umělec.

Nemoc nenašla žádný ventil a postoupila do závěrečného stadia v několika týdnech, a ne až po roce jako u van Dorna.

Ale já jsem umělec – alespoň jsem v to kdysi doufal. Zvládl jsem techniku, ale chyběla mi vize. Dnes, bůh mi pomáhej, ji mám.

Nejdřív jsem namaloval cypřiše a jejich tajemství. Imitace van Domova originálu. Ale odmítám trpět zbytečně a bezúčelně. Živě si vzpomínám na krajinky ze Středozápadu, které jsem maloval na akademii.

Zemitá iowská krajina. Snaha vyvolat v pozorovateli dojem úrodné země. V oné době byly výsledky ubohé. Dnes ne. A těch dvacet pláten, které jsem dosud namaloval, rozhodně nelze považovat za napodobeniny van Domova stylu. Je to má vlastní tvorba. Jedinečná.

Kombinace mé nemoci a mých prožitků. Za přispění mocné čarodějky paměti maluju řeku, která protéká Iowa City. Modře. Maluju kukuřičná pole, která se vlní kolem města až k obzoru. Oranžově. Maluju svou nevinnost. Své mládí. A mezi nimi se skrývá má poslední životní zkušenost. Ošklivost skrytá uprostřed krásy. Hrůza hnisající v mém mozku.

Clarissa mě nakonec seznámila s místní legendou.

Kdysi ve středověku, krátce po založení La Verge, vyprávěla, se z nebe snesl meteor. Rozjasnil noc a vybuchl na kopci severně od města. Vyšlehly plameny a zakously se do stromů. Bylo pozdě a pád meteoru vidělo jen několik místních obyvatel. Místo dopadu bylo příliš daleko, než aby se tam těch pár svědků rozběhlo hned v noci hledat kráter. Ráno se kouř rozptýlil a žhavé uhlíky vyhasly. Svědkové se sice pokusili meteor hledat, ale tehdy dnešní silnice ještě neexistovaly a pátrání v divokých lesích a skalách bylo tak komplikované, že se většina brzo vzdala. Jen málo z toho mála svědků vytrvalo.

A ti úspěšní z onoho mála, ti, kterým se podařilo pátrání zdárně završit, dovrávorali do městečka z posledních sil a blábolili něco o drobných zejících ústech a stěžovali si na úporné bolesti hlavy. Klacky ryli do hlíny znepokojující obrazy a nakonec si vypíchli oči. V následujících staletích, jak praví legenda, k podobnému sebezmrzačení došlo pokaždé, když se někdo vrátil z výpravy za kráterem v kopcích na sever od města. Všechno neznámé v sobě skrývá tajemnou moc a severní vrchovina postupně získala tak špatnou pověst, že ji lidová tradice obestřela rouškou posvátného tabu. Nikdo z místních obyvatel si už nedovolil přiblížit se k místu, kde se podle legendy bůh dotkl země svou kouzelnou hůlkou. Poetický popis dopadu zářícího meteoru. La Verge. Hůlka.

Odmítám závěr, který snad napadl už každého z vás, že meteor nesl spory, které se pak v kráteru, z něhož se po staletích stala kotlina porostlá cypřiši, rozmnožily. Ne – podle mě byl meteor sice příčinou, ale nikoli už důsledkem. Já jsem totiž mezi cypřiši spatřil jeskyni. To z ní se ta drobná ústa a kroutící se těla – bože, ten kvílivý nářek! – vyřinula. Těla, která se tiskla k cypřišům a zavířila šílenou úzkostí, když padala zpátky do jámy, vzápětí nahrazena jinými úzkostí šílenými dušičkami, které jeskyně vyvrhla.

Ano. Duše. Protože já trvám na tom, že meteor byl pouze příčinou.

Důsledkem podle mě bylo otevření pekla. Ta drobná kvílející ústa patří zatracencům, prokletým, stejně jako jsem prokletý i já.

Zoufale toužící přežít, toužící uniknout z věčné cely, které říkáme peklo, vrhl se na mě vyděšený hříšník. Zasáhl mě do oka a poranil mi mozek, bránu do duše. A má duše teď hnisá. Maluju, abych z ní odstranil hnis.

Také mluvím. Trochu to pomáhá. Clarissa má slova zapisuje a její milenka mi hladí ramena.

Mé obrazy jsou nádherné. Jednou budu považován za génia, jak jsem o tom vždycky snil.

Za takovou cenu.

Bolest hlavy se stále stupňuje. Oranžová na mých plátnech je stále ostřejší, modrá děsivější.

Dělám, co můžu. Přece mám více sil, povzbuzuju se, než Myers, který vydržel pár týdnů. Van Dornovi to trvalo rok. Tvůrčí génius je snad dán silou přežít.

Mozek mi otéká. Hrozí, že prorazí lebku. Zející ústa rozkvétají.

Ta bolest! Neustále si říkám, že musím být silný. Ještě jeden den. Ještě jeden výbuch energie, ještě jeden dokončený obraz.

Zahrocený konec štětce neodolatelně láká. Cokoliv, co prořízne ten kypící mentální přetlak. Rád si propíchnu oči, jen abych dosáhl úlevy od strašlivé bolesti. Ale musím vydržet.

Na stolku po mé levici čekají nůžky.

Ale dnes ještě ne. Ani zítra.

Překonám van Dorna.

NÁDHERNÉ PŘEROSTLÉ VLASY HROBŮ

Po Mattově smrti v červnu 1987 jsem se zhroutil. Sledování jeho bolestivého slábnutí den po dni, měsíc co měsíc, oslabilo tu část mého mozku kontrolující stres. Vypínač zaběhnutého pohybu v kruhu se rozbil. Nepomáhalo nic z toho, co jsem zkusil – procházky, sledování televize, čtení, jídlo –, mé tělo bylo neustále ve stavu pohotovosti.

Chemikálie způsobující stres se ve mně neukázněně proháněly.

Opětovně mě postihovaly záchvaty panického strachu. S vířící myslí a splašeně bušícím srdcem jsem mohl pouze tak ležet na zádech a zírat do stropu.

Díky lásce své rodiny a přátel jsem postupně začal šplhat z temnoty. Ale tříletá pauza mezi vydáním Svazku noci a mlhy v roce

1987 a Páté profese v roce 1990 působila jako černá díra, jež mě málem pohltila. A ještě déle mi trvalo vrátit se ke krátkým povídkám.

Neobvyklá technika vyprávění následujícího příběhu odráží můj tehdejší duševní stav. Pokud jste někdy brali lekce tvůrčího psaní, pak víte, že existují tři hlavní postupy pro vyprávění příběhu: první osoba, třetí osoba s omezenými znalostmi a třetí osoba vševědoucí.

Každý typ má své výhody i nevýhody. Ale je zde také čtvrtý postup, ten, který se skoro nikdy nepoužívá pro své omezené hranice možností: druhá osoba. Místo „já“ nebo „on“ či „ona“ vypráví autor jako „ty“. Je to nezvyklé a obtížné, avšak proč to nezkusit? napadlo mě. Jen jednou. Abych porušil tabu. A abych ještě pomohl nedostatku konvence, rozhodl jsem se používat přítomný čas. To ale účelově. Koneckonců, způsob, jakým je povídka vyprávěna, by měl mít něco společného s jejím námětem. V této je hlavní hrdina tak ohromen tím, čím prochází, že se cítí izolován od svého já a přemýšlí sám o sobě jako o „ty“. Hrůzy minulých dní ho v jeho trýzněné mysli nepřetržitě pronásledují až do současnosti. „Nádherné přerostlé vlasy hrobů“ získala ocenění Asociace spisovatelů hororů za nejlepší povídku roku 1991.

Nedbaje deště, znovu jsi šel na hřbitov a ignoroval prudké poryvy studeného podzimního vetru, dorážející i pod tvým skloněným deštníkem, a zmáčené olivově hnědé listy unášené větrem přímo proti tvým promočeným kalhotám a botům.

Dva hroby. Zachvěješ se a zamrkáš přes slzy na čerstvě položené drny. Nejsou zde žádné náhrobky. Nebudou tu ještě rok. Ty si však představuješ, jak budou vypadat popisky, data narození odlišná, data úmrtí – bůh ti pomáhej – shodná. Šimon a Ester Weinbergovi.

Tvoji rodiče. Potichu deklamuješ modlitby kadíš, které Rabi Goldstein přednášel na pohřbu. Ztráceje sílu, obrátíš se, aby ses mohl plahočit k deštěm bičovanému autu, odhodit deštník na sedadlo spolujezdce a bouchnout do tlačítka označeného jako rozmrazoval, ve snaze ovládnout rozklepané ruce a nějak potlačit vztek, který ti zdvihá hruď, žal, jenž ochromuje srdce.

S očima oteklýma pláčem se ti podaří dorazit domů. Pozůstalost u Michiganského jezera severně od Chicaga, honosný dům, vypadá strašidelně, prázdně bez těch pravých majitelů. Projdeš obrovskou vstupní halou a vstoupíš do pracovny obložené dubovým dřevem.

Jedna ze stěn je lemována knihami, další fotografiemi tvého drahého otce, jak si potřásá rukama s místními i státními hodnostáři, dokonce s prezidentem. Sotva se posadíš za velký těžký pracovní stůl k třídění písemností svého otce, těch zbývajících dokumentů z nerozpečetěné bezpečnostní schránky rodičů v bance, tvá žena se objeví ve vchodu do pracovny, šálek kávy v rukou. Opře se o stěnu a mračí se stejně, jako když jsi uposlechl to opakované, tak silné nutkání vrátit se – znovu – na hřbitov.

„Proč?“ zeptá se.

Vzhlédneš od dokumentů. „Není to zřejmé? Cítím potřebu být s nimi.“

„To jsem neměla na mysli,“ odpovídá Rebeka. Je jí čtyřicet devět, je vysoká, s hnědými vlasy, úzkým obličejem a zamyšlenýma očima. „Všechna ta práce, kterou děláš. Všechny ty listiny a ta setkání.

Všechny ty telefonáty. Nemůžeš si odpočinout? Vypadáš příšerně.“

„Jak můžu kruci vypadat? Otec měl rozdrcený hrudník. Matčina hlava byla… Ten opilý zmetek, co do nich narazil, vyvázl jen s několika stehy.“

„To jsem neměla na mysli,“ zopakuje Rebeka. Dvěma rukama, obě se jí třesou, pozvedá šálek ke rtům. „Nezaměňuj upřímný soucit za obviňování. Máš veškeré právo vypadat příšerně. Je dost zlé ztratit jednoho rodiče, nemluvě o obou najednou, a způsob, jakým zahynuli, byl…“ zatřese hlavou, „hnusný. Ale co ty děláš, tvá nutkání k… Obávám se, že toho na sebe budeš nakládat tolik, až zkolabuješ. Netýrej se. Tvůj otec určil vykonavatele závěti a záležitostí dědictví, dokonale kvalifikovaného právníka ze své firmy. Nechej toho muže dělat jeho práci. Připouštím, jsi obdivuhodný advokát, ale právě teď je čas přenechat tu zodpovědnost někomu jinému. Pro boha svatého, Jákobe – a pokud ne pro boha, pak pro mě –, odpočiň si.“

Povzdechneš si s vědomím, že to myslí dobře a chce pro tebe jen to nejlepší. Ale ona nechápe: potřebuješ být zaneprázdněn, potřebuješ obracet svou pozornost k maličkostem, neboť tvá mysl by praskla, uvědomit si plně zděšení a bolest nad ztrátou rodičů.

„Už to mám skoro hotové,“ řekneš. „Jen několik dokumentů z bezpečnostní schránky. Slibuju, že potom se pokusím odpočívat.

Vana by možná… Bože, pořád nemohu uvěřit… tak moc postrádám…

Nalij mi skotskou. Mám dojem, že potřebuju znecitlivět nervy.“

„Dám si s tebou.“

Jak Rebeka přechází místnost směrem k baru s alkoholem, sklopíš zrak k další listině: vybledlá kopie tvého rodného listu. Zavrtíš hlavou. „Táta schovával všechno, Fanatik uchovávání.“ Sladký tón tvého hlasu je okořeněn hořkou příchutí, hrdlo se ti stahuje rozrušením.

„To proto se jeho pozůstalostí prochází tak ztěžka. Je obtížné určit, co je důležité, co je citové a co je jen…“

Letmo pohlédneš na další papír, už už jej odložíš, znovu prohlédneš, svraštíš obočí, v žaludku pocit, jako by ti tam zamrzla udice, a zamumláš: „Bože.“ Tvůj dech tě zrazuje.

„Jákobe?“ tvá žena se obrátí od nalévání skotské, chvatně položí láhev a spěchá k tobě. „Co se stalo? Tvůj obličej. Jsi bledý jako…“

Nepřestáváš zírat na dokument s pocitem, jako by tě někdo pěstí udeřil do žeber a vyrazil ti dech. Rebeka se sklání vedle tebe a hladí tvou tvář. Polkneš a konečně se dokážeš nadechnout. Já…“

„Co? Jákobe, pověz mi o tom. Co se děje?“

„Musí to být nějaký omyl.“ Ukážeš na doklad.

Rebeka jej spěšně pročte. „Nerozumím tomu. Je to samá právnická fráze. Žena se zaručuje dát dvě děti k adopci, tohle to znamená?“

„Ano.“ Mluvit ti dělá potíže. „Podívej se na datum.“

„Patnáctého srpna devatenáct set třicet osm.“

„Týden před mými narozeninami. Stejný rok.“ Tvůj hlas zní sípavě.

„No a co? To je jen shoda náhod. Tvůj otec se zabýval všemi možnými právními záležitostmi a pravděpodobně také adopcí.“

„Jenže on by neuchovával přísežné prohlášení s osobními listinami v soukromé bezpečnostní schránce. Tady dole, podívej se, kde to bylo notářsky ověřeno.“

„Redwood Point, Kalifornie.“

„Správně,“ řekneš. „A teď to srovnej tadyhle s tou kopií mého rodného listu. Jako místo narození se uvádí…“

„Redwood Point, Kalifornie,“ hlesne Rebeka.

„Pořád se ti to jeví jako pouhá shoda náhod?“

„Musí být. Jákobe, už dlouho jsi pod velkým tlakem, ale tímhle náporem na nervy se nemusíš zabývat. Ty víš, že nejsi adoptovaný.“

„No, to je…“

Netrpělivě pohneš rukama.

„Chci říct… člověk o něčem takovém zkrátka nepochybuje,“ tvrdí Rebeka.

„Proč?“

„Protože tví rodiče by ti o tom řekli.“

„Proč? Jestli to nebylo nezbytné, proč by podstupovali riziko mého pohoršení? Nebylo pro ně lepší nechat to být?“

„Poslouchej mě, Jákobe. Dovoluješ své představivosti, aby tě ovládla.“

„Možná.“ Vstaneš. Na vratkých nohách dojdeš k baru a doliješ nápoje, které začala připravovat Rebeka. „Možná.“ Dáš si malý doušek alkoholu. Úmyslně sis namíchal silnou dávku; pálí tě v krku.

„Ale s jistotou to vědět nebudu, že? Pokud ovšem nezjistím, proč můj otec schovával adopční smlouvu té ženy se svými soukromými lejstry, a jak se to přihodilo, že jsem se narodil jen o týden později a na tom samém místě, kde ta žena podepsala soudní svolení k adopci.“

‚A co?“ Rebeka si otře čelo. „Nechápeš to? Neznamená to žádný rozdíl! Tví rodiče tě milovali. Tys miloval je. Připusťme, navzdory bůhví jak malé pravděpodobnosti, připusťme, že tvá podezření se ukážou jako pravdivá. Co se tím změní? Tvůj zármutek to nezmírní.

Neovlivní to celoživotní lásku.“

„Mohlo by to ovlivnit spoustu věcí.“

„Podívej, dopij svou skleničku. Je pátek. Ještě máme dost času zajít do synagogy. Jestli jsi kdy potřeboval soustředit se na svou duši, pak je to právě teď.“

S pocitem mučivé úzkosti polkneš třetinu sklenky. „Podívej se znovu na tu adopční smlouvu. Žena souhlasí s tím, že se vzdá dvou dětí. Jestli jsem byl adoptován, pak to znamená, že někde ve světě mám bratra nebo sestru. Dvojče.“

„Které je ti naprosto cizí. Jákobe, být bratrem nebo sestrou vyžaduje víc než jen biologickou spojitost.“

Žaludek sebou cukne, když dopiješ zbytek alkoholu. „Nepřestávej sledovat ten tiskopis. Vespod. Jméno té ženy.“

„Mary Duncanová.“

„Skotka.“

„A?“ otáže se Rebeka.

„Jít do synagogy? Přemýšlej o tom. Už jsi někdy slyšela o Skotovi, který… Možná jsem se nenarodil jako Žid.“

Obyčejně povislá kůže obličeje tvého strýce je zmatkem napnutá.

„Adoptován? Co tě, pro všechno na světě, přimělo k domněnce, že…“

Sedíš vedle něj na pohovce v jeho obývacím pokoji, objasňuješ mu svá podezření a ukazuješ mu listiny.

Čelo poseté stařeckými vráskami se svraští. Zavrtí holou hlavou.

„Shoda náhod.“

„To tvrdí i má žena.“

„Pak ji poslechni. A poslechni mě. Jákobe, s tvým otcem jsme si byli blízcí, jak jen dva bratři mohou být. Neměli jsme před sebou žádná tajemství. Žádný z nás neudělal zásadní rozhodnutí, aniž by se nejdřív zeptal na názor toho druhého. Když se Šimon – nechť odpočívá v pokoji – rozhodl vzít si tvou matku, projednal to se mnou dlouho před tím, než to oznámil rodičům. Věř mi, důvěřuj mi, kdyby s Ester plánovali osvojit si dítě, mně by o tom řekl.“

Vydechneš, přeješ si uvěřit, ale pochybnosti tě mučí dál. „Tak proč…“ V lebce ti hučí.

„Dopověz to, Jákobe.“

„Dobrá, předstírejme, že uložení těchto listin spolu s dokumenty mých rodičů v bezpečnostní schránce v bance opravdu je shoda náhod. Předstírejme, že ty záležitosti spolu nijak nesouvisí. Ale proč?

Pokud je mi známo, táta žil vždycky tady v Chicagu. Nikdy dřív mě to nenapadlo, ale proč jsem se narodil v Kalifornii, a ne tady?“

Tvůj strýc se napřímí, aby se mohl lépe soustředit. Utrápeně pokrčí rameny. „Bylo to tak dávno. Devatenáct set,“ přes brýle upírá zrak na tvůj rodný list, „třicet osm. Tolik let. Je těžké si vzpomenout.“

Odmlčí se. „Tvá matka i otec velmi toužili po dětech. Tohle si pamatuju. Ale ať se snažili sebevíc… Nakonec docela ztratili naději.

A pak jednou odpoledne přišel do mé kanceláře a celý zářil. Poradil mi, ať si na zbytek odpoledne vezmu volno. Měli jsme co slavit. Tvá matka otěhotněla.“

Při pomyšlení na rodiče a na to, jak moc ti chybí, tě rozechvěje smutek. Ale i když zadržuješ slzy, nemůžeš si pomoct, abys neřekl:

„To stále nevysvětluje, proč jsem se narodil v Kalifornii.“

„Dostávám se k tomu.“ Tvůj strýc si mne scvrklou bradu.

„Ano, už si… Devatenáct set třicet osm. Nejhorší období deprese už bylo za námi, nicméně doba byla pořád zlá. Tvůj otec prohlásil, že s přicházejícím děťátkem potřebuje vydělávat víc peněz. Měl dojem, že Kalifornie – Los Angeles – nabízí lepší příležitosti. Pokoušel jsem se mu to vymluvit. Během dalšího roku, tvrdil jsem, se Chicago odrazí ode dna. Kromě toho se musel otravovat se získáním oprávnění, aby vůbec mohl v Kalifornii provozovat právnickou praxi. Ale on trval na svém. No, samozřejmě jsem měl pravdu. Chicago se vskutku brzo odrazilo ode dna. Co víc, jakmile k tomu došlo, tvého otce ani matku už Los Angeles nelákalo, a tak se po šesti nebo sedmi měsících vrátili, krátce poté, co ses narodil.“

‚Ale to stále…“

„Co?“

„Los Angeles není Redwood Point,“ řekneš. „Nikdy jsem o tom místě neslyšel. Co dělali mí rodiče tam?“

„Ach, to.“ Tvůj strýc pozvedne úzké bílé obočí. „Žádná záhada.

Redwood Point je letovisko při pobřeží. V srpnu bylo v LA nesnesitelné horko. Čím blíže byla tvá matka porodu, tvůj otec usoudil, že by se měla zdržovat někde mimo ta vedra, blízko moře, kde jí bude prospívat svěží vzduch. A tak si udělali něco jako prázdniny a ty ses narodil tam.“

„Ano,“ přisvědčíš. „Naprosto logické. Nic záhadného. Až na to…“ Ukážeš směrem ke kávovému stolku. „Proč si můj otec schovával dohodu té ženy o adopci?“

Tvůj strýc zvedne podrážděně ruce pokryté jaterními skvrnami.

„Oy vay. Podle toho, co víme, se v Redwood Point věnoval nějakým právním záležitostem. Aby snáze zaplatil pobyt tvé matky v nemocnici a účty lékařům. Když se přestěhoval zpět do Chicaga, mohlo se stát, že se mu nějaké obchodní papíry pomíchaly s těmi osobními.

Náhodou se všechno týkající se Redwood Pointu smíchalo dohromady.“

„A můj otec si toho omylu nikdy nevšiml, bez ohledu na to, kolikrát musel procházet svou bezpečnostní schránku? Dělá mi potíže uvěřit…“

„Jákobe, Jákobe. Minulý měsíc jsem byl v bance u své bezpečnostní schránky a našel jsem státní pokladní poukázku, o které si ani nepamatuju, že bych ji byl kupoval, natož ukládal do schránky. Přehlédnutí se stávají.“

„Můj otec byl ten nejpořádnější člověk, jakého jsem kdy poznal.“

„Bůh ví, že ho miluji, a bůh ví, jak mi chybí.“ Tvůj strýc se kouše do bledého spodního rtu, pak se namáhavě nadechne, přemožen dojetím. „Ale nebyl dokonalý a životnění uspořádaný. Asi se nikdy s jistotou nedovíme, jak se ten dokument dostal k jeho soukromým listinám. Ale jedno vím určitě. Můžeš se na to spolehnout.

Jsi skutečné dítě Šimona a Ester. Nejsi adoptovaný.“

Zíráš na podlahu a přikývneš. „Děkuju.“

„Nemusíš mi děkovat. Teď jdi pěkně domů, odpočiň si. A přestaň tolik přemýšlet. To, co se stalo Šimonovi a Ester, šokovalo nás všechny. Budeme je ještě dlouho postrádat.“

„Ano,“ odpovíš, „ještě dlouho.“

„A Rebeka? Jak se…“

„Jako já. Pořád nemůže uvěřit, že jsou mrtví.“

Strýcovy vyhublé prsty pevně sevřou tvou ruku. „Od pohřbu jsem neviděl ani jednoho z vás. Je důležité, aby se rodina semkla k sobě. Co kdybyste se oba zastavili na medový koláč na Ros hašana?“

„Rád bych, strýčku. Ale je mi velmi líto, budu mimo město.“

„Kam pojedeš?“

„Do Redwood Pointu.“

Největší letiště nejblíže cíle tvé cesty je v Saň Franciscu. Vypůjčíš si auto a ujíždíš na jih podél pobřeží, míjíš Carmel a Big Sur. Zcela pohlcen účelem výpravy, sotva vnímáš dramatickou scenerii: jedle ošlehané větrem, rozeklané útesy, bílé čepice vln tříštících se o břeh.

Ptáš se sám sebe, proč jsi jenom nezavolal na úřady v Redwood Pointu, nevysvětlil, že jsi právník z Chicaga, a nepoptal se na informaci, kterou potřebuješ k vyřízení pozůstalosti. Proč se cítíš nucen urazit celou tu dlouhou cestu do města tak malého, že se nedá najít ani v Hammondově autoatlase a objevit ho bylo možné pouze v městské knihovně v Chicagu na obrovské mapě Kalifornie? A co se té záležitosti týká, proč se vůbec cítíš nucen dělat cokoliv? Jak tvá žena, tak i tvůj strýc tě přemlouvali, abys tu záležitost nechal být.

Nejsi adoptovaný, ujišťovali tě, a i kdybys byl, jaký by v tom byl rozdíl? Odpověď tě znepokojuje. Za prvé, mohl bys mít sourozence, dvojče, a teď, po ztrátě svých rodičů, cítíš naléhavou potřebu zaplnit prázdné místo po jejich odchodu objevením člena rodiny, o němž jsi dosud neměl ani ponětí. Za druhé, trpíš určitým druhem krize středního věku, ovšem ne v obvyklém smyslu slova. Žít tolik dlouhých let a vůbec nepoznat své pravé rodiče v tobě podněcuje pocit nejistoty o vlastní identitě. Ano, miloval jsi ty rodiče, které jsi znal, ale současná opuštěnost ve vratké nejistotě tě zoufale nutí pátrat po pravdě. Jedné, nebo druhé. Buď budeš moci pustit z hlavy podezření, že tě adoptovali, nebo se smíříš s tím, že se potvrdí. Ale teď, nebýt si jistý ničím, to tě pod tíhou dvojitého zármutku dohání k šílenství. A za třetí, nejpádnější důvod, krize identity. Zoufale toužíš zjistit, jestli po celoživotní… po obřízce, po všech těch lekcích hebrejštiny, po svém bar micvah, po pátečních večerech v synagoze, po úzkostlivém dodržování náboženských svátků… po židovském životě… jestli po tom všem ses nenarodil jako pohan. Opakuješ si, že být Židem nemá nic společného s rasou a geny, je to záležítost kultury a náboženství. Ale hluboko v srdci jsi o sobě vždy hrdě uvažoval jako o opravdovém, pravém Židovi, a tvé vědomí sebe sama se cítí ohroženo. Kdo vlastně jsem? přemýšlíš.

Zvyšuješ rychlost a dumáš nad absurdním tvrdohlavým odmítáním Rebečina návrhu, že sem pojede s tebou. Proč jsi trval na tom jet sám?

Protože, zjišťuješ s nelítostným odhodláním.

Protože nechci, aby mě někdo držel zpátky.

Pacifická pobřežní dálnice se stáčí podél skalnatých útesů. Zakrslé, deformované jedle se v rozsedlinách upínají k mělké půdě a bojují o přežití. Nápis na počasím poznamenané tabuli stroze oznamuje REDWOOD POINT. Se stejnou strohostí napravo pod sebou spatříš město a jeho budovy, ponuré i z té vzdálenosti, nenatřené stavby se rozprostírají kolem zálivu, z jehož středu vybíhá do oceánu zpola zničené molo. Jedinou krásou je třpyt odpoledního slunce na bílých čepicích zpěněných vln.

Žaludek máš jako na vodě. Redwood Point. Letovisko? Tak to aspoň tvrdil tvůj strýc. Možná v osmatřicátém, pomyslíš si. Teď už ne. A jak míříš pryč z dálnice a lehce sešlapáváš brzdový pedál, šněruješ dolů hrbolatou úzkou cestou lemovanou ještě nižšími a pokroucenějšími jedlemi směrem k pochybnému zašlému městu, kde jsi podle tvého rodného listu přišel na svět, cítíš se prázdný. Projíždíš kolem zchátralého, prkny pobitého hotelu. Na hřebenu, z něhož máš výhled na celé město, si všimneš zřícených, na uhel spálených zbytků něčeho, možná býval další hotel, a znechuceně docházíš k závěru, že tvá žena a strýc měli pravdu. Tahle zdlouhavá, únavná cesta byla zbytečná. Tolik let. Přízrak města, jež kdysi mohlo být proslulé. Tady odpovědi nikdy nenajdeš.

Povrch prašné silnice se vyrovnal a ta dále vede kolem rozpadlých budov ke kostře mola. Zaparkuješ vedle nějaké dřevěné chatrče, vystoupíš a vdechneš slaný mořský vzduch. Jakýsi starý muž sedí zabořený v křesle na několika bezpečných prknech v přední části mola.

Poslušen svého popudu, přistoupíš k němu, kroky skřípají po ulitách mořských ústřic a kamíncích. „Promiňte,“ řekneš.

Starý muž je k tobě otočený zády a zírá na oceán. Hnilobný zápach – mrtvé ryby podél pobřeží – tě štípá v nose.

„Promiňte,“ zopakuješ.

Starý muž se pomalu otočí. Zdvihne svraštělou hlavu – ze zvědavosti, nebo z nepřátelství?

Položíš mu otázku, která tě napadla cestou dolů úbočím. „Proč se tohle město jmenuje Redwood Point, Sekvojový výběžek? Takhle na jihu žádné sekvoje nerostou.“

„Díváte se na ně.“

„Nechápu, co tím…“

Starý muž ukáže na ruiny mola. „Ty prkna jsou vyrobený ze sekvojí. V dobách svý vrcholný slávy,“ – usrkne z plechovky piva –

„bejvávalo krásný. Způsob, jakým čnělo v zálivu, tak pyšně.“ Nostalgicky si povzdechne. „Redwood Point.“

„Je tady nemocnice?“

„Nemocnej?“

„Jen zvědavý.“

Stařec zamhouří oči. „Nejbližší špitál je čtyrycet mil vzhůru po pobřeží.“

„A co nějaký doktor?“

„Bejvával. Heleďte, proč maj tolik votázek?“

„Už jsem vám řekl, jsem zvědavý. Je tady soudní budova?“

„Vypadá todle snad jako panský sídlo? Bejvali jsme něco. A teď jsme…“ Stařec hodí plechovkou od piva k odpadkovému koši.

Netrefí se. „Sračka.“

„No a co takhle… Máte nějakou policejní jednotku?“

„Jasně. Šerifa Kitricka.“ Starý muž si odkašle. „Je tu pro všechny dobrý lidi. Ne že bysme ho potřebovali. Tady se nic neděje.

Proto taky nemá žádný pomocníky.“

„Kde bych ho našel?“

„To je jednoduchý. Toudle dobou v Redwood baru.“

„Mohl byste mi říct, kde…“

„Za váma.“ Stařec otevírá další plechovku piva. „Vemte to doleva.

Je to jediný trochu slušný místo.“

Redwood bar na popraskané betonové silnici nad pláží je zvnějšku pobitý čerstvým sekvojovým dřevem, a tak se přilehlé budovy zdají ještě omšelejší. Projdeš dveřmi s malůvkou kotvy a máš pocit, že jsi vstoupil do obchodu s rybářským náčiním nebo se nalodil na rybářskou bárku. V rohu stojí rybářské pruty. Na stěně visí síť lemovaná bójkami. Rozličné navigační přístroje, sextant, kompas a další, které neumíš pojmenovat, všechny se zdají být starodávné i přes svůj blýskavý lesk, leží na polici vedle naleštěného vybledlého kormidla, jež je zavěšeno za barem. U každého masivního hranatého stolu je kapitánský můstek.

Tvou pozornost zaujmou hlasy ozývající se z pravého rohu. Pět sedících mužů tam hraje karty. Světlo nad jejich stolem halí závoj cigaretového kouře. Jeden z těch mužů – padesátník se širokým hrudníkem, krátkými pískově světlými vlasy a zdravou pletí – má na sobě policejní uniformu. Zkoumá své karty.

Jeden z jeho společníků zavolá na výčepního: „Rayi, ještě jedno pivo, jo? Co ty, Hanku?“

„Je teprve za deset pět. Ještě jsem ve službě,“ odpoví policista a vyloží karty. „Fulhaus.“

„Zatraceně. Na to nemám.“

„Je to sakra lepší než postupka.“

Všichni muži hodí své karty na stůl.

Policista shrábne čtvrťáky. „Moje hra. Sedmikartový stud poker.“

Jak míchá karty, zašilhá tvým směrem.

Výčepní položí piva na stůl a přistoupí k tobě. „Co si dáte?“

„Ach, třeba dvojitou sodu,“ objednáš si. „Já… Vlastně, rád bych mluvil se šerifem Kitrickem.“

Policista se podívá ještě více úkosem, když zaslechne tvou žádost.

„Něco naléhavého?“

„Ne. Ne tak docela,“ pokrčíš v rozpacích rameny. „Tohle se stalo před mnoha lety. Myslím, že to ještě chvíli počká.“

Policista se zamračí. „Tak to dokončíme tuhle rundu, jestli vám to nevadí.“

„Dejte se do toho.“

U baru zaplatíš za pití a usrkneš. Když se otočíš ke stěně na druhou stranu, všimneš si fotografií. Jsou jich tucty, zažloutlých, pomačkaných a vybledlých obrázků. Ale i z dálky poznáš, co ty fotografie zachycují, a tak se odhodlaně, potlačuje chvění, vydáš k nim.

Redwood Point. Fotografie zobrazují letovisko v rozkvětu, dobu před padesáti šedesáti lety. Automobiloví veteráni září novotou na kdysi hladce dlážděném povrchu rušné silnice. Pláž přeplněná výletníky ve staromódních plavkách. Působivé dlouhé molo lemováno rybáři. Záliv posetý loděmi. Chodci se potulují po dlážděných chodnících a pozorují výkladní skříně nebo ukazují směrem k oceánu.

Někteří pojídají párek v rohlíku nebo cukrovou vatu. Všichni jsou velmi dobře ustrojeni a domy s nablýskanými okny vypadají čistě.

Období hospodářské krize, bleskne ti hlavou. Ne všichni však byli bez práce a ti finančně zabezpečení tady hledali únik před letním vedrem a špínou velkoměst. Velkolepý hotel – hosté držící sklenice mraženého mléčného koktejlu nebo ovívající se vějíři na prostorné terase – je nepochybně ta zchátralá zřícenina, kterou jsi zahlédl po cestě sem. Jiná budova, nákladná, se štíty a špicemi ve viktoriánském stylu, stojí na hřebenu nad městem, asi ty spálené zbytky, kterých sis všiml dříve. Přízraky. Zavrtíš hlavou. Už je to dlouho, co většina lidí z těchto fotografií umřela, a budovy s nimi, jenom ještě nepopadaly.

Jaká škoda, přemýšlíš. Co se tady stalo? Jak mohl být čas k tomuto místu tak krutý?

„Kdysi bylo opravdu půvabné,“ slyšíš za sebou chraplavý hlas.

Otočíš se k šerifu Kitrickovi a povšimneš si sklenice piva v jeho ruce.

„Po páté. Konec služby,“ oznámí. „Dík, že jste mě nechal dokončit tu hru. Čím můžu sloužit? Něco o dávných časech jste říkal?“

„Ano. O dobách, kdy byly pořízeny tyto fotografie.“

Šerif zaostří pohled. „Ale?“

„Mohli bychom si někde promluvit? Jde o dost osobní záležitost.“

Šerif Kitrick ukáže rukou. „Mám kancelář vedle.“

Je cítit zatuchlinou. V rohu visí ze stropu pavučina. Projdeš kolem lavičky v čekárně a rozvrzaným průchodem v zábradlí a zůstaneš stát čelem ke třem pracovním stolům, z nichž dva jsou prázdné a zaprášené, v prostorné úřední místnosti. Telefon, ale žádná vysílačka.

Skříň na kartotéku. Na jedné stěně kalendář. Kancelář takových rozměrů – kdysi tady zřejmě pracovalo několik policistů. Něco ti tu chybí, ta horečná aktivita uplynulých let. Téměř slyšíš ozvěny desítky let starých rozhovorů.

Šerif Kitrick pokyne k dřevěné židli. „Dávné časy?“

Posadíš se. „Devatenáct set třicet osm.“

„To jsou dávné časy.“

„Narodil jsem se tu.“ Zaváháš. „Oba mí rodiče zemřeli před třemi týdny a…“

„Ztratil jsem vlastního otce teprve před rokem. Upřímnou soustrast.“

Pokývneš, vydechneš a snažíš se uspořádat myšlenky. „Když jsem procházel dokumenty svého otce, zjistil jsem… Je tady určitá možnost, že mě adoptovali.“

Stejně jako v baru se šerifovy oči náhle zaostří.

.Anebo taky ne,“ pokračuješ. „Ale jestli jsem opravdu adoptované dítě, pak by se má matka jmenovala Mary Duncanová. Přijel jsem, protože… Zkrátka, doufal jsem, že tady budou nějaké záznamy, které bych mohl prověřit.“

„Jaké záznamy?“

„Rodný list, jenž byl zaslán mému otci, uvádí čas a místo mého narození a jména mých rodičů, Šimon a Ester Weinbergovi.“

„Židovské jméno.“

Znervózníš. „Záleží na tom?“

„Jenom poznámka. Reakce na to, co povídáte.“

Uvažuješ a pak pokračuješ. „Ale rodný list, jejž obdrží rodiče, je zkrácené znění toho, který je založen v okresní soudní budově.“

„Která se v našem případě nachází čtyřicet mil na sever v Cape Verde.“

„Tohle jsem nevěděl, než jsem sem dorazil. Ale opravdu jsem doufal, že tady bude nemocnice. Ta by měla podrobný záznam o mém narození.“

„Žádná nemocnice. Nikdy nebyla,“ odpoví šerif.

„To už jsem slyšel. Ale letovisko tak známé, jak Redwood Point ve třicátých letech byl, přece potřebovalo nějaké zdravotnické zařízení.“

„Klinika,“ řekne šerif. „Otec se o ní jednou zmínil. Ale ta se zavřela kdysi ve čtyřicátých letech.“

„Nevíte, co se stalo s těmi záznamy?“

Šerif Kitrick zvedne ramena. „Zabalené. Někam uložené. Daly se do skladu. Jenže ne tady. Znám tohle město do nejmenšího smítka a žádné lékařské záznamy z minulých let tady nejsou. Ostatně nechápu, jak by vám mohly pomoct.“

„Dokument by uváděl, kdo je má matka. Podívejte, jsem právník a…“

Šerif svraští obočí.

„…obvyklý postup při adopcích je pozměnit u soudu rodný list tak, aby adoptivní rodiče uváděl jako vlastní. Ale ten původní rodný list, se jmény pravých rodičů, se neničí. Je zapečetěn ve složce a uložen v oddělené části archivu.“

„Pak to podle mě vypadá, že byste se měl vydat do soudní budovy a po té složce se poohlídnout,“ prohlásí šerif Kitrick.

„Potíž je v tom, že i s vlivem, kterého mohu jako právník využít, by mi zabralo měsíce písemných žádostí k soudu, než by mi umožnili tu zapečetěnou složku otevřít – a možná by mi nevyhověli nikdy. Ale s nemocničními záznamy je to snazší. Potřeboval bych jen chápavého doktora, který…“ Z toho nápadu se ti rozbuší srdce.

„Vzpomněl byste si na nějaká jména lékařů, kteří tady působili? Ti by možná věděli, jak mi pomoct.“

„Ne, už nějakou chvíli tady žádný doktor není. Když se nám udělá zle, musíme nahoru po pobřeží. Nechci znít pesimisticky, pane…“

„Weinberg.“

„Jo. Weinberg. Devatenáct set třicet osm. Mluvíme tady o pradávný minulosti. Obávám se, že tady zbytečně ztrácíte čas. Kdo by si to takovou dobu pamatoval? Pokud vůbec ještě někdo žije, že jo. A jen bůh ví, kde dneska ty záznamy z kliniky jsou.“

„Pak mám dojem, že to budu muset zkusit tou namáhavější cestou.“ Vstaneš. „Přes soudní budovu. Děkuji za vaši pomoc.“

„Nemyslím, že bych nějak pomoh. Ale pane Weinberg…“

„Ano?“ Zarazíš se u východu.

„Někdy je lepší nechat minulost na pokoji.“

„To kdybych mohl.“

Cape Verde se ukáže být příjemné, přitažlivé město s dvaceti tisíci obyvateli a převážně španělskou architekturou: střechy pokryté červenými taškami, klenuté vstupy a stěny z nepálených cihel. Po mlhavé snětí Redwood Pointu se už necítíš tak sklíčeně, ovšem pouze do té doby, než z vedlejšího hotelového pokoje zaslechneš pláč nemluvněte.

Po poloprobdělé noci, během níž jsi volal Rebece, abys ji ujistil, že jsi v pořádku, ale nedbal jejích proseb, aby ses vrátil, se poptáš v recepci na směr a namíříš k soudní budově, která vypadá jako vzorek španělské misionářské architektury, a dorazíš tam chviličku po deváté.

Kancelář s okresním archivem je v zadní části druhého poschodí a mladík s červenými vlasy za přepážkou se dvakrát nepozastavuje nad tvou žádostí. „Záznamy o porodech? Devatenáct set třicet osm? Jistě.“ Koneckonců, tyhle záznamy jsou veřejně přístupné.

Nemusíš sdělovat důvod.

O deset minut později se pomocník vrací s objemnou zaprášenou úřední knihou. Není tam žádný stůl, takže jsi nucen zůstat u konce přepážky. Zatímco se mladík vrací ke své práci, listuješ stránkami knihy až k srpnu a zkoumáš dál.

Záznamy jsou řazeny podle oblastí okresu. Když narazíš na oddíl Redwood Point, začneš pozorně číst. To, co hledáš, není jen záznam o tvém narození, ale také odkaz na Mary Duncanovou. V tom srpnu se narodilo dvacet dětí. Na chvíli tě to zarazí jako neobvyklé – takový počet na tak malou obec? Ale pak si uvědomíš, že v srpnu bylo v letovisku nejrušněji, a možná se tam před letním parnem uchýlili i jiní nastávající rodiče, aby umožnili matce pohodlný porod, přesně jako to udělali tví rodiče, alespoň podle tvého strýce.

Zaznamenáváš jména různých matek a otců. Miriam a David Meyerovi. Ruth a Henry Begelmanovi. Gail a Jeffrey Markowitzovi.

S otřesem z poznání dojdeš ke svému vlastnímu porodnímu záznamu – rodiče: Ester a Šimon Weinbergovi. Ale to nic nedokazuje, připomínáš si. Sklouzneš očima ke spodní části tiskopisu. Lékařské zařízení:

Klinika v Redwood Pointu. Za správnost: MUDr. Jonathan Adams. Porodní asistentka: June Engleová. Pan Adams byl podle všeho lékař, který pečoval o tvou matku, usoudíš. Zběžné prohlédnutí dalších osvědčení z Redwood Pointu ukáže, že Adams a Engleová podepsali každý rodný list.

Nikde však nenacházíš žádný odkaz k Mary Duncanové. Hledáš dál i v září – pro případ, že by Mary Duncanová měla opožděný porod. Žádná zmínka o ní. Ještě, napadne tě, mohla dát souhlas k adopci v počátku těhotenství, a tak zkontroluješ záznamy zbývajících měsíců roku 1938. Nic.

Požádáš úředníka o rodné listy z roku 1939. Znovu vyhoví. Ale když dojdeš až k dubnovým zápisům a rozhodneš se, když už jsi tak daleko, ověřit i květnové a stále nenacházíš ani zmínku o Mary Duncanové, zamračíš se. I kdyby věděla, že je těhotná, už v průběhu prvního měsíce, což je zhola nemožné, a i kdyby těhotenství trvalo deset měsíců místo devíti, pořád by měla mít zápis v této knize. Co se stalo?

Rozmyslela si to a opustila město, aby se někde skrývala a porodila tam dvě děti, které slíbila k adopci? Může být, myslíš si, a schopný právník ji mohl uvědomit o tom, že její potvrzení o souhlasu, bez ohledu na to, jak úředně a komplikovaně vypadá, není právně závazné.

Anebo…

„Záznamy o úmrtích, prosím,“ požádáš úředníka. „Z let devatenáct set třicet osm a třicet devět.“

Tentokrát se mladý muž zdá být obtěžován, když se plahočí hledat ony spisy. Ale ani po jeho návratu, když napjatě procházíš úřední knihou, neobjevíš žádný náznak, že by Mary Duncanová měla umřít během porodu.

„Díky,“ řekneš úředníkovi a odložíš své zápisky. „Velice jste mi pomohl.“

Mladík, vděčný, že nemusí chodit pro další svazky, se široce usměje.

„Ještě jedna věc.“

Svěsí ramena.

„Tenhle rodný list Jákoba Weinberga.“ Ukážeš prstem v otevřené knize.

„Co je s ním?“

„Jako rodiče jsou uvedeni Ester a Šimon Weinbergovi. Ale Jákob byl možná adoptován. Pokud ano, bude tady ještě jeden rodný list, v němž je zaznamenáno jméno biologické matky. Rád bych se podíval na…“

„Původní rodné listy v případech adopce nejsou veřejnosti přístupné.“

„Ale já jsem obhájce a…“

„Ani obhájcům nejsou přístupné, a jestli jste právník, měl byste to vědět.“

„No ano, vím, ale…“

„Jděte za soudcem. Přineste soudní příkaz. Rád vám vyhovím.

Do té doby, pane… Nařízení jsou přísná. Ty záznamy jsou zapečetěny.

Přišel bych o práci.“

„Zajisté.“ Hlas ti přeskakuje. „Chápu.“

Okresní odbor sociálních věcí má sídlo taktéž v soudní budově v Cape Verde. Čekáš na chodbě ve třetím patře, než se státní úřednice pro záležitosti adopce vrátí z jednání. Jmenuje se, jak zjistíš, Becky Hughesová. Potřese ti rukou a odvede tě do své kanceláře. Třicátnice s blond vlasy, dobře oblečená, ale trochu otylá. Její inteligence a oddanost práci jsou očividné a nezpochybnitelné.

„Ten úředník dole udělal přesně to, co měl,“ říká Becky.

Zdáš se být nepřesvědčen.

„Zákon o zapečetěných archivech s původními rodnými listy v případě adopce je dobrý zákon, pane právní zástupce.“

„A když se jedná o něco důležitého, je tady ještě jeden zákon: risk je zisk.“

„Důležitého?“ Becky klepe prsty o stůl. „V případech adopce není nic důležitějšího než uchránit anonymitu biologické matky.“

Letmo pohlédne ke kávové konvici na přepážce. „Dáte si?“

Zavrtíš hlavou na znamení nesouhlasu. „Mám nervy už tak napjaté k prasknutí.“

„Nedostatek kofeinu.“

„Správně, takže vlastně, proč ne? Dám si bez cukru a mléka.“

Nalije dva šálky, tvůj postaví na stůl a usadí se naproti tobě.

„Když se žena vzdává vlastního dítěte, často se kvůli tomu cítí tak vinná… Třeba není vdaná a pochází z přísně nábožensky založených poměrů, a tak se cítí zahanbená, nebo jí třeba je sedmnáct a uvědomuje si, že zkrátka není dostatečně zajištěná, aby mohla dítěti poskytnout náležitou péči, nebo už třeba má hodně dětí, nebo… Z jakéhokoliv důvodu, pokud se žena rozhodne donosit dítě místo potratit ho a pak jej přenechá k adopci, obvykle prochází tak velkým citovým rozrušením, že její duševní zdraví přímo vyžaduje naprosté odtržení od minulosti. Naučí se věřit tomu, že to dítě je na jiné planetě. Bojuje, aby byla schopná jít dál svým životem. Pokud se mě týká, je to od právníka nebo syna nebo dcery kruté, pronásledovat ji a po tolika letech jí připomínat…“

„Chápu,“ odpovíš. „Ale v tomto případě je matka pravděpodobně mrtvá.“

Klepání Beckyiných prstů ustane. „Pokračujte, pane právní zástupce.“

„Já nezastupuji žádného klienta. Nebo jinak řečeno, zastupuji, ale tím klientem…“ Zapíchneš si prst do hrudníku.

„Jste vy?“

„Asi bych měl…“ Vyprávíš o tom opilém řidiči a o smrti muže a ženy, které jsi s láskou považoval za své rodiče.

‚A chcete vědět, jestli opravdu byli vašimi rodiči?“ ptá se Bečky.

„Ano, a jestli mám dvojče – sourozence, o kterém jsem nikdy nevěděl – a…“ Skoro dodáš: jestli jsem se narodil jako Žid.

„Pane právní zástupce, omlouvám se, ale jste blázen.“

„To říká i má žena a strýc, nemluvě o poldovi z Redwood Pointu.“

„Redwood Point?“

„Městečko čtyřicet mil jižně odsud.“

„Čtyřicet nebo čtyři sta, jaký je v tom všem rozdíl? Ester a Šimon…

Milovali vás?“

„Zbožňovali mě.“ Oči tě pálí zármutkem.

„Pak jsou vašimi rodiči. Pane Weinbergu, já jsem byla adoptovaná.

A ten muž a žena, kteří si mě osvojili, mě zneužívali. Proto sedím v téhle kanceláři – abych zajistila, že se další adoptované děti nedostanou do domovů, kde by trpěli jako já. A zároveň nechci vidět zneužívanou matku. Pokud je žena rozumná natolik, aby poznala, že nebude moci řádně vychovávat své dítě, a dá ho k adopci, zaslouží si podle mého názoru medaili. Zaslouží si ochranu.“

„Rozumím,“ řekneš. „Ale já se nechci setkat se svou matkou.

Pravděpodobně je mrtvá. Jediné, co chci, je… Potřebuju znát… pravdu.

Byl jsem adoptován?“

Becky si tě zkoumavě prohlíží, přikývne, zvedne telefonní sluchátko a vyťuká tři čísla. „Záznamy? Charleyi? Jak se daří, chlapče?

Skvěle. Poslouchej, před chvílí byl u tebe jeden advokát a požadoval zapečetěnou složku. Jo, zachoval ses správně. Ale teď bych něco chtěla. Nebude to porušení zákona, pokud prověříš, jestli tam vůbec je nějaká zapečetěná složka.“ Becky mu diktuje datum, místo a jména, která před chvílí zjistila od tebe. „Počkám.“ Minuty plynou jako hodiny. Stále naslouchá telefonu a pak se napřímí. „Jo, Charleyi, co jsi zjistil?“ Znovu poslouchá. „Díky.“ Položí sluchátko. „Pane Weinbergu, žádná zapečetěná složka tam není. Uklidněte se. Nejste adoptován.

Vraťte se ke své ženě.“

„Ledaže,“ hlesneš.

„Ledaže?“

„Ta adopce nebyla zprostředkována úřady, ale šlo o tichou výměnu mezi pravou matkou a párem, který si chtěl dítě osvojit. Říká se tomu šedý trh.“

„Ano, ale i tak, státní úředníci jsou povinni takovou adopci potvrdit.

O tom převodu musí existovat právní záznam. Ve vašem případě neexistuje.“ Bečky vypadá rozpačitě. „Vysvětlím vám to.

Dneska se děti k adopci vyskytují jen vzácně. Důvodem je regulace porodnosti a uzákonění potratů. Avšak i dnes, v době nedostatku, jsou žádané prakticky výhradně bílé děti. Černé? Hispánské? Orientálci?

Zapomeňte na ně. Velmi málo rodičů chce děti z těchto rasových skupin, byť k nim samo patří, a Angloameričanů přirozeně ještě méně. Před padesáti lety byla situace jiná. Tolik bělošek nechtěně otěhotnělo a chtělo postoupit své děti… Pane Weinbergu, tohle vás možná urazí, ale musím to říct.“

„Není snadné mě urazit.“

„Vaše příjmení…“ Becky zaváhá. „Je židovské. Tehdy ve třicátých letech stejně jako dnes většina rodičů toužících po adopci byla protestantského vyznání a chtěla dítě protestantské matky. Pokud byste byl vy postoupen k adopci, byť na šedém trhu, nebyl by o vás zájem. Téměř žádný pár nevyhledával k osvojení židovské mimino.

Vyhlídky na úspěch by byly tak nepatrné, že by vaší matce asi nezbývala jiná možnost než…“

„Černý trh?“ Svaly v tvé tváři zacukají.

„Prodej dětí. Je to porušení zákona o zrušení otroctví, platit penězi za lidskou bytost. Ale stává se to a právníci a lékaři, kteří tyhle transakce dohodnou, získávají velké obnosy od zoufalých párů, které si jinak dítě prostě pořídit nemohou.“

„Ale co když má matka byla Skotka?“

Bečky zamrká. „Naznačujete…“

„Židovské páry.“ Svraštíš obočí, když se upamatuješ na příjmení rodičů, která jsi četl v úředních knihách. „Meyerovi. Begelmanovi.

Markowitzovi. Weinbergovi. Židé.“

„Tak zoufale toužící po dítěti, že po marném hledání židovské matky ochotné vzdát se svého dítěte adoptovali…“

„Křesťanské dítě. A sehráli to tak, aby to žádný z příbuzných nepoznal.“

Jenom teorie, připomínáš si namáhavě. Není tady žádné vodítko, které by tě spojovalo s Mary Duncanovou, kromě toho, že ses narodil ve městě, v němž podepsala tu smlouvu, která je datována týden před tvými narozeninami. Chabý důkaz, nutno připustit. Tvé právní vzdělání tě upozorňuje, že by sis nikdy nedovolil použít jej u soudu. I ten jednotný výskyt židovských jmen na rodných listech z Redwood Pointu z onoho srpna před dávnými lety má přijatelné, nevinné a rozumné vysvětlení: obsluha a zařízení v letovisku mohla být vhodná pro židovskou klientelu – třeba zajišťovala košer stravu. Mohla tam být synagoga.

Jenomže rozumné argumenty rostoucí nejistotu nezaplaší. Nemůžeš se spoléhat na mrazení v žaludku, ale cítíš, že něco je hrozivě v nepořádku. Zpátky ve svém hotelovém pokoji přecházíš sem a tam a obtížně se rozhoduješ, co dál. Vrátit se do Redwood Pointu a vyptávat se šerifa Kitricka? A na co? Odpověděl by stejně jako Becky Hughesová. Předpoklady, pane Weinbergu. Neprůkazné.

A pak tě to praští. Jména, která jsi našel v záznamech. MUDr.

Jonathan Adams. Lékař, který potvrdil nejen tvé narození, ale také všechna ostatní v Redwood Pointu. Tvé vzrušení však rychle slábne.

Taková doba. Doktor už bude pravděpodobně mrtvý. Najednou se ti zrychlí pulz. Mrtvý? Ne nezbytně. Šimon a Ester byli před třemi týdny stále naživu. Soustředíš se navzdory zármutku, který ti svírá hrdlo.

MUDr. Adams mohl být stejně starý jako Šimon a Ester. Možná že…

Ale jak ho najít? Klinika v Redwood Pointu zkrachovala ve čtyřicátých letech. Doktor Adams mohl odejít kamkoliv. Natáhneš se pro telefon. Před rokem jsi vedl soudní spor o zanedbání povinné péče proti drogově závislému očnímu lékaři, jehož nedbalost způsobila slepotu jednomu z pacientů. Spoustu hodin jsi strávil jednáním s Americkou společností lékařů. Otevíraje knížečku s telefonními čísly, kterou vždycky nosíš při sobě v příruční tašce, telefonuješ na státní ústřednu Společnosti v Chicagu. Doktor Jonathan Adams? Hluboký mužský hlas na druhém konci linky se dychtivě snaží dokázat svou výkonnost. I přes praskání statické elektřiny dálkového hovoru slyšíš prsty ťukající do klávesnice počítače.

„Doktor Jonathan Adams? Je mi líto. Není zde… Počkejte, je tady Jonathan Adams Junior. Porodník. V Saň Franciscu. Číslo do jeho ordinace je…“

Chvatně si ho zapisuješ a se stejnou rychlostí namačkáš číslice na telefonu. Jako právníci často chtějí, aby se jejich synové či dcery stali právníky, tak i lékaři povzbuzují své děti, aby studovaly medicínu, a občas dají synovi stejné křestní jméno. Tenhle doktor nemusí být synem toho, který podepsal tvůj rodný list, ale musíš to prověřit.

Porodníci? Další společný jmenovatel. Jablko nepadá daleko…?

Telefon zvedne sekretářka.

„Doktora Adamse, prosím,“ požádáš.

„Pan doktor je v této chvíli s pacientkou. Může vám zavolat zpátky?“

„Každopádně. Toto je mé číslo.“ Nadiktuješ jí ho. „Myslím si ale, že se mnou bude chtít mluvit okamžitě. Jenom mu řekněte, že se to týká jeho otce. Řekněte mu, že jde o kliniku v Redwood Pointu.“

Sekretářka se zdá být zmatená. Jenomže já nemohu vyrušovat, když je pan doktor s pacientkou.“

„Udělejte to,“ řekneš. „Ručím za to, že v tomto výjimečném případě bude mít pochopení.“

„No, pokud jste si…“

„Jistý? Ano. Naprosto.“

„Chviličku, prosím.“

O třicet sekund později se ozve napjatý mužský hlas: „Doktor Adams u telefonu. Co má tohleto znamenat?“

„To jsem sdělil už vaší sekretářce. Předpokládám, že o tom řekla vám. Týká se to vašeho otce. Týká se to roku devatenáct set třicet osm. Týká se to kliniky v Redwood Pointu.“

„Já nemám nic společného… Ach, ježíšikriste.“ Uslyšíš hlasité cvaknutí a pak praskání. Položíš sluchátko. A přikývneš.

Během namáhavého odpoledne zkoumáš jediné zbývající vodítko.

Snažíš se vypátrat, co se stalo s June Engleovou, zdravotní sestrou, jejíž jméno se objevuje na rodných listech z Redwood Pointu. Pokud není mrtvá, určitě už odešla do důchodu. I tak, spousta bývalých sester se dále zabývá svým původním povoláním, stále jsou členkami odborných spolků nebo přispívají články do zdravotnických časopisů.

Ale bez ohledu na to, kolika různým společnostem voláš, nedaří se ti zachytit žádnou stopu June Engleové.

To už je večer. Mezi jednotlivými telefonáty sis něco objednal u pokojové služby, ale chuť dušeného lososa nejsi schopen vnímat kvůli žluči, jež ti naplnila ústa. Na informacích o telefonních číslech v Saň Franciscu zjistíš soukromé číslo doktora Adamse.

Ozve se unavený ženský hlas. „Je ještě v… Ne, počkejte ještě vteřinku. Myslím, že právě otevírá dveře.“

Zpocenými prsty svíráš sluchátko.

Teď už známý napjatý mužský hlas, nepatrně bez dechu, říká:

„Ano, u telefonu doktor Adams.“

„To jsem zase já. Dnes jsem vám volal do ordinace. Klinika v Redwood Pointu. Devatenáct set třicet osm.“

„Vy jeden zasra…“

„Nezavěšujte znovu, doktore. Chci jen odpověď na své otázky a nechám vás na pokoji.“

„Existují zákony proti obtěžování.“

„Věřte mi, o právu vím všechno. Provozuji ho v Chicagu.“

„Ale nemáte žádné právo provozovat ho v Kalifornii, takže mě nemůžete zastrašit nějakým…“

„Doktore, proč se tak bráníte? Proč by vás měly dotazy ohledně té kliniky tak zneklidňovat?“

„Nemusím se s váma bavit.“

„Jenomže vy jednáte, jako byste něco skrýval, a možná skrýváte.“

Zaslechneš doktora polknout.

„Proč mě… Já nemám s tou klinikou nic společného. Můj otec zemřel před deseti lety. Nemůžete nechat minulost na pokoji?“

„Ne moji minulost, to nemohu,“ trváš na svém. „Váš otec podepsal můj rodný list v Redwood Pointu v roce devatenáct set třicet osm. Je pár věcí, které nutně potřebuji zjistit.“

Lékař váhá. „Dobrá. Například?“

„Adopce na černém trhu.“ Slyšíš doktora nadechovat se a pokračuješ.

„Myslím, že váš otec zapsal do mého rodného listu špatné údaje. Myslím, že nikdy nezaznamenal jméno mé vlastní matky a místo toho uvedl jména dvojice, která mě adoptovala. Proto není založen žádný zapečetěný rodný list se jménem mé skutečné matky.

Adopce nebyla nikdy právně uznána, takže nebylo třeba pozměnit rodný list před soudem.“

„Ježíši,“ vzdychne doktor.

„Mám pravdu?“

„Jak to mám sakra já vědět? Byl jsem ještě dítě, když můj otec na počátku čtyřicátých let zavřel kliniku a odjel z Redwood Pointu.

Pokud jste byl nezákonně adoptován, nemá to co dělat se mnou.“

„Přesně tak. A váš otec je mrtvý, takže nemůže být soudné stíhán.

Kromě toho by ho chránila promlčecí lhůta. Koneckonců, stalo se to tak dávno, kdo by se o to zajímal? Nikdo – až na mě. Jenomže vy jste z mých otázek nesvůj, pane doktore, a z toho vyplývá, že něco víte. Vy zajisté nemůžete být obžalován z něčeho, co provedl váš otec. Takže čemu by uškodilo, kdybyste mi sdělil, co víte?“

Lékaři zjevně vyschlo v krku. „Památce mého otce.“

„Ach,“ odpovíš. „Ano, jeho pověsti. Podívejte, nemám zájem někomu působit skandál a ničit ho, ať je živý, nebo mrtvý. Chci jen znát pravdu. O sobě. Kdo byla má matka? Mám někde bratra nebo sestru? Byl jsem adoptován?“

„Tolik peněz.“

„Cože?“ Sevřeš sluchátko pevněji.

„Když můj otec zavřel kliniku v Redwood Pointu, měl spoustu peněz. Byl jsem teprve dítě, ale i já jsem věděl, že nemohl vydělat poměrně slušné jmění samotným pomáháním při porodu ženám v letovisku. A vždycky tam bylo tak moc mimin. Pamatuju si, jak každé ráno chodíval do školky. A pak shořela. Hned potom zavřel kliniku a koupil velký přepychový dům v San Franciscu a už nikdy nepracoval.“

„Školka?“

„Ta budova na svahu nad městem. Velká, se všemi možnými komíny a štíty.“

„Ve viktoriánském stylu?“

„Ano. Právě tam pobývaly všechny ty těhotné ženy.“

Otřeseš se. Jako kdybys měl hrudník uvězněn v ledu.

„Můj otec tomu vždycky říkával školka. Vzpomínám, jak se usmíval, když to vyslovoval. Proč ho napadat?“ ptá se doktor. „Jen rodil děti. A dělal to dobře. Pokud mu někdo zaplatil velkou sumu, aby uvedl mylné údaje do rodného listu, což ani nevím, jestli je pravda…“

„Ale domníváte se, že je.“

„Ano. Zatraceně, toho se obávám,“ připouští doktor Adams.

„Ale nemohu to dokázat a nikdy jsem se ho nezeptal. Gutherovi. Je byste měl obviňovat! To oni provozovali ten kojeňák! Každopádně, jestli ta mimina přišla k milujícím rodičům a adoptující dvojice konečně měly dítě, po kterém tak beznadějně toužily, kde je jaké zlo?

Komu se ublížilo? Nechte minulost na pokoji!“

Na chvíli máš potíže s hlasivkami. „Děkuji vám, pane doktore.

Oceňuji vaši upřímnost. Mám už jen jednu otázku.“

„Sem s ní. Chci mít tohle všechno konečně z krku.“

„Guntherovi. Lidé, kteří vedli tu školku.“

„Manželé. Na jejich křestní jména si nevzpomínám.“

„Máte ponětí, co se s nimi stalo?“

„Po tom, co školka shořela? To ví jen bůh,“ řekne doktor Adams.

„A s June Engleovou, s tou zdravotní sestrou, která pomáhala vašemu otci?“

„Řekl jste, že máte jen jednu otázku.“ Doktor ostře dýchá.

„Nevadí, odpovím, pokud mi slíbíte, že mě necháte na pokoji. June Engleová se narodila a vyrostla v Redwood Pointu. Když jsme se stěhovali pryč, prohlásila, že neodejde. Možná tam pořád bydlí.“

„Pokud ještě žije.“ Znovu tě rozechvěje zima a položíš sluchátko.

Stejně jako minulou noc brečí v sousedním pokoji dítě. Procházíš se místností a voláš Rebece. Cítím se tak dobře, jak se v danou chvíli dá očekávat, říkáš a omlouváš se, že zatím nevíš, kdy přijedeš domů.

Zavěsíš a pokoušíš se spát. Náhlé pochopení tě vyburcuje k vědomí.

Dopoledne je zamračené, šedé jako tvé myšlenky. Když se odhlásíš z hotelu, zamíříš podle pokynů recepčního do veřejné knihovny v Cape Verde. O hodinu – vyplněnou náročným studiem – později jedeš pod houstnoucí temnou oblohou zpátky do Redwood Pointu.

Z dálnice podél srázu se město zdá ještě pochmurnější. Míříš dolů po hrbolaté silnici, mineš zchátralý, prkny pobitý hotel a zaparkuješ pronajaté auto. Plevelem, který ti ulpívá na nohavicích, se prodíráš za kdysi výstavnou hotelovou verandou, narazíš na vymleté kameny, které pokračují šikmo svahem, a vylezeš na holý hřeben nad městem.

Holý s jedinou výjimkou: sežehlé trámy a zhroucené, plameny vysušené zdi štítové viktoriánské stavby, kterou MUDr. Adams nazval školkou. To slovo v tobě probouzí pocit, jako by ti někdo zarýval ledový hrot do srdce. Mraky ztěžkly a ztmavly. Mrazivý vítr tě nutí obejmout si ramena a přitisknout paže k hrudi. Školka. A v roce devatenáct set čtyřicet jedna, jak ses dozvěděl ze starých novin na mikrofilmu v knihovně v Cape Verde, tady tragicky zahynulo třináct žen. Uhořely, spáleny na popel – jejich mrtvoly bizarně zčernalé a zkřehlé – při obrovském požáru, jehož příčinu nebyly úřady nikdy schopny určit.

Třináct žen. Výlučně žen. Chce se ti křičet rozhořčením. A byly těhotné? A byly tam taky… Zvedá se ti žaludek při představě zděšených výkřiků, jejich naříkání o pomoc, jejich vřískotu, nepopsatelného utrpení, pocítíš tak hustou atmosféru té zříceniny, že musíš okamžitě vyrazit zpátky, jako kdyby do tebe někdo strčil. S nohama tak roztřesenýma, že je sotva ovládáš, se ti podaří doběhnout dolů po vratkých kamenných destičkách. Kolébavě se vymotáš z přilnavého plevele pod svahem, klopýtáš přes odpudivé zbytky hotelu, aby ses dostal ke svému autu, kde se opřeš o kapotu a pokoušíš se zadržet zvracení, zpocený i přes stále sílící nevlídný vítr.

Školka, pomyslíš si.

Bože dobrotivý.

Bar Redwood se od tvé poslední návštěvy nezměnil. Šerif Kitrick a jeho přátelé opět hrají karty u vzdáleného rohového stolu napravo.

Mlha cigaretového kouře i dnes zahaluje světlo nad nimi. Číšník stojí za barem po tvé levici, starobylé navigační přístroje září na polici za ním. Ale tvé nutkání tě vede přímo ke zkrouceným vybledlým fotografiím na stěně vpravo od tebe.

Tentokrát si je nepřehlížíš tak neinformovaně. Vidíš zažloutlý obrázek školky se štíty a komíny. Zaostříš na malé drobnosti, kterým jsi prve nevěnoval pozornost. Několik žen, velmi zmenšených, protože fotograf zabíral viktoriánskou budovu celou z dálky, sedí na trávníku, jenž hraničí s květinovými zahradami, zády k oknům v cihlové stěně… mysl se ti zatemňuje… školky.

Každá z těch žen – mladé! tak mladé! – drží na klíně nemluvně.

Ty ženy se usmívají tak sladce. Hrají to? Byly přinuceny se usmívat?

Byla jedna z těch žen tvá matka? Jsi jedno z těch nemluvňat ty?

Mary Duncanová, jaké zoufalství té donutilo takto se usmívat?

Nakřáplý hlas šerifa Kitricka za tebou řekne: „Tyhle dny svou návštěvu moc turistů nezopakuje.“

„Jo, nemůžu se Redwood Pointu nabažit.“ Když se obrátíš, postřehneš, že šerif Kitrick – ještě není pět hodin – drží sklenici piva.

„Dalo by se říct, že jsem si to tady oblíbil.“

Šerif Kitrick usrkne piva. „Soudím, že jste v té soudní budově nenašel, co jste chtěl.“

„Po pravdě řečeno, dozvěděl jsem se víc, než jsem čekal.“ Hlas se ti třese. „Chcete se bavit tady, nebo ve vaší kanceláři?“

„Záleží na tom, co chcete rozebírat.“

„Guntherovy.“

Projdeš skřípavými dveřmi do kanceláře.

Šerif Kitrick usedne za svůj stůl. Jeho obličej vypadá zarudlejší než přede dvěma dny. „Guntherovi? To jsou mi věci. To jméno jsem neslyšel už roky. Co je s nima?“

„To je otázka, že? Co je s nimi? To mi řekněte vy.“

Šerif Kitrick pokrčí rameny. „Moc toho nebude. Nepamatuju si je. Byl jsem teprve batole, když… Všecko, co vím, znám z doslechu, když jsem vyrůstal, a toho moc není. Manželé, co tady provozovali soukromý hotel.“

„Školku.“

Šerif Kitrick se zamračí. „Nemyslím, že bych kdy slyšel říkat tomu takhle. Co to má jako znamenat?“

„Guntherovi ubytovávali mladé ženy. Těhotné ženy. Když se děti narodily, Guntherovi zařídili jejich prodej zoufalým židovským párům, které nemohly mít vlastní děti. Adopce na černém trhu.“

Šerif Kitrick se pomalu napřímí. „Černý trh. Kde jste, pro všecko na světě, přišel k tak bláznivé…“

Opřeš se dlaněmi o stůl a předkloníš se. „Podívejte, adopční úřady tehdy nerady dávaly děti Židům. Jednoznačnou přednost dostávaly protestantské rodiny. A tak tu službu zajišťovali Guntherovi.

Oni a ten doktor, který jim pomáhal, vydělali obrovské peníze. Ale nemyslím, že by to byl celý příběh. Mám děsivý pocit, že je v tom něco víc, něco mnohem horšího, ačkoliv nevím, co to přesně je. Já jen vím, že třináct žen – pravděpodobně v jiném stavu – zemřelo při tom požáru, který školku zničil v roce devatenáct set čtyřicet jedna.“

„Ach, jasně, ten požár,“ řekne šerif Kitrick. „Slyšel jsem o něm. Dokonce si nejasně pamatuju ty plameny tam nahoře na srázu v tu noc, i když jsem byl tak malý. Celé město bylo osvětlené jako ve dne. Strašlivé, všechny ty ženy, takhle umřít.“

„Ano.“ Polkneš. „Strašlivé. A pak Guntherovi odešli stejně jako ten lékař. Proč?“

Šerif Kitrick pokrčí rameny. „Soudil byste, že to je skoro…

Možná už Guntherovi nechtěli znovu stavět. Možná si mysleli, že nastal čas pro změnu.“

„Ne, já myslím, že odešli, protože ten požár vypukl v listopadu a úřady se začaly zajímat o to, proč všechny ty ženy, a výhradně ženy, byly v tom penzionu po konci sezóny. Myslím, že Guntherovi a ten doktor dostali takový strach, že raději opustili město, aby úřadům ztížili možnost je vyslýchat. Chtěli zabránit vyšetřování, jež by mohlo vést k obviněním, která by se prokázala.“

„Myslete si, co chcete. Nedá se to nijak dokázat. Ale řeknu vám tohle. Když jsem vyrůstal, někdy jsem lidi slyšel si o Guntherových povídat, a všecko, co místní kdy říkali, bylo, jak byli milí, jak byli štědří. Jistě, Redwood Point bývalo známé letovisko, ale jenom v letní sezóně. Po zbytek roku – uvědomte si, že mluvíme o třicátých letech, o období hospodářské krize – by město umřelo hladem, nebýt toho penzionu. To místo bylo v jednom kole po celý rok a Guntherovi tady vždycky utráceli spousty peněz. Tolik hostů! Spotřebovali hodně jídla a Guntherovi si ho obstarávali tady ve městě. A vždycky najímali místní pomocníky. Kuchaře. Služky. Ženy na praní a žehlení.

Správce domu, kteří se měli starat o pozemky a zajistit, aby všechno bylo vyspravené a vypadalo co nejlíp. Tohle město Guntherovým hodně dlužilo, a když odešli, jo, tehdy začaly jít věci z kopce.

Letovisko Redwood Point nebylo schopné se postarat o turisty samo.

Obchodníci si už nemohli dovolit udržovat svoje krámky tak pěkně jako dřív. Město začalo vypadat špinavě. Už nepřicházelo tolik výletníků.

Míň a míň. No, vidíte sám, kde jsme skončili. Ale kdysi se tohle město mohlo na Guntherovy spolehnout a nenajdete nikoho, kdo by o nich mluvil ve zlém.“

„Přesně tak. A to mě právě mate.“

„Nechápu.“

„Všechny ty těhotné ženy přicházející do soukromého hotelu,“ řekneš. „Po celý rok. Po celá třicátá léta až do počátku čtyřicátých. I kdyby si Guntherovi nenajímali místní pomocníky, město by si na tom penzionu nemohlo nepovšimnout něčeho zvláštního. Lidé tady věděli, o co ve skutečnosti šlo. Přijíždějící bezdětné dvojice odjížděly s miminy. Celé město – včetně policejního šerifa – muselo mít povědomí o tom, že Guntherovi prodávali kojence.“

‚A už toho nechte!“ Šerif Kitrick se postaví, v očích záblesk zuřivosti. „Tehdy byl šerifem můj otec a já vám nedovolím takhle se o něm vyjadřovat!“

Zvedneš rozhořčeně ruce. „Takové machinace by neměly naději na úspěch, kdyby se k nim šéf policie neotočil zády. Guntherovi ho nejspíš podplatili. Ale pak ten požár všechno zničil. Přitáhl totiž nezasvěcené.

Vyšetřovatele požáru. Okresního kontrolora pro lékařské záležitosti. Možná státní policii. A jakmile se začali vyptávat na školku, Guntherovi a ten doktor odjeli z města.“

„Řekl jsem vám, že nehodlám poslouchat urážky mířící na mého otce. Úplatky? Proboha, můj otec nikdy…“

„Samozřejmě,“ zareaguješ. „Pilíř společnosti. Jako všichni ostatní.“

„Vypadněte!“

„Dobře. Jakmile mi řeknete ještě jednu věc. June Engleová. Žije ještě? Je pořád ve městě?“

„Nikdy jsem o ní neslyšel,“ zavrčí šerif Kitrick.

„Dobrá.“

Šerif Kitrick tě pronikavě pozoruje od otevřených dveří své pracovny.

Nasedneš do auta, vyjedeš po hrbolaté cestě, otočíš auto do protisměru a projedeš kolem něj. Šerif se dívá ještě pronikavěji. Ve zpětném zrcátku vidíš jeho zmenšující se naštvaný obrys. Zpomalíš a zatočíš doleva, jako bys chtěl pokračovat vzhůru po rozkodrcané silnici ven z města. Ale opatrným letmým pohledem spatříš šerifa kráčet v nejistém vítězství po chodníku. Vidíš ho otevírat dveře baru a ve chvíli, kdy jsi mimo dohled, zastavíš.

Oblaka jsou tmavší, těžší, nižší. Ostrý vítr sílí. Pár kapek nesměle padá na čelní sklo a zanechává po sobě malé flíčky. Vystoupíš z auta, zapneš si plášť a zamrkáš skrz pronikavý vítr na rozbitou konstrukci mola. Stařec, jehož jsi přede dvěma dny potkal, už tam nesedí zabořený ve svém vratkém křesle, ale ještě než jsi zabočil za roh, nějaký pohyb po pravé straně – za zaprášeným oknem dřevěné chatrče blízko mola – zaujal tvou pozornost. Přistoupíš k té chatrči, rozbouřený oceán je přímo naproti jejím dveřím, a ani nestačíš zaklepat a rozviklané dveře se se skřípěním otevřou. Ten starý muž, na sobě roztřepený pomuchlaný svetr, v ústech se klátí ubalená cigareta, zvedne hlavu a svraští obočí.

Sáhneš pro peněženku. „Nedávno jsem s vámi hovořil, vzpomínáte?“

„Jo.“

Vytáhneš z peněženky stodolarovou bankovku. Starcovy krví podlité oči se rozšíří. Za ním, na stole v chatrči, si všimneš půl tuctu prázdných láhví od piva. „Chtěl byste si snadno a rychle vydělat nějaké peníze?“

„Podle toho.“

„June Engleová.“

„No a?“

„Slyšel jste o ní někdy?“

„Jo.“

„Žije ještě?“

„Jo.“

„Tady ve městě?“

„Jo.“

„Kde bych ji našel?“

„Toudle dobou?“

Ze starcovy odpovědi se ti rozklepou ruce, když mu podáváš peníze. Roztřesený, ale ne kvůli větru, se vrátíš k autu. Rozhodneš se jet tam, kam tě stařec nasměroval, oklikou, ze strachu, že šerif náhodou vykoukne z okna krčmy a uvidí tě jet kolem.

„V synagoze,“ řekl ti stařec. „Teda, aspoň to bejvala… Neříkalo se tomu tak? Synagoga?“

Namísto několika nesmělých kapek začíná mrholit. Lezavá vlhkost je cítit až v autě i přes silný proud vzduchu z topení. Na vzdáleném konci města, nad pláží, narazíš na ponurou jednopodlažní stavbu s rovnou střechou. Stěny ze sekvojového dřeva jsou rozpraskané a pokroucené. Okna zakrytá odlupujícími se pláty překližky.

Obklopuje ji vzrostlý plevel. S bušícím srdcem vystoupíš z auta, nevšímáš si větru, který žene mrholení přímo proti tobě, a s nelibostí se podíváš na úzkou pěšinu v plevelu, která vede k přednímu vchodu.

Dveře, deska překližky, visí jen na jednom pantu a skoro spadnou, když vstoupíš.

Stojíš čelem k malé vstupní hale. Dovnitř vítr navál písek. Nějaké zvíře má v rohu hnízdo. Ze stropu visí sítě pavučin. Štiplavý pach plísně útočí na tvůj nos. Hebrejská písmena na stěnách jsou tak vybledlá, že je nemůžeš přečíst. Čeho si však hlavně všimneš, je stezka v písku a prachu na podlaze, jež vede až ke vstupu do samotné synagogy.

Jako bys měl obnažené nervy. Instinktivně se rozhlédneš kolem sebe ve snaze najít jarmulku. Ale po tolika letech už tady žádné nejsou.

Z kapsy vytáhneš kapesník, položíš si ho na hlavu, otevřeš dveře synagogy a strneš úžasem nad tím, co spatříš.

V synagoze – nebo v tom, co z ní zbylo – není žádné vybavení.

V zadní stěně výklenek, v němž kdysi závěs skrýval Tóru. Před výklenkem klečí na kostnatých kolenou stará žena s kapesníkem uvázaným kolem hlavy. Něco mumlá a znepokojeně pohybuje rukama, jako by v nich před sebou něco držela.

Konečně jsi schopen pohybu. Kousek po kousku se posunuješ kupředu, až zastavíš vedle ní a spatříš překvapivý, v těchto místech nevhodný předmět, který svírá: růženec. Po tvářích jí stékají slzy.

Navzdory tomu, jak blízko k ní stojíš, musíš napínat sluch, abys rozuměl, co šeptá.

„…a zbav nás od zlého. Amen.“

„June Engleová?“

Neodpovídá, jen si stále prsty pohrává s kuličkami a modlí se.

„Zdrávas Maria… požehnaný plod života tvého…“

„June, jmenuji se Jákob Weinberg.“

„Pros za nás hříšné nyní i v hodinu smrti naší…“

„June, rád bych s vámi mluvil o doktoru Adamsovi. O klinice.“

Prsty staré ženy sevřou růženec pevněji. Pomalu se obrátí a zamžourá vzhůru očima plnýma slz. „O klinice?“

„Ano. A o Guntherových. O školce.“

„Bůh mi pomáhej. Bůh jim pomáhej.“ Zachvěje se, obličej zbledne.

„Vstaňte, June, omdlíte, jestli budete klečet ještě déle. Pomohu vám.“ Dotkneš se jejích děsivě bezmasých paží a jemně ji zvedneš na nohy. Zakolísá. Držíš tu slupku, která zbyla z jejího těla, před sebou.

„Školka. To proto jste tady, June? Činíte pokání?“

„Třicet stříbrných.“

„Ano,“ zazní strašidelná ozvěna tvého hlasu. „Myslím, že rozumím.

Doktor Adams a Guntherovi vydělali spoustu peněz. Vydělala jste spoustu peněz i vy, June? Platili vám dobře?“

„Třicet stříbrných.“

„Řekněte mi o školce, June. Slibuju, že se vám uleví.“

„Růže, iris, lilie.“

Pocítíš nával zlosti ze strachu, že se zbláznila. Vypadá to, že za „školku“ považuje zahradní školku. Ale ona ví více. Ví, že školka nemá co dělat s rostlinami, ale s dětmi neprovdaných těhotných žen.

Nebo by to alespoň měla vědět, pokud ovšem následky věku a toho, co vypadá jako pocit viny, neovlivnily její mysl a paměť. Vypadá, že říká, co ji zrovna napadne.

„Violeta, jiřina…“ blábolí.

Žaludek se ti sevře, když si uvědomíš, že ta slova dávají dokonalý smysl v souvislosti s… Mohla by to být… „Jsou to jména, June?

Naznačujete mi, že ženy ve školce se pojmenovávaly podle květin?“

„Orval Gunther je vybral. Anonymní.“ June pláče. „Nikdo nepoznal, kdo doopravdy byly. Mohl skrýt jejich hanbu, chránit jejich totožnost.“

„Ale jak se o školce dozvěděly?“

„Inzeráty.“ June si scvrklými klouby protírá oči. „V denících velkých měst. V rubrice osobní zprávy.“

„Inzeráty? Ale to přece znamenalo obrovské riziko. Policie mohla pojmout podezření.“

„Ne. Orval ne. Ten nikdy neriskoval. On byl chytrý. Tak chytrý.

Všechno, co sliboval, byl klidný domov pro svobodné těhotné ženy. ‚Cítíte se osamocena?‘ stálo v tom inzerátu. ‚Potřebujete ochotný kvalifikovaný personál, který vám umožní porod v nejpřísnějším soukromí? Na nic se neptáme. Zaručeně vás zbavíme nejistoty. Dovolte nám, abychom vám sňali z ramenou vaše břímě.‘ Dobrý bože, ty ženy rozuměly, o čem ten inzerát ve skutečnosti je. Přicházely jich sem stovky.“

Roztřesená June se o tebe opře. Její slzy prosakují tvým pláštěm, stejně mrazivé jako větrem hnaný déšť, který crčí skrz střechu.

„Dostávaly ty ženy nějaké peníze za přenechání dítěte cizím lidem?“

„Dostávaly? Naopak. Platily za to!“ June ztuhne, ochablé paže nabývají ohromující síly, jak se vymaňuje ze tvého obětí. „Orval, ten zkur… Účtoval jim pokoj a stravu! Pět set dolarů!“

Podlomí se jí kolena.

Zachytíš ji. „Pět set? A dvojice, které si braly ta mimina? Kolik dostali Guntherovi od nich?“

„V některých případech až deset tisíc dolarů.“

Ruce, jimiž ji držíš, se třesou. Deset tisíc dolarů? Za hospodářské krize? Stovky těhotných žen? MUDr. Adams Junior nepřeháněl.

Guntherovi vydělali miliony.

„A Orvalova žena byla ještě horší než on. Eva! Byla to zrůda!

Starala se jen o… Nezáleželo jí na těhotných ženách. Nezáleželo jí na těch miminech. Pro ni měly význam jenom peníze.“

„Ale když jste je pokládala za zrůdy… June, proč jste jim pomáhala?“

Sevře svůj růženec. „Třicet stříbrných. Svatá Marie, matko…

Liliany, Růženy, Violy, Jiřiny, Iris.“

Přinutíš ji podívat se ti do očí. „Jak jsem vám řekl, mé jméno je Jákob Weinberg. Ale možná jsem… Myslím, že moje matka se jmenovala Mary Duncanová. Domnívám se, že jsem se narodil tady.

Devatenáct set třicet osm. Znala jste někdy ženu toho…“

June vzlykne. „Mary Duncanová? Pokud by byla u Guntherových, nepoužívala by své pravé jméno. Tolik žen! Mohla to být Orchidej nebo Maceška. Nedá se říct.“

„Čekala dvojčata. Slíbila vzdát se obou dětí. Vzpomínáte si na nějakou ženu, která.

„Dvojčata? Několik žen mělo dvojčata. Guntherovi, k čertu s nima, byli u vytržení. Dvacet tisíc místo desíti.“

„Ale mí rodiče,“ – slova se ti lepí k jazyku – „si vzali jen mě.

Stávalo se, aby bezdětní rodiče rozdělovali dvojčata?“

„Peníze!“ June se shrbí. „Všechno záleželo na tom, kolik peněz byla dvojice schopná dát dohromady. Někdy byla dvojčata oddělena.

Nedá se říct, kam přišlo to druhé dítě.“

„Copak se nevedly záznamy?“

„Guntherovi byli mazaní. Nikdy nevedli žádné záznamy. Pro případ, že by policie… A potom ten požár… I kdyby tam nějaké byly, tajné záznamy, požár by je…“

Obrací se ti žaludek. Přes naléhavou potřebu odpovědí jsi nucen připustit, žes skončil ve slepé uličce.

Pak June zamumlá něco, co sotva zaslechneš, ale i to málo, kterému porozumíš, tě dusí. „Cože? Nesly… June, prosím, zopakujte to.“

„Třicet stříbrných. Za to, že jsem… Jak jsem na to doplatila.

Sedm mrtvě narozených dětí.“

„Vašich?“

„Myslela jsem, že s penězi, které mi Guntherovi vypláceli, bychom s manželem mohli vychovávat naše děti v přepychu, dát jim všechno, co potřebují, poslat je na medicínu nebo… Bůh mi pomoz, to, co jsem pro Guntherovy dělala, mi proklelo klín. Bylo to horší než neplodnost. Odsoudilo mě to k nošení dětí bez života. Mé pokání.

Bůh na mě seslal utrpení. Zrovna jako…“

„Ty matky, které se vzdaly svých dětí a později toho asi litovaly?“

„Ne! Jako ty…“

Z toho, co slyšíš dál, musíš zvracet. Adopce na černém trhu, řekl jsi šerifu Kitrickovi. Ale nemyslím, že by to byl celý příběh.

Mám děsivý pocit, že je v tom něco víc, něco mnohem horšího, ačkoliv netuším, co to přesně je.

Teď s jistotou víš, že v tom opravdu bylo něco mnohem horšího, a to odhalení tě nutí plakat vztekem. „Ukažte mi to, June,“ dokážeš vyslovit. „Vezměte mě tam. Slibuji, bude to vaše spása.“ Snažíš se vzpomenout si, co znáš z katolické víry. „Potřebujete se vyzpovídat, a potom vaše svědomí dojde míru.“

„Já nikdy nedojdu míru.“

„Mýlíte se, June. Dojdete. Ukrývala jste své tajemství moc dlouho. Hlodá ve vás. Musíte ten jed vypudit. Po všech těch letech, vaše modlitby tady v synagoze už jsou dostačující. Už jste dost trpěla.

Co teď potřebujete, je rozhřešení.“

„Myslíte, že kdybych tam šla…“ June se otřese.

„A naposled se pomodlila. Ano. Snažně vás prosím. Ukažte mi to. Vaše muka konečně skončí.“

„Tak dlouho! Jsem tady od…“

„Roku devatenáct set čtyřicet jedna? Přesně to mám na mysli, June. Nastal čas. Konečně nastal čas.“

Ostrým větrem a ledovým deštěm odvedeš June ze stínu synagogy do bezpečí a tepla svého vozu. Jsi tak navztekaný, že se neobtěžuješ jet po vedlejších cestách. Nezajímá tě, jestli si tě šerif Kitrick všimne, až pojedeš kolem baru. Ve skutečnosti právě po tom téměř toužíš. Odbočíš doleva na kostrbatou silnici vedoucí z města, nárazy kol jsou tlumeny, protože země nasákla vodou z bouřky. Když dosáhneš pobřežní dálnice, znovu uklidníš June a zeptáš se ji na další směr.

„Je to tak dávno. Já si… Ano. Zahněte doprava,“ řekne. O půl míle dál se rozklepe a dodá: „Tady vlevo. Nahoru po té blátivé silnici.

Myslíte, že to půjde?“

„Vyjet s tímhle autem nahoru tím bahnem? Pokud budu muset, vyjdu ven a potlačím ho. A jestli ani to nepomůže, půjdeme pěšky.

Bůh mi pomoz, vynesu vás. Klesnu na kolena a budu se plazit.“

Ale přední náhon nad blátem nakonec zvítězí. Kola zaberou, prorazí cestu k vrcholu. Otočíš se a zabrzdíš a zamračeně přes déšť pohlédneš k louce, kterou jsi tady nečekal. Dokonce i počátkem října je tráva svěží. Úžasně, a tím hrozivé. Vědom si jejího tajemství, náhle si vybavíš – z nevinného mládí – verše básně, kterou ses učil ve škole. Zpívám o sobě Walta Whitmana.

Pravilo dítě: Co je to tráva? A přineslo mi ji plnými hrstmi jak mu to říci? Vždyť víc než ono sám o tom nevím.

Tuším, že je to vlajka mé přirozenosti.

Přinutíš se vrátit k autu. Razíš si cestu kolem krytu motoru, nedbáš bláta, čelíš pichlavému větru i dešti a pomůžeš June vypotácet se z místa spolujezdce. Mraky černé jako noc bouří nad loukou.

„Bylo to tady?“ ptáš se. „Řekněte mi! Je tohle to místo?“

„Ano! Copak je neslyšíte naříkat? Neslyšíte, jak trpí?“

… vlajka mé přirozenosti, utkaná z nadějeplné zelené látky.

Nebo je to snad kapesník Páně, Nebo snad tráva sama je dítě, batole stvořené vegetací.

June! Pro smilování boží,“ – déšť tě pálí do obličeje –“řekněte mi to!“

… univerzální hieroglyf… znamená Rašení v širokých, právě tak jako v úzkých pásmech, přibývání černého a právě tak bílého lidu.

„Řekněte mi to, June!“

„Copak to necítíte? Vy necítíte to zděšení?“

„Ano, June.“ Klesneš na kolena. Pohladíš trávu. „Cítím.“

A teď mi připadá jako nádherné přerostlé vlasy hrobů.

„Kolik, June?“ Nakloníš se dopředu, tvář se skoro dotýká trávy.

„Dvě stě. Možná víc. Všechny ty roky. Tolik dětí.“ June za tebou pláče. „Pak už jsem to nemohla ani počítat.“

„Ale proč?“ Zvedneš hlavu do hrozivého deště. „Proč musely umřít?“

„Některé byly slabé. Některé znetvořené. Jestliže Guntherovi usoudili, že je nebudou moct prodat.

„Oni je zabili? Udusili je? Uškrtili je?“

„Nechali je umřít hladem. Ten nářek.“ June se krčí zimou a odporem. „Ty ubohé, hladové, trpící děti. Některým trvalo i tři dny, než umřely. Ve svých nočních můrách je slyším naříkat. Pořád je slyším naříkat.“ June se dobelhá k tobě. „Ze začátku Guntherovi odváželi těla ve člunu a házeli je do moře. Jenže jedna z mrtvolek vyplavala na břeh a nebýt toho, že policejní šerif se nechal podplatit…“

June se zlomí hlas. „A tak Guntherovi usoudili, že potřebují bezpečnější způsob, jak ta tělíčka likvidovat. Nosili je sem a zahrabávali v papírových pytlích od brambor nebo v krabicích od másla.“

„Krabicích od másla?“

„Některé děti se narodily předčasné.“ June se vedle tebe s pláčem hroutí. „Byly malé, tak hrozně malé.“

„Dvě stě?“ Zuřivý vítr ti vtlačí slova zpět do hrdla. Otřesen hrůzou si uvědomíš, že jestli tvá matka byla Mary Duncanová, Skotka, Guntherovým by mohlo připadat, že vypadáš moc nápadně nežidovsky.

Mohli tě tady pohřbít s…

Tvým bratrem nebo sestrou? Tvým dvojčetem? Je tvůj protějšek pod tou trávou, kterou svíráš?

Zaječíš: „Dvě stě!“

I přes kvílení bouřky zaslechneš auto, motor burácí a pneumatiky se protáčejí v blátě. Vidíš policejní vůz dosáhnout vrcholu deštěm zahaleného kopce a smykem zabrzdit.

Šerif Kitrick prudce otevře dveře a kráčí k tobě děsivou tmou.

„Zatraceně, říkal jsem vám, abyste nechal minulost na pokoji!“

Zvedneš se z trávy, rozmáchneš se pěstí a udeříš ho do obličeje tak prudce, až spadne na rozbředlou zem. „Tys to věděl! Ty hajzle, celou tu dobu jsi o tom věděl!“

Šerif si setře krev z rozbitého rtu. V záchvatu zuřivosti šmátrá po své zbrani.

„Přesně tak! No, jen pojď, zabij mě!“ Rozhodíš paže bičované deštěm. „Ale June je svědek a musíš tedy zabít i ji! Vlastně, no a co, že? Na dvou vraždách nezáleží, nebo snad jo? Ve srovnání s několika stovkami dětí těžko!“

„Já nemám nic společného se…“

„Zabíjením dětí? Ne, ale tvůj otec měl!“

„On se na ničem nepodílel!“

„Připustil, aby k tomu došlo! Vzal si od Guntherových peníze a otočil se zády! Takhle se na tom podílel! Je stejně vinen jako Guntherovi!

Celé tohle zasrané město se na tom podílelo!“ Obrátíš se k hřebenu, bouřka na tebe útočí celou silou. V oslepující vichřici nevidíš město, ale přesto na něj zakřičíš: „Vy svině! Věděli jste to! Dovolili jste, aby se to stalo! Neudělali jste nic, abyste to zastavili! Proto se vaše město rozpadlo! Bůh vás proklel! Parchanti!“

V okamžiku si uvědomíš tu děsivou ironii svých slov. Parchanti?

Všechny ty zavražděné děti byly parchanti. Otočíš se zpět k trávě, nádherným přerostlým vlasům hrobů. Jak padáš, objímáš deštěm nasáklou zemi, zmáčená bujná stébla trávy. „Ubohá mimina!“

„Nemůžete nic dokázat,“ vrčí šerif Kitrick. „Všechno, co máte, jsou pouhé domněnky. Po padesáti letech tady z těch dětí nic nezbylo.

Už dávno se rozložily a změnili se v…“

„Trávu,“ zaúpíš, slzy ti spalují tvář. „Tu nádhernou trávu.“

„Ten porodník je mrtvý. Guntherovi – otec sledoval jejich stopu – zemřeli také. V bolestech, jestli to uspokojí vaši potřebu spravedlnosti.

Orval dostal rakovinu žaludku. Eva se upila k smrti.“

„A teď se smaží v pekle,“ zamumlá June.

„Byl jsem vychováván jako… Já jsem Žid,“ zasténáš a náhle pochopíš důležitost svého prohlášení. Bez ohledu na okolností svého narození jsi Žid, úplně, celou svou bytostí. „Nevěřím v peklo. Ale přeju si… Ach bože, jak moc si přeju…“

„Jediný důkaz, který máte,“ ozve se šerif Kitrick, „je tahle stařena, katolička, která se každé odpoledne modlí v rozbořené synagoze.

Je to blázen. Vy jste právník. Víte, že její svědectví by u soudu bylo nepřijatelné. Je po všem, Weinbergu. Skončilo to před padesáti roky.“

„Ne! Neskončilo to nikdy! Ta tráva pořád roste!“ Cítíš chlad mokré půdy. Pokoušíš se obejmout svého bratra nebo sestru a chvěješ se vědomím, že všechny ty děti jsou tvými bratry a sestrami.

„Bůh je provázej.“

A co myslíš, že se stalo s těmi dětmi?

Snad někde žijí a mají se dobře, vždyť i nejmenší výhonek dosvědčí, že opravdu není smrt, a jestli někdy i byla, už si odžila své a nečeká na konci, aby skončila znovu.

Všechno spěje dál a šíř a nic se nehroutí a zemřít je něco jiného, než se někomu zdálo, a také blaženějšího.

[Verše Walta Whitmana citovány podle překladu Ivana Skály] „Blaženějšího?“ Objímáš trávu. „Blaženějšího?“ Přes deštěm provlhlou zemi máš pocit, že slyšíš naříkat děti, a nastavíš obličej zuřící bouřce. Jak polykáš déšť a vnímáš sůl svých slz, modlíš se kadiš. Truchlíš pro Mary Duncanovou, Šimona a Ester Weinbergovy, svého sourozence a všechny tyto děti.

A pro sebe.

„Zbav nás od zlého,“ šeptá June Engleová. „Pros za nás hříšné.

Nyní i v hodinu smrti naší.“

SVATYNĚ

Je úžasné, jak některé obrazy zůstávají uchovány v paměti, než je autorova představivost probudí k životu a využije k napsání příběhu.

V roce 1970, krátce po promoci, jsem si udělal volný víkend a odjel na návštěvu ke svému příteli do Pittsburghu. Srpen toho roku byl velmi teplý, a tak jsme vyrazili do hor, abychom přespali v loveckém srubu, který si tam vystavěli nějací známí jeho otce. Velká chata a u ní bazén, otevřené ohniště a… Stále ji vidím před sebou: svatyně s ostatky zesnulých. Její obsah mě dlouho podvědomě pronásledoval, až jsem o ní o dvaadvacet let později musel napsat novelu.

Opět vypráví o žalu nad ztrátou někoho blízkého, což je téma, ke kterému se po Mattově smrti často vracím. Svatyně byla nominována Asociací spisovatelů hororů na nejlepší novelu roku 1992.

Když Gradyho vyrušilo zapípání operátoru, právě – jako ostatně každé pondělí – oplakával v mauzoleu svou rodinu.

Obrovské mauzoleum projasňovalo slunce, jehož paprsky se odrážely od leštěných mramorových desek, zakrývajících výklenky, do nichž se ukládaly rakve. V besídce, která přiléhala k vysokým, širokým oknům lemujícím vstup do svatyně, umožňovaly lesklé tabulky skla truchlícím nahlížet do mnohem menších výklenků, v nichž stály bronzové urny s popelem jejich milovaných. Nad skleněnými obdélníky byly nalepeny plastické bronzové číslice a písmena – jména zesnulých včetně dat narození a úmrtí. A právě ke dvěma takovým malým skleněným tabulím a k urnám za nimi upíral Grady svou pozornost, oči zalité slzami.

Nechal svou manželku a desetiletého syna zpopelnit. Jedním z důvodů bylo to, že už stejně shořeli – zahynuli při srážce s opilým řidičem a jejich automobil vzplál jako pochodeň. Ale Grady zvolil kremaci zejména proto, že se nedokázal vyrovnat s představou, jak se těla jeho milované ženy a dítěte postupně rozkládají v rakvi zasunuté do výklenku v mauzoleu nebo, nedej bože, venku na hřbitově pod vrstvou hlíny. Ještě teď se Grady otřásl, když si představil, jak nepohodlně by se jim leželo za deště nebo zimních mrazů, i když racionálně uvažující část mozku mu říkala, že jeho hořce oplakávaným nejdražším by na tom nezáleželo – nic necítí, protože jsou mrtví.

Ale záleželo na tom jemu, stejně jako na tom, aby pravidelně dodržoval pondělní rituál, kdy odpoledne zajel sem do mauzolea, posadil se na čalouněnou lavici před prosklenou stěnou s urnami a vyprávěl Heleně a Johnovi o všem, co za celý týden prožil, líčil jim, jak se za ne modlí, a hlavně jim neustále opakoval, jak moc mu chybějí.

Od jejich smrti už uplynul rok, což je pokládáno za dost dlouhou dobu, ale Grady pořád nemohl uvěřit, jak rychle ten čas uběhl.

Bolest nepolevovala, žal a pocit prázdnoty byl stejný jako v den, kdy mu oznámili, že jeho žena a syn tragicky zahynuli při dopravní nehodě.

Přátelé se k němu zprvu chovali s pochopením pro jeho zármutek, ovšem po třech měsících a zejména po půl roce začala většina z nich dávat najevo sice laskavou, ale přece jen netrpělivost a Grady si musel vyslechnout řadu dobře míněných rad o tom, že by se měl přenést přes minulost, vyrovnat se se svou ztrátou a vybudovat si nový život. Předstíral, že těm radám pozorně naslouchá a také se jimi řídí, ale z důvodů společenské nutnosti se mu skrývané emoce staly ještě těžším břemenem. Postupně dospěl k závěru, že nikdo, kdo neutrpěl tak těžkou ztrátu jako on, nemůže pochopit, že tři nebo šest měsíců, nebo i celý rok neznamená ve skutečnosti vůbec nic.

Grady držel své pravidelné týdenní návštěvy mauzolea v tajnosti – vždycky je začlenil do svého pondělního rozvrhu tak, aby si jich nikdo nevšiml. Někdy přinesl manželce a synovi květiny, jindy symbol ročního období – o svátku všech svatých malou vydlabanou dýni, v zimě polystyrénovou maketu sněhové vločky, na jaře čerstvý javorový list. Při dnešní příležitosti – bylo po svátku čtvrtého července – s sebou vzal malou americkou vlaječku a hlasem přeskakujícím dojetím vyprávěl Heleně a Johnovi o nádherném ohňostroji a vzpomínal, jak spolu vždycky na Den nezávislosti pojídali párky v rohlíku na celoměstském pikniku, který radnice pořádala v rozlehlém parku na svazích u řeky.

„Kdybyste viděli ty nádherné fontány. Nevím, jak bych je popsal…“

Grady se zajíkl. „Barvy byly tak…“

Zapípání operátoru na opasku přerušilo jeho trhaný monolog v půlce věty. Grady se zamračil.

Systém operátor patřil mezi četné moderní inovace, které nechal u městské policie jako její velitel zavést. Koneckonců, strážníci nesedí pořád v hlídkových vozech; občas si musí odskočit nebo něco pojíst, zajít si na kafe, ale i mimo dosah vysílačky by měli vědět, jestli je dispečer nepotřebuje naléhavě někam vyslat nebo se s nimi spojit kvůli informacím.

Grady se při druhém neodbytném zapípání otřásl. Utřel si slzy, narovnal ramena a rozloučil se s manželkou a synem. S unaveným úsilím vstal, neochotně vyšel z mauzolea a zamkl za sebou dveře. To bylo pro něj neobyčejně důležité, protože Helenu a Johna, jejich ostatky, bylo třeba chránit. Ještěže byl správce hřbitova stejně vynalézavý jako on a přidělil všem pozůstalým klíč od svatyně, která se vždy zamykala. Do mauzolea tedy mohl vstoupit pouze ten, jehož bližní v něm našli místo posledního odpočinku.

Venku panovalo v červencovém odpoledni dusné horko; jasná obloha a pálící slunce připomínaly jiné parné odpoledne před rokem, kdy sem Grady přišel v doprovodu přátel a kněze a uložil bronzové urny se vzácným obsahem za skleněné destičky. Potřásl hlavou, aby si pročistil myšlenky a potlačil zmučené emoce, a pak zamířil k černobílému hlídkovému vozu. Natáhl se pro mikrofon vysílačky.

„Tady je Grady, Diano. Co se děje?“ ohlásil se a uvolnil hovorové tlačítko.

Dianina odpověď jako z kulometu ho překvapila. „Věc veřejného zájmu.“

Grady se zamračil. „Hned to bude. Dej mi pět minut.“

Plný neklidu vyjel ze hřbitova. „Věc veřejného zájmu“ znamenala, že ať už mu Diana chce oznámit cokoliv, je to natolik citlivé povahy, že nemohou riskovat, aby je vyslechl nějaký radioamatér naladěný na policejní frekvenci. Grady se bude muset se svým oddělením spojit telefonicky. Zaparkoval u čerpací stanice naproti hřbitovu, vstoupil do telefonní budky vedle nápojového automatu, strčil minci do štěrbiny a vyťukal příslušné číslo.

„Městská policie Bosworth,“ ohlásila se Diana.

„To jsem já, Diano. Co máš tak důležitého, že…“

„Tohle se vám nebude líbit, šéfe,“ protáhla hlubokým hlasem dispečerka.

„Pokud vím, když mě sháníš, nikdy se nejedná o dobré zprávy.

Věc veřejného zájmu? Proč?“

„Máme případ jedna-osm-sedm spolu s deset-pět-šest.“

Gradyho zamrazilo. Tato kombinace v policejním kódu označovala vraždu a sebevraždu. „Máš pravdu. Tohle se mi nelíbí,“ dodal tiše.

„Je to ještě horší. Případ je mimo naši jurisdikci. Šetří ho státní policie, ale vyžádali si vaší přítomnost na místě činu.“

„To teda nechápu. Co je na tom horšího, když případ nespadá pod naši jurisdikci?“

„Šéfe, já…“

„Tak se vyslov.“

„Nechtěla bych…“

„Mluv, Diano!“

„…znáte oběti.“

Na okamžik měl Grady potíže s dechem. Sevřel sluchátko, až mu zbělely prsty. „Kdo?“

„Brian a Betsy Rothovi.“

Do prdele, pomyslel si Grady. Do prdele. Do prdele. Do prdele.

Brian a Betsy mu zůstali jako jediní spolehliví přátelé, když se od něj všichni ostatní odtáhli, protože se podle jejich názoru oddával žalu příliš dlouho.

A teď jeden z nich zabil toho druhého?

A potom spáchal sebevraždu?

Gradymu bušilo srdce jako splašené a zatočila se mu hlava.

„Kdo to…“

Dispečerka vydechla chraplavým hlasem: „Pan Roth. Automatickou pětačtyřicítkou.“

Ježíšikriste. Ach bože můj, sténal Grady v duchu.

Grady se domníval, že k vraždě došlo u Rothů doma, ale instrukce, které dostal, ho vzápětí vyvedly z omylu. Projel předměstím Bosworthu a mířil do hor západně od města. Pennsylvánské hory – nízké, hustě zalesněné, oblé vrcholky, mezi nimi vedou primitivní cesty ke skrytým mýtinám a úžlabinám. Ve svém naprostém duševním zmatku by Grady určitě nevěděl, na kterou z lesních cest odbočit, nebýt policejního vozu zaparkovaného u křižovatky. Státní policista s hranatým obličejem zahodil cigaretu do prachu, rozdrtil špaček podpatkem a přimhouřil oči na vůz městské policie.

„Hledám poručíka Cranea,“ oznámil mu Grady a představil se.

Když policista zjistil, koho má před sebou, napřímil se. „Poručík se vás už nemůže dočkat.“ S pozoruhodnou obratností na tak obrovského chlapa vklouzl za volant a vycouval, aby Gradymu umožnil průjezd na úzkou cestu.

Po oknech Gradyho auta šlehaly olistěné větve. Těsně před první ostrou zatáčkou pohlédl do zpětného zrcátka a viděl, že vůz státní policie opět blokuje vjezd. Okamžitě ale musel strhnout volant – cesta se stáčela vlevo. A pak už měl před sebou i za sebou jen hustý les.

Lesní cesta se vlnila vzhůru po svahu a Grady měl plné ruce práce s volantem. Větve ho už nešlehaly jen z boku, ale škrábaly i po střeše, a to mu na duševním klidu nepřidalo. V lese panovalo šero a Grady se cítil jako zvíře lapené do pasti.

Brian zastřelil Betsy?

A potom sám sebe?

Ne!

Proč?

Vždyť jsem je ještě potřeboval.

Závisel jsem na…

Miloval jsem je!

Co je, pro všechno na světě, přivedlo sem do kopců? Co tady v těch lesích dělali?

Cesta se vyrovnala, napřímila a Grady náhle vyjel z hustého porostu na sluncem zalitou náhorní plošinu v sedle mezi dvěma horami.

Za plotem z drátěného pletiva stálo kolem bazénu a otevřeného ohniště několik cihlových domků různé velikosti.

Grady zaparkoval vedle tří automobilů státní policie, sanitky, modrého stejšnu okresního koronera a červeného džípu Cherokee, v němž poznal majetek rodiny Rothovy. Několik policistů se dvěma zdravotníky a otylým mužem v šedém obleku stálo zády k příjezdové bráně v hloučku u bližšího okraje bazénu. Grady musel bouchnout dveřmi, aby se jeden z policistů otočil, prohlédl si ho a pak k němu s nečitelným výrazem v obličeji zamířil.

Poručík Crane. Pětačtyřicet let. Vysoký. Masivní nos, výrazné lícní kosti. Zeštíhlel – Grady si vzpomněl, jak se mu Crane svěřil, že podle příkazu svého lékaře musí zhubnout. Krátké ustupující vlasy barvy písku. Grady s poručíkem občas spolupracoval na případech, kdy místo činu spadalo do pravomoci jednoho útvaru a předpokládaný pachatel se pohyboval na území, které měl na starosti útvar druhý.

„Nazdar, Bene.“

„Ahoj, Jeffe.“

„Vysvětlila ti dispečerka, co se tu stalo?“ Crane zjevně nebyl ve své kůži.

Grady zachmuřeně přikývl. „Brian nejdřív zastřelil Betsy a potom sebe. Jak sakra mohl udělat něco…“

„Doufal jsem, že to nám řekneš právě ty.“

Grady se navzdory odpolednímu horku zimničně zachvěl. „Jak to mám já vědět?“

„Vždyť ses s Rothovými stýkal. Byli jste přátelé. Hrozně nerad tě o to žádám, ale myslíš, že bys mohl…“

„Identifikovat těla?“

„Ano.“ Crane svraštil obočí a jeho neklid ještě vzrostl. „Kdyby ti to nevadilo.“

„Jeffe, i když jsem ztratil ženu a syna, neznamená to, že nejsem schopen vykonávat svou práci. A i když byli Betsy s Brianem moji přátelé, udělám všechno, co bude třeba. Jsem připraven ti všestranně pomoct.“

„Myslel jsem si to.“

„Tak proč ses mě musel ptát?“

„Protože jsi do toho zapletený.“

„Cože?“

„Pěkně po pořádku,“ řekl Crane. „Podíváš se na mrtvoly. Pak ti ukážu, co svíral tvůj přítel v ruce, když mu z ní vypadla pažba pistole.

A potom si promluvíme.“

Gradyho podráždil v nose nasládlý pach. Bazén byl obehnán laťkovou ohrádkou vysokou po pás. Následoval Cranea malými vrátky na široký betonový chodník kolem bazénu. Jeden z policistů právě fotografoval jakýsi předmět, který ležel na betonu, a tělnatý muž v šedém obleku mu ukazoval, z jakého úhlu záběr pořídit. Ostatní policisté se při příchodu poručíka rozestoupili a Grady spatřil těla.

Šok byl tak silný, že se mu zvedl žaludek. Jeho přátelé leželi před dvěma zahradními židlemi ze sekvojového dřeva tváří dolů na betonu, otočení k bazénu hlavami. Nebo spíše tím, co jim z hlav zůstalo. Kulka z pětačtyřicítky dokáže nadělat strašnou paseku. Vstřely měli oba za pravým uchem a utvořily se jim na nich černé chuchvalce sražené krve. Oběma prolétla kulka lebkou a zanechala po sobě u spánku těsně nad obočím zející díru, z níž vytryskly úlomky kostí, krev a mozková tkáň, které spolu s vlasy potřísnily betonový obrubník.

Nad koláčem sražené krve se vznášel odporný roj much. Automatická pětačtyřicítka ležela vedle Brianovy pravé ruky.

„Jsi v pořádku?“ Crane položil Gradymu ruku na rameno.

Grady nasucho polkl. „Zvládnu to.“ I když velel bosworthské městské policii už téměř deset let, viděl dosud jen málo obětí střelných poranění. Koneckonců, Bosworth není žádné velkoměsto a s násilným zločinem se tam zase tak často nesetkáte. Většinu úmrtí, které městská policie vyšetřuje, tam mají na svědomí dopravní nehody.

A vzápětí si Grady vzpomněl na autonehodu, při níž zahynuli jeho nejdražší, a pocítil dvojnásobný žal – nad ztrátou manželky a syna i dobrých přátel.

Pevně rozhodnut ovládnout své city se Grady uchýlil k zaběhané profesionální rutině. Teď musí být nezaujatě objektivní.

„Ta těla…“ Grady si pracně uspořádával roztěkané, znepokojivé myšlenky. „Už se začala rozkládat. Ani v takovém horku by nebyla tak nafouklá, kdyby… Tohle se nestalo dnes.“

Crane přikývl. „Podle našeho odhadu došlo k tragédii včera časně ráno.“

Přerušil je tělnatý muž v šedivém obleku. „Po pitvě vám to řeknu přesněji.“

Ten člověk byl okresní koroner. Teď naznačil gestem policistovi, že může s fotografováním přestat. „To by myslím stačilo.“ Obrátil se ke dvěma zdravotníkům ze sanitky. „Už si je můžete převzít.“

Pak si na něco vzpomněl a otočil se k poručíkovi: „Pokud nemáte námitek.“

Crane chvíli uvažoval a pak pokrčil rameny. „Co se dalo, to jsme udělali. Odvezte je.“

Gradyho znovu zamrazilo, když uslyšel trhavý zvuk zipů, jak zdravotníci otevírali vaky na převážení mrtvol. Pohled na to, jak si navlékají gumové rukavice, už nesnesl a zahleděl se na modravou hladinu bazénu. Když na něj Crane promluvil, byl mu v skrytu duše vděčný, že odvedl jeho myšlenky jinam.

„Rothovi se měli vrátit domů včera večer,“ vysvětloval poručík.

„Když k nim Brianova sestra volala a telefon nikdo nezvedal, usoudila, že si to rozmysleli a rozhodli se přespat tady. Ale když k nim zavolala ráno se stejným výsledkem, a když se navíc ukázalo, že Brian vůbec neotevřel restauraci, znepokojilo ji to. Tady není telefon, takže sedla do auta a…“

„A našla bratra a švagrovou mrtvé,“ dopověděl Grady, „a ohlásila to na policii.“

Crane přikývl. Oba zdravotníci naložili nadouvající se černý vak na pojízdná nosítka a vyrazili k sanitce.

Grady zmobilizoval síly a pokračoval: „Vypadá to, že oba seděli tady na těch zahradních židlích, otočení k bazénu. Náraz výstřelů je srazil k zemi.“

„Také si myslím,“ potvrdil Crane.

„To by napovídalo, že se nehádali – alespoň ne tak divoce, aby se Brian rozzuřil, vytáhl pistoli, zastřelil Betsy a potom sám sebe, když mu došlo, co udělal.“ Gradymu se sevřelo hrdlo. „Když na sebe lidi řvou, obvykle u toho stojí. Ale tady to vypadá, že si jen tak seděli a kochali se vyhlídkou. A pak si Brian odejde pro pistoli… pokud ji nemá u sebe. Jenže proč? Proč se najednou rozhodl Betsy zastřelit?

A ona že by klidně seděla… Jestli ovšem vůbec věděla, že Brian má u sebe zbraň.“

„Naplánoval si to,“ podotkl Crane.

„To je jasné. Jinak by tu pistoli u sebe neměl.“

„To není jediný důvod, proč vím, že si to naplánoval.“ Crane ukázal prstem na zbraň. „Podívej se na tu pistoli.“

Grady sklopil zrak k betonu, přičemž se pohledem vyhýbal ostrůvkům zaschlé krve a kontrastním křídovým čarám, které vyznačovaly polohu obou těl. Soustředil se jen na zbraň.

„Ano,“ povzdechl si. „Už chápu.“ Jezdec pětačtyřicítky zůstal v krajní poloze za úderníkem a Grady věděl, že to znamená jediné:

Zásobník v pažbě pistole je prázdný. „Brian nabil zásobník jen dvěma náboji.“

„Jeden pro manželku, druhý pro sebe,“ souhlasil Crane. „Co z toho vyvozuješ?“

„Brian si to opravdu dobře promyslel.“ V Gradyho hlase znělo zděšení. „Měl před zbraněmi respekt. Nenabil zásobník úplně, protože věděl, že jinak by se pistole po druhém výstřelu automaticky natáhla. A uvědomoval si také, že až se zastřelí, zbraň mu z bezvládné ruky určitě vypadne. Nechtěl, aby případný náhodný svědek, kdyby zbraň našel a zvedl ji, sám sobě ublížil – nebo někomu jinému. Snažil se odejít ze světa co nejčistším způsobem.“

Grady zničeně potřásl hlavou. Čistě odejít ze světa? Jak ubohá volba slov. Ale přesně takto Brian uvažoval. Při lovu si vždycky dělal starosti, aby náhodou zvíře, na které střílí, jenom neporanil, protože by mohlo utéct do lesa a celé hodiny, nebo dokonce dny trpět, než by nakonec zranění podlehlo. V tomto smyslu bylo opravdu možno způsob, kterým sprovodil ze světa Betsy a sebe, považovat za čistý. Dva výstřely pečlivě umístěné za ucho. Kulka pronikne přímo do mozku. Okamžitá, bezbolestná smrt. Alespoň teoreticky. Pouze oběť ví, zda její smrt byla skutečně bezbolestná, a ta o tom už dost dobře vyprávět nemůže.

Grady se mračil tak divoce, že ho náhle rozbolela hlava. Promasíroval si spánky a s myšlenkami na dva kousky olova, které provrtaly lebky jeho přátel, se zadíval na poručíka. „Tohle lidi většinou dělají, když mají nějaké problémy v manželství. Ze žárlivosti. Jeden z partnerů má poměr, druhý ho zabije a potom spáchá sebevraždu.

Ale pokud vím, Brian a Betsy si byli navzájem věrní.“

„To si samozřejmě prověřím,“ ujistil ho Crane.

„Já také. Napadá mě jediný důvod. Co když Betsy trpěla nevyléčitelnou chorobou, kterou před přáteli tajili, protože je nechtěli znepokojovat? A když se její stav zhoršil, když už nemohla snášet bolest, Brian ji – s jejím souhlasem – bolesti zbavil. A protože by nedokázal žít sám, bez ní, rozhodl se…“

„To si zase při pitvě prověřím já,“ vmísil se koroner.

„A já si promluvím s jejich rodinným lékařem,“ prohlásil Crane rozhodným tónem.

V Gradyho mysli bojoval zmatek se zármutkem. „Ale jak do případu zapadám já? Říkals, že něco držel v ruce. Vlastně ne držel, svíral.“

Craneovi se do vysvětlení očividně nechtělo. „Obávám se, že neexistuje způsob, jak to podat šetrně. Omlouvám se. Musím ti to prostě ukázat. Brian po sobě zanechal vzkaz.“

„Byl bych se zeptal, jestli něco nenapsal. Potřebuju znát odpověď.“

Crane vytáhl z kapsy košile malý plastikový sáček. Obsahoval kousek papíru.

Grady zamumlal: Jestli zanechal dopis na rozloučenou, není co řešit. Když uvážíme, jak si nabil zbraň, nemůže být pochyb, že se tragédie zrodila v jeho hlavě. A možná nejen jeho…“ Grady se otřásl.

„Mám hrozný pocit, že Betsy se vším souhlasila.“

„Taky mě to napadlo,“ řekl Crane. „Ale to už se nikdy nedozvíme.

Tento kus papíru svíral v ruce – asi ho před činem omotal kolem pažby. Když mu potom zbraň vypadla z ruky, papír zůstal přilepený k prstům.“

Grady se zadíval na vzkaz a nekontrolované se roztřásl.

Na bílém papíru stálo černým inkoustem nevzhlednými tiskacími písmeny napsáno:

OZNAMTE TO BENOVI GRADYMU.

PŘIVEĎTE HO SEM.

To bylo vše.

A bylo toho až moc.

„Přivést mě sem? Proč?“

„Proto jsem ti řekl, že si musíme promluvit.“ Crane se kousl do rtu. „Tak pojď, necháme místo činu na pokoji. Myslím, že nám procházka oběma prospěje.“

Odešli od bazénu a kráčeli po cestičce vysypané štěrkem kolem otevřeného ohniště a dvou piknikových stolů ze sekvojového dřeva k největšímu z cihlových domků. Byl asi deset metrů dlouhý, široký zhruba polovinu. Z nejbližší zdi, z níž hleděla tři zaprášená okna, vycházela kovová roura komína a sahala až nad hřeben střechy.

„Přivést tě sem,“ zopakoval Crane jako ozvěna předchozí Gradyho užaslý výkřik. „To se dá vykládat různě. Chtěl, abys viděl jejich mrtvoly? Nebo spíše to lovecké sídlo? Já jsem Briana zase tak dobře neznal, ale nikdy jsem z něj neměl dojem, že by byl krutý. Nedokážu si představit, proč by toužil po tom, aby ses zrovna ty stal svědkem toho, co udělal. A to mě přivádí k otázce.“

Grady vytušil, na co se chce poručík zeptat. „Nikdy jsem tady nebyl. Dokonce jsem ani nevěděl, že tohle místo existuje. I když jsem dostal celkem podrobné instrukce, měl jsem dost problémů sem trefit.“

„Přestože jsi byl blízký přítel Rothových?“

„Spřátelili jsme se teprve nedávno, není to ani rok. Setkal jsem se s nimi na schůzce Přátel ve smutku.“

„Co to…“

„Organizace sdružující rodiče, kteří přišli o dítě. Vznikla na základě přesvědčení, že pouze rodič zdrcený žalem se dokáže vcítit do toho, co prožívají stejně postižení bližní. Truchlící rodiče se scházejí jednou za měsíc. Schůzka začíná tak, že se navzájem svěřujeme, jak naše děti zemřely. Obvykle je přítomen nějaký host, který mívá přednášku. Psychiatr, psycholog, specialisté, kteří nám radí, jak se se svým smutkem vypořádat. Schůzka pak pokračuje diskusí. Rodiče, kteří už trpí dlouho, se snaží pomoci těm, kteří pořád ještě nemohou uvěřit, že se to opravdu stalo. Dostáváme tam telefonní čísla, kam můžeme zavolat, když nám naše bolest připadne nesnesitelná. Lidé, s kterými tam mluvíme, dělají, co je v jejich silách, aby nás povzbudili, aby nás přesvědčili, že nesmíme propadat zoufalství. Připomínají nám, že musíme dbát o své zdraví, že se nesmíme uchýlit k alkoholu nebo ležet celý den v posteli, že musíme jíst, abychom se udrželi při síle, že nesmíme zůstávat zavření doma, ale chodit mezi lidi nebo alespoň na procházky, že musíme vyplnit svůj čas něčím pozitivním, třeba charitativní činností, a tak dál.“

Crane se poškrábal na zátylku. „Přivádíš mě do rozpaků.“

„Jak to?“

„Když ti zemřela žena a syn, šel jsem na pohřeb a jednou jsem tě navštívil. Ale potom… No, prostě jsem nevěděl, co bych ti měl říct… A nechtěl jsem tě obtěžovat. Domníval jsem se, že bys byl radši sám.“

Grady pokrčil rameny. V duši cítil prázdnotu. „To je normální reakce. Není třeba se omlouvat. Pokud neztratíš vlastní ženu a dítě, nemůžeš tu bolest pochopit.“

„Modlím se k bohu, abych tím nikdy nemusel projít.“

„Věř mi, ve svých modlitbách na tebe nezapomenu.“

„Technici to už tady poprášili kvůli otiskům.“ Crane otevřel dveře a Grady nahlédl dovnitř. Na kavalcích podél stěn ležely spací pytle, uprostřed stály dva dlouhé stoly z borových prken. Lavice, několik skříněk a kamna na dřevo.

„Tohle místo zjevně užívalo více lidí než jenom Brian s Betsy,“ podotkl Crane. „Máš ponětí, kdo sem jezdil?“

„Říkám ti, nikdy jsem tu nebyl.“

Crane dveře zase zavřel a pokračoval k menšímu domku z neomítnutých cihel.

Když tentokrát Crane stiskl kliku, Grady vevnitř viděl velký sporák na dřevo a v policích konzervy a krabice s jídlem, hrnce, pánve, talíře, mísy a jiné kuchyňské vybavení.

„Předpokládám,“ řekl Crane, „že ohniště používali v létě a tady vařili za deště, na podzim a možná i v zimě.“

Grady přikývl. „Ve vedlejším domě stálo dvanáct postelí. Všiml jsem si, že tam na hácích visely nepromokavé větrovky a prošívané bundy. Ať už to tady používal kdokoliv, jezdilo se sem často. Po celý rok. Proč taky ne? Je tady krásně. Letní útočiště před vedry. Na podzim lovecká základna. Místo, kam si mohli Brian a Betsy zajet se svými přáteli na víkend. Dokonce i v zimě, dokud příjezdová cesta nezapadla sněhem.“

„Jo, fakt krásné místo.“ Crane zavřel dveře kuchyně a nasměroval Gradyho k poslednímu a nejmenšímu domku. „Tahle budova byla jediná zamčená. Brian měl klíč na kroužku spolu s klíčky od auta. Našel jsem je v kapse jeho kalhot.“

Když Crane otevřel dveře, Grady nakrčil obočí.

Ostatní domy měly kromě cihlové podezdívky kolem kamen podlahy z prken, kdežto tady se šlapalo po hladké šedé břidlicové dlažbě. Zdi nebyly omítnuté, ale obložené dubovým ostěním. Místo kamen nebo sporáku zde stál krásný kamenný krb opatřený širokou leštěnou deskou, která sloužila jako římsa. A na ní stála na každém konci ve stojánku americká vlajka a mezi nimi vyrovnaná řada osmi lesklých zarámovaných fotografií mladých lidí – hochů i dívek. Grady jejich věk odhadoval mezi šesti a devatenácti lety. Jeden z chlapců – světlovlasý, s rovnátky na zubech a v brýlích, díky nimž vypadal navzdory odhodlanému úsměvu poněkud nejistě – Gradymu připomněl žalostně oplakávaného syna.

Jeho oči pomalu vnímaly další detaily. Před krbem se srovnanými fotografiemi dřevěná kostelní lavice. Vedle vlajek na římse stříbrné svícny. Grady přistoupil blíže a zachvěl se, když si všiml, že dva usměvavé obličeje v rámečcích – hezké pihovaté dívky rusovlásky, tak třináct čtrnáct let – jsou prakticky identické. Dvojčata. A ještě něco ho znepokojilo. Dva nejstarší chlapci, ti, jejichž věk odhadoval na devatenáct, měli vlasy ostříhány velmi nakrátko a na sobě vojenské uniformy.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Crane.

„Skoro mi to připadá jako…“ Grady cítil, jak se mu svírá hrudník.

„Jako kaple. Nevidím zde žádné náboženské předměty, ale přesto mám dojem, že stojím v kapli. Nebo spíš v nějaké svatyni. Ano, svatyně. Ta dvě děvčata, ta dvojčata, jsem už viděl. Myslím fotografie.

Brian i Betsy je měli v peněženkách a několikrát mi je ukázali, když mě k sobě pozvali na večeři. Na stěně v obýváku měli větší kopie ve zlatém rámu. Jsou to jejich dcery.“ Gradymu naskočil na čele pot. „Zahynuly před deseti lety v zábavním parku v Pittsburghu.

Vozík horské dráhy se vytrhl z kolejí a zřítil se na zem. Brian s Betsy si nikdy neodpustili, že dětem dovolili se svézt. Vina. To je další věc, která truchlící rodiče spojuje. Pocit těžkého provinění.“

Grady přistoupil těsně k fotografiím a zadíval se na nejistého světlovlasého obrýleného desetiletého chlapce s rovnátky, který mu tak bolestně připomínal vlastního syna. Podoba nebyla zdaleka dokonalá, ale palčivě evokativní.

Pocit viny, pomyslel si Grady. Ano, jsem vinen. Proč jsem musel tehdy zůstávat tak dlouho v práci? Kdybych byl doma, Helena s Johnem by se asi nerozhodli zajet si na pizzu a pak do kina a ten opilý řidič by do nich nenarazil. Ještě by žili. A byla to moje chyba, protože jsem dal přednost vyřizování hromady hlášení, která mohla stejně dobře počkat do druhého dne. Ale ne, já jsem musel být svědomitý.

To kvůli své svědomitosti jsem ztratil ženu a syna. Grady na sobě nedal znát, jak silná vlna odporu k sobě samému ho zalila, a z hluboké, temné mučírny své duše vydal neslyšný zvířecí výkřik nesnesitelné bolesti a žalu.

Crane stojící za ním něco říkal, ale Grady ho vůbec nevnímal.

„Bene?“ Crane zvýšil hlas.

„Co?“ zamumlal Grady, aniž odtrhl zrak od fotografie blonďatého chlapce.

„Poznáváš ještě jiné tváře?“

„Ne.“

„Je to jenom okamžitý nápad, ale třeba je něco spojuje.“

„Spojuje?“

„No, ty dvě dívky jsou mrtvé. Nemyslíš, že by… Není možné, že by všechny ty děti na fotkách byly mrtvé?“

Gradymu vynechalo srdce. Prudce se otočil. Venku zaznělo hlasité šplouchnutí.

„Co se děje?“ zeptal se Crane.

„To šplouchnutí.“ Grady vykročil ke dveřím. „Někdo spadl do vody.“

„Šplouchnutí? Nic jsem neslyšel.“

Grady vyšel z šera malého domku a slunce ho bodlo do očí. Na betonovém obrubníku u bazénu stálo několik příslušníků státní policie.

Koroner už nastupoval do svého stejšnu a sanitka mizela mezi stromy.

Ale klidnou hladinu bazénu nečeřila žádná kola, a jestli do něj někdo spadl, policistům to zjevně bylo srdečně jedno. Bavili se mezi sebou a okolí si nevšímali.

„Jak jsi to myslel?“ naléhal Crane. „Nikde přece nic nešplouchlo.

Vidíš sám. Nikdo do bazénu nespadl.“

Grady nechápavě zavrtěl hlavou. „Byl bych přísahal, že ano.“

Celý zmatený se snažil co nejlépe odpovídat na spoustu otázek, až konečně mohl krátce po páté, když se Crane a jeho lidé chystali zamknout budovy i bránu, odjet domů. Ve zpětném zrcátku ještě viděl, jak policisté natahují kolem plotu žlutou pásku se zákazem vstupu na místo činu.

Šokovaný, znepokojený a zničený smutkem ujížděl po klikaté cestě mezi zalesněnými horami zpátky do Bosworthu. Zvedl mikrofon vysílačky a spojil se se svým pracovištěm. Má před sebou úkol, ale ten nesmí stát v cestě jeho povinnostem. Dispečerka městské policie musí být informována, kde ho v nejbližších minutách v případě potřeby najde.

U sestry Briana Rotha. Na schůzkách Přátel ve smutku, kam začal docházet po smrti ženy a syna, jim často kladli na srdce, aby se snažili ze všech sil utěšovat jiné pozůstalé. Soucit je nejkrásnější lidská vlastnost.

Ale když zabrzdil a vystoupil před obydlím Idy Rothové, skromného obytného přívěsu stojícího v řadě ostatních na velkém parkovišti na předměstí Bosworthu, nikdo mu na jeho klepání neotevřel.

Samozřejmě, pomyslel si. Pohřební služba. Hřbitov. Dvojitý pohřeb. Ida má teď velmi smutné starosti. Musí být zničená žalem.

Škoda že jsem ji nezastihl včas. Mohl jsem jí pomoct.

Z vedlejšího přívěsu vyšla Idina sousedka a připravila Gradymu další šok, když mu řekla, kam Brianova sestra odjela. Nepřekvapilo ho, že je tak dobře informovaná o Idiných záměrech, šokovalo ho, kam měla namířeno. Poděkoval sousedce, vyhnul se jejím všetečným otázkám a odjel, kam ho poslala.

Vypravil k pět minut vzdálené restauraci, která ještě včera ráno patřila Brianovi a Betsy. Našel tam Idu Rothovou, jak přísně prohání servírky a současně hlídá ostřížím zrakem pokladnu na výdejním pultu.

Grady se posadil k baru. Zákazníci, většinou dělníci z nedaleké továrny, kteří se tady zastavili cestou z práce na pár piv, vrhali postranní pohledy na jeho uniformu. Už tu restauraci několikrát navštívil – zaskočil sem, aby se pozdravil s přáteli –, ale pokaždé v civilu.

Přimhouřené oči hostů jako by mu říkaly, že uniforma činí jeho dnešní návštěvu oficiální – už proto, že zpráva o Brianově a Betsyině smrti se již pravděpodobně roznesla.

Grady si sundal čepici a pomyslel si, že by mohli ztlumit ten hrací automat, z kterého právě zněla píseň Roye Orbisona Jen osamělý…

Kdo byl sakra tak morbidní, že pustil právě tuto desku?

Grady nad tím v duchu mávl rukou a pozorně se zahleděl na sveřepý, odhodlaný výraz v Idině obličeji.

Brianově starší sestře – jiné sourozence neměl – bylo málo přes padesát, ale vypadala na pětašedesát. Částečně za to mohly úplně šedivé vlasy, které si navíc stahovala do přísného drdolu, takže účes zvýrazňoval hluboké vrásky na čele a kolem očí, ale hlavní vinu nesla její povaha, která se jí zračila v obličeji. Hubená žena s propadlými tvářemi vypadala permanentně naštvaně – hádavá, nervózní babizna, která otravuje život všem kolem sebe.

„Ido,“ začal Grady váhavě, „rád bych ti něco řekl. Vím, že nejsem jediný, kdo ti vyjadřuje soustrast, a máš plné právo cítit hořkost.

Člověk si většinou automaticky pomyslí něco jako: ‚Ať přestanou kecat, vypadnou a dají mi pokoj.‘ Ale dobře víš, že to, co ty dnes, jsem já prožíval před rokem, když se mi zabila žena a syn. Jsem svým způsobem odborník a vím, o čem mluvím. Tohle rozhodně nejsou prázdná slova. Chápu, jak se cítíš. Mé srdce je s tebou. Je mi Briana a Betsy hluboce a upřímně líto.“

Ida se zamračila a trhla hlavou k servírce. „Stůl číslo pět čeká na to pivo,“ vyštěkla. Pak položila ruku na staromódní pokladnu a vrhla na Gradyho zachmuřený pohled plný jedu. „Líto? Tak poslouchej, něco ti řeknu. Když Brianovi zemřely děti, prakticky mě vyloučil ze svého života. Jistě, navštěvovali jsme se, nepřestali jsme se stýkat, ale už to mezi námi nebylo jako dřív. V posledních deseti letech jako kdybychom vůbec nebyli bratr a sestra. Jako kdyby mezi námi vyrostla jakási neznámá bariéra. Štvalo mě, že se ke mně chová jako k cizímu člověku.“ Ida ve svém rozhořčení připomínala vzteklou smrtku. „Snažila jsem se, co bylo v mých silách, chovat se k němu slušně a přátelsky. Ale pokud se mě týká, Brian mi jako bratr zemřel už dávno. To, co udělal Betsy a sobě, je hrozné, ale třeba je to to nejlepší, co se mohlo stát.“

„Já ti nerozumím, Ido.“ Grady se k ní naklonil a snažil se ignorovat hlasitou smutnou Orbisonovu píseň i zvědavé pohledy továrních dělníků.

„Není to žádné tajemství,“ řekla Ida. „Ty sám víš, o co jde. Ví to celé město. Manžel se se mnou před osmi lety rozvedl. Po svatbě jsem několikrát potratila, a tak jsme neměli děti. Ale mě to poznamenalo.

Zestárla jsem. Ach bože, jak já nenávidím tu mladou sekretářku, s kterou se pelešil a která ho nakonec uhnala. A co mně zůstalo po rozvodu? Nenasytní právníci a prokletý soudce mě o všechno připravili.

Zbyl mi akorát ten rozvrzaný trajler, v kterém se klepu zimou, jen co se venku trochu ochladí. Je ti jich líto? Nuže, dovol, abych ti řekla, tady a teď, že i když jsem Brianovi samozřejmě smrt nepřála, líto mi ho není. Brian měl všechno a já nic! Když se na mě vykašlal… Tím, že se zastřelil, mi dal ten nejlepší dárek. Teď je hospoda moje. Konečně něco mám.“

„To přece nemůžeš myslet vážně, Ido,“ vydechl Grady šokované.

„Houby nemůžu! Brian se mnou zacházel jako s kusem hadru.

Já si tu hospodu zasloužím. Vydělala jsem si na ni tím, jak jsem celý život trpěla. Až otevřou poslední vůli…“ Idě se do očí vkradl vypočítavý výraz. „Jestli na světě existuje nějaká spravedlnost… Brian mi to slíbil. Přes to, jak se ke mně choval, se zavázal, že se o mě postará.

Tahle restaurace je moje. A řekla bych, že by ti neuškodilo pár panáků.“

Ida zaťala pěst, kterou se opírala o pokladnu.

„Díky, Ido. Rád bych, ale nemůžu. Jsem ve službě.“ Grady sklopil zrak a zamyšleně si prohlížel policejní čepici. „Třeba někdy jindy.“

„Ale teď je na to ta nejlepší chvíle. Máme ‚šťastnou hodinku‘.

Když už nedokážeš být šťastný, alespoň spláchneš smutek. Můžeš to třeba považovat za pohřební hostinu. Dva drinky za cenu jednoho.“

„Nezlob se, ale v uniformě zásadně nepiju. Ale věř, že s tebou sdílím tvůj žal.“

Ida ho už neposlouchala; štěkavým hlasem sekýrovala servírku.

Grady si v rozpacích nasadil čepici a vstal z barové stoličky.

Zastavil ho však instinkt profesionála. „Ido?“

„Nevidíš, že mám práci?“

„Omlouvám se, ale musím ti položit pár otázek. Tam, kde to Brian… kde Betsy… Co víš o místě, kde se to stalo?“

„Moc sakra ne.“

„Ale něco snad vědět musíš. Znáš to tam, protože jinak bys tam nejela.“

„Tam?“ zakrákorala Ida. „Tam? Byla jsem tam jen jednou. Ale cítila jsem se tak opuštěná… tak odmrštěná… jako nezvaný host.

Ujišťuju tě, že jsem si zatraceně dobře zapamatovala, kudy se tam jede.“

„Rád bych se k tvé návštěvě vrátil. Proč si myslíš, že ti dával najevo, že jsi nezvaný host?“

„To místo bylo…“ Ida stáhla už tak vrásčité čelo do opovržlivé masky. „Jeho útočiště. Zeď, kterou se obehnal proti celému světu.“

Ida zlostí chraptěla. „Dobře si pamatuju, kdy ten pozemek koupil. Pět měsíců po smrti svých holek, na přelomu léta a podzimu. Lovecká sezóna. Brianovi přátelé se ho pokoušeli nějak rozptýlit. ‚Pojď, ulovíme pár králíků nebo tetřevů,‘ lákali ho. ‚Nemůžeš celé dny sedět zavřený doma.‘ Prakticky ho museli vytáhnout z ložnice.“ Volnou rukou – tou druhou se stále majetnicky opírala o pokladnu – Ida ukázala ke stropu, aby naznačila, kde Brian s Betsy bydleli. „A tak se Brian… Byl tehdy jako bez života; nebýt mě, hospoda by šla k čertu…

No, nakonec se nechal přemluvit a šel s nimi. A když se druhý den vrátil, nevěřila jsem svým očím, jak se změnil. Najednou byl plný energie. Řekl mi, že objevil nějaký pozemek, který by chtěl koupit.

Byl… Nadšený? Ne, to není výstižný popis. Pořád drmolil o jakési mýtině v horách, na kterou náhodou narazil. Byl pevně rozhodnut, že ji musí získat.“

Ida uštědřila servírce další kázání a pak zabodla kyselý podmračený pohled do Gradyho. „Tehdy jsem si myslela, že Brian určitě přišel o rozum. Řekla jsem mu, že si takovou investici nemůže dovolit.

Ale neposlouchal mé, neustále omílal, že ten pozemek musí být jeho. A tak přes mé varování použil restauraci jako – jak se tomu říká?

– záruku. Přesvědčil banku, aby mu půjčila peníze, našel majitele té mýtiny a ten zatracený krám koupil. A od té chvíle se mi začal odcizovat.“

Ida se odmlčela, ponořená do vzpomínek, a Grady trpělivě vyčkával.

„Potom jsem se doslechla – ne od něj, ale od hostů v restauraci –, že si objednal stavební firmu a nechal si tam v horách postavit bazén, několik domků, obrovské ohniště a… Příští rok, když byla stavba hotová, mě z povinnosti pozval na slavnostní otevření.“

Ida se vůbec nesnažila zakrýt ironii v hlase. „No, musím uznat, že to tam vypadalo nádherně. Usoudila jsem, že se Brian se svou ztrátou vyrovnal, že překonal bolest ze smrti svých dětí. Ale když potom všichni – Betsy, jejich přátelé a ten ničema můj manžel, který už tehdy přemýšlel o rozvodu – seděli venku u ohně, Brian si mě vzal stranou a rozmáchlým gestem ukázal na lesy, bazén, na domky a zeptal se mě… Ještě dnes ho slyším, jako by to bylo včera. Mluvil tiše, skoro šeptem, jako kdyby stál v kostele. Zeptal se mě, jestli necítím něco zvláštního, něco podivného, co by mi připomínalo… Jestli necítím blízkost jeho dcer. Snažila jsem se pochopit, co tím myslí. Rozhlížela jsem se kolem a dělala, že přemýšlím. Nakonec jsem odpověděla, že ne. Pochválila jsem ho, jak pěkně si to tam zařídil. Řekla jsem mu, že s tou půjčkou u banky strašně riskoval, ale že jestli na druhou stranu opravdu potřeboval nějaké místo, kde by zapomněl na svůj žal, pak se, i přes to finanční riziko, asi rozhodl správně. Jako kdyby mě neslyšel.

‚Ani u bazénu nic necítíš?‘ zeptal se. Řekla jsem mu, že nechápu, jak to myslí, že samozřejmě vím, že jeho děti rády plavaly, ale… No, tím náš rozhovor skončil. A víckrát mě už na to své sídlo nepozval. To byl skutečný začátek odcizení. Postavil mezi nás bariéru.

Bez ohledu na to, že jsem mu tehdy zachránila kůži, když jsem se postarala o restauraci – jako se o ni starám i teď.“

Grady si byl vědom, že Idinu trpělivost už do krajnosti vyčerpal.

Pátral ve znepokojené mysli po poslední otázce, která by vnesla světlo do zmatku kolem Brianova činu. „Víš, komu ten pozemek patřil? Netušíš, co na něm Briana tak přitahovalo, že ho chtěl koupit?“

„To se mě zrovna tak můžeš zeptat, kdo vyhraje ve vánoční loterii.

Vůbec nic mi neřekl. Ale já něco řeknu tobě. Nemám na tebe čas! Snažím se nebýt nezdvořilá, ale mám tady zákazníky. Tohle je nejrušnější část dne. Po ‚šťastné hodince‘ dostanou všichni hlad. Musím zkontrolovat kuchyň, jestli je všechno připraveno. Prosím!“

„Jistě. Promiň,“ omlouval se Grady, „že jsem tě zdržel. Chtěl jsem jenom… Je mi to líto, Ido. Proto jsem vlastně přišel – říct ti, jak moc s tebou cítím.“

Ida střelila pohledem po servírce. „Osmička čeká na salát!“

Grady se otočil, a nevšímaje si zamlklých továrních dělníků, vyšel na čerstvý vzduch. Když za ním s vrzáním zaklaply prosklené dveře a když procházel mezi zaparkovanými pikapy ke svému hlídkovému vozu, slyšel, jak zákazníci ožili a šum hlasitého hovoru téměř přehlušil další smutnou píseň, tentokrát Myslím, že už na tom nezáleží Buddyho Hollyho.

Vysílačkou se spojil s dispečerkou a oznámil jí, že jede domů. Zachmuřeně dojel ulicí lemovanou stromy, které pod zapadajícím sluncem získaly karmínový nádech, ke svému patrovému domku, kde s ním ještě před rokem žila Helena a John.

Dům.

Pronásledoval Gradyho i ve spánku. Často uvažoval, jestli by ho neměl prodat, aby se zbavil vzpomínek, které v něm probouzel.

Ale stejně jako se nezbavil věcí po manželce a synovi, jejich šatů, keramických džbánků, které Helena s takovým nadšením sbírala, videoher, u kterých John trávil dlouhé hodiny, nedokázal přesvědčit sám sebe, že by se měl zbavit domu. Ty vzpomínky ho mučily, ano, ale bez nich by nedokázal žít.

Dům mu však současně působil i jiné starosti. Cítil se v něm osaměle a od smrti svých nejbližších v něm neuklízel a rezignoval na jakoukoliv údržbu. Dům vypadal zanedbaně i zvenčí, špinavý a zaprášený, a nezkrášlovaly ho květiny, které Helena každé jaro s takovou láskou sázela.

Když vstoupil do kuchyně, vůbec nemusel přemýšlet, co v nejbližších vteřinách udělá – totéž, co po každém návratu domů, totéž, co dělal každý večer od chvíle, kdy se dozvěděl, že ztratil rodinu.

Zamířil přímo k příborníku, vytáhl láhev bourbonu, nalil si pořádnou dávku, přihodil dvě kostky ledu, doplnil trochou vody a třemi doušky sklenku vyprázdnil.

Zavřel oči a pomalu vydechl. Tak. Přátelé ve smutku zdůrazňovali, že zármutek není možné léčit alkoholem. I Brian s Betsy ho často nabádali, aby nezačal pít. Grady si uvědomil, že tam v horách neviděl jedinou láhev, dokonce ani plechovku s pivem. Ať už byly důvody vraždy a sebevraždy jakékoliv, záchvat vzteku vyvolaný opilostí mezi ně nepatřil.

Dařilo se mu předstírat, že si rady Přátel ve smutku bere k srdci.

Ale po večerech, kdy se propadal do hlubin zoufalého žalu, mu Jim Beam stále častěji pomáhal dojít útěchy v zapomnění. Spoléhal na tento lék, i když vzpomínky vymazat nedokázal; jenom je rozptýlil do šera polobdění, takže se staly snesitelnějšími a Grady mohl usnout. Jakmile ho bourbon omámí natolik, že přestane ovládat jazyk, zapne záznamník, a kdyby telefon zazvonil a zpráva byla opravdu důležitá, však už by se nějak posbíral, aby zvedl sluchátko a pronesl několik pečlivě volených slov, která by neprozradila, v jakém stavu se nachází. V nejhorším případě by zamumlal, že mu není dobře, a přikázal by některému podřízenému, aby se o naléhavý případ postaral. Tohle byly jediné okamžiky, kdy se zpronevěřoval nepsanému kodexu své profese. Ale v skrytu duše si uvědomoval – a bál se toho –, že tak jako se přestal starat o dům, může se jedné noci stát, že se dopustí nějaké chyby a pak nevyhnutelně vyjde nepříjemná pravda najevo.

V dané chvíli však hodil strach za hlavu. Jeho obavy ze selhání teď nebyly důležité, záleželo jenom na hlubokém žalu, který bylo třeba uchlácholit. Grady si spěšně nalil další sklenku, a tentokrát přidal méně vody a jenom jednu kostku ledu. Druhá dávka zmizela stejně rychle jako první. Brian a Betsy. Helena a John. Ne!

Opřel se rukama o příborník a rozplakal se trhanými vzlyky, které tryskaly z nejhlubších zákoutí duše, svíraly mu hrdlo a roztřásaly ramena.

Náhle zazvonil telefon. Grady se vyděšeně otočil k přístroji, který visel na zdi vedle dveří.

Telefon zazvonil podruhé.

Grady ještě nestačil zapnout záznamník. Při tom, jak se cítil, se nemohl rozhodnout, jestli má sluchátko zvednout, nebo raději ne.

Brian a Betsy. Helena a John. Nepřál si nic jiného než zůstat s nimi o samotě, aby je mohl oplakávat. Ale co když mu volají z práce? Co když je to naléhavé?

Utřel si slzy, napřímil se, několik vteřin ještě uvažoval a pak se rozhodl. Whisky ještě nezačala působit a jistě dokáže promluvit zcela srozumitelně. Neví sice, v jaké záležitosti ho volají, ale nejlíp udělá, když ji vyřídí hned – dokud ještě může.

Když zvedal sluchátko, třásla se mu ruka. „Haló?“

„Ben? Tady Jeff Crane. Promiň, že tě otravuju doma, ale jde o důležitou věc. Volal jsem ti do kanceláře a tam mi řekli, kde tě najdu.“

„Něco důležitého? A co?“

„Mám tady nějaká jména. Rád bych, kdybys mi řekl, jestli ti nejsou povědomá. Poslouchej. Jennings… Matson… Randall… Langley…

Beck.“

Grady se s nejvyšším úsilím soustředil. „Nic mi to neříká. Nedokážu k těm jménům přiřadit žádné tváře. S nikým z nich jsem se nesetkal… Tedy alespoň ne tak, abych si ty lidi zapamatoval.“

„To mě nepřekvapuje. Nebydlí… nebydleli… v Bosworthu.

Všichni pocházeli z měst na západ odtud, až k Pittsburghu.“

„Tak co je na nich tak důležitého? Nechápu, kam míříš.“

„Jeden vedle druhého minulý čtvrtek zemřeli.“

„Cože?“

„Když jsme u Rothových skončili, vrátili jsme se do města.

Samozřejmě jsme hovořili o případu. Jeden z mých mužů, který s námi nebyl, vyskočil při zmínce o Brianovi a Betsy Rothových ze židle. Řekl mi, že ta jména už slyšel. Minulý čtvrtek. Jedna z nejhorších dopravních nehod, které vyšetřoval. Deset mrtvých. Všichni v jednom mikrobusu. Kamion. Prasklá pneumatika. Řidič nezvládl řízení a plnou rychlostí do nich napálil. Při vyšetřování se zjistilo, že oběti nehody jely na oslavy Dne nezávislosti. Prý na loveckou chatu do hor. A právě o tom s tebou chci mluvit. Ta chata měla patřit Brianovi a Betsy Rothovým.“

Grady sevřel sluchátko tak silně, až ho do ruky chytla křeč.

„Všech deset zahynulo?“

„Setkali se na smluveném místě, nechali tam auta a pokračovali mikrobusem,“ potvrdil Crane.

Další prokletá dopravní nehoda! láteřil Grady v duchu. Přesně jako Helena a John!

„Měl jsem takovou předtuchu a posadil jsem se k telefonu,“ pokračoval Crane. „Volal jsem příbuzným obětí. A dozvěděl jsem se, že Brian a Betsy hodně cestovali. Nenavštěvovali smuteční shromáždění jenom v Bosworthu, ale ve všech okolních městech. Vzpomínáš, jak jsem tam nahoře uvažoval o těch fotografiích na krbu v té nejmenší budově? Jak jsi ji, mimochodem, nazval? Svatyně? Víš přece. Napadlo mě, že když jsou na dvou fotografiích Rothovy mrtvé dcery, jestli na ostatních také nejsou děti, které už nežijí.“

„Jo, vzpomínám si na to.“

„No tak jsem měl pravdu. Každá manželská dvojice, která zahynula minulý čtvrtek při dopravní nehodě, přišla před několika lety o dítě. Tvé označení té budovy bylo správné. Opravdu je to svatyně.

Podle příbuzných rodiče vždycky postavili fotografie svých dětí na krbovou římsu, zapálili svíčky a modlili se a…“

„To je zlý sen,“ vyhrkl Grady.

„Podívej, ty přece víš mnohem líp, než si já vůbec dokážu představit, jak se ti lidé museli cítit, co asi prožívali. Všech dvanáct.

Soukromý klub oddaný truchlení. Nemůže tohle být důvod, proč Brian nakonec nevydržel? Třeba zavraždil Betsy a potom se zastřelil proto, že nedokázal unést další zármutek.“

„Je to možné.“ Grady se zachvěl.

„Ty obrázky dvou mladíků v uniformách… Oba padli ve Vietnamu.

Z toho vidíš, jak daleko do minulosti to sahá.“

Zdá se mi, že to sahá až ke stvoření světa, pomyslel si Grady hořce.

„No, nejdůležitější je, že máme vysvětlení,“ prohlásil Crane.

„Brian s Betsy se připravovali na víkendové setkání, ale místo toho je čekal strašlivý šok. Smutek, zoufalství, deprese… Najednou zůstali sami. A Briana to zlomilo. Na něj už toho žalu bylo příliš. Zastřelil svou ženu. Pokud můžeme soudit, stalo se to s jejím souhlasem. A potom…“

„Zastřelil sám sebe,“ vydechl Grady.

„Myslíš, že se to tak mohlo stát?“

„Nic bližšího už asi stejně nezjistíme. Bůh buď milostiv jejich duším.“ Grady si zhluboka povzdechl.

„Uvědomuju si, jak těžko se ti o tom mluví.

„Neboj, zvládnu to. Dobrá práce, Jeffe. Nemůžu říct, že by mě to těšilo, ale tvoje verze je dostatečně průkazná, aby tragédii vysvětlila. Alespoň už nemusím přemítat o důvodech… Díky, žes zavolal.“ Grady měl co dělat, aby nezaječel.

„Myslel jsem si, že bys to chtěl vědět.“

„Jo, jasně.“

„Jestli se ještě něco dozvím, ozvu se.“

„Fajn. To budeš hodný.“

„Bene?“

„Co?“

„Nerad bych zopakoval stejnou chybu. Kdyby sis potřeboval s někým promluvit, zavolej mi.“

„Jistě, Jeffe. Kdybych potřeboval… Spolehni se.“

„Myslím to vážně.“

„No jo. Já to taky myslel vážně. Kdybych si s někým potřeboval promluvit, zavolám ti.“

„To jsem chtěl slyšet.“

Grady zavěsil, odstrčil se od zdi a zamířil přes kuchyň.

Za Jimem Beamem.

Druhý den, čtyři hodiny ráno. Grady si odkašlal a vyškrábal se z postele.

Alkohol ho sice uspal, ale jeho účinek rychle vyprchal. Vědomí se mu vrátilo mnohem dříve, než byl ochoten čelit realitě své existence.

Dunělo mu v hlavě. Podlamovala se mu kolena. Odšoural se do koupelny. Strčil si do pusy pár aspirinů, zapil je z dlaně, a teprve v tom okamžiku si uvědomil, že má na sobě uniformu. Ani se nesvlékl, než se svalil polomrtvý na postel.

Oznamte to Benovi Gradymu. Přiveďte ho sem. Děsivý vzkaz ze záhrobí zůstával trvale vypálený v jeho paměti. I teď viděl před očima ta velká černá tiskací písmena na kousku papíru v plastikovém sáčku, který mu Crane podal. Odtrhl tehdy zděšený pohled od mrtvol u bazénu a zrak mu padl na OZNAMTE TO BENOVI GRADYMU.

PŘIVEĎTE HO SEM.

Proč? uvažoval Grady. Všechno, co mi Jeff včera večer řekl – deset obětí dopravní nehody, deprese, motiv Brianova činu – dávalo smysl. Brian překročil hranici psychické odolnosti. Ale něco smysl nedávalo.

Proč naléhal, abych se dostavil na místo činu? Abych viděl jeho svatyni? Abych viděl díry po kulkách?

Gradymu se myšlenky honily hlavou jako zběsilé. S bušícím srdcem se naklonil k umyvadlu, pustil kohoutek a opakovaně si cákal do upoceného obličeje studenou vodu. Vrávoravě sešel dolů do kuchyně a cvakl vypínačem. Světlo ho bodlo do očí. Musím se z toho probrat, přikázal si. Zajdu si pro…

Ale rázem na svůj úmysl zapomněl, když mu zrak padl na hromádku obálek a katalogů na kuchyňském stole. Když se večer vrátil domů, automaticky vytáhl z otevřené schránky před domem poštu, zatímco druhou rukou lovil z kapsy klíče. Pak ale obsah schránky odhodil na stůl, protože hořel netrpělivostí, aby co nejdříve otevřel příborník, kde schovával láhev s bourbonem. Grady se posadil, rozložil poštu do vějíře, opřel si bradu do dlaní a zíral na obálku adresovanou jemu osobně. Od smrti ženy a syna dostával velmi málo soukromých dopisů, zejména poté, co mu přestali psát Helenini příbuzní.

Adresa na obálce – BENJAMIN GRADY, CYPŘIŠOVÁ 112, BOSWORTH, PENNSYLVÁNIE – byla i se směrovacím číslem načmáraná černým inkoustem. Svou adresu odesílatel nenapsal.

Ale Grady to rozhárané písmo poznal. Často ho vídal na kondolencích, které dostával nejen krátce po Helenině a Johnově smrti, ale pravidelně měsíc co měsíc, celý bolestiplný rok. Povzbuzující vzkazy. Nekončící pramen soucitu.

Od Briana. Razítko na známce bylo čtyři dny staré. Brian ten dopis odeslal v pátek.

Grady popadl obálku a roztrhl ji.

Milý Bene, začínal dopis a ke zlému snu, který ho probudil z opileckého spánku, se připojila další noční můra. Grady četl slova svého dobrého přítele, který mu tak dlouho, tak vytrvale a tak neúnavně a ochotně pomáhal a který už nebyl mezi živými, a roztřásl se po celém těle.

Milý Bene, až dostaneš tento dopis, budeme s Betsy oba mrtví. Hluboce lituji smutku a otřesu, který ti svými činy způsobím. Nevím, co pro tebe bude horší, zda prvotní šok, nebo smutek, který přetrvá. Oba představují strašlivé břemeno a já se za ně upřímně a z celého srdce omlouvám.

Jestli naše mrtvoly najdou dříve, než si můj dopis přečteš, jestli vzkaz, který napíšu a který budu držet na pažbě pistole, až stisknu spoušť, nesplní svůj účel, jestli něco nevyjde a tebe sem nezavolají, chci, abys sem přijel. Nechci to proto, abys viděl slupky, v nichž přebývaly naše duše, nechci to proto, abys trpěl při pohledu na naše ostatky zbavené vší důstojnosti, ale proto, abych se ujistil, že tohle místo opravdu navštívíš. Je to zvláštní místo, Bene. Přináší útěchu.

Nemůžu ti říct jak. Respektive ti to nechci říct. Budeš to muset zjistit sám. Kdybych v tobě vzbudil očekávání, které by se později nenaplnilo, cítil by ses provinile, protože by ses domníval, že nejsi útěchy hoden. Věř, že způsobit ti další pocit viny je to poslední, co bych si přál.

Tato možnost nicméně existuje a je třeba ji brát v úvahu. Může se stát, že tě toto místo neosloví, že budeš, jak se říká, naladěn na jinou vlnu. Nejsem věštec, neznám budoucnost a vím, že má sestra zde necítila vůbec nic. Na druhé straně přátelé, kteří včera tragicky zahynuli, patřili k těm několika vyvoleným, kteří poznali, jakou útěchu toto místo nabízí. Ale teď jsou mrtví a ani Betsy, ani já už nechceme znovu žít v osamění. Už by toho na nás bylo moc. K zešílení.

Celou dobu, co se známe, jsem tě pozorně sledoval, Bene.

Dělal jsi mi stále vetší starosti. Podezřívám tě, že po večerech hodně piješ, abys vůbec dokázal usnout.

Vím, že trpíš stejně jako Betsy a já. Jenže my jsme měli štěstí, že jsme našli útěchu, zatímco o tebe se bojím.

Měl jsem v plánu tě sem už brzy pozvat. Myslím, že jsi připraven.

Myslím, že dokážeš vnímat totéž, co my. Myslím, že toto místo se ti stane zdrojem radosti. Proto zanechám vzkaz pro státní policii, aby tě sem zavolala.

A teď, kdy jsi ho, jak přepokládám, už viděl, ti chci říct ještě něco. Až dopíšu tento dopis, zajedu do města na poštu a cestou zpět se zastavím u svého právníka. Mám v úmyslu změnit poslední vůli.

Mým posledním aktem soucitu s tvým smutkem, posledním aktem milosrdenství, bude to, že ti toto místo daruji. Doufám, že ti ulehčí v tvém utrpení, že ti poskytne útěchu a tvé duši mír. Jestli dokážeš správně vnímat, jestli jsi opravdu tak citlivý, jak si myslím, pochopíš, co mám na mysli.

Omlouvám se za bolest, kterou ti naše smrt způsobí. Ale my musíme odejít. Přísahám, nelze jinak. Těšíme se a nemůžeme se dočkat.

A věř, že mou ruku nepovede zoufalství.

Mám tě rád, Bene. Chápu, zní to divně. Ale je to pravda.

Mám tě rád, protože jsme partneři v neštěstí. Protože jsi poctivý a dobrý člověk. A trpíš. Třeba ti můj dar v tvé bolesti ulehčí. Až budeš číst tyto řádky, Betsy ani mě už nic bolet nebude.

Modlíme se za tebe v naší poslední hodině a přejeme ti, abys došel útěchy. Bůh ti žehnej, příteli. Žij blaze.

Brian Pod Brianův podpis připojila své jméno i Betsy.

Grady zasténal. Slzy mu stékaly z očí na papír a rozmazávaly inkoust posledních slov. Podpisy obou drahých přátel, kteří mu budou tak chybět, už byly téměř nečitelné.

Jeff Crane se mračil stále hrozivěji, když dopis četl. Přečetl si ho znovu a pak ještě jednou. Nakonec odsunul židli dozadu, opřel se a povzdechl si.

Grady seděl naproti němu ponořený v neveselých myšlenkách.

„Panebože,“ zasténal Crane.

„Promiň, že jsem tě vzbudil,“ omlouval se Grady, „ale už jsem nevydržel déle čekat. Jakmile vyšlo slunce, musel jsem ti zavolat.

Mám-li být upřímný, domníval jsem se, že tou dobou už budeš vzhůru.

Chtěl jsem mít jistotu, že pojedeš přímo do kanceláře a ne někam do terénu. Říkal jsem si, že se na ten dopis budeš chtít podívat co nejdřív.“

Crane vypadal nechápavě. „Podívat se co nejdřív? Samozřejmě.

Tak jsem to nemyslel, když jsem prohlásil, že ten den začal pěkně hnusně. Nemluvil jsem o sobě, Bene, ale o tobě. Bože všemohoucí, to muselo být utrpení, čekat až do rána. Je mi tě líto, chlapče. Já bych to určitě tak dlouho nevydržel. Na tvém místě bych svému příteli – doufám, že mě považuješ za svého přítele – zavolal okamžitě.“

Grady pokrčil rameny.

„Nevypadáš zrovna nejlíp.“ Crane vstal a natáhl se po konvici s kávou. „Raději ti naliju ještě jednu dávku toho jedu.“ Dolil Gradymu šálek.

„Díky.“ Ruka, kterou Grady zvedal kouřící nápoj k ústům, se mírně třásla. „Ten dopis, Jeffe. Co si o něm myslíš?“

Crane se zamyslel. „Betsyin podpis dokazuje, že s Brianovými úmysly souhlasila. To je teď nad slunce jasné. Neřešíme tedy vraždu a sebevraždu, ale dvojnásobnou sebevraždu, Betsy jen potřebovala trochu pomoct, to je všechno.“

Grady zíral do šálku.

„Další věc je také jasná, ale moc nám nepomůže. Sám vidíš, že dopis některé nesrovnalosti neobjasňuje, ale spíše přidává další.

Brian zdůrazňuje, jak je nutné, aby na místě činu zanechal vzkaz, že máš jeho horské sídlo navštívit, ale už nevysvětluje proč. Jistě, chce, aby sis to tam prohlédl. Jenže to bys stejně udělal, nejpozději tehdy, až by ses dozvěděl, že ti to tam celé odkázal. Bylo tedy zbytečné nutit tě dívat se na mrtvoly.“

„Pokud ovšem…“ Grady ze sebe soukal slova jen s největšími obtížemi. „Co když si myslel, že mě jeho čin natolik znechutí, že místo, kde zastřelí Betsy a potom sebe, bude to poslední, které bych chtěl vidět? Vždyť jsem se taky mohl rozhodnout jeho odkaz prodat jako danajský dar a vůbec se tam neukázat. A pravda je taková, že to jeho horské sídlo skutečně nechci. Třeba se Brian právě toho bál, a proto zanechal ten vzkaz. Pojistil si, že tam opravdu přijedu.“

Crane pokrčil rameny. „Možné by to bylo. Tvrdí, že chce, aby sis to místo prohlédl, protože je…“ Crane sjel prstem po řádcích napsaných neúhledným rukopisem, „…zvláštní. Přináší útěchu. Ale odmítá říct jak. Tvrdí, že se bojí, aby v tobě nevzbudil očekávání, které by se nemuselo naplnit.“

„Celou cestu sem jsem právě o tomhle přemýšlel,“ poznamenal Grady se staženým hrdlem. Je zřejmé, že Brian, Betsy a těch deset lidí, co minulý čtvrtek zemřelo, považovali to místo za útočiště před smutným osudem. Soukromý klub odloučený od světa. Krásná příroda kolem, jeden druhého mohli utěšovat… Brian si mohl myslet, že kdyby ve svém dopise svůj odkaz příliš vychválil, byl bych možná zklamaný. Třeba ho napadlo, že není ani tak důležité místo jako spíše lidé, s kterými tam pobýval. Na druhé straně je tam opravdu krásně.

To místo je skutečně zvláštní. A tak se rozhodl mně ho odkázat. Třeba se cítil provinile, protože mě tam nikdy nepozval, nikdy mě nezahrnul do okruhu svých nejdůvěrnějších přátel. Třeba doufal, že založím vlastní skupinu. Kdo ví? Byl ve stresu a už asi nedokázal jasně uvažovat.“

„Co s tím tedy hodláš udělat?“

„S čím?“

„S Brianovým odkazem. Říkáš, že ho nechceš. Opravdu tě to tam tak odpuzuje, že se tam už netoužíš nikdy vrátit? Opravdu to chceš prodat?“

Grady sklopil oči a několik vteřin nepromluvil. „Já nevím.

Kdyby mi odkázal něco jiného, třeba hodinky, zahodil bych je, aby mi ho nepřipomínaly, nebo bych je opatroval jako nejdražší památku?“

O dva dny později to dilema za Gradyho vyřešila Ida Rothová. Ne že by to měla v úmyslu. Stalo se to na hřbitově.

Grady doufal, že ponese rakev, ale Ida ho o to jaksi zapomněla požádat. Grady se s ní pokoušel spojit, volal jí domů i do restaurace, ale nikdy se mu nepodařilo ji zastihnout. Dopolední vlhké dusno mu připomnělo jiný horký den – před rokem, kdy dorazil na tento hřbitov s bronzovými urnami, které obsahovaly popel jeho manželky a syna.

Už už se chtěl odvrátit od rakví a zamířit ke svému autu, když za sebou vycítil přítomnost lidské bytosti, vzteklé lidské bytosti. Jak ji vycítil, to by vysvětlit nedokázal, ale vztek, který vyzařovala, byl přímo hmatatelný, a Grady ztuhl, když se za ním ozvalo: „Tohle ti neprojde.“ Ida.

Grady se prudce otočil. Plamen, který šlehal z Idiných vrásčitých očí, byl plný jedu a zášti. Před smutečním obřadem i po něm se k ní Grady pokoušel přiblížit, ale Ida se mu záměrně vyhýbala. Když naposled stáli u rakví, snažil se alespoň přilákat její pohled, ale ona s neúprosnou vytrvalostí odvracela zrak. Grady nevěděl, co si o tom má myslet.

Teď však byl její pohled hrozivě přímý. „Ty svinský parchante!“

Vyzáblá tvář lemovaná staženými bílými vlasy více než kdy jindy připomínala smrtku.

Grady zamrkal. „Proč mně nadáváš, Ido? Nic jsem ti neudělal.

Je mi po nich smutno. Přišel jsem, abych se s nimi naposled rozloučil.

Proč…“

„Nezahrávej si se mnou!“

„O čem to mluvíš?“

„O tom sídle v horách! Brianův advokát mě seznámil s jeho poslední vůlí. Jako kdyby nestačilo, že se můj zatracený bratříček tak utápěl v sebelítosti, že málem přivedl hospodu na buben! Jako kdyby nestačilo, že od té doby, co se zastřelil, jsem měla plné ruce práce, abych vyškrábala peníze na zalepení pusy největším věřitelům, protože jinak bych určitě zbankrotovala. Ne, to se musím navíc dozvědět, že hospoda, kterou jsem zdědila já, je zatížená hypotékou až po uši, ale lovecké sídlo v horách, které odkázal tobě, je zaplacené a zcela bez dluhů. Nevím, jakým trikem jsi ho k tomu nakonec přiměl, ale umím si představit, jaks využíval smrti své ženy a kluka a tak dlouho ho oblboval, až ti na všechno přikývl. Ale najedno se můžeš spolehnout. I kdyby mě to mělo stát poslední halíř, budu se s tebou soudit! Brian slíbil, že mě zabezpečí! Bohu přísahám, že se postarám, aby své slovo dodržel. Ty si nic nezasloužíš! Tys tady nebyl, když se jeho dvojčata zabila. Tys tady nebyl, abys ho držel za ruku. Ty ses ukázal až mnohem později. Ale spolehni se. Kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě udělám, dosáhnu toho, že mi ten pozemek v horách a všechno, co je na něm, bude říkat pane. Měla bych sto chutí srovnat to tam se zemí – zbourat baráky, zasypat bazén – a posypat solí. Ale potřebuju peníze, k čertu, a tak nechám Brianovu poslední vůli revokovat a to místo prodám! Dostanu peníze, které mi plným právem náleží. A tobě zůstanou jen oči pro pláč!“

Grady cítil, jak se mu po těle rozlévá horkost. Idino neodpustitelné obvinění, že využil žalu za zesnulou manželkou a s jeho pomocí vmanipuloval Briana do změny poslední vůle, ho tak rozzuřilo, že se nekontrolované roztřásl. „Fajn, Ido, udělej, jak uznáš za vhodné.“

Roztřásl se ještě silněji. „Zkus, co dokážeš. Ale teď mě pozorně poslouchej, protože je zde něco, co ti uniklo. Až do tohoto okamžiku jsem byl rozhodnut vzdát se vlastnictví k tomu objektu a předat právo užívání tobě. Byl jsem přesvědčen, že si ho opravdu zasloužíš víc než já. Jenže ty ses dopustila osudové chyby. Nemělas říkat… Ježíšikriste, když si uvědomím… No, změnil jsem názor. Ten majetek je můj. Nechtěl jsem ho, ale teď je situace jiná. Chci ho – tobě naschvál, Ido. Za urážku památky mé ženy a syna shniješ v pekle. A jestli ti někdy dovolím položit na ten pozemek nohu, shniju tam také.“

Grady odtrhl žlutou policejní pásku z brány v plotu u vstupu do kdysi Brianova a teď už svého horského sídla. Klíčem, který mu dal Crane, si odemkl, otevřel bránu a s hořkým smutkem v srdci vstoupil na pozemek.

Na mýtině mezi horami panovalo tísnivé ticho. Grady si utřel pot z čela a rozhodným krokem zamířil k bazénu. Prošel nízkou dřevěnou brankou na betonový chodník, na němž byly stále jasně patrné křídové čáry vyznačující polohu mrtvých těl. Nad skvrnami zaschlé krve, kousky mozkové tkáně a úlomky kostí bzučelo několik much.

Grady chvíli němě zíral a polykal žluč a pak se s rozhořčeným odhodláním napřímil.

Výborně, řekl si v duchu. Tohle můžu bez problémů vyčistit.

Se vzpomínkami se taky nějak vypořádám. Nejdůležitější je, že jsem se pevně rozhodl ponechat si Brianův odkaz.

Ida ho nedostane!

Grady se vztekle odvrátil od křídových obrysů. Opustil bazén a kolem ohniště zamířil k největší budově, která sloužila jako noclehárna.

I když měl hlavu plnou jiných myšlenek, maně si uvědomil, že opakuje stejný postup prohlídky jako tehdy s poručíkem Cranem, který ho vedl od jednoho stavení k druhému. Nahlédl dovnitř na palandy kolem stěn jen letmo, ještě méně pozornosti věnoval sporáku v kuchyni a vykročil k nejmenšímu domku, který tehdy označil jako svatyni.

Ticho působilo v šeru ještě tíživěji. Na břidlicové dlažbě by přece měly jeho kroky znít ozvěnou. Ale zdálo se, že kámen jejich zvuk, navíc pohlcovaný dubovým obložením stěn, spíše tlumí. Grady si s neklidem v srdci prohlížel kostelní lavici před krbem a pak pozvedl zrak k fotografiím osmi usmívajících se mrtvých dětí, vyrovnaným mezi svícny a americkými vlajkami na krbové římse. S chvějícími se koleny přistoupil těsně ke krbu a uctivě se dotkl obrázků mladých dvojčat, dcer Betsy a Briana. Tak krásné.

Tak plné života.

Zemřely příliš mladé.

Bůh jim pomáhej.

Trvalo dlouho, než Grady obrátil uslzený pohled k dojímavé fotografii obrýleného chlapce, který v rozpačitém úsměvu cenil zuby s rovnátky a který mu tak silně připomínal tolik oplakávaného vlastního syna.

Vtom znovu zaslechl překvapivé šplouchnutí. Prudce se otočil k otevřeným dveřím. Zamračil se a nemohl si nevzpomenout, že když tady stál poprvé, ozval se stejný zvuk.

Šplouchnutí. Zaznělo od bazénu. Grady si tím byl tehdy naprosto jistý, dokud ovšem nevyběhl ven a nepodíval se na policisty, kteří stáli na betonovém obrubníku. Jejich chování mu naznačilo, že se musel mýlit, že nikdo do vody nespadl. Sluchový vjem byl ovšem velmi realistický.

Stejně jako dnes. S tím rozdílem, že když se Grady vyřítil ze ztemnělé svatyně do ostrého slunečního svitu, zarazil se při pohledu na mladého muže – necelých dvacet let, svalnatý, krátce zastřižené hnědé vlasy, na očích plavecké brýle –, který v přiléhavých nylonových plavkách brázdil mohutnými tempy, při nichž se mu napínaly a vlnily všechny svaly, hladinu bazénu od bližšího ke vzdálenějšímu konci.

Grady zavrávoral. Co to má, k čertu, znamenat? Neslyšel, že by sem přijelo auto, a nedokázal si představit, že by sem ten mladík přišel pěšky, svlékl se, převlékl do plavek a skočil do vody, pokud by si nebyl jistý, že mu to tady patří… nebo že tu alespoň vůbec nikdo není.

Ale vždyť si ten kluk musel všimnout hlídkového vozu před bránou, uvažoval Grady. Kdyby si myslel, že je tady doma, určitě by na mě zavolal. A kdyby se tu cítil jako vetřelec, při pohledu na policejní auto by se přece vrátil do lesa. A u bazénu žádné šaty neleží.

Kde se asi převlékl? Co se to tady, ve jménu božím, děje?

Grady překonal prvotní šok, nasadil sveřepý výraz a rozběhl se k bazénu. „Hej!“ zakřičel. „Co tu děláte? Nemáte právo sem vstoupit!

Tohle je můj majetek! Vylezte z toho bazénu! Vypadněte z…“

Gradymu se zlomil hlas, když proběhl brankou a stanul těsně u bazénu. Mladík dál neochvějně rozrážel vodu mocnými záběry svalnatých paží a nohou. Na konci bazénu provedl ukázkový plavecký kotoul, odrazil se, a jako by se nechumelilo, plaval opačným směrem.

Grady zvýšil hlas do klasického policejního řevu. „Odpovězte mi! Zastavte se, sakra! Jsem policista! Vloupal jste se na cizí pozemek!

Vypadněte z toho bazénu, než…“

Ale plavec si ho nevšímal. Urazil další délku a teď opět mířil ke vzdálenější stěně bazénu. Gradymu připomínal olympionika v plném tréninku s vidinou zlaté medaile na krku.

„Naposled vás vyzývám! Vylezte z toho bazénu!“ Gradymu přeskočil hlas. „Máte třicet vteřin! Potom si přivolám posily! Vytáhneme vás a uvidíte!“

Plavec ho okázale ignoroval a učebnicovými tempy ukrajoval další metry hladiny.

Gradymu se po takovém řvaní nedostávalo dechu. Zatápal rukou dozadu a nahmátl opěradlo židle ze sekvojového dřeva; jinak by snad upadl. Hrudník se mu těžce zvedal a před očima mu všechno plavalo. Měl co dělat, aby udržel rovnováhu a soustředil pohled na skvělého plavce.

Ubíhaly vteřiny. Potom minuty. Čas se neúnosně natahoval, ale paradoxně se současně smršťoval. Plavci nakonec začaly docházet síly. Odplaval poslední délku ke vzdálenějšímu konci bazénu, zhluboka se nadechl a vzepřel se o okraj. Vzápětí stál na betonovém obrubníku a kapala z něj voda. A pak se rozhodným krokem vydal kolem bazénu ke Gradymu.

„Takže konečně mi ráčíte věnovat pozornost, ano?“ Grady se odstrčil od opěradla a zaujal výhružný postoj. „Mohl byste mi laskavě vysvětlit, co tady děláte?“

Plavec k němu kráčel, aniž ho uznal za hodná jediného pohledu.

Grady rozevřel zaťaté pěsti a položil zlostí ztvrdlé dlaně mladíkovi na ramena.

Jenže jeho ruce – Grady se lekl jako nikdy v životě – prošly plavcovým tělem!

A současně mladík prošel jeho tělem. Jako jemný závan větru.

Studeného větru. A když se Grady zděšeně otočil, zíral, jak mu plavcovo tělo prochází bokem a dmoucím se hrudníkem. Cítil se, jako kdyby se ho někdo zmocnil, vysál ho a pak odhodil.

„Hej!“ podařilo se mu křiknout.

A v tom okamžiku mladík, z jehož šlachovitého těla stále kapala voda, krátce ostříhané vlasy přilehlé k lebce, vypracovaná postava lehce shrbená, zmizel, jako by se vypařil. Gradymu připadalo, že se horký, vlhký vzduch kolem něj divoce čeří, a pak se náhle – stejně rychle, jako záhadná postava zmizela – vír uklidnil.

Grady měl pocit, že má úplně vyprahlé plíce. Otevřenými ústy lapal po dechu. Zavrávoral a znovu hledal záchranu u dřevěné židle.

Ale sotva se dotkl spásného opěradla, jeho mozek i tělo vypověděly poslušnost.

To není možné! křičel na něj poslední záblesk logického uvažování.

A jak v něm dozníval výkřik vnitřního hlasu, Grady zíral jako omámený na betonovou plochu před sebou.

Mokré šlépěje, které po sobě plavec zanechal, však už neviděl.

Grady dlouho bezvládně seděl na židli, než konečně v sobě našel sílu vstát.

Toho mladíka vůbec neznal.

Ale přesto mu připadal povědomý.

Zamrazilo ho. Ne.

Grady váhal a utíral si pot z čela. Pak ale podlehl neodolatelnému nutkání a zamířil k nejmenšímu cihlovému domku.

Vstoupil do zamyšleného ticha svatyně, prošel kolem kostelní lavice, a než pozvedl užaslé oči k fotografii na pravém okraji řady, opřel se pevně o krbovou římsu.

Mladý muž ve vojenské uniformě.

Hezký mladík, který, jak Grady věděl, padl ve Vietnamu.

Tentýž mladík brázdil před několika okamžiky mohutnými stylovými tempy hladinu bazénu, pak prošel jako mrazivý závan Gradyho tělem a náhle zmizel.

Láhev v příborníku neodolatelně vábila. Grady nejistýma rukama odšrouboval uzávěr a nalil si. Polkl, zašklebil se a otřásl. Na cestu z horské chaty do Bosworthu mezi horami a lesy si vůbec nepamatoval.

Pomalu, ale jistě ztrácím rozum, pomyslel si a znovu naklonil láhev nad sklenici.

Ale anestetiku nebylo dovoleno ujmout se svého úkolu.

Zazvonil telefon.

Grady popadl sluchátko.

„Haló.“ Vlastní hlas mu připadal na míle vzdálený.

„Tak konečně ses vrátil, ty parchante,“ vyštěkla Ida. „Napadlo mě, že bys rád slyšel, že můj právník se mnou do poslední čárky souhlasí. Můj bratr byl zcela zjevně duševně nemocný. Jeho poslední vůle je neplatná.“

„Ido, já teď nemám náladu na hádky.“ Gradymu pulzovala v žilách na krku krev. „Necháme rozhodnutí na soudci, ano?“

„Na to vem jed! Však u soudu uvidíš!“

„Plýtváš časem. Mám v úmyslu s tebou bojovat.“

„Ale já budu tvrdší!“ zasyčela Ida. „Nemáš sebemenší šanci!“

Grady práskl sluchátkem. Hučelo mu v uších.

Telefon znovu zazvonil.

Co si ta…

Hrábl po sluchátku. „Už toho mám dost, Ido! Už mi nevolej!

Ode dneška se spolu budou bavit jen naši právníci!“

„Bene?“ Mužský hlas, nechápající, nervózní.

„Jeffe! Ach bože, promiň! Nechtěl jsem na tebe křičet. Myslel jsem, že to je…“

„Mám dojem, že nejsi úplně ve své kůži.“

Grady se klepal jako osika.

„Zdá se, žes měl perný den,“ řekl Crane.

„To si ani neumíš představit.“

„Volám ti, protože… Nepotřebuješ společnost? Můžu ti nějak pomoct?“

Grady se opřel o stěnu. „Ne. Ale dík za tvou starost. Je fajn vědět, že na člověku někomu záleží. Myslím, že to zvládnu. Ale počkej, teď mě něco napadlo.“

„Jen mluv.“

„Když jsi mi onehdy v noci volal o té autonehodě, při které zahynuli Brianovi a Betsyini přátelé…“

Crane vydechl. „Ano?“

„Ta jména obětí. Byl jsem z toho tak vedle, že jsem si je nepoznamenal.

Mohl bys mi je zopakovat?“

„K čemu to, pro všechno na světě, potřebuješ…“

„To ti teď nemůžu vysvětlovat.“

Crane zaváhal. „Moment.“ Ze sluchátka se ozývalo šustění, jak poručík probíral složku s dokumenty k případu. Jennings. Matson.

Randall. Langley. Beck.“

„Můžeš mi dát i adresy a telefonní čísla?“ požádal Grady.

Crane mu vyhověl, ale pak znepokojeně dodal: „Nechápu, k čemu ty informace potřebuješ.“

„Kteří z nich ztratili své syny ve Vietnamu?“

„Langleyovi a Beckovi. Ale proč to…“

„Díky. Moc jsi mi pomohl. Ozvu se ti.“

„Děláš mi starosti, Bene.“

Grady zavěsil.

Langleyovi a Beckovi.

Grady si jejich telefonní čísla podtrhl. Obě rodiny bydlely ve městech mezi Bosworthem a Pittsburghem. Vyťukal číslo k Langleyům.

Telefon nikdo nezvedl.

Gradyho to nepřekvapilo. Vzhledem k tomu, že Langleyovi byli dost staří na to, aby jim syn padl ve Vietnamu, jejich ostatní děti – pokud nějaké měli – budou mít kolem čtyřiceti let a jistě si dávno založily vlastní rodiny a odstěhovaly se. Rodný dům zůstal prázdný.

Grady spěšně vyťukal druhé číslo. Vyzváněcí tón.

Druhé zazvonění.

Grady si přetřel čelo.

Po třetím zazvonění se ozval mužský hlas. „Ano?“

„Dobrý den. Tady je Benjamin Grady, velitel městské policie v Bosworthu. To je asi čtyřicet mil na východ od…“

„Já vím, kde leží Bosworth. Co chcete? Jestli máte něco o té nehodě, nemám náladu se o tom znovu bavit. Vybral jste si nejméně vhodnou dobu. Procházíme tady se ženou pozůstalost mých rodičů a řešíme problém, co s domem.“

„O tu nehodu nejde.“

„Tak o co?“

„O vašeho bratra.“

„Proboha, snad nechcete říct, že se něco stalo i Bobovi!“

„Ne, toho nemyslím… Mluvím o vašem bratrovi, který padl ve Vietnamu.“

„Jerry? To nechápu. Proč po takové době chcete…“

„Věnoval se váš bratr plavání? Myslím, jestli plaval na vrcholové úrovni.“

„Nikdy by mě nenapadlo…“ Muž na druhém konci linky těžce polkl. „Trenér na střední škole tvrdil, že by z Jerryho mohl být šampión.

Bratr trénoval jako fanatik. Trávil v bazénu minimálně tři hodiny denně. Mohl se kvalifikovat na olympiádu.“

Grady pocítil stejný chlad jako ve chvíli, kdy ten plavec u bazénu prošel jeho tělem.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ naléhal hlas na druhém konci linky. „Grady? A tvrdíte, že jste šéf policie… Co má tohle sakra znamenat?

Nějaký zvrácený žert?“

„Ne. Uklidněte se. Kdyby se to dalo vyřídit jinak… Omlouvám se, že jsem vás vyrušil. Vaše informace je pro mě moc důležitá. Děkuji.“

Venku svítalo, ale na úzké klikaté cestě vinoucí se mezi stromy do hor musel Grady zapnout reflektory. Konečně zastavil na mýtině a hleděl na tajemnou mlhu, která stoupala z bazénu a šířila se kolem něj jako kouzelný závoj. Nesmělé sluneční paprsky vylupovaly ze stínů borovice a javory, které rostly na okolních svazích, ale domky i ohniště mlha kompletně zakrývala. Světla Gradyho reflektorů se od ní odrážela jako od husté, téměř krystalické kaše.

Vystoupil z hlídkového vozu a málem narazil do plotu, který se vynořil z mlhy, až když stál těsně u něj. Prakticky poslepu odemkl bránu a otevřel ji. Ticho, které ho obklopovalo, působilo stejně tísnivě jako včera, takže když vstoupil na křupavý štěrk, překvapeně sebou škubl. V těžkém studeném oparu mu rychle vlhly šaty a na obličeji se mu usazovaly chladivé kapky.

Měl bych se otočit na patě a vrátit se do města, říkal si Grady v duchu. Tohle je šílené. Co tady proboha dělám?

Litoval, že si s sebou nevzal baterku. Mlha přímo hmatatelně houstla, až mu to připadalo nepřirozené. Taková mlha přece…

Dávej si pozor, nabádal ho vnitřní hlas. Necháváš se příliš unášet svou představivostí. Za svítání se z vodních ploch mlha zvedá často. Je to důsledek teplotních změn, na kterém není nic neobvyklého, a…

Grady se ulekl. Jeho oči neviděly nic než mléčnou prázdnotu a bez viditelného orientačního bodu hrozilo nebezpečí, že začne chodit v bezcílném kruhu. Náhle nevěděl, kde je. Opatrně našlapoval a trhl sebou, když ve výšce pasu narazil na laťkovou ohrádku kolem bazénu.

Ale jeho úlek měl současně i jiný důvod. V tom okamžiku se mu totiž před očima mihl stín, který přešel za plotem zleva doprava, stín, který připomínal mužskou postavu, stín, který rozvířil těžkou mlhu. Vzápětí zmizel a vlnění ustalo.

Když Grady zaslechl od bazénu šplouchnutí, vylekaně uskočil.

Někdo skočil do vody a teď rychle plave mocnými záběry na druhou stranu. Grady ztuhl, ochromen protichůdnými instinkty.

Najít branku nebo přelézt plot a postavit se plavci tváří v tvář.

(Jenže totéž udělal už včera, a navíc se bál, že mu mladík znovu projde tělem, jako kdyby byl vzduch.) Zůstat na místě a hlasitě se dožadovat vysvětlení.

(Ale i o to se včera marně snažil, a navíc si uvědomoval, že by mu z úst vyšlo jen zachraptění, jak měl stažené hrdlo.) Otočit se a odejít a tiše doufat, že v té mlze najde cestu k autu.

Jenže…

Grady zaslechl další šplouchnutí. Do vody skočil někdo jiný. S rostoucím zděšením zíral, jak se mu před očima pohybuje jiný stín – ne, dva! – a víří mlhu za plotem. Žena s dítětem.

Grady zaječel a otočil se, ale ztuhl hrůzou jako solný sloup. Z mlžné opony se vynořil další stín, jenž tentokrát přicházel od domku, který sloužil jako ložnice.

„Ne!“ Tři nezřetelné postavy – dvě ženy a dívka – se přibližovaly ze směru od kuchyně. Grady se vrhl stranou, aby se jim klidil z cesty, tak prudce, že se už nedokázal vyhnout jinému stínu, který mířil k bazénu od svatyně. Vzápětí splynul s nehmotným tělem. Grady pocítil nesnesitelně mrazivý závan, ale než jím postava prošla, zaregistroval přes mléčný opar rysy obličeje. Byl to Brian.

Gradymu se zachvěla víčka. Něco drobného ho šimralo v obočí.

Moucha, uvědomil si. Mávnutím ruky ji odehnal a pak otevřel oči.

Ostré slunce mu stálo přímo nad hlavou. Ležel na zádech na štěrku nedaleko bazénu.

Vědomí se mu vracelo jen pomalu, ale konečně se dokázal posadit.

Napjatě se rozhlédl, srdce sevřené strachem, že spatří zástup duchů.

Ale před očima se mu rozkládalo jen horské sídlo ponořené do velebného ticha.

Podíval se na hodinky. Skoro poledne? Bože všemohoucí, ležím tady skoro…

Brian!

Ne! To přece nemohl být on!

Zděšeně se vyškrábal na nohy. Před očima se mu zatmělo a chvíli trvalo, než zase jasně viděl. Pokožku už neměl vlhkou mlhou, ale mastnou potem a zválená uniforma se mu přes košili lepila k tělu.

Napřímil se a znovu se rozhlédl po očividně opuštěném okolí.

Nervově jsem se zhroutil.

Přišel jsem o rozum.

Zešílel jsem.

Ohlédl se ke služebnímu autu. Jeho podřízení už jistě spekulují, kam se asi poděl. Nestalo se mu něco? Určitě se s ním snažili spojit, ale marně. Musí je uklidnit, že je v pořádku. Ovšem ještě důležitější bude vymyslet přijatelný důvod své nepřítomnosti a toho, že nereagoval na jejich výzvy. Nesmí připustit, aby zjistili, jak na tom ve skutečnosti je.

Ale když došel k hlídkovému vozu a natáhl se pro mikrofon, ztuhl uprostřed pohybu, protože zaslechl hluk automobilového motoru, namáhaného na strmé příjezdové cestě. Otočil se a spatřil, jak z lesa vyjíždí vozidlo státní policie a zastavuje vedle něj. Vystoupil z něj Jeff Crane. S vážným výrazem se rozhlédl kolem sebe a se svraštělým obočím k němu přistoupil.

„Bene.“

„Jeffe.“

Neohrabaná, nucená výměna pozdravů.

„Nechal jsi hodně lidí, aby si o tebe dělali starosti,“ řekl Crane káravě.

„Obávám se, že jsem v poněkud obtížné situaci. Právě jsem chtěl…“

„Kriste, ta tvoje uniforma! Cos dělal? Spal v příkopě?“

„Těžko by se mi to vysvětlovalo…“

„To bych řekl. Přesto, co kdybys to zkusil?“

„Jak jsi věděl, kde mě hledat?“

Crane si ho zamyšleně prohlížel. „Vylučovacím procesem. Čím déle jsem o věci přemýšlel, tím více mi to tady připadalo jako nejlogičtější místo.“

„A proč zrovna ty! Jak to, že mě hledáš právě ty?“

„Když se tvé dispečerce nedařilo tě sehnat a začala si dělat starosti, obvolala všechny tvé přátele. Opakuju, Bene, že se o tebe strachovala spousta lidí. Proč ses neohlásil?“

„Pravda je taková…“

„Jistě. Proč taky ne? Pravda vždycky osvěží.“

„Já…“

„Ano? Pokračuj, Bene. Pravdu.“

„Omdlel jsem.“

„Brian ve svém dopise naznačil, že hodně piješ. A není jediný, kdo si toho všiml. Když jsem ti v noci volal, mockrát se stalo, žes měl hlas…“

„Dnešní ráno nemělo s alkoholem nic společného. Přijel jsem sem ještě před začátkem pracovní doby, abych se tady porozhlédl a rozmyslel se, jestli si mám tohle místo nechat, nebo ho prodat. A potom na mě najednou všechno spadlo a já omdlel. Tamhle u bazénu.“

Grady se otočil a ukázal na místo, kde před chvílí ležel.

To, co uviděl, od něj vyžadovalo mobilizaci všech zbývajících psychických sil, aby se ovládl a nezaječel. Okolí bazénu se hemžilo lidmi. Šest dětí, mezi nimi Brianova dvojčata. Dva mladíci, kteří padli ve Vietnamu. Dvanáct dospělých – deset z nich Grady neznal, ale poslední dvojici tvořili Brian a Betsy.

Gradyho zamrazilo, když si pomyslel, že těch pět neznámých párů jsou určitě oběti autonehody ze čtvrtku minulého týdne.

Skupina pořádala piknik. Nad ohništěm se na rožni otáčelo sele a lidé jedli, pili, hovořili, smáli se – i když z jejich úst nevycházela ani hláska a všude vládlo nevysvětlitelné ticho.

Grady cítil, jak smrtelně bledne a jak se zimničně třese. Ještě že nevypadal nejlíp už při Craneově příjezdu a že se mu podařilo nevykviknout zděšením.

Za tohle bych skutečně zasloužil medaili, pomyslel si. Vidím duchy a přitom neblábolím jako idiot.

Crane se také zadíval k bazénu, ale bylo jasné, že jeho nic zvláštního nezaujalo.

Gradymu se pomalu rozsvěcelo. „Jeffe, nevšiml sis něčeho neobvyklého?“ zeptal se napjatě.

„Co tím myslíš?“

„Necítíš něco zvláštního, něco podivného, co by ti připomínalo…

Necítíš blízkost Briana a Betsy?“ Grady si s úžasem uvědomil, že prakticky doslova zopakoval věty, jimiž mu Ida popisovala, jak se jí Brian vyptával, když si ji odvedl stranou při její první a poslední návštěvě tohoto místa.

„To zrovna ne.“ Crane se zamračil. „Až na to, že si samozřejmě pamatuju, jak jsme tu našli jejich těla.“

„U bazénu také nic?“

„Tam přece ty mrtvoly ležely, ne?“ Crane si roztaženými prsty prohrábl krátké, pískově zbarvené vlasy. „Ale jinak nic. U bazénu jsem si ničeho divného nevšiml.“

„…potřebuju tvou pomoc, Jeffe.“

„Proto jsem tady. Copak jsem tě opakovaně nežádal, abys mi dovolil ti pomoct? Řekni mi, co bys potřeboval.“

„Nějaký důvod, kterým bych mohl svým lidem omluvit, proč jsem se neohlásil. Vysvětlení, co by neovlivnilo mínění, které o mně mají.“

„Myslíš, jako žes měl třeba porouchané rádio? Nebo žes odjel mimo město na nějaké jednání a domníval ses, žes své podřízené informoval, ačkoliv jsi na to ve skutečnosti zapomněl?“

„Přesně tak.“

„Promiň, Bene, ale to po mně nežádej. Jediné vysvětlení, kterým jsem ochoten ti pomoct, je pravda.“

„A to pořád opakuješ, že jsi můj přítel, jo?“

„Ano, jsem.“

„Co je to za přítele, který…“

„Dobrý přítel. Lepší, než si uvědomuješ. Bene, ty sis celou dobu něco nalhával. Tvrdils, že tvé osobní problémy nemají nejmenší vliv na tvou práci. Nuže, mýlil ses. A nemyslím tím jen alkohol. Máš nervy úplně nadranc. Pokaždé vypadáš jako duchem nepřítomný.

Nedokážeš se soustředit. Nikomu to neuniklo. Nejlepší pomoc, jakou ti můžu nabídnout, je následující rada. Vezmi si měsíc volna a vyhledej odbornou pomoc. Najdi si dobrého psychoanalytika nebo se přihlas v nějaké léčebně pro závislé a dej se do pořádku. Smiř se s realitou.

Tvoje žena a syn jsou mrtví. Musíš se s tím smířit, vyrovnat se se svou ztrátou. Musíš se sám snažit. Takhle přece nemůžeš pokračovat.

Zničil by ses.“

„Měsíc volna? Ale vždyť práce je to jediné, co mi zůstalo!“

„Bene, tohle ti říkám jako přítel. Chovej se dál, jak se chováš, a brzy o tu práci přijdeš. Slyšel jsem jisté řeči. Nemáš daleko k padáku.“

„Cože?“ Grady nevěřil vlastním uším. To, co mu Crane právě řekl, mu připadalo stejně neskutečné jako ti duchové kolem bazénu, jako ti neslyšní účastníci pikniku, které Crane nevidí, ale on ano.

„Proboha, to snad ne!“

„Ale jestli si vezmeš mou radu k srdci… Ne, Bene, nedívej se pořád k tomu bazénu. Dívej se na mě. Tak, správně. Jestli si vezmeš mou radu k srdci, udělám všechno, co bude v mé moci, aby tví podřízení i městská rada v Bosworthu pochopili, jak těžkým údobím procházíš, a dali ti ještě šanci. Podívej se pravdě do očí, Bene. Jsi vyčerpaný, úplně na dně. Potřebuješ si odpočinout. Na tom není nic, za co by ses musel stydět. Pokud se nebudeš dál snažit svůj stav tajit, pokud si svůj problém přiznáš a pokusíš se ho napravit, lidé s tebou budou cítit a podpoří tě. Přísahám ti, že se o to postarám. Bývals zatraceně dobrý policajt a můžeš jím být zas. Když uděláš, o co tě žádám, přísahám, že použiju veškerého vlivu, který mám, a zařídím, že svou práci neztratíš.“

„Díky, Jeffe. Opravdu si moc vážím toho, co pro mě děláš.

Zkusím to. Slibuju. Opravdu se o to pokusím.“

Grady seděl v mauzoleu a pomrkával uslzenýma očima na zasklené výklenky s urnami milované ženy a syna.

„Jsem v průšvihu,“ říkal jim právě hlasem tak přidušeným vzlyky, že sotva dokázal promluvit. „Mám halucinace. Vidím duchy.

Moc piju. Nejspíš mě vyhodí z práce. A pokud se týká zdravého rozumu, obávám se, že jsem o něj dávno přišel. Ach, kéž byste nezemřeli.

Bože, kdybych se tehdy nezdržel v kanceláři tak dlouho. Kdybyste se tehdy nerozhodli zajet si do kina. Kdyby do vás ten opilec nenarazil. Kdyby…“

Trvalo dlouho, než byl zase schopen slova. „Je to moje vina.

Všechno je to moje vina. Nedokážu vypovědět, jak moc mi chybíte.

Dal bych všechno na světě, jen abyste se mi vrátili, abychom zase spolu žili tak spokojeně jako kdysi, jako před rokem, před tím než…“

Na opasku mu zapípal operátor. Grady ho ignoroval.

„Víš, Heleno, když se vrátím z práce, dům je tak prázdný, že se to nedá vydržet. A když se podívám do tvého pokoje, Johne, když se dotýkám tvých šatů ve skříni, když k nim čichám, mám pocit, že mi pukne srdce a padnu na místě mrtvý. Tak bych vás oba chtěl mít zase zpátky, že bych…“

Operátor naléhavě pípal. Grady ho vytrhl z opasku, hodil na podlahu a vytočil se na něm podpatkem. Ozvalo se zapraštění.

Chytrá krabička zmlkla.

Výborně.

Grady zamžoural závojem slz k urnám za sklem a pokračoval.

„Dokonalé štěstí. Náš společný život byl dokonale šťastný. Ale bez vás… Miluju vás. Chci vás zase zpátky. Udělal bych všechno, jen abyste byli zase se mnou, abychom my tři žili pohromadě jako dřív.“

A pak už mu slova došla a Grady jen seděl, vzlykal a hleděl na zasklené výklenky, na jména manželky a syna, na jejich data narození a úmrtí a představoval si jejich popel v bronzových urnách.

Ta myšlenka v něm vzklíčila pomalu, jako kdyby vyrůstala z temných hlubin a pracně se drala na povrch. Zrodila se ze šíleného zmatku jeho podvědomí a stala se postupně vnitřním hlasem, jenž opakoval věty ze záhadného dopisu, který mu Brian napsal krátce před svým dobrovolným odchodem ze světa.

Bojím se o tebe. Měl jsem v plánu tě sem už brzy pozvat. Myslím, že jsi připraven. Myslím, že dokážeš vnímat totéž, co my. Myslím, že toto místo se ti stane zdrojem radosti.

Mým posledním aktem soucitu s tvým smutkem, posledním aktem milosrdenství, bude to, že ti toto místo daruji. Doufám, že ti ulehčí v tvém utrpení, že ti poskytne útěchu a tvé duši mír. Jestli dokážeš správně vnímat, jestli jsi opravdu tak citlivý, jak si myslím, pochopíš, co mám na mysli.

Grady přikývl. Vstal, utřel si slzy, políbil si konečky prstů, položil je na sklo, které zakrývalo obě urny, a vyšel z mauzolea, přičemž za sebou nezapomněl pečlivě zamknout.

Domky, bazén a ohniště halil tentokrát závoj prachu, který na příjezdové cestě zvířily pneumatiky služebního vozu velitele městské policie.

Grady zabrzdil, počkal, až se prach usadí, a už ho vůbec nepřekvapilo, že vidí Briana a Betsy, jejich dcery – dvojčata, ostatní děti, mladíky, kteří padli ve Vietnamu, a pět dvojic, které zahynuly při dopravní nehodě.

Samozřejmě očekával, že je tady najde, ale i tak pocítil nesmírnou vděčnost, že se nedočkal trpkého zklamání. Někteří se koupali.

Jiní seděli na židlích ze sekvojového dřeva rozestavěných kolem bazénu.

Další grilovali maso nad ohněm.

Bavili se, smáli a tentokrát je Grady, i když seděl v autě, slyšel.

Ne pouze šplouchání vody, ale i hlasy, radostný smích, dokonce praskot pálícího se tuku, který z plátků masa kapal na žhavé uhlíky v ohništi.

Neustále mu vrtalo hlavou, proč pokaždé slyší cákání vody, když někdo skočí do bazénu a plave, ale rozhovor duchů, které dnes v poledne – na rozdíl od Cranea – viděl, neslyšel.

Teď už chápal. Ono to totiž chvíli trvá, než se naváže kontakt.

Člověk musí nejdřív získat schopnost vcítit se. Musí se naučit být – jak že to Brian napsal ve svém dopise? – vnímavý. Pokaždé, když se s nimi setkáte, jsou skutečnější, až nakonec…

Grady se natáhl pro papírový pytlík, který ležel na zadním sedadle, a vystoupil z auta. Odemkl bránu a s úsměvem na rtech zamířil k bazénu.

„Ahoj, Briane. Nazdar, Betsy.“

Nevzali ho na vědomí.

No, však se dočkám, utěšoval se Grady. Žádný problém. Musím být prostě vnímavější.

Našel si prázdnou židli u bazénu, posadil se, natáhl nohy a udělal si pohodlí. Smrákalo se, sluneční kotouč se schovával za nejbližší horu. Mýtina se koupala v uklidňujícím nachovém svitu. Mladík, s nímž se setkal jako s prvním, nadějný olympijský vítěz, který padl ve Vietnamu, neúnavně křižoval bazén. Muž a žena, šedesátníci s prošedivělými vlasy, na něj povzbudivě volali a zářili uspokojením.

Grady se zadíval na Briana a Betsy, kteří stáli u ohniště. „Haló, jak se daří? Jsem rád, že vás zase vidím.“

Tentokrát zareagovali. Ohlédli se po něm.

Jo, nechce to nic než vnímavost, pomyslel si Grady potěšené.

„Ahoj, Bene. Já jsem zase rád, žes to dokázal,“ pozdravil ho Brian.

„Však já taky.“ Grady sáhl do papírového sáčku a vytáhl láhev bourbonu. Odšrouboval uzávěr, rozhlédl se po skleničce, a když žádnou neobjevil, pokrčil rameny a pozvedl láhev ke rtům. Zaklonil hlavu a cítil, jak se mu napětí v hrdle, které ho celý rok sužovalo, slastně uvolňuje. Po horkém dusném dnu večer příjemně chladil. Grady znovu přiložil láhev k ústům a spokojeně se napil.

Vnímavost, řekl si v duchu. Jo, to je to tajemství. Musím být dostatečně vnímavý. A citlivý.

Ale jak tak pil, usmíval se a čekal, zázrak, za kterým sem přišel, se nekonal. Neustále se rozhlížel a nabádal se ke klidu. Helena a John. Kde jsou? Přece by tady měli být!

Musí tu být!

Napil se. „Hej, Briane!“

„Copak, Bene?“

„Moje žena a syn. Kde jsou?“

„Obávám se, že s námi ještě být nemůžou,“ zklamal ho Brian.

Grady se zamračil. „Jak to?“

„Nejdřív musíš něco udělat.“

„Nechápu.“

„Tak se zamysli.“

„Nevím, jak to myslíš, Briane. Pomoz mi.“

„Vzpomeň si na svatyni.“

A najednou bylo všechno křišťálově jasné. „Díky, Briane.“

Grady postavil láhev na zem, vstal a vydal se od bazénu k svatyni.

Uvnitř plály svíčky. Prošel kolem kostelní lavice ke svatostánku a s úctou se zadíval na fotografie na římse, na obrázky, které tam se zlomeným srdcem umístili žalem zničení rodiče, na podobizny osmi mrtvých dětí.

A to je všechno? uvažoval. Opravdu to stačí?

Vytáhl ze zadní kapsy kalhot peněženku, otevřel ji, pohladil očima podobenky Heleny a Johna, které u sebe neustále nosil, a vyjmul je z ochranného plastikového pouzdra. Pak je políbil a postavil na krbovou římsu.

Už? ptal se nedočkavě sám sebe, srdce bušící napětím. Už?

Ale Brianova a Betsyina fotografie na římse nestojí, přemítal dál. A obrázky těch deseti, co zahynuli při autonehodě, také ne.

Třeba to bude tím, usoudil nakonec, že když tady v minulosti pobývali tak dlouho, obejdou se teď bez fotografií.

Děti, to je něco jiného. Ty neměly možnost toto místo navštívit.

Zemřely dříve, než Brian svatyni vybudoval. Pro ně jsou fotografie nezbytné, stejně jako je nutně potřebují…

Grady se s bušícím srdcem odvrátil a vyšel ze svatyně. Spěšně se vracel k bazénu, vyděšený, že svou samotu neprolomí, když vtom konečně spatřil Helenu a Johna. Čekali na něj a Gradymu se zastavilo srdce. Helena k němu vztahovala ruce a John nadšením poskakoval jako hříbě.

Grady se rozběhl.

Už stál u nich.

Objal je.

A cítil, jak mu paže procházejí jejich těly, stejně jako jejich ramena a trupy prošly jeho tělem.

„Ne!“ zanaříkal. „Chci se vás dotýkat.“

A pak si uvědomil, že i tohle asi chce svůj čas. Musí jim prostě dát dost času. Však je za chvíli bude moci sevřít v náručí, o tom byl pevně přesvědčen. Otočil se k manželce a synovi.

„Miluju tě, Bene,“ řekla Helena.

Gradymu tekly po tvářích slzy.

„Tati, bylo mně po tobě moc smutno,“ řekl John.

„Já vás oba miluju a tolik jste mi chyběli…“ Gradymu uvázla slova v hrdle a nahlas se rozvzlykal. „Jsem tak šťastný, že…“

Grady se je znovu pokusil obejmout a jeho paže opět prošly těly, ale tentokrát cítil slabý odpor, jako kdyby se dotkl mlhy. Pocit to byl téměř neznatelný, ale přesto fyzický. Ano, měl jsem pravdu. Už brzy…

Podlomila se mu kolena.

„Miláčku, měl by ses posadit,“ starala se Helena.

Grady přikývl. „Ano, to napětí bylo tak… Myslím, že bych si měl odpočinout.“

Když kráčel s manželkou a synem k bazénu, Brian, Betsy a ostatní souhlasně pokyvovali hlavami.

„Tati, děcka se u bazénu tak dobře baví. Mohl bych si zaplavat?“

„Jasně. Zaplav si, co hrdlo ráčí, chlapče. Budeme se s mámou na tebe dívat.“

Grady si přitáhl židli k okraji bazénu a posadil se. Helena si sedla vedle něj a hladila ho po paži. Pocit fyzického kontaktu zesílil.

Brzo, už brzo ji sevře v náručí.

„Nedal by sis steak, Bene?“ zavolala na něj Betsy.

„Zatím ne, díky. Nemám hlad. Možná později.“

„Kdykoliv budeš chtít. Stačí říct.“

„Díky, Betsy. Jsi moc hodná.“

„Třeba by ti další drink zlepšil chuť k jídlu, nemyslíš?“

„Třeba jo.“ Grady pozvedl láhev ke rtům. Helena ho pohladila po hřbetu dlaně a její dotyk už byl téměř jako dřív. John skočil do vody.

„Zase jsme spolu,“ řekla Helena.

„Ano,“ odpověděl Grady. „Konečně.“

Tohle byl nejkrásnější večer jeho života. Za okamžik byla Helenina paže znovu pevná, z masa a kostí, a Grady ji držel za ruku, objímal a líbal. A Johna také.

Slunce zapadlo, ale krajinu prosvětlil měsíc v úplňku, jako by se i on usmíval na radující se přízraky.

Gradyho štěstí ovšem kalil jistý problém. Cestou ze hřbitova do hor udělal ve městě několik zastávek. První patřila obchodu s lihovinami a podruhé zaparkoval před katastrálním úřadem, aby zjistil, komu dříve patřil pozemek, který Brian koupil, aby na něm vybudoval útočiště před zármutkem. Doufal, že mu původní majitel odpoví na otázku, jestli to místo nebylo něčím zvláštní. Stačila by maličkost, třeba zapomenutá historka od táborového ohně, která by mu poskytla vodítko, náznak, počátek vysvětlení zázraku, jehož se stal svědkem.

Ale původní majitel se dávno odstěhoval.

Grady navštívil také několik bývalých Brianových loveckých společníků v naději, že by si některý z nich mohl vzpomenout, jestli se Brianovi nepřihodilo toho dne, kdy ho do těchto míst vytáhli na lov, něco zvláštního, něco, co by vysvětlilo, proč se tak náhle rozhodl ten pozemek koupit.

Ale nikdo si ono odpoledne nezapamatoval.

Poslední zastávka přivedla Gradyho k jeho advokátovi. Právník Idy Rothové se s ním už spojil. Ida byla neochvějně rozhodnuta napadnout platnost bratrovy poslední vůle a nepřipustit, aby majetek připadl někomu jinému než jí. Grady prožil otřesný šok, když mu jeho advokát oznámil, že pokud Brian změnil svou závěť v době, kdy uvažoval o sebevraždě, je to jasný důkaz, že nemohl být plně při smyslech. Koneckonců, ke stejnému názoru se přiklání i Brianův právník, který poslední vůli podle jeho pokynů upravil. Panuje tedy obecná shoda v tom, že Grady soudní spor s Idou zákonitě prohraje a ztratí veškerý nárok na Brianovo horské sídlo.

A tak když teď Grady seděl vedle své ženy a syna, pozoroval ostatní společníky, kteří v měsíčních paprscích vypadali úplně jako duchové z onoho světa, a stále častěji si přihýbal z láhve, honily se mu hlavou neveselé myšlenky a říkal si, že nové odloučení od rodiny by už neunesl.

Jenže jaká jiná alternativa mu zbývá?

Objal Helenu a Johna. „Nechcete se vy dva třeba projít?“

„Zůstaneme,“ odpověděla Helena. „Aby ses tu nebál.“

„Opravdu vám to nevadí?“

„Opravdu. Nechci, aby ses cítil osaměle.“

Grady ji políbil. Pak se napil bourbonu a rozepnul pouzdro u opasku.

Teď už chápal, proč se Brian a Betsy rozhodli k dobrovolnému odchodu ze světa. Jak osaměle se museli cítit, když viděli své mrtvé děti a nakonec i své mrtvé přátele. Těšili se z jejich přítomnosti, ale ve skutečnosti s nimi nežili.

Grady sevřel revolver v dlani a natáhl kohoutek. Poslední záblesk zdravého rozumu mu říkal, že Helena a John jsou pouhé přeludy, vidiny, stejně jako Brian, Betsy a všichni ostatní, že si s ním jen zahrává jeho přecitlivělá představivost.

Možná, uvažoval Grady. Ale možná taky ne.

Ale i když je to jen hra mé fantazie, až to tady převezme Ida, ztratím jakoukoliv šanci na opětovné shledání s Helenou a Johnem, byť jen ve svých představách.

Mučivé dilema.

Vyžaduje pečlivé zvážení.

A tak Grady seděl, manželku a syna po boku, v jedné ruce revolver, v druhé láhev, která občas doputovala k ústům. Bourbon u něj vyvolával ospalost. Duchové se mu před očima začínali rozplývat. Už brzo bude muset dospět k rozhodnutí a Grady uvažoval, jaké rozhodnutí to bude. Co bude těžší, až ho alkoholické omámení přemůže? Která věc mu vypadne z ruky jako první? Láhev, nebo revolver?

DOSLOV

Tímto bolestným rozhodováním tato sbírka končí. Od Kapek z roku 1972 po Svatyni o dvacet let mladší reprezentují příběhy, které jste právě dočetli, podstatnou část mého života – a důležité události, které ho doprovázely. Když vyšla poslední povídka tiskem, učinil jsem další závažné životní rozhodnutí. Opustil jsem Iowa City, kde jsem žil od roku 1970, a v létě 1992 jsem se usadil v Santa Fe v Novém Mexiku.

Přestěhovali jsme se tam s manželkou dost narychlo. Viděli jsme v televizi díl seriálu Tento starý dům věnovaný nevšední architektuře Santa Fe a město svaté víry postavené ve stylu indiánských puebel a malebné hory, které je obklopují, nám tak učarovaly, že jsme si tam zajeli na prodloužený víkend na návštěvu.

Slavil jsem devětačtyřicáté narozeniny a právě jsem dopsal dlouhý román Převzatá totožnost, a tak se pár dní volna jevilo jako vynikající nápad. Jenže ani v nejmenším jsme netušili, jak hlubokým dojmem na nás mystické hory a rozlehlá poušť zapůsobí. Za tři dny jsme si prohlíželi volné domy. Čtvrtý den jsme si jeden vybrali a odletěli zpět do Iowa City zahájit přípravy ke stěhování. O tři měsíce později jsme se již zabydlovali v Santa Fe.

Toto rozhodnutí nebylo v žádném případě důsledkem změny našeho dosavadního pozitivního vztahu k Iowa City. Na tamější univerzitě jsem prožil nádherná léta. Získal jsem tam řadu přátel na celý život. Vychovali jsme tam se ženou dceru a syna. Je to krásné město a přineslo nám štěstí. Ale také jsme v něm přišli o dítě a někdy je prostě nutné opustit ulice a budovy, které ve vás vyvolávají bolestné vzpomínky.

A někdy se také musí spisovatel zamyslet sám nad sebou a stanovit si nové priority neboli – jak říká má žena – vstoupit do třetího dějství. V našem novém domově v nadmořské výšce přes dva tisíce metrů, s divokými květinami před domem z nepálených cihel a obklopen horami zalesněnými mexickou borovicí uprostřed okouzlující krajiny, kterou domorodci nazývali Zemí tančícího slunce, jsem začal řadu věcí vnímat odlišněji. Přestěhování samozřejmě ovlivnilo mé následující knihy – a nejen v tom smyslu, že jsem přestal psát o Středozápadě, obrátil svou pozornost k Novému Mexiku a několik příběhů zasadil rovnou do Santa Fe.

Hlubší změna se dotkla námětů mých děl. Hrdinou jednoho z románů, který jsem napsal po roce 1992, Bez slitování, je bývalý agent zpravodajské služby, který přijíždí do Santa Fe, aby zde zapomněl na minulost a znovu našel sám sebe. Dosaďte si „bývalý vysokoškolský profesor“ a je zřejmé, že jsem psal sám o sobě. Od Mattovy smrti v roce 1987 až do přestěhování do Nového Mexika o pět let později jsem napsal více příběhů o tíživém smutku, než jsem zahrnul do tohoto výboru. Poté, co jsme si založili nový domov, vyšel z mého pera jediný – román Ze zoufalství, v němž stárnoucí, žalem zdrcený spisovatel, kterému zemřel syn na rakovinu, se najednou ocitá uprostřed děsivého spiknutí. Přežije a vyrovná se se svou ztrátou. Opět jsem psal o sobě.

A tak i když tato sbírka nezahrnuje všechny mé povídky, je kompletní v tom smyslu, že sleduje krok za krokem vývoj mé tvorby až do konce druhého jednání, kdy jsem se po dvaadvaceti letech odstěhoval z Iowa City. S pokračujícím třetím jednáním připravím další povídkovou sbírku, abych vám umožnil držet se mnou krok a podělil se s vámi o další vzpomínky. Ale musím přiznat, že jsem nebyl připraven, jak mocně na mě zapůsobí příprava tohoto výboru.

Příběhy, které jsem do něj zařadil, vznikaly v rozmezí mnoha let, ale když jsem si je přečetl seřazeny za sebou během několika dní, nabyly nečekaně zcela jinou dimenzi. Zarazilo mé zejména, jak často líčím situace, kdy je ohrožena rodina hlavního hrdiny. Philip Mass mě naučil pohlížet na práci spisovatele jako na jakousi sebepsychoanalýzu. „Pište o tom, čeho se nejvíc bojíte,“ řekl mi.

Přišel den, kdy se mé nejstrašnější obavy naplnily.

Ale neodolatelné nutkání psát jsem neztratil, a to mi napovídá, že musím vyjádřit mnohé další obavy. Fretka stále hryže v mé mysli a já ji vytrvale pronásleduji.

Dovolte, abych vám vyprávěl příběh.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai