V Pasti

David Morrell

Alpress (2008)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura česká, Horory

Napínavý thriller z vánočním duchem prodchnutých ulic amerického městečka Santa Fé. 

Paul Kagan je špion, kterému se podařilo proniknout mezi ruskou mafii působící v Americe. Zabránil několika teroristickým útokům, zachránil množství lidských životů, přesto ho tíží výčitky svědomí pro množství brutálních činů, které musel provést, aby byl mezi mafiány přijat a nepadlo na něj podezření. Když je na Štědrý den společně s kumpány poslán unést nemluvně, dítě významného bojovníka za mír na Blízkém východě, rozhodne se bez ohledu na následky dítě zachránit. Při útěku s dítětem je však postřelen a úkryt nalezne v jednom ze svátečně vyzdobených domů. Ten však není prázdný a tak musí Kagan bojovat nejen o život svůj a dítěte, ale i mladé ženy a malého chlapce.

DAVID

MORRELL

V PASTI

Copyright © 2008 by David Morrell Translation © Dalibor Míček, 2008 Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu The Spy Who Came For Christmas

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Dalibor Behún

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2008

shop@aipress.cz

Tisk a knihařské zpracování Centa, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno Vydání první

ISBN 978-80-7362-612-9

Za studené zimní noci rozkvetla květina, růže, kterou nám dala Marie, malé děťátko, jež rozptýlí tmu, uleví našemu smutku a spasí nás od hříchů a smrti.

– PARAFRÁZE NA NĚMECKÝ HYMNUS

Vánoční růžez patnáctého století

Ve středověku zavěšovali účastníci porad, na nichž se probíraly důvěrné záležitosti, pod strop růži a zavazovali se, že neprozradí nic, o čem mluvili sub rosa, pod růží. Toto spojení růže a tajemství sahá hluboko do řecké mytologie – podle pověsti věnoval bůh lásky bohu mlčení růži a tím jej podplatil, aby pomlčel o hříších jiných bohů. Růže zůstává do dnešních dnů symbolem špionážní profese.

– Cambridgeská encyklopedie špionáže

ČÁST PRVNÍ

MĚSTO SVATÉ VÍRY

J rozjasnilo se o půlnoci,“ zpívali koledníci.

Půlnoc však dosud neodbila a o rozjasnění se nedalo mluvit. Z temné oblohy se sypal sníh, studený poprašek, který odrážel veselá barevná světla zářící od cihlových budov za křižovatkou. Dokonce i semafory jako by se usmívaly.

„Nádherný Štědrý večer,“ rozplývala se žena v zástupu, který se pomalu šinul po Alameda Street. Španělské slovo alameda označuje topoly, které lemovaly ulici před dávnými lety, kdy to byla pouhá polní cesta. A ačkoliv zde dnes místo topolů rostou jiné stromy, ulice zůstala úzká a chodníky sotva dokázaly pojmout davy věřících, kteří po mši vycházeli z katedrály svátého Františka, nebo turistů, kteří se již dost naobdivovali soch vytesaných z ledu na čtyři sta let starém santaféském náměstí známém jako Plaza.

„No, jestli ti světla na Plaze připadala úžasná,“ řekl ženě její společník, „tak jenom počkej, až uvidíš Ca– nyon Road. Půldruhého kilometru vánoční výzdoby. Budeš opravdu ráda, že sis na svátky zajela právě sem. Na Vánoce se do Santa Fé sjíždějí lidé z celého světa. Víš, co to jméno znamená, ne? Myslím Santa Fé.“

„V hotelu jsem slyšela, že je někdo nazval Jiné město.“

„To je jenom přezdívka. Tuto oblast původně osídlili Španělé a název města znamená Svatá víra. Pro tyto dny dokonalé jméno.“

„Mír na zemi a pokoj lidem dobré vůle…“

Muž v černé lyžařské bundě, který postupoval s davem, se pramálo staral o pokoj či dobrou vůli. Bylo mu pětačtyřicet, ale v důsledku tvrdého života vypadal starší. Měl mohutná ramena, vrásčitý obličej a díval se kolem sebe „tunelovým“ pohledem lovce, takže předměty na okrajích jeho zorného pole splývaly do rozmazaných skvrn. I zvuky pro něj jako by vymizely. Zpěv koledníků, vyzvánění kostelních zvonů, nadšené výkřiky obdivu nad vánoční výzdobou – to vše vnímal pouze jako nezřetelný šum a celou bytostí se soustředil výhradně na nepřítele, který kráčel před ním a od nějž jej dělilo asi patnáct chodců.

Cíl měl na sobě tmavě modrou parku, ale navzdory hustě padajícímu sněhu si shrnul kapuci na záda, takže se mu na vlasech vytvořila studená bílá vrstva. Pronásledovatel chápal. Muž na útěku si nesmí omezit výhled kapucí, která by mu zakryla, co se děje po stranách. Prchající v zoufalé snaze najít únikovou cestu vnímá okolí jinak než lovec – místo omezeného tunelového vidění potřebuje co nejširší rozhled a intenzivně si uvědomuje každou maličkost.

Zabiják držel ruce v kapsách bundy. Obě byly na– střižené a umožňovaly tak snadný přístup ke dvěma pistolím zastrčeným v pouzdrech u opasku. Každá zbraň byla opatřena tlumičem. Glock ráže deset milimetrů si lovec vybral pro velkou palebnou sílu a kvůli žlábkování hlavně, které zanechává na vystřelené kulce pouze zanedbatelné stopy, díky čemuž policejní vyšetřovatelé prakticky nikdy nedokázali přiřadit projektily ke konkrétní zbrani.

Ale pokud vše půjde podle plánu, nebude sílu glocku potřebovat a použije druhou pistoli, berettu ráže dvaadvacet setin palce, malou zbraň, která i bez tlumiče střílí velmi tiše. S tlumičem a s podzvukovou municí, vyrobenou speciálně pro vysokou nadmořskou výšku Santa Fé, zvuk výstřelu nikdo neuslyší. Stejně důležitý pak byl fakt, že vypálená kulka neohrozí výsledek akce tím, že by prošla tělem cíle a zasáhla vzácný předmět, který uprchlík skrýval pod parkou.

„…uslyšíte zpívat anděly.“

Na semaforu u křižovatky naskočila červená. Dav se v chumelenici zastavil a vytvořil neprostupnou bariéru, která lovci nedovolila přiblížit se ke kořisti.

Z miniaturního sluchátka skrytého pod černou hlí– dačskou čepicí, kterou si lovec stáhl přes uši, se náhle ozval mužský hlas.

„Melichare, hlas stav,“ vyštěkl hlas vztekle.

Lovec se jmenoval Andrej. Jeho zaměstnavatel, někdejší vyšetřovatel KGB, mu přidělil krycí jméno Melichar, aby zmátl nepřítele, pokud by odposlouchával jejich frekvenci vysílání. Andrej zprvu zdánlivě nesmyslné jméno nechápal, dokud nezjistil, že podle tradice byl Melichar jedním z mudrců, kteří sledovali vánoční hvězdu až do Betléma, kde objevili právě narozeného Ježíška.

Mikrofon byl ukryt pod skipasem, který si Andrej připnul k zipu bundy – v lyžařském středisku nic neobvyklého. Aby při odpovědi nevzbudil nežádoucí pozornost, vylovil ze zadní kapsy kalhot mobilní telefon a předstíral, že mluví do něj. Od úst se mu vznášely obláčky zmrzlé páry. Ač původem Rus, mluvil anglicky s přesvědčivým americkým akcentem.

Stiskl mikrofon a ohlásil se.

„Ahoj, strejdo Harry. Jdu po Alameda Street a právě stojím na rohu Paseo de Peralta.“ Španělský název znamená Peraltův chodník a byl vybrán na počest zakladatele Santa Fé a guvernéra Nového Mexika na počátku sedmnáctého století. „Přes ulici vidím na Canyon Road. Vyzvednu balíček a do dvaceti minut jsem u tebe.“

„Víš, kde se balíček nachází?“ Strohý chraplavý hlas se nepokoušel zakrýt ruský přízvuk ani netrpělivost.

„Přímo přede mnou.“ Andrej stále předstíral, že mluví do mobilního telefonu. „Vánoční výzdoba je úžasná.“

„Naši klienti dorazí každou chvíli. Musíš se toho balíčku zmocnit za každou cenu.“

„Jen co se ke mně připojí mí kamarádi.“

„Baltazare! Kašpare! Hlaste se!“

Neobvyklá krycí jména patřila zbývajícím dvěma mudrcům z vánoční legendy.

„Jsem skoro na místě,“ oznámil v Andrejově sluchátku další mužský hlas s patrným přízvukem a rychle oddechující. „Jakmile popadneš balíček, postaráme se o všechny, kdo by se postavili do cesty.“

„Výborně. Zítra se podíváme na fotbal,“ řekl Andrej do mikrofonu. „Za chvilku na shledanou, strejdo Harry.“

Na rukou měl navlečeny tenké střelecké rukavice, které nedostatečně chránily proti chladu. Když se na semaforu rozsvítila zelená, vrátil mobilní telefon do kapsy kalhot a strčil ruce do bundy s teplou podšívkou, aby si zahřál prsty.

Zástup se pustil přes ulici a nadále zakrýval cíl, asi metr pětaosmdesát vysokého muže štíhlé postavy, který však oplýval velkou fyzickou silou, jak se Andrej mohl na vlastní oči přesvědčit při společných akcích.

A při události, k níž došlo před necelou čtvrthodinou.

Tmavé vlasy prostřední délky. Drsné, ale příjemné rysy obličeje, který svědkové většinou nedokázali popsat. Věk něco přes třicet.

V té chvíli si Andrej uvědomil, že to je vlastně všechno, co o tom chlapovi ví, a jeho vztek ještě zesílil. Až do dnešního večera se domníval, že on i jeho kořist stojí na stejné straně barikády – a že jsou navíc i přátelé.

Jsi jediný člověk, kterému jsem kdy věřil, Pjotře. Kolik dalších lží jsi mi navykládal? Zaručil jsem se za tebe. Řekl jsem pachanovi, že se na tebe může spolehnout. Když nedostanu, co jsi ukradl, dá mě zabít.

Sledovaný došel na protější stranu ulice a odbočil vpravo podél neonových hvězd zářících z rozměrných oken umělecké galerie. Andrej se přiblížil – od kořisti jej nyní dělilo jen třináct lidí. Vyhýbal se prudkým pohybům a neudělal nic, čím by narušil plynulý proud chodců a přiměl by kořist ohlédnout se. Muž se stále držel zpříma, ovšem Andrej věděl, že má zraněnou levou paži, která mu nyní bezvládně visela podél boku. Stíny a dupající podrážky zakrývaly krvavou stopu, kterou za sebou nechával.

Však ty už brzo zeslábneš, pomyslel si Andrej; udivovalo jej, že se tak zatím nestalo.

Lovec náhle strnul – vpředu blikaly modročervené majáčky, které si navzdory sváteční atmosféře nemohl nikdo splést s vánoční výzdobou. Jejich světlo se odráželo od padajících vloček a byly namontovány na střechách dvou hlídkových vozů, které blokovaly vjezd do Canyon Road. Velká červená písmena na bílých dveřích hlásala POLICIE SANTA FÉ.

Andrejovi ztuhla ramena. Hledají nás? Objevili těla?

Před auty stáli dva statní policisté v tlustých bundách a podupáváním ve sněhu se snažili zahřát. Ztuhlí mrazem nemotorně zvedali levice a mávali k reflektorům na Paseo de Peralta – upozorňovali řidiče osobních i nákladních automobilů, aby pokračovali v jízdě a neodbočovali do Canyon Road.

Žena z davu na hlídku znepokojeně ukázala.

„Co tu dělá policie? Určitě se něco stalo. Měli bychom se držet stranou.“

„Žádný strach,“ uklidňoval ji její společník. „Policie tady stojí každý rok. Na Štědrý den je vjezd do Canyon Road večer zakázán. Ulice je vyhrazena pro pěší.“

Andrej se díval, jak Pjotr obchází hlídkové vozy a zapojuje se do oslavy na Canyon Road. Neušlo mu, že se pronásledovaný vyhýbá pohledu na policisty Ti se však tvářili znuděně a vůbec si ho nevšimli.

Ano, skutečně tady jenom řídí dopravu, usoudil lovec. To se brzy změní, ale v té chvíli už budu mít, co potřebuju, a budu daleko odsud.

Uvažoval, proč Pjotr nepožádal policisty o pomoc, ale po chvilkovém zamyšlení pochopil.

Ten parchant ví, že nám nic nezabrání zmocnit se toho, co ukradl. Ti policajti mají bouchačky v pouzdrech a proti nám by byli bez šance.

Canyon Road se vpředu zužovala a zástup ještě zhoustl. Santa Fé je malé město, žije v něm sotva sedmdesát tisíc obyvatel. Před zahájením akce si Andrej prošel nevelké centrum a věděl, že do Canyon Road odbočuje celkem pět ulic. Připomínala mu trychtýř.

Teď už to půjde rychle, blesklo mu hlavou. Dostanu tě, kamaráde.

Ať jsi kdokoliv.

Andrejovo zorné pole se ještě zúžilo – soustředil se výhradně na Pjotrův zátylek, kam hodlal umístit kulku. Předstíraje, že obdivuje vánoční výzdobu, minul blikající majáčky policejních aut a vstoupil do vražedné zóny.

Muž, jenž si říkal Pjotr, vnímal své okolí s intenzivní jasností, všechny smysly napjaté.

Canyon Road lemují vesměs přízemní domky, z nichž mnohé se pyšní architekturou modernistic– kých puebel s plochými střechami, zaoblenými rohy a omítkou zemité barvy; návštěvníci se zde mohou cítit jako ve starém Mexiku. Ve většině budov sídlí výtvarné galerie, jejichž počet jde do stovek, což z ulice dělá jednu z nejpopulárnějších uměleckých scén ve Spojených státech.

Dnes večer jejich obrysy ještě zdůrazňovaly nespočetné blikající svíčky, nazývané místními obyvateli faralitos,vsazené do pytlů s pískem rozmístěných podél chodníků. Některé svíčky se překotily a zapálily papírové pytle, ale většina plápolala vesele dál – navzdory padajícímu sněhu.

Obě strany Canyon Road lemovaly ohníčky, v Santa Fé označované luminarias, a při občasném hlasitém zapraskání sebou Pjotr škubl, jako kdyby zaslechl výstřel. Hořelo v nich dřevo borovic známých jako pinions. Bylo nasáklé pryskyřicí a vůně jeho kouře připomínala kadidlo.

Soustřeď se, nabádal se uprchlík v duchu a snažil se ignorovat bolest v levé paži. Zapomeň na kouř a dávej pozor. Musíš najít únikovou cestu.

Ve skutečnosti se jmenoval Paul Kagan, avšak v průběhu let užíval na různých místech rozličná jména.

Dnes večer se rozhodl být sám sebou.

Levou kapsu parky měl roztrženou, jak po něm kdosi hrábl, když prchal. Vzpomínal na šok, který se ho zmocnil, když zjistil, že mu dírou vypadl mobilní telefon. Připadalo mu, že i uvnitř něho samého jako by něco spadlo. Bez možnosti spojit se se svým řídícím důstojníkem si nedokáže přivolat pomoc.

Kagan používal sluchátko tělové barvy, tak malé, že si jej ve stínu nemohl nikdo všimnout. V parce měl ukrytý miniaturní mikrofon, ale veškerá komunikace byla před patnácti minutami přerušena. Pokládal za jisté, že lovci přešli na jinou frekvenci, aby mu zabránili vyslechnout, o čem během pronásledování hovoří.

Snažil se splynout s davem a vnímat vše, co se kolem něho děje. Koledníci, blikající světélka ve výlohách a v korunách stromů, prodavači z galerií nabízející kolemjdoucím hrnky s horkým kakaem. Hledal únikovou cestu a moc dobře si uvědomoval, že pokud se pronásledovatelům podaří sledovat ho někam na tiché, opuštěné místo, nemá nejmenší šanci.

A stejně tak i uzlíček, který skrýval pod parkou.

Cítil, jak se zavrtěl. V obavě, že by se vzácný tvoreček mohl udusit, stáhl zip a pustil pod bundu vzduch. Miminko možná vydalo nějaký zvuk, ale zpěv a hovor kolem jej dokonale přehlušily. A díky bohu za to – nikdo si aspoň nevšiml, co pod parkou skrývá.

„My tři králové jdeme k vám…“

Přišli z východu, pomyslel si Kagan, jemuž rychle ubývaly síly. Vůně hořícího dřeva podobná kadidlu mu připomněla dary, které tři mudrci přinesli Ježíškovi: kadidlo pro kněze, zlato pro krále a myrhu – balzamovací olej – pro toho, kdo zemře.

Ale ne to, co skrývám pod bundou, pomyslel si Kagan. Přísahám Bohu, udělám všechno, co je v lidských silách, aby to dítě přežilo.

* * *

„Paule, máme pro tebe nový úkol. Jak jsi na tom s ruštinou?“

„Slušně, pane. Rodiče se báli mluvit ruský, dokonce i sami mezi sebou. Ale po rozpadu Sovětského svazu najednou doma jinak nemluvili. Touha používat ten jazyk v nich celou dobu, kdy se museli skrývat, jenom sílila. A já jsem se musel naučit ruský, abych jim rozuměl.“

„Podle záznamů utekli do Spojených států v roce devatenáct set sedmdesát šest.“

„Správně. Přicestovali na letní olympijské hry v Montrealu jako členové sovětského gymnastického družstva. Podařilo se jim uniknout bdělému oku dozorců výpravy a dostat se na americký konzulát, kde požádali o politický azyl.“

„Zajímavé, že si vybrali Spojené státy, a ne Kanadu.“

„Podle mě se báli, že kanadské zimy budou stejně studené jako u nich doma v Leningradě.“

„Doufal jsem, že mi povíš, že obdivovali americký způsob života.“

„Taky že ano, pane. Zejména na Floridě, kde se usadili a kde jim nikdy nebyla zima.“

„Na Floridě? Kdysi jsem se tam zúčastnil jedné akce. O Vánocích. Ale o sváteční náladě se v tom vedru nedalo mluvit. Říkáš, že jim nikdy nebyla zima? Předpokládám, že tím myslíš kromě období studené války.“

„Ano, pane. Sověti neustále pátrali po uprchlících, zejména po těch, o nichž palcozrými titulky referoval světový tisk. Ačkoliv jim ministerstvo zahraničí přidělilo novou identitu, rodiče se stále báli, že je zabijáci z KGB nakonec vystopují

„Původně se jmenovali Irina a Vladimír Kozlovovi, že?“

„Správné.“

„Změnili si příjmení na Kaganovi.“

„Ano, pane. Gymnastika byla jejich vášeň, ale brzy si uvědomili, že už nikdy nebudou moci soutěžit. Riziko odhalení by bylo příliš veliké. Neodvažovali se ani chodit do tělocvičny a trénovat. Věděli, že by se vždycky snažili o co nejlepší výkon, a kdyby si lidé všimli, jak jsou dobří, rozneslo by se to. A možná by to nakonec dolehlo i k uším těch nesprávných lidí. Rodiče byli příliš vyděšení, aby něco podobného riskovali. Jenže když museli potlačit své sportovní nadání, zlomilo jim to ducha. Taková byla cena, kterou museli zaplatit za svobodu.“

„Mohli získat zlaté medaile, viď?“

„Skoro jistě. Ale emigrovali kvůli mně. Milostné vztahy mezi gymnastkami a gymnasty byly přísně zakázány, ale jim se nějak podařilo ukrást čas a být spolu. Možná že kdyby ta příležitost nebyla tak vzácná, zůstali by… No ale když maminka zjistila, že je těhotná, uvědomila si, že Sověti budou naléhat, aby šla na potrat, protože jinak by musela závodní kariéru ukončit nebo přinejmenším přerušit. A tomu se chtěla vyhnout.“

„Ještě jim nebylo dvacet – dospěli rychle.“

„Trpěli doslova paranoiou. Tak se báli, že nás uprostřed noci odvedou agenti KGB, že mě vychovali k podezříva– vosti vůči všem lidem. Naučili mě pozorně si všímat okolí, ať už jsem šel kamkoliv, a dávat si pozor na každého, kdo vypadá podezřele. Když jsem vyrůstal, měl jsem za to, že skrývat se a být opatrný je normální způsob života.“

„Takže se z tebe docela přirozeně stal špion.“

* * *

„Cole zvrací,“ řekl muž do telefonu a snažil se, aby jeho slova zněla nenuceně. „Nějaká žaludeční in fekce. Obávám se, že na ten večírek nepřijdeme… No jo, mně je to taky líto. Hrůza, takhle prožít Štědrý večer… Jo, vyřídím mu to. Díky.“

Přerušil spojení, popadl kladivo, které leželo na kredenci, a rozmlátil přístroj na kousky. Stejně jako zničil telefon ve své pracovně a v ložnici.

Po kuchyni se rozlétly úlomky plastu.

„A je to,“ řekl nejistě. Odložil kladivo, otevřel dámskou kabelku, která ležela na desce dřezu, vytáhl z ní mobilní telefon a schoval ho do kapsy. „Tím se všechno vyřeší.“ Přešel místnost a rozrazil postranní dveře – tak prudce, že proud vzduchu nasál dovnitř závěj sněhu. A zatímco se vločky snášely na ženu, která ležela na podlaze, muž vyběhl z domu a zabouchl za sebou.

K příborníku se tiskl chlapec tak vyděšený, že zprvu vůbec nedokázal promluvit a teprve po chvíli našel hlas.

„Mami?“ V očích jej pálily slzy. „Jsi v pořádku?“ Přisunul se k ní. Podpatek na pravé botě měl vyšší než na levé, ale i tak lehce kulhal, protože měl pravou nohu kratší.

Poklekl vedle matky a dotkl se její paže. V místě, kde na kůži tál sníh, ucítil vlhkost.

„Já…“ Žena se zhluboka nadechla a sebrala sílu, aby se posadila. „To… bude dobré.“ Zvedla pravou ruku k líci a zachvěla se bolestí. „Přines mi prosím… trochu ledu, zlatíčko. Zabal kostky do utěrky, ano?“

Navzdory tělesné vadě se hoch pohyboval velmi rychle. Popadl utěrku a přistoupil ke kombinované lednici. Otevřel mrazničku a sáhl dovnitř. V dlani mu zarachotily ledové kostky. Zatímco se matka se sténáním pokoušela vstát, zabalil led do plátna a spěchal zpátky k ní.

„Díky,“ zamumlala. „Ty jsi můj malý pomocní– ček. Nevím, co bych si bez tebe počala.“ Přiložila si studený obklad na tvář. Krev vytékající z rozbitých rtů se rozpíjela v látce.

V pozadí zněla hudba, veselý hlas zpíval Padá sníh.

V krbu v obývacím pokoji praskala polena. Na vánočním stromku svítily barevné žárovičky, pod ním ležely dárky zabalené v ozdobném papíru.

„Nemám zavolat do nemocnice?“ zeptal se chlapec.

„Telefony jsou rozbité.“

„Můžu zajít ven k nejbližší budce nebo poprosit sousedy.“

„Nikam nechoď. Zůstaň se mnou.“

„Ale máš zraněnou…“

„Led pomáhá, už to tak nebolí.“

Hoch se zamračil na téměř prázdnou láhev whisky na stole.

„Slíbil, že nebude pít.“

„Ano,“ zašeptala žena. „Slíbil.“ Zhluboka se nadechla. „No…“ Napřímila se, posílena rozhodností. „Nedovolíme mu, aby nám zkazil Štědrý večer. Já teď…“ Hledala nápad. „Víš co? Uvařím nám kakao.“

„Měla by sis sednout, mami.“

„To nic, jsem v pořádku. Vezmu si aspirin a bude to dobré.“

„To kakao uvařím já.“

Tiskla si ledový obklad k líci a láskyplně hleděla na syna.

„Opravdu nevím, co bych si bez tebe počala.“ Při pokusu o úsměv jí zraněnou tváří projela bolest a znovu se zachvěla. Sklopila zrak. „Mám šaty celé od…“ Zelená látka byla potřísněna krvavými skvrnami. „Takhle nemůžu na Štědrý den vypadat. Musím se převléct.“

Chlapec ji sledoval pohledem, jak na nejistých nohou vrávorá přes obývací pokoj do chodby a ke dveřím ložnice na levé straně.

Písnička dozněla a následovala další, tentokrát o sněhulákovi.

Cole odkulhal do obývacího pokoje a zahleděl se na vánoční stromek. Pak se otočil doprava a vyhlédl širokým oknem do chumelenice.

Oči za skly brýlí se zalily slzami, když spatřily nejasné otisky podrážek, stopy, které otec zanechal, když přešel dvorek k brance. Ulička za ní byla opuštěná a pustá. Na vnitřní ploše okna se odrážela smutná světla vánočního stromečku.

Slíbil, že nebude pít, zopakoval chlapec v duchu. Slíbil to!

Andrej se protáhl mezi chodci a přiblížil se ke kořisti, od níž jej dělilo jen deset lidí. Vánice tlumila světla svíček, které hořely v papírových pytlích s pískem po obou stranách ulice. Stíny potemněly a viditelnost se zhoršila. Téměř dokonalé podmínky, pomyslel si.

Z galerie se linula hudba, koledníci zpívali V městečku Betlémě.

Ze sluchátka ukrytého pod čepicí Andrej znovu zaslechl chraplavý hlas.

Pachanův zlostný tón citelně zasáhl Andrejovy ušní bubínky. „Musíme vycházet z předpokladu, že Pjotr je nasazený špicl.“

Pjotr. Andrej se hořce ušklíbl. Vzhledem k tomu, co se stalo, to určitě není jeho pravé jméno.

Omíře pachanova vzteku dostatečně vypovídalo, že přestal mluvit v eufemismech. „Ten zkurvysyn nejspíš pracuje pro policii nebo americkou rozvědku. Ale nechápu, jak je možné, že po všem, co jsme ho přinutili udělat, aby dokázal svou loajalitu, čekal tak dlouho. Proč se neprojevil dřív? Proč až při téhle akci?“

Možná se projevil už dřív, blesklo Andrejovi hlavou, když si vzpomněl na předchozí operace, které selhaly. Napadlo ho, zdali za jejich krach nenese vinu právě Pjotr.

„Aspoň že jsi našel jeho mobil,“ burácel vzteklý hlas. „Jestli mu doteď nepřišel nikdo na pomoc, pak to znamená, že nemá jak o ni požádat.“

Andrej poklepal na mikrofon, aby potvrdil příjem. Ano, zůstal jsi sám, kamaráde, pomyslel si. Ještě deset kroků a mám tě.

„A je to tvoje chyba,“ zahřměl pachan. „Naprav ji!“

Andrej se v myšlenkách vrátil do deset měsíců vzdálené minulosti, kdy se Pjotr poprvé objevil v Brighton Beach. Mluvil jenom ruský, držel se stranou a nikdo nevěděl, jak si vydělává na živobytí. Veden instinktivním podezřením vůči všem cizím lidem jej Andrej jednou v noci sledoval a na vlastní oči viděl, jak Pjotr, ozbrojen pistolí, vyloupil obchod s lihovinami a zákazníka, který se mu postavil na odpor, téměř ubil k smrti.

Následujícího večera se stal svědkem, jak Pjotr zmlátil a okradl dva opilce před barem v Queensu. Den nato vtrhl do samoobsluhy s celonočním provozem a pažbou pistole udeřil prodavače do obličeje tak brutálně, že krev vystříkla až na sklo výlohy. Když tyto informace nahlásil pachanovi, mafiánský boss mu přikázal, aby nováčka varoval, že bez jeho svolení nesmí nic dělat a že mu musí odevzdávat procenta z výdělku.

Pjotr běsnil vztekem a dožadoval se setkání s všemocným mužem, který každému říká, co má dělat.

„Vždycky jsem pracoval mimo tuto oblast a jemu do toho nic není.“

„Ale bylo by mu, kdyby tě policie sledovala až sem.“

„Nikdy nedělám chyby.“

„Těší mě, že jsem se setkal s dokonalým člověkem.“

„Hele, celý život jsem si vystačil sám. Nehodlám od nikoho přijímat rozkazy.“

„V tom případě mi pachan přikázal, abych tě zabil,“ řekl Andrej věcně.

„Můžeš to zkusit.“

„Moc vtipné.“

„Mluvím vážně. Zkus to. Ten jebák mi nemá co rozkazovat.“

„Když jsem poprvé přijel do Brighton Beach, říkal jsem totéž. Jenže jsem neměl žádné doklady – ty ostatně taky ne. Pokud jsem chtěl zůstat ve Spojených státech, potřeboval jsem pachanovu pomoc. A to znamená, že jsem ho musel na slovo poslechnout.“

„Ve Státech jsou i jiné ruské komunity, kde se můžu schovat.“

„Jenže tam jsou jiní pachanové a ti nastolují stejná pravidla. Jsi připraven se mi postavit, což je vzácný úkaz. Proto ti dám cennou radu – je snazší poslouchat pachana než donutit mě, abych tě zabil. Ušetři mi tedy tu námahu a vezmi práci, kterou ti nabízí. Vyděláš si víc, než kdybys dál vykrádal obchody s chlastem.“

„I poté, co mu vyplatím jeho podíl?“

„Jakmile si vybere svůj podíl a ukáže ti, kdo je tady šéfem, je dost štědrý, aby si koupil tvou věrnost. Myslíš, že bych pro něho jinak pracoval? Nezamlouvá se mi o nic víc než tobě.“

Pachan si Pjotra vyzkoušel při menších akcích. Jeho divokost na něj tak zapůsobila, že ho přiřadil k Andrejovi do týmu a pověřoval je závažnějšími úkoly. V posledních šesti měsících spolu dvojice strávila hodně času v autech a zastrčených uličkách. Spali vedle sebe v motelových pokojích a spořádali společně víc snídaní, než Andrej se svou ženou za celé manželství.

Andrej na Pjotrovi obdivoval jeho rozhodnost a tvrdohlavost – nejspíš proto, že mu tím mladší muž připomínal, jakým člověkem byl dříve on sám.

Nebýt tebe, Pjotře, tak mě zabijáci toho drogového barona v Kolumbii zlikvidovali.

Co se to sakra dneska večer stalo? Proti nám se přece nikdo neodváží postavit! Viktor je mrtvý-tvou vinou. A tvou vinou je celá akce ohrožena.

Zatraceně, vždyť jsem tě pozval k sobě domů! Představil jsem tě své rodině. Věřil jsem ti, přestože jsem předtím nikdy nikomu nevěřil.

Měj se na pozoru, varoval Andrej sám sebe. Nedělej z toho osobní záležitost, protože právě tak se člověk nejsnáze dopustí chyby. Potrestám ho. Ano, potrestám ho. Ale v této chvíli je jenom cíl. Pamatuj na to, jinak nebude sám, koho čeká trest. Na Pjotrovi nezáleží. Důležité je pouze to, co skrývá pod bundou.

* * *

Mladík upevnil papírový pytlík do smyčky přivázané k velkému nafukovacímu balónku. Uvnitř plápolala svíčka, a když balon uvolnil, koule naplněná lehkým plynem se ve vánici vznesla do vzduchu.

„Ó, hvězdo zázračná..pěli koledníci.

Vtom do Kaganovy levé paže narazil tělnatý muž se santaclausovskou čepicí na hlavě. Záblesk intenzivní bolesti byl tak silný, že mu z hrdla uniklo zasténání. Na zlomek vteřiny se vylekal, že ho napadl protivník, ale nemotora, který do něj narazil, vzápětí zmizel pohlcen davem.

Přesto si uvědomoval, že nepotrvá dlouho, než se k němu dostane skutečný útočník. Instinktivně cítil, jak se lovci přibližují a utahují smyčku.

Přinutil se ke klidu a pozorně si prohlížel lidi před sebou a vesele osvětlené galerie po obou stranách ulice. Záběr jeho smyslů se ještě rozšířil. Cítil nepříjemný chlad tajícího sněhu na nechráněné hlavě. Nejraději by si natáhl kapuci, ale neodvažoval se omezit si zorné pole.

Nemůžu riskovat, že bych si nevšiml možné únikové cesty, táhlo mu hlavou. Musím si najít nějaký úkryt.

Vlevo ústila do Canyon Road úzká ulička, lemovaná z obou stran galeriemi, jejichž vánoční osvětlení vytvářelo v padajícím sněhu bledé svatozáře. Kagan pokračoval původním směrem. O několik kroků dál spatřil na pravé straně další ulici. I ta se hemžila lidmi a na chodnících hořely ohně. Zachvěl se zimou, která se šířila pod rozepnutou parkou, a málem odbočil vpravo.

Tvoreček pod bundou se zakroutil.

Ne, rozhodl se Kagan. Tohle není ta správná ulice. Tam bychom nebyli v bezpečí. Musíme najít jinou cestu.

My.

Dolehla na něj tíha toho slova.

„Doveď nás ke svému světlu.“

Oslaben ztrátou krve a bolestí přitiskl děťátko k tělu a nesl je vánicí.

* * *

„Paule, v tvých materiálech stojí, že se rodiče věnovali bojovým uměním.“

„Náhrada za gymnastiku. Nakonec oba získali černý pás v karate. Užitečná dovednost, když uvážíme jejich strach ze sovětské pomsty. Samozřejmě nikdy nesoutěžili. Opět se jednalo o strach z publicity.“

„A ministerstvo zahraničí jim koupilo domek v místě, kde si přáli žít. V Miami.“

„Přesně tak. Přestěhovali se tam poté, co absolvovali intenzivní kurz angličtiny. Ale ani o mnoho let později se nedokázali zbavit ruského přízvuku a v důsledku toho jen zřídka mluvili s cizími lidmi. Když se jich někdo zeptal, odkud pocházejí, použili krycí historku, kterou jim opatřilo ministerstvo zahraničí, a tvrdili, že jsou děti ruských emigrantů.

Neumím si vůbec představit, jak neznámé jim muselo všechno připadat, jaký zmatek a strach prožívali. A to jenom proto, že matka nechtěla připustit, aby ji sovětské úřady donutily jít se mnou na potrat. Jen uvažte-bylo jim sotva osmnáct. Při svých skromných příjmech si očividně nemohli dovolit vlastnit dům, v němž jsme žili, a tak tvrdili, že ho mají pouze pronajatý. Když se jich někdo zeptal, proč se brali tak mladí, odpověděli částečně podle pravdy – že máma otěhotněla ještě před svatbou a že se museli brát. Ve skutečnosti se samozřejmě chtěli vzít, ale taková odpověď byla sama o sobě dost ztrapňující a zabránila lidem klást další osobní otázky.

Rodiče kromě gymnastiky nic neuměli, a tak muselo ministerstvo zahraničí vyvinout značné úsilí, aby tátovi sehnalo místo u stavební firmy. Když jsem byl malý, máma se mnou bývala přes den doma. A v noci mě hlídal táta, protože maminka uklízela kanceláře.“

„Americký sen. A brali tě s sebou na tréninky bojových umění. V tvých materiálech se píše, že jsi v patnácti letech sám získal černý pás.“

„Správně. Ale stejně jako rodiče jsem nikdy nesoutěžil. Nechtěl jsem vzbuzovat pozornost.“

„Vynikající instinkt pro budoucího špiona. Jak tě zver– bovali?“

„Ministerstvo zahraničí udržovalo s rodiči kontakt, aby mělo klid, že nenastaly žádné problémy. No a jeho zpravodajská složka ve mně evidentně spatřila nadějný potenciál – dokázal jsem se držet krycího příběhu a dobře hrát přidělenou roli.“

„Proč ti rodiče nenavykládali tytéž lži jako všem ostatním? Nikdy bys nepoznal pravdu o jejich skutečné minulosti a nemusel bys hrát žádnou roli.“

„Tvrdili, že potřebují jeden pár očí a uší navíc, který by pátral po možných hrozbách. Já si však myslím, že je vedl jiný důvod. Domnívám se, že potřebovali někoho, s kým by mohli sdílet své tajemství. Vedli velmi osamělý život.

Když jsem byl v posledním ročníku střední školy, přišel k nám zpravodajský důstojník a nabídl mi, že mi uhradí veškeré výlohy, pokud nastoupím do Rocky Mountain In– dustrial Academy nedaleko Fort Collins ve státě Colorado. To byla velká příležitost. Rodiče by si nemohli dovolit poslat mě na vysokou. Ten člověk mi navíc slíbil po absolutoriu místo.“

„Přiznal ti náborčí, že ta průmyslová akademie je ve skutečnosti špionážní škola a že po tobě vlastně chce, aby ses stal zpravodajským agentem?“

„Upřímněji se vyjádřit nemohl. Řekl mi, že tak budu moci bojovat proti represivnímu režimu, který donutil mé rodiče žít v hrůze, dokonce i po tom, co přesídlili do Spojených států.“

„Vynikající taktika. Smekám

„Byl to opravdu prvotřídní náborčí. Pochopil, jak moc se cítím rodičům zavázán. Vždyť kvůli mně riskovali úplně všechno. Náš domov byl dům hrůzy. Vyrostl jsem v nenávisti k Sovětskému svazu a ke všem režimům, které nutí lidi žít ve stejném strachu jako my. Ten náborčí zvolil nejlepší možný přístup. Zeptal se mě, zdali chci srovnat dluh. Zeptal se mě, jestli chci bojovat za lepší svět.“

„Takže jsi nastoupil do Rocky Mountain Industrial Aca– demy. Já jsem tam před dvaceti roky učil. Mám na to místo spoustu vzpomínek.“

„Zaručil mi, že se nebudu nudit.“

* * *

Chlapec stál v obývacím pokoji u okna a díval se na padající sníh. Za ním teď zněly Rolničky, ale za jiných okolností veselá píseň nyní jen umocnila prázdnotu, kterou cítil. Když si sundal brýle a protíral si oči, zaslechl, jak matka vychází z ložnice a kráčí chodbou do obýváku.

Otočil se a viděl, že si pravou rukou stále tiskne ledový obklad k tváři.

Teď na sobě měla červené šaty z lesklé hladké látky. Rozšířená sukně sahala nízko pod kolena. Červeň pak dávala vyniknout jejím plavým vlasům a chlapec ji v duchu přirovnal k andělíčkovi – ozdobě, která visela na stromečku.

„Vypadáš moc hezky,“ pochválil matku.

„A ty jsi můj malý džentlmen.“

Kulhal za ní do kuchyně. Ohřáli rýžové mléko – kravské chlapec nesnášel – a uvařili si kakao. Vystačilo sotva na dva hrnky. Matka ponořila do vroucího nápoje kus želatinového cukroví.

„Vidíš, můžeme si udělat oslavu i ve dvou.“

„Nedovolím mu, aby ti ještě někdy ublížil,“ prohlásil Cole vážně.

„Neměj strach, už to neudělá.“ Stiskla synovi ruku. „Nedám mu k tomu příležitost. Ještě dnes se spakujeme a odejdeme odsud.“ Pátravě se na něj zadívala. „Souhlasíš s tím, že opustíme tvého otce?“

„Už ho nechci v životě vidět.“

„Tohle nejsou zrovna povedené Vánoce, viď?“

„Komu záleží na Vánocích?“

„Je mi to líto.“ Sklopila zrak k desce stolu a chvíli mlčela. „Vzal si klíčky od auta. Budeme muset jít pěšky.“

„Zvládnu to.“

„Mohli bychom odejít hned, ale Canyon Road je uzavřená pro dopravu a v ulicích je spousta lidí, takže bychom nesehnali taxíka.“ Podívala se na rozmlácený telefon. „A ani si nemůžeme žádný přivolat. Canyon Road otevřou až po desáté. Pak vyrazíme. Někde najdeme telefonní budku. Ale i tak, v husté vánici bude hodně lidí chtít odjet taxíkem. Možná budeme muset dlouho čekat. A protože je Štědrý den, hotely budou určitě plné. Nevím, kde přečkáme noc.“ Snažila se nedívat na synovu kratší pravou nohu. „Cole, jsi si jistý, že zvládneš dlouhou chůzi?“

„Nezpomalím nás. Slibuju.“

„Já vím, že ne. Jsi ten nejsilnější syn, jakého si matka může přát.“

* * *

Všechno to do sebe krásně zapadá, pomyslel si Andrej. Prodíral se davem a od cíle jej dělilo jen osm lidí. Maskované kontejnery s raketomety ze sovětské éry pašované přes doky v Newarku, které se celníkům podařilo odhalit. Návštěvníci ze Středního východu, které pobřežní stráž zadržela dříve, než se mohli za bezměsíčné noci tajně vylodit na Long Islandu.

Většina akcí proběhla podle plánu, selhání se vyskytovala jen zřídka a jakoby náhodně. A Pjotr byl do práce jako ďas, dělal všechno, co se mu přikázalo.

Plnil i ty nejbrutálnější úkoly a nikoho ani nenapadlo jej podezřívat.

Mě tedy rozhodně ne, pokračoval Andrej v němé samomluvě. Ačkoliv si obul boty se silnou izolační podrážkou, cítil, jak mu do chodidel proniká chlad. Ovšem ve srovnání s mizernou obuví, kterou musel nosit za dlouhých zimních pochodů jako voják Rudé armády, se jednalo jen o drobné nepohodlí. Sloužil jsem u Specnaz, pomyslel si s hrdostí i hořkostí. Elitní jednotky. Zasloužili jsme lepší vybavení.

Chumelenice ještě zhoustla.

„Ležel v jesličkách…,“ zpívali koledníci.

Soustřeď se, napomenul se Andrej v duchu. Uvažuj objektivně. To není Pjotr, muž, který zradil mé přátelství a já se nemůžu dočkat, až ho potrestám. Je to prostě cíl, který je třeba zlikvidovat.

Přiblížil se a začal se připravovat. Vytáhne dvaadvacítku s tlumičem zpod bundy a svěsí ruku se zbraní podél boku, aby si jí ostatní lidé nevšimli. A až se přiblíží těsně za kořist, zvedne paži a přitiskne ústí hlavně k měkkému místu za Pjotrovým pravým uchem. Tlumený výstřel zazní jen jako zapraskání větvičky hořící v ohníčku na okraji chodníku a nikdo z kolemjdoucích ho nezaregistruje.

Speciálně upravená kulka se v lebce rozpadne na kousky a rozdrtí mozek na kaši.

Až Pjotr klesne k zemi, Andrej se k němu skloní, jako by mu chtěl pomoci, ale ve skutečnosti popadne kojence, kterého uprchlík schovává pod parkou. Jeho dva společníci se mezitím postarají o každého, kdo by se pokusil zasáhnout. Potom přivolají odvoz a jednou z bočních ulic se přesunou na místo, kam není zakázaný vjezd. Navzdory vánici přijede dodávka podle instrukcí na místo, naloží ho i s balíčkem a dopraví do bezpečí.

Se všemi smysly vybičovanými na maximum Andrej následoval kořist přes křižovatku s příčnou ulicí. Další odbočka ležela daleko vpředu. Tady začínal opravdový trychtýř.

Ani při omezeném zorném poli nemohlo Andrejovi uniknout, že na levé straně ulice se nachází nej– větší podívaná na Canyon Road. Desítky vzrostlých stromů ověšených světly a lucernami, které zářily a leskly se v padajícím sněhu. Za otevřenou bránou blikaly věčně zelené keře, po nichž byly rozvěšeny věnce elektrických svíček, vytvarované do podoby cukrlátek, svíček a pohádkových postaviček.

„Vypadá to tu jako vánoční pohlednice,“ poznamenala žena z davu obdivné.

„Dům kdysi patřil Glenně Goodacreové,“ vysvětlila jí její přítelkyně. „Sochařce, která navrhla washingtonský památník obětem války ve Vietnamu a dolarovou minci, na níž je vyobrazena Indiánka, která pomáhala Lewisovi a Clarkovi.“

„Její dcera stála modelem pro Viktoriino tajemství, že?“ zeptala se první žena. „Provdala se za Harryho Connicka mladšího.“

Andreje dělilo od cíle jen pět chodců.

Teď, blesklo mu hlavou, dokud je pozornost davu upřena jinam.

Náhle se jakoby odnikud vynořil muž se dvěma německými ovčáky na vodítku a jakýsi hošík natáhl ruku, aby jednoho z nich pohladil.

Pes se po něm ohnal.

Chlapcova matka zaječela, jeho otec zařval.

Lidé se zastavovali a rozhlíželi se, co se stalo. Několik zvědavců narazilo do Andreje, jak se tlačili blíže, aby jim nic neuniklo. Zástup chodců se najednou proměnil v neprostupnou zeď.

Andrej polohlasně klel a prorážel si cestu. Vysvobodil se ze sevření – a hleděl na sloup kouře z ohníčku, za nímž se nejasně rýsovaly postavy.

Pjotře! Kde sakra jsi?

* * *

Tohle Kagan neplánoval.

Cítil, jak dítě pod parkou zakopalo nožičkami, a projel jím nával adrenalinu. Ve stejném okamžiku za sebou zaslechl pozdvižení – vzteklé zavrčení psa, ženský jekot, mužský křik.

Dítě jej znovu koplo, tentokrát silněji. Kagan, který vytušil v patách smrt, podlehl neodolatelnému impulzu a vyrazil kupředu.

„Hele, kámo, čum na cestu!“ zařval na něj muž, do kterého bezohledně vrazil.

Kouř z nedalekého ohně vytvořil mlžný závoj. Kagan jím proskočil a odstrkoval chodce z cesty. Vrhl se do volného prostoru vpravo a vběhl do úzkého průchodu mezi dvěma výtvarnými galeriemi v naději, že mu poskytne úkryt.

Pár metrů vpředu vyšla ze dveří rozesmátá žena se skleničkou v ruce. Vytřeštila oči na muže, který se k ní řítil jako tank. Zalapala po dechu, upustila sklenku a uskočila zpátky do dveří.

Kagan vběhl na dvorek, kde vyděsil mileneckou dvojici, která se držela za ruce a obdivovala sobí spřežení zapřažené do Santových saní. Sochu obklopovaly světelné girlandy. Překvapená dívka se klidila z cesty a málem upadla přes sáňky.

„Hej!“ křikl na vetřelce její partner. „Dávej bacha!“

Kagan zahlédl ústí uličky, která vedla za galerii.

V husté ledové vánici se po ní rozběhl. Teprve když se vzdálil od Canyon Road, uvědomil si, jak byla hlučná – nespočet vzájemně se překrývajících hlasů, zpěv, smích, praskot ohňů. V nezalidněné oblasti jej obklopilo ticho. Světla výkladních skříní a vánoční výzdoby za ním vybledla do nezřetelné záře.

A celou dobu pevně svíral děťátko pod bundou. Mihotavá lampa nad garáží vpravo poskytla dost světla, aby viděl, že stejnou cestou už před ním prošla řada lidí, jejichž boty udupaly sníh. To je dobře, pomyslel si. Jedna řada otisků by byla nápadná, zejména když jsou stopy daleko od sebe a odhalují tak, že daný člověk běžel.

Spatřil dřevěnou kůlnu a na okamžik podlehl pokušení se za ní schovat – mohl by lovcům nastražit léčku. Pak si to však rozmyslel, protože riziko, že pronásledovatele neuvidí včas, bylo příliš velké. Zasáhnout cíl v chaosu přestřelky je dost těžké i za denního světla, natož v noci a za hustého sněžení. A za daných okolností nemohl doufat v přesnou mušku. Zraněnou paží by se snažil udržet miminko pod bundou a musel by střílet jednou rukou. Nejspíš by se klepal zimou a nedokázal by pořádně zamířit. Navíc musel počítat s několika protivníky. Dokázal by je překvapit všechny najednou? Těžko.

Ano, mám všechny důvody nezastavovat se, uzavřel své úvahy.

Vlevo uviděl chodník, který vedl mezi nízké domky. Další kopnutí dítěte jej přimělo zamířit tím směrem.

Po několika krocích však narazil na dřevěnou stěnu.

Horečně po ní hmatal a naštěstí narazil na mezeru dost širokou, aby se jí protáhl. Jak se soukal na druhou stranu, šlápl na tvrdou hranu prkna zapadaného sněhem. Jen co se ocitl v bezpečí za plotem, zvedl desku a zakryl jí díru.

Nacházel se na dvorku nezřetelně ozářeném odrazem slavnostního osvětlení města a rozhlížel se po nízkých cihlových zdích, které jej obklopovaly. Nad několika vchody do téměř neviditelných domů se mihotaly lampy s vysokými sněhovými čepicemi. Keře ponořené ve stínech blikaly vánočními světýlky. Padající vločky dodávaly noci modravý nádech, v němž Kagan rozeznal několik řad stop, které vedly od některých domků.

Pokračoval dál. Dorazil k uličce a znovu se musel rozhodnout, kam zamíří. Připadal si jako v bludišti.

Dítě jako by vycítilo jeho obavy. Když se podíval doprava, opět jej koplo, a tak se vydal tím směrem.

Na obou stranách uličky se nejasně leskla vánoční výzdoba. Průchod vedl mezi ploty, které byly vyrobeny ze vztyčených větví přivázaných k vodorovným kládám. Kagan se v santaféských novinách dočetl, že jim místní lidé říkají kojoti ploty. Za starých časů měly bránit šelmám v průniku a ani dnes nebylo vzácností spatřit na předměstí kojota.

Pomyslel na predátory. Na lovce.

Ale udržet tyhle lovce z dosahu bude vyžadovat více než pouhý plot.

* * *

„Paule, co víš o Brighton Beach?“

„Leží vedle Coney Islandu v Brooklynu, pane. Je to americké sídlo ruské mafie.“

„Správně. V roce devatenáct set sedmnáct se tam usadila spousta Rusů, kteří utekli před bolševickou revolucí. A v devadesátých letech minulého století po rozpadu Sovětského svazu jich přibylo tolik, že se tomu místu začalo říkat Malá Oděsa. Hodně nových přistěhovalců byli gangsteři, kteří dříve sloužili v KGB nebo v Rudé armádě, kde se naučili věci, které je činí obzvlášť nebezpečnými.

Italské mafiány si můžeme zidealizovat do té míry, že v nich vidíme Marlona Branda nebo Ala Pacina v Kmotrovi. Ruští gangsteři ovšem tvoří osobitou společenskou třídu. Výraz sociopati pro jejich popis zdaleka nestačí. Nemají žádné zábrany, žádný stud, žádný kodex cti. Pro peníze udělají cokoliv. Neexistuje hranice, kterou by nepřekročili, jejich brutalita nezná mezí.

Z italského gangstera se může stát vlastenec, který odmítne, když mu arabští teroristé nabídnou, že mu zaplatí, když jim pomůže do Spojených států propašovat řekněme zásilku raketometů nebo třeba špinavou bombu. Ruští mafiáni však shrábnou peníze, splní úkol a pak se prostě uklidí z cesty, až to začne bouchat.“

* * *

„Cole, hlídej okno,“ řekla matka chlapci. „Kdyby se otec vracel, zavolej na mě.“

Hoch se poslušně zahleděl do polotmy. Vánoční osvětlení nad vchodem se odráželo od sněhu v prázdné uličce. Slyšel, jak matka v ložnici vytahuje zpod postele kufry Poslouchal, jak otevírá zásuvky a skládá prádlo a šaty.

Přitáhl si brýle blíž k očím a snažil se nepolevit v soustředění. Napětím se mu zvedal žaludek. I kdyby nakrásně uviděl otce, jak se vrací domů, co by mu to pomohlo? Jistě, zavolal by na matku a varoval ji. Ale co z toho? Vchod byl sice zamčený, ale otec má klíč. Ve vstupu by mu stejně nezabránili. A jak by otec zareagoval, až by spatřil kufry se sbaleným šatstvem?

Nepřipustím, aby ji znovu uhodil! přísahal Cole v duchu.

Chvíli poslouchal, jak matka balí, pak odkulhal ke dveřím a zahnul vpravo do chodby.

Došel na její konec a nahlédl do ložnice, kde se matka skláněla nad postelí. Věnovala se ukládání věcí do kufru a syna si nevšimla. Otočil se doprava a vešel do svého pokoje. Sáhl za dveře a sevřel v ruce baseballovou pálku, kterou v září dostal od otce k narozeninám.

Ne že by si dárku užil. Otec si jen vzácně našel čas, aby si s ním zahrál.

V tichosti se vrátil do obývacího pokoje, otevřel skříň za dveřmi a vytáhl z ní zimní bundu. Zip zachytil o hranu a vydal škrtavý zvuk.

„Cole?“

Dětské prsty křečovitě stiskly bundu.

„Ano, mami?“

„Kufry jsou sbalené. Ale jsem unavenější, než jsem si myslela. Stejně budeme moci odejít nejdřív za hodinu, až otevřou provoz na Canyon Road. Na chvilku si lehnu.“

„Jsi v pořádku?“

„Jenom si potřebuju trochu odpočinout. Vzbuď mě, až bude deset. Nebo kdybys ho viděl se vracet.“

Cole pevně sevřel baseballovou pálku.

„Žádný strach, mami. Jsem tady s tebou.“

* * *

Rozzuřený Andrej proběhl hustým kouřem z ohňů, jejichž plameny dusil padající sníh. Ostatní zírali na rozruch, který se strhl za ním. Teď už vrčel i druhý německý ovčák, chlapeček hlasitě plakal a jeho rodiče se divoce hádali s majitelem psů.

Andrej si musel doslova prorazit cestu stísněnými řadami čumilů. Nenamáhal se s předstíráním, že používá mobilní telefon. Ať si lidé klidně myslí, že mluví sám se sebou. Teď už si nemusel lámat hlavu, zda vzbudí něčí pozornost.

„Cíl zmizel!“ křikl do mikrofonu ukrytého pod zipem bundy.

„Zmizeli“ Hlas s ruským přízvukem mu zaburá– cel do ucha.

„Ztratil se v davu! Unikl!“ Andrej horečně pátral zrakem v tlačenici, ale nezaznamenal žádný rušivý pohyb, nikdo si nerazil cestu mezi shluklými chodci, neodstrkoval je stranou. Mozek mu běžel na plné obrátky.

Kam ses ztratil, Pjotře?

„Balíček!“ zahřměl hlas. „Musíš ho získat! Na ničem jiném nezáleží! je to tvoje chyba! Zaručil ses za něj. Ujistil jsi mě, že se na něho můžu spolehnout. Ty zatracenej parchante, přines mi, co ti ukradl!“

Andrej se naježil. Jeho nikdo urážet nebude! Už v raném mládí, které prožil v ulicích Grozného, pochopil, že si nesmí dovolit tolerovat neúctu. Kdyby jej tak nazval někdo jiný než pachan…

Rychle oddechoval a prohlížel si budovy na levé straně Canyon Road. Stály jako hradební zeď. Ale vpravo vedly mezi některými galeriemi úzké průchody. Jiná úniková cesta neexistovala.

Zbylí dva členové jeho týmu se k němu spěšně připojili.

„Tam!“ křikl Andrej, který v nervózním chvatu zapomněl používat krycí jména. „Michaile, ty to vezmi první uličkou! Ty, Jakové, druhou! Já si beru na starost třetí!“

V neustávající chumelenici vběhl Andrej do třetího průchodu. Ve výloze výtvarné galerie poblikávalo vánoční osvětlení. Minul osvětlené postranní dveře a zaslechl vzrušený ženský hlas. „… málem mě srazil! Co se to s těmi lidmi děje? Kdy už bychom měli zpomalit, když ne o svátcích? Pro smilování boží, vždyť jsou Vánoce!“

Andrej vběhl na dvorek, kde před sousoším sobího spřežení a Santových saní stála milenecká dvojice. Probodávali vetřelce nenávistnými pohledy, jako by to nebylo poprvé, co je dnes večer někdo vyrušil.

„Policie! Neproběhl tudy nějaký chlap?“

„Ano, utíkal tamhle!“ žena ukázala do uličky. „Pořádně nás vylekal.“

Andrej se rozběhl naznačeným směrem. Za se– bou zaslechl tlumené skoky ve sněhu a za okamžik k němu doběhli Michail a Jakov.

„Ty dva průchody jsou slepé,“ hlásil Michail.

Zadívali se do uličky. Panoval v ní mrtvý klid, lidé očividně dávali přednost atrakcím na Canyon Road.

Poslušni instinktů vštípených vojenským výcvikem se tři muži rozestoupili. Andrej zaujal prostřední pozici a vyměnil dvaadvacítku berettu za účinnější de– setimilimetrový glock. Postupoval pomalu, opatrně a napínal oči ve snaze proniknout závojem padajícího sněhu.

„Je tu spousta stop,“ řekl Jakov tiše. „Nemůžeme určit, které patří jemu.“

„Zatím ne, ale to se může změnit,“ poznamenal Andrej a zrakem pátral v bílém sněhu po kapkách rudé krve.

„Mohl by se pokusit nastražit nám léčku,“ varoval Michail.

„V tom případě ho máme,“ opáčil Andrej. „Jsme rozptýlení a on nemá šanci dostat nás všechny dřív, než stihneme opětovat palbu. Kdepak, léčka mi sta– rošti nedělá. Nevystaví dítě nebezpečí. Rozhodně ne, dokud mu zbývá dost sil, aby odsud mohl uniknout.“

Andrej si vzpomněl, co ho naučil jeden z mnoha milenců jeho matky, s nímž si kdysi vyšli na lov. Byl to voják a doufal, že na matku zapůsobí svým střeleckým uměním.

Psal se rok 1979. Krátce nato byla jeho jednotka jako vůbec první odvelena do Afghánistánu a Andrej ho už nikdy neviděl. Ale protože tehdy žili nedaleko vojenské základny, matka si v posádce rychle našla náhradu za zmizelého milence. Byli to ostatně jediní otcové, které Andrej v životě poznal.

Ovšem na zmíněnou loveckou výpravu nikdy nezapomněl. Voják mu poskytl ponaučení, z něhož pak celý život těžil. Zraněné zvíře utíká, dokud ho slabost nesrazí k zemi. Bojuje teprve tehdy, když ho zaženeš do kouta.

* * *

Kagan se brodil sněhem v labyrintu uliček mezi ploty a průchodů mezi domy. Tlumený šepot chumelenice mu mátl sluch a připadal si jako uzavřený ve sněhové kouli. Stále se neodvážil nasadit si kapuci, která by mu omezila periferní vidění, a na hlavě se mu vytvářela bílá čepice. Čas od času si ji shrnul, ale přesto cítil na temeni ledový chlad.

Jak se vlekl dál, otisky nohou postupně řídly, odbočovaly k vyhřátým domům za ploty a zídkami. Jeho stopy budou brzy jediné, které ve sněhu zůstanou. Modlil se, aby je vánice vyplnila dříve, než se lovci dovtípí, kudy jim utekl.

Dítě pod parkou se zavrtělo a Kagan se zachvěl. Riskoval jsem pro tebe vlastní život, pomyslel si. Mohl jsem klidně odejít a ztratit se. Bůh je mi svědkem, že jsem to chtěl udělat. Prošel jsem většími hrůzami, než si kdo dokáže představit. Odhalil jsem teroristické hrozby, o jakých se lidem ani nesnilo.

Ale proto, abych se neprozradil, jsem se dopouštěl věcí, ke kterým by se žádný člověk neměl nechat přinutit.

Vzpomněl si na prodavače v brooklynské samoobsluze s celonočním provozem, kterou vyloupil. Praštil toho chudáka pistolí, až krev stříkala na všechny strany. Chtěl tak demonstrovat svou brutalitu – věděl, že ho Andrej sledoval a že ho pozoroval z protější strany ulice.

Prodavač ležel dva týdny v nemocnici.

Vzpomněl si na majitele restaurace, kterému kombinačkami vytrhl přední zuby, když chtěl pachan toho chudáka potrestat za to, že se opozdil se splátkou lichvářského dluhu. I přes nešťastníkův bolestný jekot slyšel cinkot zubů padajících na podlahu.

Vzpomínal na zlámané nohy a vypálené domy, na automobily, na kterých přeřezal brzdové hadičky, a na vodovodní kohoutky, které uprostřed noci naplno otevřel, aby zatopil obchody, jejichž majitelé odmítli platit za „ochranu“. Znovu a znovu byl nucen dokazovat pachanovi svou loajalitu, projevovat stále bezohlednější krutost, aby pronikl do nejuž– šího kruhu jeho důvěrníků a mohl začít pátrat po kontaktech mezi islámskými teroristy a ruskou mafií.

Vzpomínal, jak vehementně jeho nadřízení odmítali stáhnout ho z operace. Vždycky se našlo něco většího, něco nebezpečnějšího, co musel odhalit. Zdálo se, že jeho řídící důstojníci jej chtějí nechat pracovat na dané misi až na věky, bez ohledu na to, do jak hlubokého pekla padal.

Už ne, řekl beze slov kojenci ukrytému pod bundou, je konec. Skončil jsem kvůli tobě. Provalil jsem své krytí, protože jsem chtěl z té hrůzy vypadnout, nebo proto, že jsi mi stál za tu cenu?

Dostal se do takového duševního rozpoložení, že když se děťátko zavrtělo, považoval to za potvrzení, že jednal správně.

Bože, alespoň v to doufám, blesklo mu hlavou.

V namodralém šeru vánice sklopil zrak k zemi a před sebou viděl jedinou řadu otisků.

A co bylo ještě horší, směřovaly proti němu.

A byly zpola zaváté sněhem.

Stopy, které po sobě nechávám, budou strašně nápadné. Při té myšlence ho zamrazilo.

Nečekaně zavrávoral, ztráta krve ho připravila osíly. Dítě, které zakopalo nožkami, si zdravou paží přitiskl těsněji k tělu a zamával tou zraněnou, aby udržel rovnováhu. Zasténal bolestí, ale neupadl.

Z úst mu v rychlém sledu vyrážely obláčky sražené páry. Postupoval podél otisků a doufal, že dvě řady stop vyvolají dojem, že někdo odešel z domu podívat se na slavnostně vyzdobenou Canyon Road a před chvílí se vrátil, že je po sobě zanechal jeden a tentýž člověk.

Nejisté nohy jej donesly k brance na levé straně, u níž otisky končily a pokračovaly přes dvorek k přízemnímu cihlovému domku. Z ploché střechy trčely nosné trámy ve stylu indiánských puebel. Celou stěnu budovy lemovala krytá veranda. Tady se jim ale veranda neříká, informoval ho recepční v hotelu. Místní je nazývají…

Nerozptyluj se! okřikl Kagan vyděšeně sám sebe. Pocit uzavření ve sněhové kouli natolik zesílil, že svět kolem něj jako by zmizel. Zdálo se mu, že dům, na který se díval, je jediné stavení ve vesmíru. Jak tak na něj hleděl, měnil se mu před očima v prázdninovou pohlednici.

Jediné stavení ve vesmíru? Kéž by…, pomyslel si.

Miminko pod parkou se pohnulo a Kagana napadlo, zda vycítilo jeho vyčerpání, zda si uvědomuje, že se jeho zachránce brzy zhroutí a že tento dům je jejich jediná šance.

Přiblížil se těsně ke svislým cedrovým větvím ko– jotího plotu a zahleděl se k velkému oknu, zda ve stínech za ním nepostřehne nějaký pohyb.

Za menším oknem vlevo se svítilo. Kagan rozeznal obrysy příborníku a usoudil, že se dívá do kuchyně. Ani tam však nespatřil žádné známky života.

Ty stopy třeba patří člověku, který v tom domě bydlí sám, uvažoval. Možná se šel projít a nechal v kuchyni rozsvíceno, aby to vypadalo, že tam někdo je.

Svraštil čelo obavami. Ze by někdo odešel a nechal hořet oheň v krbu? Já bych to rozhodně neudělal, řekl si v duchu. Ne, nesmím spoléhat na to, že je ten dům prázdný.

Stočil unavený pohled dále vlevo, kde spatřil kůlnu zpola zasypanou sněhem a garáž. Tam bych se mohl schovat, blesklo mu hlavou. Pronásledovatelé by si mohli myslet, že stopy patří obyvateli domu, který se rozhodl vejít postranními dveřmi. Ohlédl se, srdce sevřené strachem, že se z vánice najednou jako duchové vynoří lovci s pistolemi v rukou.

Přidržoval dítě pod parkou zdravou rukou a tu zraněnou natáhl ke kovové petlici branky. Zaťal zuby, aby potlačil bolest, škubl západkou a otevřel.

„Pošleme tě na měsíc do ruské věznice v Omsku, Paule. To je na Sibiři. Podle oficiálních záznamů sis tam odpykal třináctiletý trest. Ruské kriminály jsou beznadějně přeplněné a trestanci jsou tak promíchaní, že jeden druhého prakticky nezná. Proto nebude působit podezřele, kdyby se na tebe někdo vyptával a zjistil by, že si tě nikdo nepamatuje.

Na hrudník ti necháme udělat tetování, jaké je v ruských věznicích běžné. Ostnatý drát se třinácti jehlicemi, což je počet roků, které sis údajně odseděl. Kočka a pavouk v síti znamenají, že jsi zloděj, a svícen z tebe udělá nebezpečného člověka, který bez váhání někomu zhasne život. Před tetováním ti píchneme přípravek na zředění krve. Budeš sice silněji krvácet, ale tetování vybledne a bude vypadat starší.

Máme k dispozici zdroj, který tě detailně seznámí s tím, jak to v omské věznici vypadalo v době, kdy tě údajně sbalili a odsoudili. Podle legendy budeš sirotek, který vyrůstal na ulici a na útěku před úřady se stěhoval z města do města, až ho nakonec dopadli. Těžko ti někdo dokáže, že nemluvíš pravdu. Měsíční pobyt za mřížemi by ti měl stačit, abys později dokázal odpovědět na otázky jako někdo, kdo v té věznici skutečně seděl.

Potom ti zařídíme útek a pašeráckými stezkami tě propašujeme z Ruska na tradiční poutní místo všech ruských uprchlíků, tedy do Brighton Beach. No a tam budeš muset absolvovat nevyhnutelný rituál prověrek, než tě přijmou mezi sebe.

V minulosti jsi už v utajení pracoval, Paule. Pravidla se nemění. Velký rozdíl ovšem spočívá v tom, že tentokrát potrvá operace mnohem déle.“

„A v tom, že lidé, do jejichž přízně se mám vetřít, jsou mnohem nebezpečnější, jak dlouho ta akce vlastně potrvá?“

„To ještě nevíme. Podle neověřených zpráv se chystá něco velkého. V příštích dvanácti měsících připravuje Al-Káida ve spolupráci s ruskou mafií mohutný úder na Spojené státy. Možná to bude kufříková atomová bomba, kterou Rusové ukradli na jedné z mnoha jaderných základen, jež po rozpadu Sovětského svazu zůstaly nestřeženy. Existuje reálná naděje, že se ti podaří zabránit masakru, který by dalece přesáhl katastrofu z jedenáctého září.“

* * *

Andrejovi mrzla pravá ruka – tenká rukavice ji nedostatečně izolovala od ledové pažby pistole. Přehodil si glock do levé kapsy, zasunul pravačku pod podšívku a rozhýbal prsty, aby si je zahřál.

V nejasném svitu lamp zahalených vánicí sledoval spolu se svými společníky otisky ve sněhu.

Došli ke zdi.

Andrej se vydal doprava podél plotu a stěny domku bez oken. Nic nenapovídalo, že by tím směrem někdo prošel, a tak se otočil na druhou stranu do průchodu mezi dvěma řadami nízkých domků. K pěti či šesti z nich vedly řady otisků. Spěchal podél stop, které neustále řídly, až zůstal pouze jediný pár, který pokračoval uličkou.

Už tě skoro mám, pomyslel si.

Náhle se mu do cesty postavila další stěna.

Nedokázal si vysvětlit, proč se stopa neobrátila a nevracela se. Prostě tady končila. Andrej nechápavě hleděl na otisky podrážek a pak přistoupil blíž k dřevěné zdi ze svislých prken vysokých asi tři metry.

Ten plot bys, Pjotře, nepřelezl. S tou zraněnou paží a dítětem pod bundou rozhodně ne. Tak kam ses sakra poděl?

Bezradný Andrej se přiblížil těsně k prkennému plotu a přejížděl konečky prstů po drsném povrchu. Překvapeně vydechl, když jedno z prken odpadlo a vytvořila se úzká mezera, jíž by se protáhl člověk.

Chytré! Čekáš na druhé straně připravený provrtat nás kulkami, jakmile se ukážeme?

Ze sluchátka pod Andrejovou čepicí zavrčel pacha– nův hlas. „Našel jsi balíček? Klienti dorazí každým okamžikem! I kdybych jim vrátil peníze, budou se tvrdě dožadovat trestu pro toho, kdo zavinil, že nedostali, co si objednali! Půjdou po tobě! A já jim pomůžu!“

Přikrčený Andrej opatrně nahlížel do mezery v plotu a tiše mumlal do mikrofonu pod zipem.

„Jsme blízko,“ zalhal.

„Vidíš Pjotra?“

„Nemůžu mluvit, aby mě neslyšel,“ vyhnul se odpovědi.

„Ty zasranej hajzle, sežeň mi ten balíček!“

Andrej se zachvěl, jako kdyby mu na tváři pleskl políček.

„Ty nadávky si odpusťte!“

„Můžu si nadávat, jak chci, ty neschopnej sráči!“

Andrej musel zmobilizovat vůli, aby se nezalkl vztekem. Hrudník se mu mohutně zvedal a oči hleděly do šera za plotem. Přesunul se na jednu stranu a zase zpátky, aby si prostor za ohradou prohlédl z různých úhlů.

Stopy vedly přímo k domu, ovšem Andrej věděl, že to nic neznamená. Pjotr mohl opsat oblouk a vrátit se k plotu, aby je odpráskl, když budou prolézat dírou.

Ztrácíme čas. A já ti, kamaráde, nedovolím, abys mi to ještě zhoršoval.

Sáhl pod lyžařskou bundu pro vysílačku zavěšenou na opasku, jejíž pouzdro vyrobené z černého plastu svou velikostí připomínalo balíček karet. Přepnul na frekvenci, kterou tým používal na počátku akce, a naslouchal, zda nepostřehne náznak, co asi Pjotr dělá. Uslyšel hluboké, rychlé, namáhavé oddechování, jaké vydává běžící člověk.

To znamená, ze na nás nečekáš na druhé straně plotu, pomyslel si Andrej. Vyvolal jsi v nás podezření, žes nám nastražil past, jenom abys nás zdržel.

Vztekle se protáhl mezerou mezi prkny.

Michail a Jakov jej následovali a roztáhli se do rojnice, zatímco se Andrej se zbraní připravenou k palbě rozhlédl po okolí. Nacházel se na dvorku mezi barevně osvětlenými cihlovými domky. Zadíval se na stopy ve sněhu a všiml si, že mezera mezi otisky se zkrátila a vedle nich se táhla téměř neznatelná krvavá linka.

Už tě skoro máme, Pjotře.

Naklonil se k mikrofonu. „Nemusí to skončit zle, kamaráde. Vrať balíček, a my ti odpustíme.“

Sluchátko v jeho uchu mlčelo.

Jenže pak Pjotr Andreje překvapil, když odpověděl: „Zopakuj to, ale tentokrát přesvědčivěji.“

„Aha,“ utrousil Andrej do mikrofonu a pokračoval podél stop. „Takže nejsi tak těžce zraněný, abys nemohl mluvit. Rád tě zase slyším.“

„To věřím,“ opáčil Pjotr mezi těžkým oddechováním.

„Myslel jsem to vážně. Vrať, co jsi ukradl, a my budeme předstírat, že se nic nestalo. Dokonce ti zajistíme ošetření.“

„A co Viktor?“ zeptal se Pjotr. „Zabil jsem ho. I na to chcete zapomenout?“

„Byl nový. Ani jsem ho pořádně neznal.“

„Tvoje loajalita je přímo dojemná.“

„Jak se opovažuješ se mnou mluvit o loajalitě?“

„Shodil jsem tě před pachanem. Omlouvám se.“

„Ukaž dobrou vůli. Vrať balíček.“

Pjotr mlčel, ze sluchátka zněl pouze jeho namáhavý dech.

„Víš, že tě nakonec dostaneme,“ řekl Andrej.

„Můžete to zkusit.“

„Měj přece rozum. Ztrácíš síly. Tohle může skončit jenom jedním způsobem. Ušetři si další bolest. Odevzdej to dítě.“

„A všechno bude jako dřív?“

„Nechám tě odejít. Máš moje slovo.“

„No jistě.“ Namáhavé oddechování prozrazovalo, že se Pjotr nezastavil.

„Zatraceně, řekni mi, proč je pro tebe to děcko tak důležité,“ naléhal Andrej. „Nejspíš jsi tajný policajt nebo zpravodajec. To jsi byl ochotný provalit svoje krytí kvůli tomuhle?“

„Je Štědrý den. Asi jsem se nechal unést duchem Vánoc.“

„Stojí ti ta sentimentalita za vlastní život?“

„A stojí mé pronásledování za tvůj život?“

„Vždycky jsem obdivoval tvůj přístup, ale soudě podle tvého funění to bude velmi nevyrovnaný souboj.“

Andrej náhle došel na místo, kde se k otiskům, které sledoval, připojovalo několik jiných stop. Rozhlédl se a viděl, že se ocitl na křižovatce s kolmou uličkou.

„Někdo sem jde,“ varoval Jakov.

Vpravo se z chumelenice vynořily dvě dvojice, což přimělo Andreje a jeho partnery ukrýt pistole pod bundy.

„Kdepak, nejveselejší vánoční film natočil Chevy Chase,“ řekl jeden z přibližujících se mužů svým společníkům. „Jmenoval se Vánoční prázdniny.“

„To je ten, ve kterém Chevy přinese domů vánoční strom i s veverkou?“

„Jo. A jeho pes vypije všechnu vodu z nádobky ve stojanu, takže stromek vyschne tak, až se vznítí.“

„A oheň upálí veverku?“ zeptala se jedna z žen pohoršené. „To má být vtipné?“

„Ne, veverka skočí Chevymu na záda,“ odvětil druhý muž. „Ve skutečnosti je to vycpané zvířátko, které mu rekvizitář přišil ke košili, ale když je na něm uvidí jeho rodina, rozječí se strachem a uteče. Jenže i Chevy ječí a zdrhá, protože neví, že má na zádech veverku. A potom…“

Obě dvojice pokračovaly uličkou. Hlasy se vytrácely a postavy za chvíli zmizely za oponou sněhu.

Andrej a jeho druzi zase vytáhli zbraně zpod šatů.

„Pjotře?“ houkl Andrej do mikrofonu.

Slyšel pouze sípavý dech.

„Můžeme ten problém vyřešit,“ ujišťoval Andrej. „Ale musíš být rozumný.“

Pjotr odmítl komunikovat.

„No dobře. Brzy se uvidíme, kamaráde,“ ukončil Andrej rozhovor.

Přepnul vysílačku na frekvenci, kterou teď tým používal, zasunul krabičku pod lyžařskou bundu a zavěsil ji k opasku.

Michail ukázal k zemi.

„Měli bychom sebou hodit. Sníh ty stopy za chvíli zavane.“

Andrej se ohlédl vlevo, kde ulička směřovala zpátky k Canyon Road.

„Třeba se vrátil mezi lidi,“ poznamenal Jakov.

„Je to možné,“ souhlasil Andrej. „Ale zdá se, že ztrácí hodně krve. Nejspíš se bojí, aby si někdo nevšiml, že krvácí, a nevyvolal zmatek, který by nám prozradil, kde je. Riskoval by, že přitáhne naši pozornost, místo aby zalehl někam do úkrytu?“

Zatímco debatovali o různých možnostech, Andrej se otočil k druhé větvi uličky, která se od Canyon Road vzdalovala. Tím směrem vedlo znatelně méně stop.

„Jděte doleva a zkontrolujte chodce na ulici,“ přikázal Michailovi a Jakovovi. „Já to vezmu tudy.“

* * *

Kagan prošel brankou a prohlížel si prostranství před domkem. V hustém sněžení rozeznal vpravo obrysy lavičky a zeleného keře.

Vlevo stály dva bezlisté stromy, osiky, jejichž světlé kmeny téměř splývaly s vánicí. Pak se zahleděl na rozměrné okno, ale kromě plápolajících polen v krbu za nimi neviděl žádné známky života.

Náhle se mu rozostřil a rozvlnil pohled – jako by chtěl napodobit mihotání plamenů.

To mi jenom padají vločky do očí, uklidňoval sám sebe.

Nohy mu mrzly, stejně jako hrudník na místě, kde si spustil zip, aby poskytl dítěti vzduch.

Pospěš si, nabádal se v duchu. Otočil se, aby zavřel a zajistil branku. Záblesku bolesti ve zraněné paži si nevšímal. Když se otočil zpátky k domu, opět se mu zakalil zrak.

Dítě pod parkou se pohnulo. S vědomím, že se musí co nejrychleji někam ukrýt, udělal krok, pak ještě jeden. Vločky padaly hustěji a posílily v něm naději, že sníh brzy zahladí jeho stopy.

Mám reálnou šanci, že mi ten trik vyjde, řekl si a nedokázal se ubránit myšlence na muže, se kterým před okamžikem mluvil. Na muže, za jehož přítele se vydával a který ho, kdyby dnes neuspěl, nikdy nepřestane pronásledovat.

Přiblížil se k domu a ulekl se. Že by mě opravdu zradil zrak? pomyslel si, když po levé straně dveří spatřil neobvyklý předmět.

Byl si jistý, že viděl rostlinu v květináči, hustě porostlou tmavě zelenými listy. Právě ten barevný kontrast přilákal jeho pozornost. Ale to je přece vyloučeno. Jak by v tomhle počasí mohlo něco venku růst? Navíc se mu zdálo, že ta rostlina má květy, pět či šest velkých kalichů. Bílých, v chumelenici téměř neviditelných – jako kmeny osik.

Přesto by přísahal, že je spatřil.

Květy v zimě? Mám halucinace, uvědomil si zděšeně. Jako nějaká sněhová fata morgana.

Nebo jsou ty vidiny způsobeny ztrátou krve.

Vrávoravě sledoval otisky, které vedly k boční zdi domu. Nezastavuj se, povzbuzoval se v duchu. Už jsem skoro na místě. Jestli se mi podaří dostat se do kůlny nebo garáže, budu si moct na chvíli odpočinout. Popadnout dech. Pokusit se zastavit krvácení.

Kladl jednu nohu před druhou.

Třeba tam bude nějaká plachta nebo stará deka, kterou bych se mohl přikrýt, zadoufal. Zahřát se. Zahřát nás oba, slíbil němě dítěti. Cítil za ně takovou odpovědnost, jako dosud za nikoho na světě. Možná bych tě mohl do něčeho zabalit a bezpečně tě ukrýt někam do kouta. Měl bych větší šanci, že nás oba zachráním.

Ale ať uděláš cokoliv, hlavně nesmíš plakat, zapřísahal malého tvorečka. Určitě máš hlad. Pokusím se najít ti něco k snědku. Nevím sice jak, ale udělám, co bude v mých silách. Jenom prosím tě neplač. Zatím jsi byl hodný. Úplně fantastický. A můžeš se zlepšit jediným způsobem-pro smilování boží, neplač.

Otřásl se a střepal si sníh z hlavy. Zašel za roh budovy. Zastavil se ve stínu mimo dosah vánočního osvětlení nad hlavním vchodem a zářivky v kuchyni a snažil se zaostřit neposlušné oči. V šumění padajícího sněhu se mu všechny předměty zdály bližší, jako kdyby se svět kolem něho smršťoval.

Iluzi přerušil náhlý pohyb. Vrhla se k němu jakási postava a Kagan si už byl naprosto jistý, že traumatický šok po průstřelu paže vyvolal halucinace. Ta postava totiž patřila malému chlapci, sotva dvanáctiletému, který držel baseballovou pálku. Rozmáchl se s ní k úderu a výraz jeho obličeje Kagana šokoval, byť ho zahlédl jen na okamžik.

Viděl dvojitě.

Podlomila se mu kolena.

Než jej hoch stačil uhodit, klesl Kagan k zemi. Udělalo se mu zle a cítil, jak se mu oči obracejí v sloup a mysl odplouvá do bezvědomí, ale přesto zmobilizoval poslední zbytky vědomí a padl na bok, aby tíhou svého těla nerozmačkal děťátko.

Neplač, žadonil mlčky. Snažně tě prosím, neplač.

Jenže dítě tentokrát zaplakalo. Náraz je vylekal a pod parkou se rozlehl jekot. Stoupal a klesal a ustával jen tehdy, když se kojenec trhaně nadechoval. Bezmocný křik bolesti, strachu, hladu a zoufalství, nářek všech smutků a beznaděje světa.

* * *

„Ten telefonát jsi neměl riskovat, Paule. Podle instrukcí máš používat mrtvou schránku. Stalo se něco vážného?“

„Potřebuju, abyste mě stáhli. Neřekl jste mi, že to bude trvat tak dlouho. Dnes v noci…“

„Sotva tě slyším.“

„Pořád si ověřují mou věrnost a dnes v noci mě donutili…“

„Já tě vůbec neslyším. Ukonči hovor. Ohrožuješ operaci.“

„Jestli mě nestáhnete, odejdu sám.“

„To nesmíš. Vzbudil bys v nich podezření. Druhého člověka se nám mezi ně už nasadit nepodaří. Dej nám čas, abychom vymysleli přijatelný důvod pro tvé zmizení.“

„Ale ať je to proboha rychle. Myslete rychle.“

„Co nejrychleji. Zatím se snaž zjistit co nejvíc. Doslechli jsme se o velké zásilce plastické trhaviny, která má být propašována přes jerseyské doky. Ty patří do teritoria Oděsy. Jestli se sem pašuje semtex, pak v tom mají prsty Rusové.“

„Dostaňte mě domů. Pro smilování boží, vysvoboďte mě.“

ČÁST DRUHÁ

VÁNOČNÍ RŮŽE

Kagan zaslechl tlumený sborový zpěv. „Tichá noc, svátá noc…“

V obluzení mu nějakou dobu trvalo, než si uvědomil, že hudba zní z rádia nebo CD přehrávače, který se ale nenachází přímo v té místnosti, kde ležel na zádech na podlaze.

Skláněla se nad ním jakási žena a vedle ní stál chlapec, který ho málem praštil baseballovou pálkou. Od ostrého jasu zářivky jej pálily oči. V záchvatu paniky se snažil zorientovat. Lesklé chromované plochy. Trouba. Lednička.

Jsem v kuchyni, došlo mu. Pokusil se zvednout, ale tělo ho zradilo a svezl se zpátky na kamennou podlahu.

„Jste zraněný,“ řekla žena. „Neměl byste se hýbat.“

„To dítě,“ zašeptal hlasem staženým obavami.

Zvuk vlastního hlasu jej i přes omámení vylekal. Za poslední rok mluvil převážně ruský a do jeho angličtiny pronikl přízvuk. Bál se, že cizí akcent tu ženu ještě více zneklidní.

„Tady je. Držím ho v náručí,“ odvětila.

Dítě bylo stále zabalené v modré dece. Kaganovi se vyjasnil zrak a spatřil, jak si žena tiskne miminko k hrudi v ochranném mateřském gestu.

Ze žabí perspektivy viděl, jak světlo výbojky pod stropem prochází přes ženiny plavé vlasy a vytváří bělavou svatozář. Bylo jí kolem pětatřiceti. Je hubená, možná víc, než by bylo zdrávo, usoudil. Zoufalství mu zbystřilo uvažování. Jeho život závisí na tom, co o ní v příštích několika minutách zjistí. Měla na sobě rozevláté šaty z červeného saténu, jako by se chystala na večírek, ale ramínka jí visela nakřivo, jako kdyby se oblékala ve spěchu.

A něco mu nesedělo na jejím obličeji, který k němu otáčela pořád jednou stranou.

Hleděla na šarlatovou skvrnu, která se mu rozlévala po rukávu parky.

„Proč krvácíte?“ zeptala se. Ušlechtilé čelo jí zbrázdily vrásky. „A proč nosíte pod bundou to dítě? Měl jste nehodu?“

„Zhasněte to světlo.“

„Cože?“

Kagan se snažil potlačit ruský přízvuk. „Zhasněte. Prosím…“

„Bolí vás oči?“

„Zavolejte policii,“ podařilo se Kaganovi vyslovit.

„Ano, potřebujete sanitku.“ Žena s dítětem v náručí se k němu stále otáčela jednou polovinou obličeje, jako by se za něco styděla.

Ze by měla něco na tváři? uvažoval.

„Jenže pro pomoc zavolat nemůžu,“ dodala. „Li– tuju, nefunguje nám telefon.“

Kagan si s obtížemi uspořádával myšlenky a z vlasů mu kanul tající sníh. Všiml si, že má zip na parce úplně rozepnutý. Šaty mu po přestálé námaze nasákly potem. Zdálo se mu, že z kamenné dlažby sálá teplo, a připisoval ten pocit pokračujícímu deli– riu, dokud si nevzpomněl na poslíčka v hotelu, který mu vysvětlil systém podlahového vytápění rozvodem horké vody v trubkách a hadicích.

„Nefunguje telefon?“ nadechl se. „Co se stalo? Nános sněhu potrhal dráty?“

„Ne, dráty jsou v pořádku. Ale telefony jsou…“ Žena s odvrácenou tváří větu nedokončila.

„Rozbité,“ doplnil chlapec a hlas se mu zachvěl hořkostí. Měl drobnou, téměř křehkou postavu, ale to mu nezabránilo napadnout Kagana baseballovou pálkou. Bylo mu asi dvanáct, nosil brýle a měl rozcuchané vlasy, světlé jako jeho matka. Když mluvil o rozbitých telefonech, zrudly mu tváře.

Baseballová pálka, napadlo Kagana znenadání. Pořád ji drží? S úlevou zaregistroval, že hoch opřel zbraň o kredenc. Nechápal, proč na něj chlapec zaútočil, ale na otázky teď nebyl čas.

Omámený únavou a ztrátou krve se posadil a vzpomněl si na ukrytý mikrofon. Ženina nebo hochova slova by mohla Andrejovi prozradit, kde se skrývá. Předstíral, že si masíruje namožené svaly, a nenápadně sáhl pod bundu a vypnul vysílačku. Vůbec poprvé od chvíle, kdy se zmocnil dítěte, měl volné ruce.

Vlevo nad kuchyňskou výlevkou spatřil malé okno.

„Prosím vás.“ Snažil se potlačit přízvuk, který si v posledním roce osvojil, aby jeho hlas připomínal rodilého Američana. „Musíte zatáhnout závěs na tom okně a zhasnout.“

Miminko v ženině náručí se znovu rozplakalo a křečovitě kopalo.

„Udělejte to,“ naléhal Kagan. „Zhasněte.“

Matka a syn ustoupili, jako kdyby se báli, že zraněný zešílel.

„Vždyť vidíte, jak jsem zesláblý. Nemůžu vám nijak ublížit.“

„Ublížit?“ Žena se zachvěla a její oči změnily výraz.

„Pronásledují mě.“

„Co to říkáte?“

„Chtějí to dítě. Musíte zhasnout, aby nás neviděli.“

„Nějací lidé chtějí unést to dítě?“ V ženině obličeji se zračil šok a objala kojence, jako by ho bránila. Paže v červeném saténu přerývaly modrou deku.

Brzdi, nabádal se Kagan. Nesmíš na ni tak rychle. Potřebuje čas, aby pochopila.

Pomalu se nadechl, zadržel vzduch v plicích a vydechl. Pokaždé napočítal do tří, jako kdyby se připravoval ke střeleckému souboji a potřeboval se uklidnit.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se vlídně.

Změna tónu ženu překvapila. Zaváhala, pravou tvář stále odvrácenou. Dítě se v jejím náručí zavrtělo a jeho svraštělý obličejíček jako by ji vybízel, aby odpověděla.

„Meredith,“ řekla nakonec.

Díky bohu, pomyslel si Kagan. Něco mi dala. Zrak mu padl na noční lampičku vedle sporáku.

„Jestli se bojíte zůstat se mnou potmě, rozsviťte tu noční lampičku. Její zář z ulice nikdo neuvidí. Starosti mi dělá ta zářivka. Mohla by nás prozradit. Sli– buju, že vám potom vysvětlím, proč jsem zraněný a proč mám u sebe to dítě.“

Meredith však mlčela.

„Vyslechněte mě.“ Kagan musel mobilizovat vůli, aby vůbec dokázal mluvit. „Nechtěl jsem vás ohrozit. Myslel jsem, že se schovám v kůlně nebo v garáži, ale nevyšlo to. Je mi moc líto, že jsem vás do toho namočil, ale už se nedá nic dělat. Ti muži jsou schopni všeho, aby se toho dítěte zmocnili. Musíte mi pomoct utajit mou přítomnost v tomto domě. Jedině tak z té šlamastiky spolu se synem vyváznete.“

Kagan si byl jistý, že kdyby Meredith nedržela miminko, popadla by chlapce za ruku a utekla s ním z domu. Dítě však situaci radikálně změnilo – zabránilo jí v útěku.

„Vidíte, jak jsem bezmocný,“ pokračoval. „Tím, že zatáhnete závěs nad dřezem a místo zářivky necháte svítit noční lampičku, přece nic neriskujete. Nemůžu vám ublížit a vy můžete zachránit to dítě.“

Stále váhala a napjaté rysy svědčily o zmatku, který prožívala.

„A můžete tak zachránit i sebe a svého syna,“ zdůraznil Kagan. „Tady v domě máte situaci, kterou znáte. Maličké, které potřebuje pomoc, a zraněný muž. Ale o tom, co vám hrozí zvenčí, netušíte ani to nejmenší.“

Když se dítě znovu zavrtělo, Meredith se zahleděla na jeho nešťastný obličejíček a zamyslela se. Pohladila jemné tmavé vlásky a otočila se k oknu.

„Cole, udělej, co chce,“ vyzvala syna váhavě.

„Ale…“

„Udělej to,“ řekla pevně a něžně dodala: „Pro– / // sim.

Chlapec se na matku tázavě zadíval a pak přistoupil k oknu.

„Děkuju,“ poděkovala synovi.

Když Cole přikývl, Kagan se ani nenamáhal zakrýt úlevu.

Překvapilo ho, že chlapec lehce kulhá. Hoch přešel přes kuchyň, nervózně zatáhl závěs a rozsvítil noční lampičku, jejíž stínítko v podobě vánočního stromku tlumilo zář.

Kagan přivřel oči a pozoroval chlapce. Nyní viděl, že má jednu nohu kratší, podrážka na pravé botě byla odobrých pět centimetrů vyšší než na levé.

I tak na něj mlčky naléhal, ať si pospíší.

Cole cvakl vypínačem na zdi a zářivka v kuchyni zhasla. Jediné světlo teď poskytovala noční lampička, polena hořící v krbu a žárovky na vánočním stromku v obývacím pokoji.

Kagan si dovolil doufat.

„Dobře. Řekla jste, že v domě nefungují telefony. Ale mobil jistě máte, ne?“

„Ne,“ odpověděla Meredith zničeně. „A co vy?“

Kagan si vzpomněl na kapsu roztrženou při útěku.

„Ztratil jsem ho.“

„Moje máma měla mobil, ale on jí ho sebral,“ vyhrkl Cole.

„Kdo on?“ Kagan se, sykaje bolestí, plazil k dřevěné židli u kuchyňského stolu.

Matka ani syn neodpověděli. V jiné části domu zpíval mužský hlas: „Leží tam v jesličkách na seně…“ Kagan udivil sám sebe, když si dal na čas a nakonec poznal Binga Crosbyho.

Zatraceně, soustřeď se, vynadal si v duchu.

„Nějaký muž vám vzal mobilní telefon?“ Kagan pocítil triumf nad drobným vítězstvím, když se pravou rukou dotkl židle.

„Slíbil jste, že nám povíte, proč chtějí to dítě,“ dožadovala se Meredith. „Udělala jsem chybu. Nevím, proč jsem vás vzala dovnitř.“

„Protože jste slyšela plakat dítě,“ odvětil Kagan z posledních sil. „Nemohla jste je nechat venku na sněhu.“ Trhaně se nadechl. „Protože jste slušný člověk a dnes je snad jediná noc v roce, kdy nemůžete odmítnout pomoc potřebným.“

S největším úsilím se vyškrábal na židli a zabloudil očima k nástěnnému telefonu vedle noční lampičky.

Respektive ke zbytkům přístroje – někdo ho rozmlátil kladivem, které teď leželo na kredenci.

„Udělal to stejný chlap,“ ukázal na trosky aparátu, „co vám vzal mobil?“

Ze židle se mu otevřel lepší pohled na ženin obličej. I v matném svitu noční lampičky rozeznal modřiny na líci a oko oteklé tak, že mezi víčky zůstala jen úzká štěrbina. V koutku úst jí zaschlo pár kapek krve.

„A stejný chlap vás zbil, že?“

Jen co otázku vyslovil, zachvěl se odporem. Aby ruské mafii dokázal svou loajalitu, musel zmlátit spoustu lidí. Pachan mu často rozkázal udeřit ženy do tváře, vrazit jim koleno do podbřišku a srazit je k zemi, kopat je do nohou a do boků a tak donutit manžely, otce, syny a bratry udělat, co po nich chtěl.

Jeho řídící důstojníci si libovali, jak rychle mu tahle taktika otevřela přístup do vnitřního okruhu mafie.

Ale každou noc ho trápily zlé sny a každé ráno se probouzel naplněn studem.

Stud nyní ještě rozdmýchal jeho vztek nad tím, co se Meredith stalo. Příval emocí vyplavil do žil adrenalin a dodal mu sílu.

„Jestli mi neřeknete, proč ti lidé chtějí to dítě, zajdu i s Colem na policii,“ pohrozila Meredith.

„Ne,“ vyhrkl Kagan. „Neopovažujte se vyjít ven. Není to bezpečné.“

Kojenec v jejím náručí sebou cukl a svraštil tvářičky, jako kdyby se chystal propuknout v pláč.

„Nesmíme ho nechat plakat,“ varoval Kagan. „Má hlad. Měla byste ho nakrmit a přebalit. Můžete to udělat? Můžete mu pomoct? Postarejte se, ať nepláče.“

Dítě zanaříkalo a přitisklo se k ženě.

„Cole,“ oslovil Kagan chlapce naléhavě. „Buď tak hodný a pomoz nám. Mamince a mně. Máte v domě pokoj s okny do ulice? A je v něm televize?“

„Ano,“ odpověděl hoch nechápavě. „Můj pokoj.“

„Jdi tam a pusť televizi. Potom zatáhni závěsy a nechej jen úzkou škvírku, aby jí prosvítala zář obrazovky. Potřebujeme vyvolat dojem, že se v domě nic zvláštního neděje.“

Cole svraštil obočí.

„A potom běž do obývacího pokoje a stoupni si k oknu tak, aby to vypadalo, že se díváš, jak sněží,“ pokračoval Kagan v instruktáži. „Kdybys někoho spatřil, nijak nereaguj. Prostě jako kdybys vyhlížel Santa Clause.“

„Já už jsem dost starý, abych na Santu věřil.“

„Samozřejmě. Nevím, co mě to napadlo. Opravdu jsi dost starý, abys na Santa Clause věřil. Ale spleteš tak případné protivníky. Dívej se, jak sněží, a představuj si, že jsi vyzvědač. Chtěl by ses naučit být špionem?“

„A právě to jste vy, že?“ podotkla Meredith a do hlasu jí pronikl úděs.

„Ano.“ Kagana přemohlo vyčerpání a zhroutil se na židli. „Bůh mi pomáhej. Ano, jsem špion.“

* * *

Andrej sledoval různorodé stopy v uličce a všímal si, kde jednotlivé řady otisků odbočovaly k domům za zídkami, vysokými asi po pás. S největší pravděpodobností patřily lidem, kteří se vraceli domů.

Anebo si to alespoň mám myslet, nemám pravdu, Pjotře? řekl si v duchu. Co když jedna z těch stop patří tobě?

Osamělá řada otisků prošla brankou vpravo. Andrej nahlédl vánicí k oknu do obývacího pokoje. Vedle vánočně osvětleného krbu stál muž a držel v ruce nějaký pamlsek. Před ním seděl dalmatin a trpělivě čekal, až ho pán odmění.

Andrej si přehodil glock do pravé ruky, levou vsunul do kapsy a začal pohybovat prsty v tenké střelecké rukavici, aby si je zahřál. Kráčel dál podél stop a pečlivě si je prohlížel, ovšem již ne tunelovým viděním lovce, který má kořist na dosah. Jeho perspektiva se rozšířila a vnímala stromy a stíny na obou stranách – dával si pozor, aby nepadl do léčky. Dokud měl po boku Michaila a Jakova, věřil, že se Pjotr nezastaví, protože proti třem by neměl šanci.

Ale když teď proti němu stojím sám? uvažoval. Riskneš to, Pjotře, a napadneš osamělého soupeře?

Náhle se zablesklo a vzduch se naplnil štiplavým pachem.

Bleskurychle se otočil a přikrčil se. Málem stiskl spoušť, když do sněhu kousek od něj dopadl hořící předmět, ale včas poznal, že je to jen plastový pytel na odpadky, upravený na horkovzdušný balon. Ve spodní části plápolalo na křížovém rámu z bal– sového dřeva několik svíček a vzduch zahřátý plamínky zvedal neumělý létající stroj do výšky. Potom však plast vzplanul a balon se zřítil.

Po dopadu se rozlétly jiskry. Plameny rychle zhasly a ze sněhu stoupal kouř.

Andrej nepřipustil, aby ta poněkud surrealistická podívaná odvedla jeho pozornost. Otáčel se a mířil pistolí do stínů, které jej obklopovaly. V mysli mu vyvstávaly naléhavé otázky.

Je rozumné předpokládat, že Pjotr prchal právě tudy? Zraněný? S dítětem, které mu brání v pohybu?

Tady, mimo přeplněné ulice, je v podstatě bezmocný. A pokud ztrátou krve omdlí, on i dítě zmrznou.

Možná se mýlím, přemýšlel Andrej. Třeba se domnívá, že mezi lidmi na Canyon Road má reálnější naději uniknout.

Anebo chce, abych si zrovna tohle myslel.

Sáhl pod bundu pro vysílačku a znovu přepnul na frekvenci, kterou tým používal na počátku akce a na níž se prve spojil s Pjotrem. Doufal, že mu zvuk dechu prozradí, zda se soupeř stále pohybuje, nebo se zastavil a chystá léčku.

Jenže tentokrát neslyšel vůbec nic, jen elektronický šum.

Vypnul jsi vysílačku, aby zvuky, které vydáváš, neodhalily, kde právě jsi? oslovil neviditelného protivníka. No, to ti moc nepomůže, kamaráde. Já si tě najdu.

Přepnul na kanál, na kterém teď udržoval spojení se svými společníky. A celou dobu pátral očima po možných úkrytech podél stezky.

S pistolí připravenou k palbě kráčel podél klikaté stopy.

* * *

„Dekuju ti, Andreji, že jsi mě pozval k sobě domů. Bylo mi ctí povečeřet s tvou ženou a dcerami.“

„To já jsem poctěn tvou návštěvou, Pjotře. Zachránils mi život.“

„Ty bys pro mě udělal totéž. Od toho přece jsou přátelé, ne? Aby jeden druhému kryli záda.“

„Ano. Aby jeden druhému kryli záda. Jsi jediný, kdo neutekl a pomohl mi dostat se z pasti. A ten hajzl ti ještě vynadal za to, že jsi riskoval. Klidně by mě nechal zdechnout, jenom aby přežil zbytek týmu.“

„Co jsme si to vybrali za život?“

„Vybrali? Snad si, Pjotře, nemyslíš, že jsme měli na vybranou.“

„Zůstaneme tady, že?“

„Kam jinam bys chtěl jít, abys přitom nepřilákal pozornost? To si myslíš, že bys se svými falešnými papíry mohl dělat účetního nebo realitního makléře někde v Omaze? Jak dlouho by podle tebe trvalo, než by ti na dveře zaklepali vládní agenti? Ale nejdřív by na tebe pachan poslal své chlapy, kteří by ti podřezali krk, abys nemohl vládě prozradit, co o něm víš.“

„Já si nestěžuju, Andreji. Věř mi.“

„Já vím, že si nestěžuješ. Taky je ti taková zima? Podívej se na pláž. Samý led. Podle předpovědi má napadat dalších patnáct čísel sněhu. Ale ani tak nechápu, proč někteří pořád brblají. Brighton Beach neiíí nic ve srovnání se zimou v ruské armádě.“

„Nebo v sibiřském kriminále. Asi bychom se měli vrátit a dát si dezert. Jinak si tvoje žena bude myslet, že nám nechutnalo, co navařila.“

„Ještě moment. Nejdřív si promluvíme o práci. Proto jsem tě vytáhl na verandu.“

„Proč se tak mračíš, Andreji? Stalo se něco? Přísahám, že jsem si nestěžoval.“

„Ha, dostal jsem tě! Chtěl jsem, aby sis dělal starosti, protože o to bude překvapení větší. Mám pro tebe skvělou novinku, kamaráde. Čeká tě povýšení.“

„Povýšení?“

„Pachanovi se líbí, jak o tobě referuju. Ostatně tě několikrát viděl na vlastní oči. Líbí se mu tvé nasazení i tvé výsledky. Nedělej si žádné plány na Vánoce. Jedeme do Santa Fé. Ty, já a ještě pár chlapů. I pachan.“

„Kde to vůbec je?“

„Santa Fé? V Novém Mexiku.“

„V poušti? Fajn. Nemám nic proti Vánocům v teple. Posadím se k bazénu se sklenkou rumu s kolou v ruce a budu si lebedit.“

„Ta poušť není taková, jak si myslíš, Pjotře. Leží hodně vysoko. Rostou tam borovice. A je tam zima a nejspíš tam sněží. Nedaleko, v pohoří Sangre de Cristo, se nachází lyžařský rezort.“

„Sangre de Cristo? Co je to za jméno?“

„Našel jsem si ho na internetu. Je původem španělské a znamená Kristova krev.“

„Tohle nechápu, Andreji. Že by pachan chtěl trávit svátky v místě, kde je zima?“

„My tam taky nepojedeme na dovolenou, nýbrž pro dítě.“

* * *

„Špion?“ Meredith zvýšila hlas. „Že já jsem vás kdy pustila do svého domu! Odejděte. Vypadněte!“

„Jedná se o to dítě. Chtěla jste mu pomoct.“

„Udělala jsem hroznou chybu. Odejděte. Až se můj manžel vrátí a najde vás tady…“

„Váš manžel je ten chlap, co vás zbil?“

Otázka zastihla Meredith nepřipravenou.

Kagan se otočil k chlapci. „Cole, tou baseballovou pálkou jsi chtěl napadnout svého otce, viď?“

Hoch si v matném svitu noční lampičky posunul brýle na kořen nosu. „Nechtěl jsem ho pustit dovnitř, aby už nemohl mamince ublížit. Na brýlích se mi usazoval sníh a pořádně jsem vás neviděl. Nenapadlo mě, že by tamtudy mohl přijít někdo jiný než on.“

„Ale když sis uvědomil, že jsem cizí člověk, zarazil ses.“

„Kdybyste byl on, praštil bych vás tou pálkou. Přísahám, že bych vás praštil.“

„Věřím, že bys to udělal.“ Kagan mu v uklidňujícím gestu položil ruku na útlé rameno.

Dítě se rozplakalo a zarylo ústa ženě do hrudi.

„Prosím vás, udělejte s ním něco,“ požádal Kagan Meredith. „Jestli ho ti muži venku uslyší…“

„Jak mám vědět, že zrovna vy nejste nebezpečný?“ zeptala se důrazně.

I když se plně soustředila na vetřelce, instinktivně kolébala dítě, které při zvuku jejího zesíleného hlasu vyděšeně zatřepalo ručičkami.

„Vypadám snad, že bych vám chtěl ublížit?“ Kagan cítil, jak mu ze zraněné paže teče krev a ve velkých kapkách padá na kamennou podlahu. Bude si muset ránu co nejrychleji ošetřit, jinak ztratí příliš mnoho krve a s ní i síly. „Copak vypadám, že bych vám byl schopen ublížit?“

„Možné je všechno. Můj manžel…“

„Už vás podruhé neuhodí,“ řekl Kagan. „Máte mé slovo.“

Tím na ni zapůsobil a Meredith zaraženě ztichla. Upírala na něj pohled a už se neodvracela. I ve slabém osvětlení bylo zřejmé, že modřiny ztmavly a otok na oku se zvětšil ve srovnání s tím, když ji poprvé spatřil. I trhlina v koutku úst byla rozšklebenější, než se zprvu zdálo. Avšak navzdory tomu všemu si pomyslel, že to kdysi bývala velmi atraktivní žena.

Je tak hubená, protože se trápí, uvědomil si.

„Už mě podruhé neuhodí?“ Hlas se jí vytratil. „Kéž bych tomu mohla věřit.“

„Jsou přece Vánoce. Když si to budete přát, splní se to.“

„Jestli Tedovi něco uděláte, vylije si vztek později na mně.“

„Tak se jmenuje? Ted? Žádný strach. Neudělám mu nic, co by mu zavdalo důvod vám ublížit.“

„Jak ho teda donutíte, aby mě nechal na pokoji?“

„Copak nemáte ráda příjemná překvapení? Pomozte tomu děcku, a já vám slibuju, že vás Ted už nikdy neuhodí.“

Kagan si nevzpomínal, že by na něj kdy v minulosti někdo tak upřeně hleděl.

„Nevím, jak jste to dokázal, ale věřím vám,“ pronesla pomalu.

Dítě se rozplakalo a kopalo Meredith do paží.

Sáhla pod deku. „Plínka je úplně nasáklá. Jenže já nemám nic, čím bych… Utěrku,“ vyhrkla. Podržela miminko jednou rukou a druhou vytáhla ze zásuvky dvě utěrky. „Tak uvidíme, jestli jsem ještě nezapomněla, jak se to dělá.“

Jednu utěrku na několikrát složila a druhou roztáhla na pracovní desku kredence. Pak na ni položila dítě a pod hlavičku mu dala tu složenou jako provizorní polštářek.

Když mu rozepínala dupačky, Kagan si uvědomil, že chlapec ještě neudělal, oč ho požádal. „Cole, jdi do svého pokoje a zapni televizi,“ vybídl jej. „A pak se přesun k oknu v obýváku a podívej se, jestli někdo nepozoruje dům. Kdyby ano, chovej se, jak jsem ti řekl.“

„Ale co když dům doopravdy někdo pozoruje?“ chtěl vědět hoch, oči za brýlemi nepřirozeně zvětšené.

„Nepokusí se sem hned vniknout. Především si nemohou být jistí, jestli jsem opravdu tady.“

„Myslíte, že k nám chtějí vpadnout?“ Chlapci se zachvěl hlas.

Kaganovu pozornost upoutal pohyb a otočil se k Meredith. Dítě svlečené z dupaček přitáhlo nožičky k tělu a ještě tak zdůraznilo svou zranitelnost. Vzápětí škublo pažemi a rozplakalo se.

„Nevpadnou sem, pokud neuslyší dětský pláč,“ zdůraznil Kagan.

„Dělám, co můžu,“ odsekla Meredith. „Při tak mizerném světle skoro nic nevidím.“

„Jejda, tak jsem to nemyslel,“ omlouval se spěšně. „Prosím, promiňte mi, že jsem na vás vyjel.“

„Cože?“ Žena se po něm překvapeně ohlédla.

„No, asi to znělo jako výtka. Ale já jsem vám nechtěl nic vyčítat. Počítám, že výčitek jste si užila až dost. To dítě nemůže žádat víc, než co pro ně děláte.“

Dívala se na něj, jako kdyby ho viděla poprvé. Miminko se naléhavě dožadovalo její pozornosti a Meredith uvolnila suché zipy na bocích plenkových kalhotek.

Cole zůstával v kuchyni.

Musím ho nějak zapojit, pomyslel si Kagan.

Odepnul miniaturní mikrofon ukrytý pod ski– pasem upevněným na bundě a uložil ho hluboko do kapsy kalhot, kde šustění látky přehluší každý zvuk. Pak vytáhl od opasku vysílačku a podal ji chlapci.

„Co to je?“ zeptal se Cole. V jeho hlase se mísila zvědavost s podezřením.

Kagan vytáhl z ucha sluchátko, otřel je o kalhoty a podal mu ho. „Tohle jsou součásti zařízení, které umožňuje dvoustranné hlasové spojení. Tohle je vysílač a tenhle hrášek je sluchátko. Vypínač je tady nahoře, ovládání hlasitosti na boku. A tady na druhé straně je kanálový volič, kterým se přepínají frekvence. Baví tě videohrv?“

J

„Samozřejmě.“ Cole jako by tu otázku nechápal. Jako kdyby snad počítačové hry nehráli úplně všichni.

„Takže bys měl umět plnit několik úkolů najednou. Chci po tobě, abys dával pozor, co se děje před domem, a současně poslouchal, jestli se ve sluchátku něco neozve. Ale to není všechno. Kromě toho budeš v pravidelných intervalech přepínat kanály. Třeba narazíš na frekvenci, kterou ti muži tam venku používají. Mohli bychom je odposlouchávat a dozvědět se, co plánují.“

Cole si prohlížel předměty, které držel v rukou.

„Snaž se, aby to vypadalo, že posloucháš iPod,“ poradil mu Kagan.

„Jasně, iPod.“ Chlapec vrhl poslední pohled na zařízení a přikývl. „To zvládnu.“ Sebral odvahu a od– kulhal do obývacího pokoje.

Kagan během rozmluvy s hochem cítil, že ho Meredith pozoruje. Pak se dítě zavrtělo a ona mu sundala plenku.

„Chlapeček,“ zamumlala. „Podle mě mu není více než čtyři pět týdnů.“

„Pět. Máte dobrý odhad,“ pochválil ji. „Kdyby chvilku počkal, mohl z něj být vánoční dárek.“

Meredith hodila mokrou plenku do odpadkového koše pod dřezem.

„Už jsem zapomněla, jak jsou miminka křehká. Podívejte, má na levé patičce mateřské znamínko. Vypadá jako růžička.“

„Dítě míru.“

„Cože?“

Kagan si uvědomil, že řekl příliš mnoho. „Tak se přece dětem narozeným kolem Vánoc říká, ne? Jako v té koledě. ‚Mír na zemi a pokoj lidem dobré vůle.‘

Pravda, trochu sentimentální, ale někdy to funguje.“

Meredith se na něj znovu zahleděla a pak se otočila k dítěti.

„Není anglo.“

„Anglo?“ nechápal Kagan.

„Tak místní lidé říkají bělochům. Ale nevypadá ani jako Hispánec nebo domorodý Američan. Má kůži jako skořice. Připadá mi…“

„Jeho rodiče pocházejí ze Středního východu.“ Kagan vstal a zavrávoral. Podařilo se mu udržet se na nohou, odploužil se k výlevce a opatrně vyhlédl mezerou mezi závěsy na okně.

„Nemám tak velké zavírací špendlíky, abych tu utěrku upevnila,“ posteskla si Meredith. „Moc účinná ta plínka asi nebude.“

Kagan si s bolestným sykáním svlékl parku a zbavil se tíhy pistole v pravé kapse. Ještě že mu ji Meredith úplně neroztáhla, když si brala dítě, jinak by zbraň jistě nahmatala. Odložil bundu na kuchyňský stůl a dával pozor, aby pistole nebouchla o dřevo, což by jistě vyvolalo nepříjemné otázky.

„Nemáte instalatérskou pásku?“ zeptal se.

„Pásku? No vidíte, můžu ji použít místo špendlíků. Jak vás to napadlo?“

„Instalatérská páska se hodí na spoustu věcí. Kde je?“

„Ve spodním šuplíku vlevo od dřezu. Prosakoval nám odtok.“

Kagan otevřel zásuvku a vytáhl cívku kovové lepicí pásky. Odtrhl dva kousky a přitiskl je na okraje složené utěrky, které Meredith přidržovala k bokům dítěte. Pak odtrhl několik dalších pruhů, o dost delších, a přilepil je k hraně kredence.

„Ty zatím potřebovat nebudu,“ poznamenala žena.

„Jsou na něco jiného,“ opáčil Kagan.

Otočil se k ní zády – nechtěl, aby viděla ruské vězeňské tetování na jeho hrudi –, rozepnul si košili a opatrně ji svlékl.

Kůže se mu sice leskla potem, ale přesto se zachvěl zimou. Ve slabém světle noční lampičky si prohlédl ránu. Kulka prošla svalem vysoko nad levým loktem. Okolí vstřelu oteklo, ale pokud viděl, projektil nezasáhl kost ani tepnu.

No, při vší smůle je to dobrá zpráva, blesklo mu hlavou.

Obrnil se proti tomu, co ho čekalo. Zvládneš to, povzbuzoval se v duchu. Udělat to stejně musíš. Potlačil bolest a přistoupil k výlevce.

Meredith si zřejmě také prohlédla jeho zranění. „Co se vám stalo?“

Kagan neodpověděl.

„Je to…? Proboha, to je rána po kulce, že? Byl jste postřelen?“

„Když jsem zachraňoval to dítě.“

Přemáhaje mdloby se sklonil nad dřez a namydlil si ránu. „Neměla byste lékárničku?“ Snažil se nesté– nat, když horkou vodou smýval krev.

Meredith strnula jako paralyzovaná. „Lékárničku?“ V hlubokém šoku jako by nechápala, co po ní chce. „Lékárničku…? Druhý šuplík zdola.“

Kagan ji vytáhl a otevřel. Potěšilo ho, když uviděl antibiotickou mast. Opatrně ji nanášel na průstřel a střídavě vyhlížel mezerou mezi závěsy nad výlevkou. Stále sněžilo. Přesunul pohled od dvou stromů přes kojoti plot do uličky. Nikoho nespatřil.

Třeba budeme mít štěstí, pomyslel si.

Určitě.

Vedle dřezu ležel suchý hadřík. Kagan zaťal zuby, přitiskl si ho na ránu a upevnil několika vrstvami instalatérské pásky. Vyrobil tak provizorní tlakový obvaz a jenom doufal, že jím krev neprosákne.

Děťátko zakňouralo. Kagan se k němu ohlédl a viděl, že si cpe pěstičku do úst a cucá ji.

„Čím ho nakrmíme?“ zeptala se Meredith.

„Máte trochu mléka?“

„Tak malým dětem se mléko dávat nemá,“ namítla.

„Světová zdravotnická organizace doporučuje pro případ nouze recept, podle něhož se mléko zředí vodou a přidá se do něj cukr.“

„My stejně žádné mléko nemáme. Cole ho nedokáže strávit. Měli jsme zbytek rýžového, ale už jsme ho vypili.“

„Tak rozpusťte v litru vody půl kávové lžičky soli, půl kávové lžičky jedlé sody a tři polévkové lžíce cukru.“

„To jste si právě vymyslel?“

„Ne. Tuhle náhražku vyvinuli na klinice Mayo.“

Kagan vsunul prst do průstřelu na košili, zatáhl a rozpáral rukáv, aby udělal místo pro tlakový obvaz.

Zatímco si oblékal košili, radil Meredith: „Ohřejte směs, až se sůl, soda a cukr rozpustí.“

„Světová zdravotnická organizace? Klinika Mayo? Odkdy špioni vědí, jak nakrmit kojence?“

„Kdysi jsem doprovázel lékařský tým v Somálsku.“

Jeho tvrzení se dostatečně blížilo k pravdě, aby mu uvěřila. Ve skutečnosti to nebylo v Somálsku, ale v Afghánistánu. A nepůsobil tam jako doprovod. Dostal za úkol vydávat se za lékaře a snažit se od afghánských venkovanů vyzvědět, kde se nacházejí výcvikové tábory teroristů. Znalost, jak zachránit dítě před smrtí hladem, dokázala koupit hodně spolupráce.

„Děti tam trpěly podvýživou,“ vysvětloval. „Doktoři mi řekli, co mám dělat. Byl to dobrý pocit, pomáhat potřebným.“

Meredith si přitiskla miminko k prsům, jako kdyby chtěla zdůraznit jeho slova.

„Ten roztok je použitelná náhražka skutečné potravy. Dodává organismu elektrolyty a zabraňuje dehydrataci,“ pokračoval Kagan. „V příštích dvanácti hodinách bude potřebovat dvanáct dávek po třiceti mililitrech. Ale potom musí dostat řádnou výživu.“

Dvanáct hodin, řekl si v duchu. Pokud do té doby nebudeme v bezpečí, už bude jedno, dostane-li najíst, nebo ne.

„Někdo jde,“ ozval se Cole z obývacího pokoje.

* * *

Andrej sledoval stopy a s obavami pozoroval stíny lemující uličku.

Na zemi ležela vrstva sněhu, která mu sahala až po kotníky, otisky před ním se rychle plnily a začínaly splývat s bílou peřinou.

K domu vpravo odbočily dva páry stop, o kus dál se jiná dvojice stáčela k obydlí na levé straně. Oba páry stop se táhly rovnoběžně vedle sebe a nejevily žádné známky nepravidelnosti. Andrej se domníval, že kdyby Pjotr někoho namířenou zbraní donutil, aby ho vzal k sobě domů, s největší pravděpodobností by mu zabořil ústí hlavně do zad. V tom případě by se stopy překrývaly a mezery mezi otisky by se co do délky lišily, protože útočník by své rukojmí postrkoval.

Andrej pokračoval ve sledování a ve slabém odlesku světla se ve sněhu před ním táhla pouze jediná řádka čerstvých stop. Všiml si, že paralelně k nim vedou otisky opačným směrem. Zřejmě někdo vyšel z domu, který se nacházel o kus dál.

Doufal, že ty čerstvé stopy patří Pjotrovi a že má kořist na dosah.

Nebo mě vedeš do pasti?

Zpomalil a hleděl do sněžné opony. Chladem mu znecitlivěly tváře a v myšlenkách se vrátil do minulosti. Když ještě sloužil v ruské armádě, absolvoval jednou čtyřiadvacetihodinový pochod ve sněhové bouři. Za celou dobu nevzal do úst sousto a nenapil se, protože voda a potravinové dávky mu zmrzly na kost. Honíme vás v té slotě, abychom z vás udělali tvrdé chlapy, říkali tehdy důstojníci.

No, těm parchantům se to opravdu podařilo, pomyslel si Andrej hořce. Tvrdší už snad nikdo být nemůže. A ty teď, Pjotře, poznáš, co to znamená.

Otisky před ním se stáčely ke vztyčeným cedrovým větvím kojotího plotu a končily u branky. U stejné branky, odkud vedly již téměř zaváté stopy k Andrejovi.

Nechal je po sobě člověk, který se šel podívat na vánočně vyzdobené ulice a před chvílí se vrátil, usoudil Andrej. Vzrušení z lovu v jeho hrudi pohaslo. Sledoval jsem obyvatele téhle čtvrti. Promarnil jsem drahocenný čas. Měl jsem zůstat s Michailem a Jakovém a prohledávat Canyon Road a okolí.

Počkej s těmi ukvapenými závěry, okřikl se v duchu.

Kráčel uličkou a pozorně se soustředil na dvě řady stop. Ty starší přicházely od levé strany domu. Nové vedly ke stejnému místu a mizely ve tmě, která podle Andrejova předpokladu skrývala postranní vchod. Napínal zrak a v temnotě vlevo od domu rozeznal kůlnu a garáž. Přesunul pohled na samotný dům, který se vyznačoval typickou místní architekturou – plochá střecha, oblé rohy, omítka zemité barvy. Takových domů je v Santa Fé většina.

Nad věnečkem na předních dveřích zářila vánoční světla. Vlevo od nich se matně rýsovalo malé osvětlené okno zakryté závěsem, nejspíš kuchyňské. Velké okno vpravo ode dveří nabízelo pohled do obývacího pokoje, kromě skomírajícího ohně v krbu a žároviček na stromku zšeřelého. Za závěsem dalšího okna dále vpravo poblikávala obrazovka televizoru.

Andrej nechtěl nic zanedbat a podíval se na střechu. Matný odlesk světel nad vchodem odhalil satelitní anténu, téměř schovanou pod sněhovou peřinou.

Při prohlídce domu se nezastavil, aby nevzbudil podezření. Kráčel uličkou a tvářil se, že obdivuje zimní scenérii, zatímco jeho trénované oči zaznamenávaly všechny detaily. Šelest vánice přehlušoval jeho kroky.

Po dvaceti vteřinách mu dům zmizel z dohledu. To ovšem znamenalo, že ani jeho není z domku vidět.

Ulička před ním byla rovná jako stůl a vrstvu sněhu nenarušovaly žádné otisky. Nemělo tudíž smysl pokračovat stejným směrem. Andrej se zklamaně zastavil a hodnotil situaci. Původní odhad byl pravděpodobně správný, přiznal si váhavě. Dvojí řady otisků po sobě zanechal jeden a tentýž člověk.

Ale pokud se někdo před chvílí vrátil domů, nesvítilo by tam více světel? Že by obyvatelé domku šli spát tak brzy i na Štědrý den, ve svátek, jímž je vět šina Američanů přímo posedlá, protože se nemůže dočkat dárků?

Kolik je vlastně hodin?

Vyhrnul si rukáv bundy a odhalil ciferník digitálního chronometru. Ze zvyku, který si osvojil v armádě, zakryl hodinky dlaní, než na zlomek vteřiny stiskl tlačítko osvětlení.

Na displeji krátce zazářilo 21:41.

Pokud v tom domě žijí staří lidé, pak se není co divit, že si šli i o Štědrém večeru brzy lehnout. Blikající obrazovka v jednom z pokojů naznačovala, že někdo skutečně leží v posteli a nejspíš se dívá na jeden z těch sladáckých vánočních filmů, jako třeba Život je krásný, který Andreje vždycky rozesmál.

Krásný život? Ten film měl k pravdě hodně daleko, snad s výjimkou těch částí, kdy stařec přijde o peníze a bohatec chce ovládnout banku, aby mohl zvednout úroky a vyhnat lidi z jejich domovů, když nemohou splácet hypotéky. Kdyby snímek vycházel z reálného světa, pak by se hlavní hrdina –jak se ten herec jmenoval? James Stewart – hned na začátku utopil, když skočil do polozamrzlé řeky.

A proč byl tak zatraceně hubený? Že by dobrovolně hladověl? Jenom ve Spojených státech, kde je obrovský nadbytek potravin, dokážou lidi hladovět, aby byli hubení. Běžte bojovat proti čečenským povstalcům s polovičními příděly jako myl Brzy byste si rozmysleli, jestli opravdu chcete hubnout.

Ve sluchátku pod hlídačskou čepicí náhle zazněl pachanův rozlícený hlas.

„Našli jste ho?“

„Zatím ne,“ zamumlal Andrej co nejtišeji do mikrofonu upevněného na bundě.

„Až klienti zjistí, že nemáme, za co zaplatili…“

„Děláme, co můžeme, ale zatím nám nepřálo štěstí.“

„Jestli budu muset vrátit peníze, přísahám, že jim pomůžu, aby tě dostali.“

„To už jste říkal. Nezapomněl jsem.“

Vždycky jsem k tobě byl loajální, pomyslel si Andrej zahořkle. A pokaždé jsem udělal víc, než jsi žádal.

„Potřebuju jenom trochu času,“ zašeptal do mikrofonu a snažil se nedat najevo rozladění.

„Zdá se, ty kozojebe, že ti nedochází, jak málo času máš!

Andrej zaťal zuby. Nesnášel urážky a nenáviděl vyhrožování, ale vůbec nejvíc ho vztekalo, že by pachan byl ochoten spojit se s cizími lidmi proti němu.

„Už nemůžu mluvit.“ Ale byla to zuřivá zloba, ne opatrnost, co jej přimělo přerušit spojení.

Otočil se a hleděl do zasněžené uličky, kterou propátral. Vracel se stejnou cestou zpět a uvědomoval si, že se musí rychle připojit k Michailovi a Jakovovi a začít hledat jinde, aby nahradil čas, který promarnil.

Nějaký instinkt mu však zabránil rozběhnout se.

Z vánice se znovu vynořil dům, tentokrát po jeho pravé straně. I teď jej za chůze pozoroval – přiblížil se těsně k plotu a napínal zrak. Blikající televizní obrazovka. Osvětlený vánoční stromek. Pohasínající plamínky v krbu. Odcházející a vracející se stopy. Branka.

Branka.

Něco na ní bylo… Něco, co ho znepokojovalo. Nejasné podezření, které nedokázal definovat. Kráčel dál, až se ocitl mimo pohled z domu. Zastavil se, udělal čelem vzad a přikrčil se, aby jej nebylo vidět přes plot.

A pak se v předklonu plížil k brance, stále skrytý před zraky případných pozorovatelů.

Na nastavená záda mu hustě sněžilo, ale nepříjemný chlad sotva vnímal, jak se plně soustředil na branku. Přiblížil se k plotu a cedrové větve se mu zdály mohutnější. Něco mu na nich nehrálo. Zatím nevěděl co, ale nemohl to nechat bez povšimnutí.

U branky poklekl do sněhu a ignoroval mrazivou zimu, která pronikala látkou kalhot. Přitiskl obličej k brance a kůře vztyčených větví a zvedl zrak ke sněhu, který se usadil na seříznutých plochách.

Několik čepic odpadlo, uvolněno pohybem branky. To se dalo čekat. Člověk, který dvířka otevřel, se mohl o sníh na vrcholku kojotího plotu klidně otřít a shodit ho.

Mohl se otřít i o branku, napadlo Andreje.

Namáhal oči v nejasném svitu, který se odrážel od sněhových vloček. Branka se otevírala doleva a dovnitř. Proč by se ten, kdo tudy prošel, nemohl levou stranou těla otřít o vrátka?

Soustředěná pozornost se vyplatila – blízko pantu rozeznal tmavší šmouhu.

Žilami se mu rozlilo vzrušení. Skvrna se nacházela ve výšce mužského předloktí. Sotva si jí všiml a v první chvíli nad ní mávl rukou, protože se domníval, že jde o suk.

Nyní však jako by mu nervy procházel elektrický proud. Přejel po skvrně špičkami prstů v rukavici a zjistil, že na kůži něco ulpělo. Polotuhá, téměř zmrzlá kapalina tmavé barvy.

Odstín Andrej v šeru nerozeznal, ale nepochyboval, že se jedná o krev.

„Když islámští teroristé objevili ruskou mafii, děkovali Alláhovi, Paule.

V zemích Středního východu se radikálové z Al-Káidy nikterak neodlišují od místního obyvatelstva, které si nepřeje nic jiného než žít v klidu a míru. Ale když opustí svou domovinu a přenesou působiště do západních zemí, vyčnívají jako bolavý prst.

Před jedenáctým zářím se mezi námi mohli svobodně pohybovat. Amerika vždycky vítala návštěvníky. Byli jsme naivní. Nyní však arabští teroristé vědí, že pokud se zachovají jen trochu neobvykle, neujdou hledáčku bezpečnostních služeb. Potřebují tedy někoho, kdo za ně odvede špinavou práci, někoho, kdo splyne s okolím.

Najít v západních zemích lidi, kteří by byli ochotni s nimi spolupracovat, je prakticky vyloučeno. I tomu nejbezohlednějšímu kriminálníkovi instinkt zabrání kálet do vlastního hnízda. Nemluvím o lásce k vlasti, Paule. Taková myšlenka je pro tu spodinu příliš vznešená. Ale skoro každý, ať už je jakkoli bezcharakterní, odmítne udělat něco, co by ohrozilo jeho místečko na světě –jeho čtvrť, jeho ulici, jeho dům či byt. Elementární pud sebezáchovy mu to prostě nedovolí.

Jenže oděská mafie je jiná, Paule. Její příslušníci si nevybudovali k nové vlasti žádná pouta a nezáleží jim ani na jejich domovech. Pokud dostanou dobře zaplaceno, klidně nastraží na Manhattanu špinavou bombu, jejíž radioaktivní spad zasáhne i domy, ve kterých v nedaleké Brighton Beach bydlí. Akorát se nejdřív sbalí a vystěhují a teprve potom tu bombu odpálí. Zaplať jim dostatečně vysokou částku, a oni udělají cokoliv.

A nepracují pouze pro Al-Káidu. Berou peníze i od Ha– masu.“

„Venku před domem jde nějaký chlap,“ hlásil Cole.

Kagan, který si právě zapínal košili, ztuhl uprostřed pohybu. Pochyboval, že by jej ve slabém světle noční lampičky někdo zvenčí spatřil přes zatažené závěsy kuchyňského okna, ale i tak ustoupil hlouběji do místnosti.

Za normálních okolností míval pulz pětašedesát. Nyní mu srdce bušilo stodesetkrát za minutu a ještě zrychlovalo. Se sevřenou hrudí zvedl ze stolu parku a ucítil uklidňující tíhu pistole v pravé kapse.

Zastavil se u klenutého průchodu do obývacího pokoje.

„Co vidíš?“

„Chlapa,“ vydechl Cole.

Jenom jednoho? pomyslel si Kagan. Ne, bude jich víc. Napadlo ho, zda se lovci nerozdělili, aby pokryli větší oblast.

Nebo je to jenom falešný poplach.

„Cole, nezapomínej, že to nesmí vypadat, jako že se na něj díváš. Zajímej se jen o padající sníh.“

„Nestojím v okně. On neví, že ho pozoruju.“

„Jak to myslíš?“

„Sedím v křesle daleko od krbu a od stromečku. Je tady tma. Nevidí mě.“

„Víš to jistě?“

„Hele, já jsem ještě děcko. Malých kluků, co sedí v křesle, si nikdo nevšímá. Ale stejně mě nemůže vidět.“

„Co dělá?“

„Prostě jde kolem. Vypadá to, že se kouká na vánoční osvětlení a na sníh. Už přešel.“

„Možná tady někde bydlí a vyšel si ven potěšit se vánoční náladou.“

„Přistěhovali jsme se sem začátkem léta, takže všechny sousedy neznám, ale toho člověka jsem tu ještě nikdy neviděl.“

„Třeba je u někoho na návštěvě. Popiš mi ho.“

„Moc zřetelně jsem ho neviděl. Je vysoký, to jsem rozeznal. Široká ramena. Měl čepici přes uši. Přiléhala mu k hlavě.“

„Říká se tomu hlídačská čapka.“ Kaganovi se zdálo, že na něj sáhla smrt. „Co měl na sobě? Bundu? Kabát? Jaké barvy?“

„Bundu. Měl ji zasněženou, ale řekl bych, že byla tmavá.“

„A co jeho čepice? Taky tmavá?“

„Tak to nevím. Pod sněhem nebyla barva vidět.“

Pozor, ať chlapec nepozná, jak se cítíš, pomyslel si Kagan.

„Správně, Cole. Když neznáš odpověď, vždycky to přiznej, nic si nevymýšlej. Jeden agent si kdysi chtěl za každou cenu udržet práci, a tak svým nadřízeným vykládal, co chtěli slyšet, místo aby pravdivě popsal situaci. Způsobil tak celému světu značné komplikace. Odkud ten člověk přišel?“

„Zprava.“

Od Canyon Road, uvědomil si Kagan.

„Tmavá… Jak jste to říkal? Hlídačská čapka?“ promluvil Cole. „Znamená to, že jeden z těch mužů, co vás pronásledují, takovou nosí? Moment! Už je tu zase. Teď jde zleva. Vrací se stejnou cestou, jak přišel.“

Kagan zoufale toužil vběhnout do obývacího pokoje, skrčit se pod oknem a vyhlédnout před dům, ale neodvážil se riskovat, že by ho nepřítel spatřil.

„Tentokrát to vypadá, že spěchá,“ informoval ho Cole.

Kagan chápal. Ať už je tam venku kdokoliv – podle hochova popisu to nejspíš bude Andrej –, sledoval poslední řadu stop, která ho dovedla k tomuto domu. Ale jeho trik se osvědčil a Andrej usoudil, že otisky patří člověku, jenž si vyšel na procházku a zase se vrátil domů.

Teď je vzteklý, že promarnil moře času.

„Už zase zmizel,“ hlásil Cole.

„To je dobře. Ale hlídej dál.“

V pozadí zpívala Judy Garlandová: „Veselé Vánoce všem…“ Jediné další zvuky představovalo praskání polen v krbu a fňukání dítěte.

Nesmí se nahlas rozplakat.

Kagan se otočil od průchodu do kuchyně, kde Meredith stále chovala miminko.

„Jak to vypadá s tou směsí?“

Stála v opatrné vzdálenosti od sporáku a držela dítě dál od plamene plynového hořáku.

„Ohřívám ji. Jenže jak ho nakrmím? Kojeneckou láhev s dudlíkem samozřejmě nemám.“

„A co štamprli?“

„No, myslím, že nějakou tu určitě najdu.“ Hlas se jí podivně zachvěl.

Kagan si všiml, že se zamračila na láhev od whisky, která stála na kredenci. Zůstalo v ní jen na prst jantarové tekutiny. A vedle ní spatřil sklenku.

„Chápu, jak vám je.“

„Jenom doufám, že i vy nezačnete chlastat.“

„Žádný strach.“ Kagan vzal skleničku, pustil si teplou vodu a vymyl zbytky alkoholu. Stál přitom bokem od dřezu, co nejdál od okna. „Z tak malé sklenky se dítě dokáže napít.“

„Pochybuju. Když se Cole narodil, pediatr mi řekl, že mu nemám dávat pít z hrnku, dokud mu nebudou alespoň čtyři měsíce.“

„Ve skutečnosti se dítě dokáže napít z malé nádobky už krátce po porodu.“

„Vy si určitě vymýšlíte,“ odpověděla Meredith. „Snad nečekáte, že vám uvěřím, že i tohle jste se dozvěděl od pracovníků Světové zdravotnické organizace.“

„Funguje to. Jenom musíte vědět, jak na to.“ Kagan k ní přistoupil, položil dítěti ruku na záda a demonstroval správný postup. „Nakloňte ho lehce dozadu, takto, a podložte mu hlavičku dlaní, abyste chránila krční páteř před zlomením. A potom mu přidržte sklenku pod horním rtem. Nelijte mu nápoj do úst, protože by se začal dusit. Nechte ho, ať pije, jak bude chtít. Uvidíte, že to zvládne.“

Vrhl znepokojený pohled k oknu, přistoupil ke sporáku a zamíchal směs, aby se sůl, soda a cukr řádně rozpustily. Lžíce zaskřípala o dno hrnce.

„Cole, jak to vypadá? Nějaký pohyb?“ Ačkoliv působil navenek klidně, Kagan odhadoval svůj pulz na sto dvacet. Cítil, jak mu zvýšený krevní tlak roztahuje tepny.

„Nikde nikdo,“ odpověděl chlapec.

„Vedeš si výborně. Hlídej dál.“

Dítě se ošívalo, jako kdyby se chtělo rozplakat.

Kagan rychle vytáhl lžíci a kápl si trochu roztoku na zápěstí. „Už je to dost teplé. Můžeme začít.“ Zhasl hořák a po lžičkách nalil směs do skleničky. „Naplnil jsem ji po značku třiceti mililitrů, abychom věděli, kolik toho vypije.“

Meredith podržela dítě, jak jí ukázal, a držela hlavičku, aby nepřepadla dozadu.

„Tak pojď, maličký.“ Vzala si od Kagana skleničku. „Má nějaké jméno?“

Ani teď Kagan neodpověděl.

„Promiňte,“ omluvila se. „Tohle bych asi neměla vědět, že?“

„Věc se má tak, že já vůbec nevím, jak se jmenuje. Nikdo mi to totiž neřekl.“ Přestože mu instinkt zpravodajce velel neprozrazovat žádné informace, usoudil, že svým způsobem na tom vlastně nezáleží. Pokud se ti muži venku zmocní Meredith, výsledek bude stejný, ať už o tom chlapečkovi něco ví, nebo ne.

Změnil téma.

„Jste oblečená, jako kdybyste se chystala na večírek.“

„Pozvali nás rodiče Coleova spolužáka.“ Hlas ztěžkl lítostí nad tím, že se večer vyvinul úplně jinak, než plánovala.

„Nebudou vás postrádat?“ vyhrkl Kagan. „Nebudou si dělat starosti, jestli se vám něco nestalo? Určitě jim bude divné, že se k vám nemůžou dovolat. Třeba se obrátí na…“

„Ne,“ přerušila ho Meredith. „Než Ted rozmlátil telefony, zavolal jim a tvrdil, že Cole náhle onemocněl.“

„Aha,“ uklidnil se Kagan. „Ted je chytrý chlap.“

„Ano. Chytrý chlap,“ Meredith se zhluboka nadechla a podívala se na miminko. „Už jsem zapomněla, jaké to je, držet v náručí bezmocný uzlíček. Dobře, maličký. Jen pěkně bumbej. Určitě máš žízeň. A neboj se, máme toho spoustu a všechno je jenom pro tebe.“

„Ne tak docela,“ opravil ji Kagan. Krvácení připravilo jeho organismus o tekutiny a jazyk se mu žízní lepil na patro. Sáhl do lékárničky pro tubu tylenolu, otevřel ji, vysypal si do dlaně čtyři tablety a vložil si je do vyschlých úst. Pak se přikrčený, aby se jeho silueta nerýsovala proti oknu, vrátil ke sporáku, zkusmo sáhl na hrnec, zda se nespálí, a nalil si výživnou směs do sklenice, kterou našel vedle dřezu.

Dvěma plnými doušky zapil prášky a cítil na jazyku slanou a sladkou chuť. Žaludek se mu okamžitě stáhl v křeči a nutkání na zvracení vyvolané zraněním zesílilo. Chvíli počkal a znovu se napil. Cítil, jak ústa vstřebávají teplou vláhu.

„Vidíš něco, Cole?“

„Opravdu to vypadá, že odešel,“ hlásil chlapec z obývacího pokoje.

„Stejně hlídej dál. Opatrnost nikdy neškodí. Špioni nesmějí pokládat nic za zaručené.“

„Měním kanály na vysílačce, jak jste mi řekl, ale nic neslyším. Možná to nedělám správně.“

„Jestli umíš hrát videohry, určitě zvládneš i vysílačku.“ Mikrofon v jeho kapse byl dost daleko od úst, takže by ho Andrej neslyšel, ani kdyby náhodou poslouchal na frekvenci, kterou tým původně používal. „Ti muži spolu nepromluví, dokud to nebude nutné. Je jen malá pravděpodobnost, že přecvakneš na jejich kanál zrovna ve chvíli, kdy se budou domlouvat. Ale musíme zkusit všechno. Vedeš si moc dobře.“

Kagan zhasl noční lampičku – domníval se, že mu Meredith již natolik důvěřuje, aby neprotestovala. Ukrytý v hlubokém stínu poroztáhl na několik centimetrů závěsy.

Přes oponu padajícího sněhu viděl větve kojotího plotu a pátral očima, zda ve stínech za ním nepostřehne nějaký pohyb.

„Meredith, můžete mi popsat uspořádání domu?“

* * *

Andrej se spěšně plazil sněhem navátým u paty plotu. Zrychleně dýchal a krev rozprouděná loveckou vášní mu vehnala do zmrzlých tváří teplo. Když se dostal do bezpečné vzdálenosti od branky, postavil se a vzhlédl ke sloupu elektrického vedení.

K domu se od něj táhly dva dráty. Jeden byl upevněný na izolátoru a přiváděl proud, druhý vedl k telefonu nebo ke kabelové televizi. Pak si vzpomněl na satelitní anténu na střeše. Takže telefonní vedení.

Byl vynikající střelec, ale za těchto podmínek potřeboval čtyři rány, než se kulka zaryla do sloupu a přerušila telefonní drát. Hustá vánice ještě posílila účinek tlumiče. Ani výstřely, ani zvuk prasklého drátu nebyly natolik hlasité, aby upoutaly něčí pozornost.

Okamžitě vytáhl poloprázdný zásobník, schoval ho do kapsy kalhot a vsunul do pažby nový s patnácti náboji. Teprve pak promluvil naléhavým šepotem do mikrofonu.

„Našel jsem ho.“

Ve sluchátku zazněl úlevný výdech.

„Díky bohu,“ řekl pachanův napjatý hlas.

Ta slova z úst šéfa, který stejně jako on vyrostl v ateistickém Sovětském svazu, Andreje udivila.

„Naši klienti už dorazili,“ pokračoval pachan. „V životě jsem neviděl nikoho tak vzteklého. Jak rychle můžeš balíček doručit?“

„To nevím.“

„Cože?“

„Pjotr se skrývá v rodinném domku. Musím vymyslet, jak se mu dostat na kobylku.“

„Ne abyste ho nechali zase zdrhnout,“ varoval pachan.

„Tentokrát neuteče. Je náš.“

„Na něm mi hovno záleží! Vyřiďte ho! Okamžitě! Důležitý je jenom balíček! Přineste mi ho!“

Andreje znepokojilo, že se pachan zjevně cítí ohrožený. Za jiných okolností odváděl sotva uspokojivé služby, a když si zákazníci stěžovali, poslal někoho, jako je Andrej, aby jim zapálil střechu nad hlavou. Na oděskou mafii se obraceli především zoufalí lidé a pachan k nim přistupoval tak, že mu mají být vděční za jakoukoliv pomoc.

Tihle klienti byli očividně z jiného těsta.

Ty tři miliony dolarů za týdenní práci – navíc v horském lázeňském rezortu – představovaly příliš silné pokušení, kterému pachan neodolal. Tehdy tomu říkal „snadno vydělané prachy“.

„Všechno zařídili. Podplatili ty správné lidi. Zjistili denní rozvrh cíle a přesně určili, kde a kdy má být akce provedena. Zvládli by to levou zadní. Jenže oni na tu operaci nesmí ani pomyslet. Potřebují nás, protože my splyneme s místními obyvateli, zatímco jich by si každý hned všiml. A tak jsem těm podělaným Arabům naúčtoval maximum.“

Pachan byl zvyklý hrůzu rozsévat, ne ji pociťovat. Nyní chápal, jaký trest ho může čekat za to, že se dal dohromady s partnery, kteří jsou ještě nemilosrdnější a bezohlednější než on.

Andrej sešel z uličky a zamířil k borovici, která nabízela maskované pozorovací stanoviště, odkud mohl sledovat dům.

„Slyšeli jste ho, vy dva?“ zašeptal do mikrofonu.

„Ano,“ potvrdil Jakov. „Kde jsi?“

„Dejte se tou uličkou co já.“

Po několika minutách spatřil dvě urostlé postavy spěchající vánicí. „Jsem vpravo od vás. U té borovice,“ řekl tiše do mikrofonu.

Muži se zastavili a otočili se k němu.

„Už tě vidím,“ zamumlal Michail. „To je dobře, protože bychom tě neradi omylem zastřelili.“ Usmál se svému žertu a spolu s Jakovém se uchýlil za kmen stromu a zadíval se na dům.

„Kolik lidí je uvnitř?“ Andrej Jakovovu otázku sotva slyšel.

„Těžko říct,“ odpověděl vůdce týmu stejně tiše. „Někdo z toho domu před časem vyšel, to jsou ty zaváté stopy. Ty čerstvé ale patří Pjotrovi. Prošel brankou a zamířil k domku.“

„Jak to víš?“

„Na brance jsem našel šmouhu od krve.“

„Aha.“

„V té místnosti vpravo se svítí. Vypadá to, že tam hraje televize.“ Andrej ukázal na krajní okno. „Ti lidé třeba vůbec nevědí, že se k nim někdo vetřel. Ale taky je možné, že je dům prázdný a že tu televizi zapnul Pjotr, aby to vypadalo, že je dům obydlený.“

„Samé možná a třeba,“ ušklíbl se Michail. „Mobilní telefon sice ztratil, ale jestli je uvnitř, může použít pevnou linku a zavolat na policii.“

„Přestřelil jsem telefonní drát,“ řekl mu Andrej.

„Mohl zavolat dřív, než jsi to udělal. Nebo má mobil někdo, kdo tam bydlí.“

„Tak proč tady policie ještě není? Proč neslyšíme sirény?“

Jakov pokrčil rameny. „Jsou Vánoce a Canyon Road je uzavřená. Přes ty davy lidí se sem policejní vozy budou těžko prodírat.“

„Ale my přece nemůžeme odejít nebo vzít dům útokem jenom kvůli domněnce, že by policie mohla přijet,“ stál na svém Andrej. „Jestli tu akci poděláme, nezbude nám jiná možnost než vzít nohy na ramena a utíkat. A tím myslím utíkat do konce života, protože pachan a naši klienti nás nikdy nepřestanou pronásledovat.“

Nejen nás, i mou rodinu, uvědomil si. Když mě pachan nenajde, vylije si vztek na manželce a dcerách.

„Co teda navrhuješ?“ zeptal se Michail.

Andrej se krátce zamyslel. „Přiblížíme se k domu ze tří stran. Pjotr se nemůže bránit ze všech směrů. Nejméně dva z nás by ho měli dostat.“

„Slušné šance, pokud to ovšem nebudu já, kdo schytá kulku,“ zhodnotil situaci Jakov.

„Pjotr je zraněný a oslabený ztrátou krve,“ kontroval Andrej. „Nedokáže pořádně mířit. Existuje vysoká pravděpodobnost, že z toho všichni tři vyvázneme živí.“

„Říkáš ‚vysoká pravděpodobnost‘? To mě velkou důvěrou zrovna nenaplňuje. Nejvíc bude riskovat ten, kdo půjde předními dveřmi. Jak rozhodneme, kdo…“

„Vy dva jenom kňučíte jako staré baby,“ odsekl Andrej podrážděně. „Zepředu půjdu já.“

Beze slova na něj hleděli.

„Pjotr ví, že já se mám nejvíc čeho bát. Objevím se před domem a odlákám jeho pozornost. Dám vám tak větší šanci nepozorovaně proniknout dovnitř ze dvou různých stran. Když si útok přesně načasujeme…“

„Máme společnost,“ upozornil Jakov.

Andrej se prudce otočil k uličce. V první chvíli se vyděsil, že na místo dorazila policie, ale viděl jen osamělou postavu, která se plahočila vysokým sněhem. Muž v šedém kabátě zapnutém až ke krku a v čepici s klapkami na uši. Kráčel s hluboce skloněnou hlavou a vypadal vyčerpaně.

Ze by sváteční splín? uvažoval Andrej. Nebo si jenom chrání obličej před sněhem?

Pak ho napadlo ještě něco jiného.

Může to být i policista, který se snaží působit nenápadně. Pokud ano, jistě není sám. Přišel první, aby nám nastražil past.

Andrej pomyslel na pachana, na klienty, na Pjotra.

Na svou manželku a dcery.

Muž se pomalu a s viditelným úsilím přibližoval. Pak změnil směr a zamířil k protější straně uličky. K brance.

Risknu to, rozhodl se Andrej.

* * X –

„Jedeme do Santa Fé pro dítě?“

„Ano, Pjotře. Pro dítě míru.“

„Nechápu.“

„Copak nečteš noviny? Nesleduješ zprávy v televizi?“

„Zprávy? Pcha. Krmí nás jenom propagandou. Stejně jako doma v Rusku.“

„Tys opravdu nikdy neslyšel o Ahmedu Hasanovi?“

„Tak se to děcko jmenuje?“

„Jeho otec. Je porodník.“

„Andreji, moje angličtina není…“

„Hasan je lékař a pracuje v porodnici. Původně to byl chirurg, který léčil Palestince postřelené při potyčkách s izraelskou armádou. Za ta léta operoval přes dva tisíce zraněných bojovníků za svobodu. Pak ale dospěl k názoru, že tím nic nezměnil k lepšímu, a vybral si novou specializaci. Stal se dětským lékařem. Díky němu dnes běhají po světě tisíce dětí. Je jich mnohem víc než těch postřelených, které ošetřoval předtím.

Jak říká svým následovníkům, dal přednost životu před smrtí, naději před nenávistí.“

„Říkáš následovníkům? To vypadá, že ten Hasan je něco jako náboženský vůdce.“

„Svým způsobem ano. Není sice duchovní v pravém slova smyslu, ale jeho projevy jsou tak vášnivé, že inspirují lidi víc než nějaká kázání. Mluví jako prorok a řady jeho učedníků se den ode dne rozrůstají. Hlásá, že válka mezi Palestinci a Izraelci nakonec celý region zničí a s ním i zbytek světa. Mnozí – zejména ti, které již unavila desetiletí zabíjení a ničení – s ním souhlasí.

Hasan zdůrazňuje osudy dětí. Vyzývá své následovníky, aby právě na děti mysleli.,Pokud je opravdu milujeme, pokud si jich ceníme tak, jak tvrdíme, nabídněme jim lepší budoucnost, budoucnost v míru.‘ Jeho slova.“

„Dítě míru. Tak jsi je nazval.“

„Přesně tak, Pjotře. Dítě míru. Hasanovo dítě. Jeho nepřátelé nám platí tři miliony dolarů, abychom mu ho ukradli.“

* * *

„Uspořádání domu?“ vydechla Meredith znepokojeně. „K čemu je potřebujete znát?“

V kuchyni ponořené do temného šera Kagan viděl, jak se na židli napjatě napřímila, ale skleničku od rtů dítěte neodtáhla.

„Nemám k tomu žádný zvláštní důvod,“ odvětil. „Prostě standardní preventivní opatření. Způsob, jak zabít čas.“

„Preventivní opatření?“

„Abych mohl předvídat.“

„Předvídat co? Slyšel jste, co říkal Cole. Ten člověk odešel.“

„Možná. Ale nikdy neuškodí připravit si záložní plán.“

Kagan v chabém světle neviděl její oči, ale byl si jistý, že ho nervózně pozoruje. Silueta její hlavy se pohnula směrem k temnému průchodu vedle velké kombinované chladničky.

„Tou chodbou se jde ke kotelně a prádelně. Taky tam máme malou koupelnu, jenom toaleta a umývadlo.“

„Jsou tam okna?“

„Ne.“

Díky bohu, pomyslel si Kagan vděčně. „A co další místnosti? Cole říká, že má pokoj vpředu.“

„Ano. V předním traktu je obývák, koupelna a jeho pokojíček.“

„A vzadu?“

„Tedova pracovna je za obývacím pokojem a vedle ní ložnice.“

„Takže naproti dětskému pokoji?“

„Ano. Na konci chodby, která dělí interiér na dvě poloviny.“

„Kolika dveřmi se dá do domu vejít?“

Všiml si, jak se Meredith chvěje hlas. Logika za jeho otázkami jí nemohla uniknout.

„Třemi. Hlavní vchod, boční dveře a pak ještě jedny, kterými se vchází do Tedovy pracovny. Vedou dozadu na zahradu.“

„A co vnější vstup do sklepa?“

„Sklep nemáme. Většina domů v Santa Fé není podsklepena.“

Ostarost míň, pomyslel si Kagan s ulehčením. „Podkroví?“

„Máme plochou střechu.“

„Jsou dveře do Tedovy pracovny dřevěné, nebo posuvné skleněné?“

„Dřevěné.“

Aspoň je tak snadno nevyrazí, blesklo Kaganovi hlavou.

„Jsou zamčené?“

„Ano. Kontrolovala jsem je, když jsem si myslela, že půjdeme na ten večírek. A potom ještě jednou, když Ted… odešel.“

„A co další dveře?“ Přistoupil k těm do kuchyně a přesvědčil se, že jsou zajištěné.

„Věřte mi, že když Ted předvedl, co v zuřivosti dokáže, pozamykala jsem je opravdu důkladně.“

Kagan znovu ustaraně vyhlédl oknem z kuchyně.

„Vždycky takový nebyl,“ poznamenala Meredith.

„Jak to?“ povzbudil ji Kagan k řeči v naději, že odvede její myšlenky od tušeného nebezpečí.

„Je si vědom, že má s pitím problémy. Přestěhovali jsme se sem z Los Angeles hlavně proto, že se Ted rozhodl začít znovu. Vloni na jaře se v Santa Fé zúčastnil výročního shromáždění své firmy a po návratu jenom básnil o tom, jaké jsou zde nádherné hory a spousta světla a čistý vzduch. Pořád opakoval, že Novému Mexiku se říká Kouzelná země. Chápala jsem ho. Rozhodně jsme potřebovali nějaké kouzlo.“

„Takže jste se sem přestěhovali,“ doplnil, když se odmlčela.

„O dva měsíce později. V červnu už jsme bydleli v tomto domě. Vzpomínám na omeletovou snídani čtvrtého července na Plaze. Den nezávislosti tam slavily tisíce lidí. Seděli jsme pod stromem a poslouchali bluegrassovou kapelu, která hrála na pódiu. Lidi zpívali, tančili, bavili se. Ted se na mě podíval se širokým úsměvem a slíbil mi, že i pro něj je to Den nezávislosti.

Dvakrát týdně chodíval na schůzky anonymních alkoholiků. Trávili jsme spolu mnohem víc času jako rodina. Chodili jsme na vycházky do hor. Zajeli jsme si přes údolí do Los Alamos podívat se, kde vyrobili první atomovou bombu. Prozkoumali jsme zříceniny na útesu nad kaňonem Bandolier. Chodili jsme na španělské a mexické trhy, slavili fiestu. Bylo to nekrásnější léto mého života.

V září měl Ted v práci nějaké problémy a už s námi nemohl trávit tolik času. Nestěžovala jsem si. Účty se musí z něčeho zaplatit. Rozhodla jsem se, že taky přispěju do rozpočtu, a našla jsem si práci v jednom místním muzeu. Na Den díkůvzdání přinesl domů láhev vína. Všiml si, jak mě to znepokojilo, a snažil se mě uklidnit. Hájil se, že to ani není červené víno, jenom bílé, které neškodí. Tvrdil, že dře sedm dní v týdnu a že krocan k večeři se bez skleničky bílého neobejde.“

„A teď, o měsíc později…“ načal Kagan.

„Nové místo, ale tytéž staré problémy. Myslím, že nic takového jako začít znovu ani nejde.“ Meredith se znovu odmlčela a po chvilce trapného ticha změnila téma: „To děťátko usnulo.“ Odložila skleničku na stůl a odešla průchodem vedle ledničky.

Kagan slyšel, jak v temnotě štrachá, a uvažoval, co asi dělá. Něco zaskřípalo na podlaze a v průchodu se objevil stín. Viděl, že couvá do kuchyně a táhne za se– bou proutěný koš.

„Byl v prádelně,“ oznámila. „Vystlala jsem ho ručníky. Může posloužit jako kolébka.“ Položila dítě do koše a přikryla je osuškou.

„Máte v prádelně nějaký koutek, dost prostorný, abyste se tam mohla přikrčit?“ zajímal se Kagan. „Nejlíp za pračkou nebo sušičkou.“

„Ano,“ odpověděla Meredith zmateně.

„Kdyby se něco stalo, vezměte dítě a schovejte se tam. Kovová konstrukce vás ochrání.“

„Před čím mě ochrání…?“

Kagan se otočil k obývacímu pokoji.

„Cole, posloucháš?“

„Jistě.“

„Ochrání mě před kulkami?“ naléhala Meredith.

„Nikomu z nás neprospěje, když zůstaneme všichni pohromadě,“ vysvětloval Kagan. „Udělali bychom ze sebe jediný cíl. Cole, máš nějaký úkryt pro případ, že by se něco dělo?“

Chlapec mlčky přemýšlel.

„Je tady skříňka s velkou televizí,“ řekl rozechvělým hlasem. „Myslím, že do té mezery za ní bych se vecpal.“

„Kdybys to musel udělat, lehni si na podlahu. Měl by sis v duchu představit, co po tobě chci. Když si v mysli vykreslíš, co máš udělat, lépe to pochopíš, a až ta událost nastane, nebudeš se cítit zaskočený. Kdyby se něco stalo…“

„Já se nebojím.“

„To je dobře.“

„Bál jsem se, když táta bil maminku, ale teď…“

„Ano? Teď?“

„Jsem jenom otupělý.“

* * *

Ze své pozorovatelny za jehličnatým stromem se Andrej díval na muže, který se se shrbenými rameny a sklopenou hlavou prodíral vánicí.

Za chvíli se přiblížil a Andrej si mohl ověřit, že jeho první dojem byl správný – vypadal znaveně, jako kdyby nesl na svých bedrech celou tíhu světa. Vzhlédl pouze jednou, krátce, aby se zorientoval, a odbočil vlevo k plotu a brance.

„Pane?“

Andrej vystoupil ze stínu a zastoupil neznámému cestu v místě, kam na ně nebylo z domu vidět. „Jsem policista.“

„Policista?“ Muž vypadal vylekaně. Byl asi metr osmdesát vysoký, hubený, na sobě měl světle šedý kabát a na hlavě čepici se štítkem a klapkami na uši.

V nejasném světle odrážejícím se od sněhových vloček nemohl Andrej odhadnout věk přesněji než mezi třiceti a čtyřiceti. Oválný obličej, knírek, ztrhaný výraz. Jeho dech byl lehce cítit whisky. Poslední skleničku vypil před několika hodinami.

„Co tady dělá policie?“ Neznámý se napřímil, jeho sklíčenost ustoupila starostem.

„Bydlíte tady?“ Andrej ukázal směrem k domku.

„Ano, ale…“

„Jak se jmenujete, pane?“

„Brody. Ted Brody. Co má tohle znamenat? Co se tady děje?“

„Nedaleko došlo k nehodě.“

„K nehodě?“

„Víte, kolik osob se momentálně ve vašem domě zdržuje, pane Brody?“

„Moje žena a syn. Proč se… Proboha, stalo se jim něco?“

„Prosím vás, pane Brody, odpovídejte na moje otázky. Jak starý je váš syn?“

„Dvanáct, ale…“

„Popište mi svůj dům. Můžete nakreslit do sněhu plánek.“

„Plánek? Nechápu…“

„Rozmístění pokojů. Okna. Vnější dveře. Tohle je velmi důležité. Potřebuju znát přesné umístění všech vstupů.“

„Kristepane, chcete říct, že se k nám někdo vloupal?“ Brody se kolem Andreje protáhl a rozběhl se k brance.

Andrej mu položil silnou ruku na rameno a strhl ho zpátky do uličky.

„Pusťte mě… Musím…“ Brody se pokusil ruku setřást. „To bolí. Sundejte ze mě tu pracku.“

„Nekřičte,“ varoval ho Andrej. „Ať mu neprozradíte, že jsme tady.“

„Komu?“

Andrej Brodyho odtáhl o několik kroků dozadu. „Nezvyšujte hlas,“ sykl mu do ucha. „Pronásledujeme uprchlého zločince. Vnikl do vašeho domu dříve, než jsme mu v tom mohli zabránit.“

„Musím se tam dostat. Musím…“

Andrej se postavil před něho a sevřel mu obě ramena. Naklonil se k němu a tiše, avšak naléhavě promluvil.

„Dobře mě poslouchejte, pane Brody. Jestli vejdete do svého domu, uprchlík získá další rukojmí a vy uvedete svou rodinu do ještě většího nebezpečí.“

„Ale…“

Andrej mu rázně skočil do řeči. „Nejlepší, co můžete udělat, je pomoct nám. Máte mobilní telefon? Jestli ne, půjčím vám svůj.“

„Mobilní telefon? Na co?“

„Existuje možnost, že ten zločinec vůbec neví, že jsme ho sledovali. Chci, abyste zavolal své ženě a pokusil se zjistit, co se tam děje, v kterém pokoji se spolu se synem nachází, všechny detaily, které by mohly pomoci zásahové jednotce, až pronikne dovnitř.“ Andrej sice věděl, že pevná telefonní linka nefunguje, ale potřeboval zjistit, zdali má někdo v domě mobil.

„Zásahová jednotka?“ Brody zasténal. „Proč jsem něco takového připustil? Co jsem to udělal? Neměl jsem ženu a syna nechávat samotné.“

„Uklidněte se, pane Brody. Já s vámi ten telefonický rozhovor nacvičím a vysvětlím vám, co máte říct. Musíme vycházet z předpokladu, že uprchlík uslyší, co říká vaše žena. Naučím vás, jak klást otázky, abyste ho nevyplašil. Musíme zjistit, kde přesně se v domě…“

„Moment,“ přerušil Brody Andreje a zahleděl se mu přes rameno.

„Co se stalo?“

„Vidím nějaké chlapy. Co jsou zač?“ Brody ukázal k borovici.

„Moji kolegové. Detektivové Hardy a Grant.“

Jakov a Michail zamávali rukou na pozdrav a snažili se vypadat jako bdělí ochránci zákona.

„Ohledně toho telefonátu,“ pokračoval Andrej. „Nejdůležitější je, abyste působil přirozeně. Váš hlas nesmí prozradit, že jste znepokojený,“ vysvětloval. „Nejlepší bude…“

„Nenamáhejte se. Je to zbytečné.“

„Co prosím?“

„Nemá smysl tam volat.“

„Nemá smysl…? Proč?“

„Telefony nefungují,“ opáčil Brody.

Andrej cítil, jak se mu napínají svaly. Všiml si přetrženého drátu, který jsem sestřelil? Teď musel získat další informace. „Nefungují? Co tím myslíte?“

„Jsou prostě nefunkční.“

„Chcete říct, že sníh zpřetrhal vedení?“

„Ne. Chci říct, že telefony jsou rozbité.“ Brodyho očividně zlobilo, že policista něco tak zřejmého nechápe.

„Všechny aparáty v domě? Jak můžou být všechny rozbité?“

Brody si setřel sníh z knírku, ale neodpověděl, jako by se té otázce chtěl vyhnout.

„Poslyšte, pane Brody, my si nemůžeme dovolit ztrácet čas,“ naléhal Andrej. „Závisí na vás bezpečnost vašeho syna a manželky. Jak se ty telefony rozbily?“

„Rozmlátil jsem je.“

„Cože? O čem to mluvíte?“

„Prostě jsem je roztřískal kladivem/’ přiznal Brody zničeně.

Andrej nedokázal potlačit údiv. Vždycky, když si myslel, že už ho nic nemůže překvapit, pokaždé se stalo něco, co by si nedokázal představit ani ve snu.

„Pro všechno na světě, proč jste to udělal?“

„Aby vám moje žena nemohla zavolat.“

„Zavolat mněl“ Andrej zmateně zavrtěl hlavou.

„Ne vám osobně. Policii.“ Brody hleděl na své boty. „Naštval jsem se a přestal se ovládat.“ Poslední slovo se zlomilo zoufalstvím. „Pohádal jsem se s manželkou. Už si nepamatuju, kvůli čemu… Nejspíš kvůli mému pití…“

„Ale proč jste se bál, že zavolá na policii?“

„Protože jsem ji praštil.“ Brody stále hleděl k zemi a přemožen studem jen šeptal.

„Aha,“ opáčil Andrej. Takže nakonec nic nového pod sluncem.

„Stalo se to poprvé, že jsem svou ženu uhodil. Když mi došlo, co jsem udělal, procházel jsem se několik hodin venku a čekal, až vystřízlivím natolik, abych se mohl vrátit domů a na kolenou ji prosit o odpuštění.“ Brody náhle vzhlédl. „Je to všechno moje chyba. Kdybych neodešel z domu, byl bych ve chvíli, kdy se tam ten ničema vloupal, se svou rodinou. Mohl jsem…“

„Ale na druhé straně máte snadno pochopitelný důvod své ženě zavolat. Rozumíte?“

„Jak to myslíte?“

„Můžete jí říct, že je vám to moc líto, omluvit se a současně zjistit, co se v domě děje. Uprchlíka ani nenapadne vás z něčeho podezřívat. Takové věci se prostě mezi manžely stávají. Víte jistě, že jste rozbil všechny telefony? Nemá vaše žena mobil?“

„Vzal jsem jí ho. Mám ho v kapse.“

„A co syn? Ten nemá telefon?“

„Ne.“‚

Andrej měl co dělat, aby zakryl radost. Teď si nemusí dělat starosti, zda si Pjotr nepřivolal pomoc dříve, než přestřelil telefonní drát. Kořist je zcela izolovaná, bez možnosti komunikace s vnějším světem.

„Nakreslete mi plánek domu.“

* * *

„Pjotře, Hasanovi protivníci se ho několikrát pokusili zabít. Mír je to poslední, co si přejí. Na odpalování bomb na tržištích a střílení hlídkujících izraelských vojáků ze zálohy se dá hodně vydělat.

Sponzoři z celého světa posílají peníze a ty jsou každý týden roznášeny v papírových pytlících jednotlivým zá– škodnickým buňkám. Dárci jsou lidé, kteří věří, že pomáhají bojovat za vlast a svátou víru, avšak ve skutečnosti podporují lidi, které vede velmi specifická motivace-rozsévat násilí a smrt. Dlouhá desetiletí je to jediná profese, kterou znají. Kdyby nastal mír, příliv pytlíků s penězi by vyschl. Hasan má sice na své následovníky obrovsky silný vliv, ale je dost sporné, jestli se mu podaří mír nastolit. Přesto se rivalové bojí prudkého nárůstu jeho vlivu a chtějí přivodit jeho pád.

Když se Hasan dozvěděl, že jeho žena čeká dítě, začal se obávat o její bezpečnost a poslal ji do Spojených států. Od července žije pod falešným jménem v Santa Fé, v malé muslimské komunitě, která věří v Hasanovu věc. V listopadu manželku tajně navštívil, aby byl s ní v posledních týdnech těhotenství a při porodu. Pak ale začal litovat, že ji poslal do exilu. Uvědomil si, že nemůže od svých následovníků žádat oběti, když k nim není připraven on a jeho rodina.

Jakmile dítě natolik zesílí, aby zvládlo cestu letadlem, Hasan se chce vrátit do pásma Gazy. Má v plánu postavit se před své věrné a pozvednout svého syna jako symbol naděje. Nazve ho ‚dítě míru‘ a vyzve všechny rodiče, aby i oni vychovávali své děti k míru. Jeho nepřátelé tak touží po své pravidelné týdenní výplatě, že udělají cokoliv, aby mu zabránili získat další sympatizanty.“

* * *

Kagan potmě prohledal kredenc a našel další hrnec. Naplnil ho vodou, postavil na sporák a zapálil plyn.

„Na co vaříte další vodu?“ chtěla vědět Meredith. „Toho nápoje pro dítě je ještě dost.“

„Občas se horká voda hodí.“

„Na co? Potřebujete si znovu vyčistit ránu?“

„Neměla byste alobal?“

„K čemu vám bude alo…“ Meredith jen zmateně zamrkala, vzdala marnou snahu a ukázala na řadu zásuvek po levé straně dřezu. „Prostřední šuplík.“

Kagan zásuvku otevřel, vytáhl z ní podlouhlou krabici, odtrhl dva kusy hliníkové fólie a lehce je zmačkal.

„A rychleschnoucí lepidlo?“

Meredith sice nechápala, k čemu mu ty věci budou, ale už se na nic neptala. „O šuplík níž.“

„Díky.“ Kagana potěšilo, když v zásuvce objevil velkou plastovou tubu lepidla, téměř plnou.

Přesunul se k mikrovlnné troubě, která stála na kredenci vpravo od sporáku, hned u dveří, jimiž se vycházelo z kuchyně před dům. Otevřel dvířka, vložil do trouby jeden kus alobalu, na něj položil tubu s lepidlem a přikryl ji druhým pásem fólie. Pak dvířka zavřel a nastavil čas na půl minuty.

„Počkejte,“ ozvala se Meredith. „Není to nebezpečné, dávat tyhle věci do mikrovlnky?“

„Hlavně ji nezapínejte a nehýbejte časovačem.“ Natočil troubu tak, že směřovala otvorem ke dveřím.

Sáhl pro parku, kterou odložil na příborník, a z pravé kapsy, jejíž podšívku natrhl, aby se do ní vešla zbraň s tlumičem, vylovil pistoli.

I v hustém šeru si všiml, že Meredith zděšeně vykulila oči. Dovedl si živě představit, že v temnotě na ni musí zbraň s válcem nasazeným na hlavni působit groteskně.

„To jste měl celou dobu u sebe?“ zeptala se.

„Nenašel jsem vhodnou příležitost vám to říct.“

„Mohl jste nás kdykoliv zabít.“

„Skutečnost, že jsem vám tou pistolí ani nevyhro– žoval, by vám měla napovědět, že mezi mnou a těmi muži venku je veliký rozdíl.“

„Pokud tam venku vůbec nějací muži jsou,“ odvětila Meredith.

Kagan jí ten názor nerozmlouval. Ať v té myšlence nalezne útěchu.

„Nemám ráda zbraně,“ řekla s odporem.

„Já je taky nijak zvlášť nemiluju, ale čas od času se můžou hodit. Zrovna teď bychom klidně užili ještě jednu. Nemá váš manžel náhodou loveckou pušku nebo brokovnici?“

„Teda lov nezajímá.“

„Někteří lidé mívají doma zbraň na obranu proti lupičům.“

„My ne. Žádné zbraně. Rozhodně ne, když tady žije Cole. A už vůbec ne, když…“ zarazila se uprostřed věty.

Kagan by mohl větu dokončit za ni: když můj manžel pije.

Instinktivně sáhl do levé kapsy bundy, ale nahmatal jen potrhanou látku. Při zahájení akce v ní měl dva náhradní zásobníky a mobilní telefon. Vypadly mu, když si kapsu při útěku roztrhl.

Nemám jinou munici než tu v pistoli, blesklo mu hlavou. Patnáct nábojů v zásobníku a jeden v komoře.

Nic moc.

„Kde schováváte plechovky se sprejem? Čističe oken, leštěnku na nábytek a podobné přípravky.“

Ani tentokrát se Meredith na nic neptala. „V polici nad ledničkou.“

Kagan ji otevřel a vytáhl čtyři tlakové nádobky.

Dvě položil ke kuchyňským dveřím.

Dítě zafňukalo.

Se zbylými dvěma plechovkami v ruce přistoupil k prádelnímu koši a nahlédl do něj. Modlil se, aby chlapeček nezačal křičet.

„Něco se mu zdálo,“ podotkla Meredith.

„Tak malé děti že by měly sny?“

„O tom vám Světová zdravotnická organizace ne– řekla?“

Kagan se na ni podíval.

„Promiňte,“ omluvila se a odvrátila zrak.

„Humor prospívá. Povzbuzuje morálku.“ Znovu nahlédl do koše. „Podivné, jak si mysl někdy s člověkem zahrává.“

„Jak zahrává?“

„Na Canyon Road, když jsem utíkal před těmi chlapy venku, mě to dítě čas od času koplo. Byl jsem ztrátou krve jako omámený a měl jsem pocit, že mě vede, že mi říká, kam mám jít. Jako kdyby chtělo, abych přišel právě sem.“

„Jak říkáte, byl jste omámený.“

V pozadí zpívala Rosemary Clooneyová. „Na Vánoce budu doma…“

Kagan se nadechl.

„Měl bych se dát do práce.“ Zasunul zbraň za opasek, přikrčil se a odplížil se do obývacího pokoje.

U levé stěny stál krb podobného jihozápadního typu jako v hale hotelu, kde v Santa Fé bydlel. Spodní hrana se nacházela asi třicet centimetrů nad úrovní podlahy. Měl oválný otvor pro palivo a zakřivené stěny Plameny pohasly a v topeništi žhnuly řeřavé uhlíky. Kaganovi to vyhovovalo – aby ho nepřátelé spatřili, museli by stát těsně u okna. S pistolí zarytou do boku se ohlédl doprava. Uprostřed zše– řelé místnosti se rýsovalo obrovské kožené křeslo.

„Jak to jde, Cole?“

„Je dost těžké dívat se tak dlouho vlastně na nic.“ Chlapcův hlas vycházel z protější strany křesla. „A z té vysílačky pořád nic neslyším.“

„Vedeš si moc dobře. Za chvíli tě vystřídám.“

Vánoční stromek stál u protější stěny. Kagan k němu došel a vytáhl ze zdi zástrčku elektrických svíček.

Už je dost hodin, usoudil. Zhasnutí stromku nebude vypadat podezřele.

Vpravo od okna viděl tmavší obdélník – hlavní vchod do domu. Ujistil se, že Meredith nelhala, když tvrdila, že jsou všechny dveře zamčené, a položil po stranách prahu zbylé dva spreje.

Otočil se k zadní části obývacího pokoje. Písnička Rosemary Clooneyové zněla z otevřených dveří vedle krbu. Kagan vešel do pracovny. Na psacím stole před sebou uviděl tři monitory a klávesnice. Pod stolem rozeznal počítačové skříně. V temnotě se rýsovaly police plné elektroniky.

„Meredith, proč tady máte tak rozsáhlé vybavení?“

„Ted vytváří webové stránky pro jednu firmu. Někdy má puštěné až tři návrhy současně.“

Kagan pocítil jiskřičku naděje.

„V tom případě se dostaneme na internet. Můžeme poslat e-mail a přivolat pomoc.“

„Nemůžeme. Ted přístup k internetu zablokoval a já neznám heslo.“

Kagan si zklamaně povzdechl. „Ted prostě myslí na všechno.“

Pak uviděl zdroj hudby – iPod připojený k zesilovači a sadě reproduktorů. Rosemary Clooneyová právě zpívala o tom, že o návratu domů na Vánoce dokáže pouze snít. Kagan vypnul zesilovač a dům se ponořil do ticha, rušeného jen praskotem dohoříva– jících polen v krbu a nezřetelného zvuku televizoru z Coleova pokoje na konci chodby.

Zkontroloval dveře vedoucí z pracovny na zahradu. I ty byly zamčené, jak tvrdila Meredith. Zatažené závěsy ho skryly před slídivými pohledy, když tlačil stůl pod okno tak, aby deska částečně zasahovala přes dveře. Sykaje bolestí šlehající z rány na levé paži zvedl židli a postavil ji na stůl vedle monitorů. Jistě, nezabrání tak vetřelcům vyrazit okno a dostat se dovnitř, ale překážky je zpomalí. Navíc tak útočníci způsobí hluk a při troše štěstí se i zraní.

Při práci Kagana stále znepokojovala jedna myšlenka. Pokud mu Meredith nevěří, mohla by využít příležitost, popadnout syna a vyběhnout z domu. Třeba právě v této chvíli odemyká boční dveře. Vyhlédl z pracovny doprava ke kuchyni a trochu ho uklidnilo, když spatřil ženinu siluetu skloněnou k miminku v prádelním koši.

Možná to udělá za chvíli, nepřestával se strachovat. Když budu dlouho pryč, třeba sebere odvahu utéct i s chlapcem. A s dítětem, to si pravděpodobně vezme s se– bou.

Mohl se jen modlit, aby nepodlehla svým obavám a nezapříčinila tak smrt všech tří.

* * *

Teď bych to mohla udělat, pomyslela si Meredith.

V šeru kuchyně, osvětlené pouze plamenem vařiče a zelenými číslicemi na displeji mikrovlnky, myslela na to, jak ten cizí chlap vložil do trouby dva kusy hliníkové fólie a tubu rychleschnoucího lepidla a natočil ji dvířky ke vchodu do místnosti. A před duševním zrakem stále viděla tu groteskní zbraň s dlouhou hlavní zastrčenou za opaskem.

Po těle jí přejel mráz.

V Tedově pracovně skřípaly nohy stolu. Cizinec z nějakého důvodu přestavoval nábytek. Chce zatarasit okno? napadlo ji. Dokud je zaneprázdněný, mám šanci. Můžu popadnout syna za ruku, vzít to mimino do náruče a utéct.

O tom člověku vůbec nic nevím. Třeba to dítě ukradl rodičům. A ti muži, co ho hledají, patří k policii. Co když ho postřelil právě policista?

Teď můžu utéct, opakovala si v duchu. Teď mám šanci.

Podívala se na dítě a představila si, jak odchází do obývacího pokoje a s prstem na rtech varuje syna, aby byl tiše. Rukou mu naznačí, aby ji následoval. Spěšně zvedne dítě z koše, otevře dveře a s Colem po boku vyběhne do noci.

Pochopitelně se nemohou zdržovat s oblékáním bund. Dítě si přitiskne k tělu a deka je snad ochrání před hustým sněžením. Nemůže riskovat zastávku u sousedů a prosit je o pomoc. Poskytla by tak cizinci čas, aby je dostihl. Spolu s Colem budou muset utíkat až mezi lidi na Canyon Road.

A tam budeme v bezpečí. Jenže doběhne Cole tak daleko? Co když nebudeme dost rychlí?

Uvažovala, zda po nich cizinec vystřelí, a zachvěla se při představě hrozné bolesti, až se jí kulka zaryje do zad. Ale možná neucítí vůbec nic, když ji střela okamžitě zabije.

Ne, usoudila nakonec. S určitostí věděla jedno – to dítě je pro toho člověka moc důležité. Poznala to podle způsobu, jak o něm mluvil, jak se na ně díval. Rozhodně by ho neohrozil střelbou.

Je tedy logické pokládat ho za únosce?

Z manželovy pracovny zaslechla další zvuky. Cizinec něco řezal. Ale co? Teď je ta nejvhodnější chvíle k útěku, blesklo jí hlavou, když řezání neustávalo.

Vykročila k obývacímu pokoji a chystala se přistoupit ke křeslu, z něhož Cole pozoroval uličku, pak si však vzpomněla, jak se na ni ten člověk podíval a řekl: „Už vás podruhé neudeří. Máte mé slovo.“ V jeho pevném pohledu, v uklidňujícím tónu hlasu, v odhodlaném výrazu tváře bylo něco, co Meredith přimělo uvěřit, že svůj slib myslí vážně.

„Copak nemáte ráda příjemná překvapení? Pomozte tomu děcku, a já vám slibuju, že vás Ted už nikdy neuhodí.“

Nežádal pomoc pro sebe, řekl: „Pomozte tomu děcku.“ Ne, ten člověk by nikdy neudělal nic, čím by dítě ohrozil. Meredith dospěla k závěru, že může utéct bez obav, že by po nich střílel.

Zvuky z pracovny teď připomínaly jemnou pilku.

Tohle je naše šance! pomyslela si.

Ale co když mluvil pravdu? Co když tam venku skutečně čekají muži schopní všeho, jen aby se toho dítěte zmocnili? Když vyběhneme z domu, můžeme na ně narazit. Takové riziko na sebe nevezmu, neohrozím synův život.

„Slibuju, že vás Ted už nikdy neuhodí.“

Věřila, že svůj slib myslel vážně, ale nakonec ji přesvědčilo něco jiného. Cole měl pravou nohu kratší a spousta dospělých jej kvůli tomu – zcela absurdně – pokládala za duševně méněcenného. Většinou ho přehlíželi a v jeho přítomnosti se tvářili, jako kdyby v místnosti vůbec nebyl. Ovšem cizinec se jejímu synovi díval do očí a mluvil s ním jako s mnohem starším hochem, skoro jako se sobě rovným. Pověřil ho důležitým úkolem hlídat, co se děje před domem, a poslouchat vysílačku. Respekt, s nímž se k němu choval, nenechal Meredith na pochybách – ten člověk udělá vše, co je v lidských silách, aby jejímu synovi nikdo neublížil.

* * *

Pistole nebyla jediná zbraň, kterou Kagan nosil.

Nad pravou kapsou kalhot měl upevněnou karabinku, proti tmavé látce sotva rozeznatelnou, na níž visel zavírací Emersonův nůž schovaný v kapse. Toto uspořádání mu umožňovalo uchopit nůž, aniž po něm musel šmátrat. Při vytahování se háček na čepeli zachytil o kapsu a střenka se otevřela. A osobní zkušenost Kagana poučila, že schopnost otevřít nůž jednou rukou dokáže zachránit život.

Přistoupil ke stolní lampě, vytáhl ji ze zásuvky a přiložil ostří na šňůru. Gumová izolace povolila snadno, ale měděné dráty kladly větší odpor a místo krájení je musel vší silou přeřezat. Palčivou bolest ve zraněné levé paži, která tlačila lampu k desce stolu, ignoroval.

Když kabel uvolnil, přivázal jeden konec k noze stolu a natáhl ji ve výšce lýtek k těžké krabici ve spodní poličce. Šňůra byla naštěstí tmavá. Vetřelec, který by pronikl dovnitř oknem a překonal překážky na stole, se natolik soustředí na otevřený průchod do obývacího pokoje, že si nataženého kabelu v temnotě nevšimne.

„Meredith, říkala jste, že z pracovny se vychází na zahradu?“

Z kuchyně zazněl její hlas a Kaganovi se nesmírně ulevilo. Zůstala doma, neutekla.

„Je to spíš zahrádečka. V téhle nadmořské výšce je vzduch tak suchý, že bez pořádného zavlažování nic nevypěstujete.“

„A jaký je tam přístup? Vede na zahradu branka?“

„Ne, stačí obejít dům dozadu.“

„Nebo přešplhat plot od sousedů, že?“ Kagan se té myšlenky chytil. „Sousedi si možná všimli, že někdo přelézá plot, a přivolali policii.“

„Dnes ne,“ zchladila jeho naděje Meredith. „Rodina, která bydlí vlevo od nás, odjela na svátky do Albuquerque navštívit nemocnou příbuznou. A dvojice, která žije na druhé straně, miluje ruletu a tráví Štědrý večer v nějakém indiánském kasinu.“

Kagan si vzpomněl, že když jel z velkého letiště v Albuquerque na sever do Santa Fé, zdálo se mu, že každých dvacet kilometrů míjí indiánské kasino.

„Krupiéři jsou nejspíš oblečení jako Santa Claus, ale pochybuju, že by si najednou začali myslet, že je lepší dávat než brát,“ poznamenal.

Doufal, že pokus o vtip nervózní ženu alespoň trochu uklidní. Zahrádka za domem mu stále dělala starosti a připomněla mu halucinaci, kterou venku zažil.

„Představte si, Meredith, že když jsem sem přicházel, zdálo se mi, že vidím květinu.“

„Nezdálo se vám to. Opravdu jste ji viděl.“

„V zimě?“ Kagan se snažil o nenucený, uklidňující tón. „Jak je možné, že nezmrzne?“

„Říká se jí vánoční růže.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

Kagana rozbolela hlava. Přikrčil se, vyšel z pracovny, odbočil doleva a dal se chodbou. Vpravo minul koupelnu, pak na protější straně chlapcův pokoj a dveřmi vlevo na konci chodby vstoupil do ložnice.

Navzdory šeru rozeznal dvě okna, jedno přímo před sebou nad manželskou postelí, druhé vpravo. Záclony i závěsy byly zatažené.

Na jedné polovině postele ležely tmavé kvádry. Kufry.

„Chystala jste se na cestu?“ zeptal se Meredith.

„Pryč od Teda, jen co otevřou Canyon Road.“

„Vsadím se, že jste litovala, že už jste to neudělala dřív.“

„To bych přišla o tuhle štědrovečerní zábavu.“

„Jo. Prima večírek, viďte?“

Postavil na postel židli a vedle kufrů noční stolek a dvě lampy jako překážky pro vetřelce, který by pronikl do ložnice oknem nad manželskou postelí. Před druhé okno dostrkal velký prádelník, který částečně zakryl skleněné tabule a značně ztěžoval vstup. Pak odpojil zbývající lampu a uřízl jí šňůru, kterou natáhl deset centimetrů nad zemí od nohy šatní skříně k toaletnímu stolku.

V koupelně vedle ložnice spatřil v mdlém světle noční lampičky lak na vlasy a holicí pěnu ve spreji. Vzal je, vyšel z ložnice a umístil tlakové nádobky na konci chodby.

V chlapcově pokoji hrála televize. Na obrazovce právě zpíval Bing Crosby Bílé Vánoce vojákům ve venkovské hospůdce. Velkým oknem se otevíral pohled na můstek přes potok. Po zasněžené polní cestě táhlo koňské dvojspřeží sáně. Všichni vypadali šťastně.

Kagan přístroj vypnul.

Jedno okno v pokojíčku vedlo před dům. Kagan před ně dostrkal prádelník, který ovšem nedosahoval výšky toho v ložnici a musel na něj postavit televizor, aby okno dostatečně zatarasil.

Nastražil třetí šňůru, pak vytahal z prádelníku zásuvky a rozmístil je na podlaze. Vrátil se do ložnice a udělal totéž s většími zásuvkami. V chodbě nepravidelně rozložil šuplíky z toaletního stolku.

Zbraň ho nepříjemně tlačila do boku. Zpáteční cestu do kuchyně mu chabě ozařoval plamen plynového hořáku pod hrncem s vodou.

„Říkáte vánoční růže?“ Na pokraji sil se zhroutil na židli a několikrát se sípavě nadechl.

„Jste v pořádku?“ starala se Meredith.

„Nemohlo by mi být líp,“ zalhal. „Povězte mi něco oté květině.“

„Opravdu to chcete vědět?“

„Věřte mi, že kdybych nechtěl, neptal bych se.“

„No, patří mezi věčně zelené rostliny,“ začala Meredith.

Kagan ji pokývnutím vybídl, aby pokračovala.

„Daří se jí zejména v některých oblastech Evropy. Přizpůsobila se chladnému zimnímu počasí a často rozkvétá právě o Vánocích. Má shluky velkých bílých květů.“

„Takže to nebyla halucinace.“

„Vypráví se o ní jedna legenda.“

„Povězte mi ji.“

„Malé děvčátko spatřilo dary, které tři králové přinesli Ježíškovi – zlato, kadidlo a myrhu.“

„A dál?“ Kagan nechtěl, aby se odmlčela.

„Holčička se rozplakala, protože sama neměla nic, co by Synu Božímu darovala. Pak se zjevil anděl, odfoukl sníh ze země a dotkl se obnažené hlíny. Dívenka viděla, že v místě, kam dopadly její slzičky, vyrostly bílé květy. A už měla pro Ježíška dárek – vánoční růži.“

Kagan posbíral síly, vstal a z bezpečné vzdálenosti od okna pátral v padajícím sněhu po pohybujících se stínech.

„Ano, bílé květy. Právě ty jsem viděl.“

„V Los Angeles jsem ráda zahradničila. O vánoční růži jsem samozřejmě věděla, ale nikdy se mi nepodařilo ji vypěstovat. Když jsme se přestěhovali sem, i já jsem myslela na nový začátek, o kterém jsem vám pověděla, a rozhodla jsem se, že to zkusím ještě jednou. Prodavač v zahradnictví mi ten úmysl rozmlouval. Tvrdil, že je to zbytečná námaha, protože v tak neduživé kamenité půdě, jako je tady v horách, nemůže vánoční růže vyrůst. Ale já se nenechala odradit. Říkala jsem si, že když se mi ji podaří vypěstovat, bude to znamení, že jsme s Tedem tu krizi opravdu překonali. Nečekala jsem zrovna zázrak, ale stalo se a růže rozkvetla…“

Hlas se jí vytratil.

„Je mi to líto,“ zašeptal Kagan.

„Je to prostě odolná rostlina. Zítra odsud s Colem odejdeme.“ Závažnost prohlášení ji zarazila. „Zítra.“

Nechej ji doufat, řekl si Kagan. „Ráno vám pomůžu.“

* * *

Brody se sklonil a nedbaje sněhu, který mu padal na záda, kreslil prstem v rukavici do bílé plochy plánek domu. „Vpředu vpravo je pokoj mého syna a vedle něj koupelna.“ Vyznačil dveře do chodby. „A tady je obývák.“

Andrej, Michail a Jakov stáli vedle něho a hleděli na nejasné čáry ve sněhu.

„A vzadu?“ vybídl Brodyho Andrej.

„Vpravo máme ložnici, ze které se vchází do další koupelny. A vedle ní za obývacím pokojem je moje pracovna.“

„Takže když stojím čelem k domu, mám kuchyni po levé straně, že ano? A co je za ní?“ vyptával se Andrej.

„Prádelna a další koupelna.“

Samé koupelny, pomyslel si Rus. Přestože žil ve Spojených státech už deset let, stále si nezvykl na množství koupelen v domech a bytech. Když jako kluk ještě bydlel s matkou, museli se o jednu dělit s dalšími šesti rodinami.

„Ukažte nám, kde jsou okna.“

Brody poslechl.

„Jak to vypadá vzadu?“ zajímal se Andrej. „Můžou se tam naši lidé na něco postavit a nahlédnout do domu, aby zjistili, co se uvnitř děje?“

Brody ukázal na střed zadního traktu. „Tady je cihlové patio kryté převisem střechy. Máme tam gril, stolek a kovové židle. Když se přistaví k oknu, může na ni někdo vylézt a podívat se.“

„Výborně. A teď nám vyznačte rozmístění dveří.“

Brody doplnil nákres. „Doufám, že až sem dorazí zásahová jednotka, nevezme dům hned útokem. Kdyby začali střílet, mohli by zasáhnout mou ženu nebo syna.“

„Nebojte se. Naši muži jsou profesionálové. Nestřílejí pánubohu do oken. Nejdřív se ujistí, že míří na správný cíl, ale ani pak nezahájí palbu, dokud to není absolutně nezbytné.“

„Jestli se Meredith nebo Coleovi něco stane… Co ten chlap vlastně provedl?“

„Přepadl obchod s lihovinami.“

„Znamená to, že je ozbrojen?“

„Prosím vás, mluvte tiše, pane Brody. Ano, domníváme se, že má zbraň.“

Brody zasténal. „Kdybych se nerozzuřil. Kdybych neodešel…“ Něco ho napadlo a napřímil se. „Možná by si dal říct. Co kdybyste s ním zkusili vyjednávat? Třeba by se vám podařilo zabránit nejhoršímu.“

„Bez telefonu můžeme jen těžko vyjednávat.“

„Všechno je to moje chyba,“ kál se Brody.

„No, jedna možnost by tu byla.“

Brody k němu vzhlédl. „Jaká?“

„Je dost riskantní.“

„Co máte na mysli? Mluvte.“

„Možná jsem udělal chybu…,“ začal Andrej váhavě.

„Co tím myslíte? Jakou chybu?“

„Ze jsem vás nenechal jít dovnitř.“

Brody zmateně zakroutil hlavou. „Ale tvrdil jste přece, že bych tam ničemu nepomohl. Že bych se stal dalším rukojmím.“

„To bylo ještě před tím, než jste mi řekl, že v domě nefungují telefony. Máte pravdu, musíme s ním vyjednávat a vy jste ideální prostředník. Máte všechny důvody jít domů. Když mu vaše žena vysvětlí, kdo jste, zločinec vás nebude podezřívat, že spolupracujete s policií. Detektiv Hardy vás vybaví mikrofonem a miniaturním sluchátkem.“

„K čemu?“

„Mikrofon nám umožní odposlouchávat všechno, co v domě řeknete, a možná uslyšíme i toho zločince. A prostřednictvím sluchátka napojeného na vysílačku vám budeme předávat instrukce.“

„Ohledně čeho?“

„Ohledně věcí, kterých si máte všímat. Za tu dobu, co je uvnitř, se už mohl připravit na obranu a nastražit pasti. Když uvidíte něco neobvyklého, bude docela přirozené, že dáte najevo překvapení. Vaše otázky nevzbudí žádné podezření. Zásahová jednotka bude alespoň vědět, na co se připravit, pokud bude nucena vniknout do domu.“

„Vniknout do domu?“ vylekal se Brody. „Chcete říct, že vyrazí dveře a…“

„Možná k tomu nedojde.“ Andrej v uklidňujícím gestu rozpřáhl ruce. „Vypadáte jako rozumný, bystrý muž. Třeba se vám podaří přesvědčit ho, aby vám dovolil i s rodinou odejít.“

Brody o té možnosti chvíli uvažoval. „Jo, třeba jo.“ Do hlasu se mu vrátila naděje. „Pokusím se ho přesvědčit, aby dostal rozum.“

„Správně.“

„Ale co když odmítne?“

„Pro tyto případy míváme vždycky záložní plán. Jestli vám nedovolí odejít, pokusím se s ním vyjednávat já pomocí toho mikrofonu a sluchátka, které vám dáme.“

Obtížně řešitelné dilema Brodyho jako by paralyzovalo. Dlouho přemýšlel, než se zeptal: „Opravdu si myslíte, že by to mohlo vyjít?“

„Ten chlap má trestní rejstřík dlouhý jak moje ruka, ale nikdy po nikom nevystřelil. Neumím si představit, že by byl tak hloupý a zrovna teď s tím začal. Existuje velmi reálná šance, že se nám tuhle krizi podaří vyřešit bez krveprolití. Otázkou zůstává, zdali jste schopen a ochoten udělat, co je ve vašich silách, abyste zachránil svou ženu a syna.“

„Jestli jsem schopen a ochoten udělat, co bude v mých silách, abych je zachránil? Pro boha svátého, vždyť se v ohrožení ocitli mou vinou! Kdybych se neopil a nezačal zuřit, mohli jsme být u známých na večírku.“

Andrej mu položil ruku na rameno jako kněz hříšníkovi.

„Teď máte příležitost svou chybu napravit.“

* * *

„Pjotře, hned po Vánocích odletí Hasan se svou ženou a novorozeným synem zpátky na Střední východ.

Jako dárek – a na dlouhou dobu poslední luxus, který může své manželce dopřát – objednal pro svou rodinu čtyřdenní pobyt v apartmánu pětihvězdičkového hotelu na Plaze v Santa Fé. O dítě se stará chůva a tři tělesní strážci. Při tak pečlivé ochraně svého syna se nervózní matka možná odváží opustit hotel a prohlédnout si sváteční výzdobu, kterou je město proslulé.

Santa Fé je hlavní město státu Nové Mexiko. Na Štědrý den v osm večer odjede Hasan s manželkou na recepci do guvernérova sídla, vzdáleného patnáct domovních bloků od hotelu, kde za účasti televizních kamer přednese ohnivý projev o svých cílech na Středním východě.

Ač muslim, využije k agitaci za vzájemné pochopení a toleranci křesťanský svátek. Se svými úžasnými řečnickými schopnostmi přesvědčivě promluví o dítěti míru, které je náhodou jeho synem, ale zastupuje všechny palestinské děti. Oznámí světu, že odjíždí se svým novorozeným synem na Střední východ jako se symbolem naděje na šťastnou budoucnost všech dětí v regionu. Bude vášnivě kázat o tom, že pokud tamější lidé opravdu milují své děti, zasadí se všemi silami o trvalý mír.

Jenže Hasan si, milý Pjotře, neuvědomuje, že ačkoliv jsou mu tělesní strážci dítěte loajální, chůva pracuje pro jeho odpůrce, kteří si nepřejí mír, ale pokračování násilí, poněvadž jim přináší obrovské zisky – větší, než si my dva dokážeme představit.

Zítra večer, pět minut po osmé, chůva odemkne obojí krajní dveře apartmánu a přelepí otvory v rámech páskou, aby vyřadila z činnosti západky. A zatímco Hasan bude s manželkou u guvernéra, my vnikneme do apartmánu, postřílíme strážné a uneseme to dítě.“

* * *

Kagan se opřel o kuchyňský stůl a zvedl se ze židle.

„Cole, já tě teď vystřídám.“

Napil se směsi, kterou Meredith připravila. Vlažný roztok slanosladké chuti mu stékal vyprahlým hrdlem a žaludek jej přijal bez nucení na zvracení, které zažil, když se napil poprvé.

Dej mi dost síly, abych se nezhroutil, modlil se, aniž věděl ke komu.

V potemnělém obývacím pokoji se připlížil ke koženému křeslu uprostřed místnosti. Když z něj hubený hoch sklouzl, posadil se za praskotu a vrzání vyschlé kůže. Zpoza opasku vytáhl pistoli, položil si ji na klín a zahleděl se z okna.

Vánoční osvětlení nad věnečkem na vnější straně dveří ozařovalo část prostoru před domem. Za dvěma bezlistými stromy se nezřetelně rýsoval po pás vysoký kojoti plot ze spojených cedrových větví, avšak ulička za ním se ztrácela ve vánici. Nebýt hrozby, která se skrývala ve stínech, pohled by se podobal scénce, kterou před chvílí viděl v televizi v chlapcově pokoji, když Bing Crosby zpíval vojákům a sníh padal na idylickou krajinku.

Náhle si uvědomil, že Cole zůstal stát vedle něho. Dívá se na pistoli, která mi leží na klíně? Jistě mu na klidu nepřidává.

„Potřebuju…,“ začal chlapec v rozpacích, „si za-jít –“

Kaganovi se ulevilo, že hoch nepanikaří kvůli zbrani.

„Použij raději toaletu vedle prádelny,“ poradil mu. „V chodbě jsem nastražil překážky. Mohl bys o ně zakopnout a upadnout.“ Už si ani nevzpomínal, kdy si naposled vyprázdnil močový měchýř. Znepokojilo ho, že se mu vůbec nechce. Ztratil víc tekutin, než si myslel. „Až budeš hotový, vrať se sem do obývacího pokoje, ano?“

„Jasná věc. Být sám je to poslední, co bych si teď přál.“

„Přines si tu baseballovou pálku a měj ji pořád u sebe.“ Kagan si všiml televizoru s velkou obrazovkou v levém rohu místnosti a vzpomněl si, že Cole o něm prve mluvil. „Občas si představ, jak vlezeš za tu televizní skříň a zůstaneš za ní přikrčený, kdyby se něco dělo.“

„Třeba to nebudu potřebovat,“ zadoufal chlapec.

„Taky v to doufám. Zdá se, že se situace vyvíjí v náš prospěch. Ale jak říkám, špioni nikdy nepokládají nic za zaručené.“

„Možná že…“

„Co?“

„Myslím, že nechci být špionem,“ řekl Cole.

„Momentálně jím také nechci být.“ Kagan poslouchal kulhavé kroky na kamenné podlaze, jak chlapec prošel obývacím pokojem do kuchyně. „Meredith?“

„Ano?“ ozvalo se tiše z klenutého průchodu.

„Přeneste prosím to dítě sem a posaďte se na podlahu vedle něho. A připravte se s ním okamžitě utéct do prádelny, kdybyste zaslechla, že se někdo pokouší vniknout do domu.“

„Kdyby.“ Pochybovačně zavrtěla hlavou. „Třeba vůbec nepřijdou.“

„Máte pravdu. Možná nás čeká klidný Štědrý večer.“

Kagan i při řeči soustavně pozoroval dění za oknem, přičemž se soustředil hlavně na plot a uličku.

Vzpomínal na velitele týmu pronásledovatelů, na muže, za jehož přítele se vydával. Podařilo se mi tě setřást, Andreji? Hledáš mě kolem Canyon Road? A když mě tam nenajdeš, vrátíš se sem a znovu to tady prozkoumáš?

Býval jsem častým hostem v tvém domě. Mnohokrát jsem večeřel s tvou manželkou a dcerami. Pozval jsi mě na oslavu narozenin své ženy. Jednou, když ses opil, jsi mě oslovil „bratře“. Dokonce oba nosíme stejnou zbraň, dese– timilimetrový glock. Tu pistoli jsme si zvolili nezávisle na sobě ze zásilky, kterou pachan získal od jednoho obchodníka se zbraněmi v Marylandu a poslal nám ji, abychom si vybrali podle svého gusta. Společně jsme ji na jeho střelnici vyzkoušeli. A střelecký souboj skončil nerozhodně.

Vím, že mě nikdy nepřestaneš pronásledovat, protože jsem tě zradil a shodil tě. Pokud ne dnes, pak zítra nebo jiný den, prostě jednou mě najdeš. Jsem si tím jistý.

Kagan vzpomínal, při kolika akcích s Andrejem spolupracoval. Znovu se styděl sám za sebe, když si uvědomil, kolika lidem musel ublížit, aby získal Andrejovu důvěru. Díky tajemstvím, která odhalil, a operacím, které překazil – ručně odpalované rakety, plastické trhaviny, choroboplodné zárodky a další teroristické zbraně pašované do Spojených států zachránil mnoho nevinných životů.

Ale nedokázal zahnat vzpomínku na cinkot zubů, které vytrhl majiteli restaurace a hodil na podlahu, na domy, které zapálil, na ženy, které mlátil, zatímco se pachan s Andrejem dívali.

Meredith a Cole jsou stejně nevinní jako ti, které jsem zachránil. Mou vinou se ocitli v nebezpečí. Pokud se jim něco stane, bude to moje chyba.

Jeho myšlenky přerušilo spláchnutí toalety za kuchyní – v tichu domu zaznělo nepřirozeně hlasitě. Slyšel, jak Cole kulhá do obývacího pokoje a sedá si na podlahu vedle potemnělého vánočního stromku. Baseballová pálka, kterou odložil, zaškrábala na podlaze.

„Hraješ baseball, Cole?“

„S tou nohou nemůžu.“

„Proč teda máš pálku?“

„Dostal jsem ji od otce k narozeninám. Myslel si, že už jsem dost velký, abych si na krátkou nohu zvykl a hrál. Po pár dnech se přestal snažit. Ale rád si před– stavuju, že umím odpalovat.“

Ozvalo se poněkud jiné zaškrábání po podlaze, jak Meredith přitáhla koš do obývacího pokoje a sedla si vedle něj. Kagan slyšel, že se opřela o zeď. Dítě zakňouralo a ztichlo.

Hodný chlapeček, pomyslel si Kagan. Jenom prosím tě nezačni plakat.

„Cole, viděl jsem pod stromkem nějaké dárky.“

„No jo, asi tam budou.“

„Přál sis dostat něco konkrétního?“

„Aby táta přestal pít.“

„Poslyš, až tohle skončí, já si s ním promluvím.“ Záměrně použil spojku „až“, která naznačovala budoucnost a měla chlapci dodat optimismu.

„Neposlechne vás,“ namítl hoch.

„Budeš se divit. Já dokážu lidi přesvědčit. Když jsem mluvil o dárcích, myslel jsem, jestli si nechceš nějaký otevřít. Koneckonců, jsou přece Vánoce. Co vy na to, Meredith?“

Chvíli mlčela.

„Ano, něco si otevři, Cole,“ řekla tiše. „Není důvod čekat.“

Ale chlapec se pro žádný balíček nenatáhl.

„Cole?“ vybídl ho Kagan.

„Nemám na dárky náladu.“

„Inu, docela tě chápu. Ale kdyby sis to rozmyslel…“

Kagan, ač svírán obavami, cítil, jak mu těžknou víčka. Přestálá námaha a ztráta krve si vybíraly svou daň.

„Meredith, nemohla byste uvařit trochu kávy? S kofeinem, jestli máte. A s cukrem. Potřebuju doplnit energii.“

Slyšel, jak se šourá do kuchyně.

„Cole, viděl jsem vedle stromku jesličky, nebo se mi to zdálo?“

„Jaké jesličky?“

„Vánoční scénka. Figurky Ježíška ve žlabu, Marie a Josefa. Oslíci, beránci a jiná zvířátka ve stáji. Pastýři.“

„Aha. Jo, jsou na stole,“ odvětil chlapec. „Tři králové. Na ty jste zapomněl. Stojí vedle pastýřů.“

„Tři králové. Ano. Opravdu jsem na ně zapomněl.

V evangeliích se o nich prakticky nemluví, ale jsou důležitější, než si lidé uvědomují.“

V temnotě dolehla na Kagana únava, avšak současně mu srdce bilo znervózňující rychlostí, bušilo mu v uších a ubíralo další energii. Plíce zoufale toužily po kyslíku, hruď se mu dmula jako kovářské měchy, rychleji a namáhavěji. Viditelně ztrácel síly.

Znovu použil střelecký rytmus dýchání. Na tři doby zadržel dech, na tři doby se pomalu nadechl, na tři doby zadržel dech, na tři doby pomalu vydechl.

Tu kávu, o kterou požádal, bude brzy potřebovat. Bez stimulantu by mu došel adrenalin a zhroutil by se.

Meredith a Cole nesmí poznat, jak jsem zničený, blesklo mu hlavou. Musím nějak odvést jejich pozornost.

Tři králové.

V myšlenkách se vrátil do čtrnáct let vzdálené minulosti, do Rocky Mountain Industrial Academy, tajného špionážního výcvikového střediska v horách nedaleko Fort Collins v Coloradu. Vzpomněl si, co jim vyprávěl Robert McCaddam, instruktor a legendární vyzvědač, který byl podle pověstí v mládí jezuitským kazatelem.

McCaddamovi bylo v té době pětasedmdesát let a s oblibou nacházel ve všech situacích spojitost se špionážním řemeslem. Kolem Vánoc si vždycky stoupl vedle krbu, zapálil si dýmku a vyprávěl, podle vlastních slov, pravdivou legendu vztahující se k svátkům.

„Poslyš, Cole, rád bych ti pověděl zajímavý příběh. Chceš si ho poslechnout? Dodá nám vánoční náladu.“

„Co je to za příběh?“ Cole očividně pochyboval, že by mu něco mohlo dodat vánoční náladu.

„O třech králích.“ Kagan se kousl do rtů, aby potlačil bolest ve zraněné paži. „Ale ze všeho nejdříve musíš pochopit, že to ve skutečnosti nebyli žádní králové.“

„A co tedy?“

„Nechej se překvapit.“

ČÁST TŘETÍ

MUDRCOVÉ

Nový zákon se o takzvaných třech králích zmiňuje na jediném místě – na počátku Matoušova evangelia,“ začal Kagan.

Hleděl z okna do vánice a pátral očima po známkách pohybu.

„Cole, četl jsi někdy v bibli o narození Páně?“

Chlapec mlčel.

„Možná jsi slyšel tu část Matoušova evangelia předčítat v kostele,“ nenechal se Kagan odradit.

„Obávám se, že už je to pěkně dlouho, co jsme byli naposled v kostele,“ ozvala se Meredith tiše z kuchyně, kde připravovala kávu.

„No, rozhodně to není tak dávno jako v mém případě,“ odvětil Kagan.

Nemluvil pravdu, řekl to jen proto, aby s matkou a synem navázal hlubší kontakt. Odpoledne strávil hodinu v katedrále. Klečel před jesličkami, myšlenky mu běžely jako splašené a rozhodoval se, co udělá.

„Odkaz na takzvané tři krále je velmi stručný, jen pár veršů v druhé kapitole. Člověk žasne, když uváží, kolik se toho o nich napsalo později. Abys pochopil, kým ti králové ve skutečnosti byli, musíš si uvědomit, že Matoušovo evangelium bylo sepsáno buď v hebrejštině, nebo v řečtině. V následujících letech pak bylo překládáno do mnoha jazyků a do textu se vloudily změny. V anglické verzi se termín král objevil až o staletí později. Když se jazykoví experti pokoušejí dobrat původního smyslu toho slova, nejčastější a nejpravděpodobnější překlad zní astrologové nebo mudrcové.“

Kaganovi vyschlo stresem a ztrátou tekutin v ústech. Slyšel, jak Meredith v kuchyni nalévá vodu do kávovaru.

„Termín astrologové dává smysl, neboť ti tři tvrdili, že sledovali hvězdu. Ale já jim raději říkám mudrcové. Víš, koho ten výraz označuje, Cole?“

„Moc ne.“

„Je odvozen od slova moudrý, což znamená vzdělaný nebo inteligentní.“

Kagan zaslechl, jak se chlapec nadechl probuzeným zájmem. Současně se mu zdálo, že postřehl nějaký pohyb v bílé mlze za plotem. Naklonil se k oknu, ale když se nějakou dobu nic nedělo, usoudil, že ho ošálil zrak. Alespoň v to doufal.

„Podle evangelia přišli od východu. Když se podíváš na mapu a uvážíš, co se v té době dělo, pak zemí, odkud s největší pravděpodobností přišli, byla Per– sie. Dnes se nazývá Írán. Už jsi někdy o Íránu slyšel, Cole?“

„Občas. Když se máma s tátou dívají v televizi na zprávy.“

„Je to země, která hodně ovlivnila dějiny lidstva. Dnes patří k centrům mezinárodního napětí a k místům, odkud se šíří násilí. Situace před dvěma tisícovkami let se od té dnešní příliš nelišila.

V zásadě šlo o to, že Persie chtěla ovládnout okolní území, a k nim patřil i Izrael, kde se měl zanedlouho narodit Ježíš. Peršané se ovšem neodvážili Izrael napadnout, protože ten byl v té době provincií Římské říše. Zaútočit na Izrael by bylo totéž jako zaútočit na samotný Řím, v té době nejmocnější státní útvar na světě. Peršané čas od času překračovali hranici a plenili vesnice. Chtěli, aby je římští vojáci pronásledovali a oni je mohli nalákat do pasti. Na frontální útok jim ovšem chyběly síly, a tak zkusili jinou taktiku. Tu nejstarší a nejspolehlivější, mnohem účinnější než bitva. Vyslali špiony.“

„Špiony?“ zeptal se Cole.

Kagan se znovu pozorně zadíval na stín zdánlivě se pohybující ve vánici, ale jakmile zaostřil pohled do uličky za plotem, obrys se rozplynul jako přízrak.

„Mudrcové byli duchovní s obrovským politickým vlivem. Dnes by jim Íránci říkali ajatolláhové. Tohle slovo jsi jistě mockrát slyšel ve zprávách. Ve starověku se lidé domnívali, že mudrcové ovládají tajné znalosti, které jim propůjčují kouzelnou moc.

Matoušovo evangelium neudává počet vyzvědačů, kteří přišli do Izraele. Tradice uvádí, že byli tři, poněvadž podle evangelia přinesli Ježíškovi tři dary. Za daných okolností by ovšem bylo neprozřetelné, kdyby se jich na výzvědy vypravilo víc. Čím méně jich přišlo, tím lépe. Při větším počtu by jim hrozilo prozrazení.“

Z kuchyně se linula vůně kávy a Kaganovi se začaly sbíhat sliny.

„Co si kromě jesliček představíš, Cole, když pomyslíš na ty tři mudrce?“

„No, v televizi nebo na obrázcích jsem viděl, jak jedou na velbloudech a následují velkou jasnou hvězdu na obzoru.“

„Správně. Podle některých teorií se jednalo o kometu nebo o konjunkci planet. Konjunkce je jev, který nastává velmi zřídka; planety se při něm zdánlivě ocitnou těsně vedle sebe. Jiní astronomové hlásají, že šlo o supernovu, tedy skutečnou hvězdu, která vybuchla. Ale ať už to bylo cokoliv, máme zde jistý problém. Myslíš, že je snadné sledovat nějaké nebeské těleso?“

Cole se zamyslel. „Hvězdy se pohybují.“

„Správně. Jsi velmi všímavý chlapec.“

„V Los Angeles jsem si toho nikdy nevšiml, protože tam v noci svítila spousta světel a obloha nebyla vidět. Ale tady je nebe tak jasné, že rozeznám spoustu hvězd. Moje oblíbené souhvězdí je Orion, ve kterém jsou hvězdy seřazené jako meč. Zjistil jsem, že se v různou hodinu nachází na různých místech oblohy.“

„Výborně. S výjimkou některých takzvaných stálic – jedna z nich je Polárka – se nebeská tělesa na obloze pohybují. Mudrcové se cestou přes poušť nejspíš řídili podle Polárky. Nemohli se spoléhat na kometu nebo shluk planet či explodující hvězdu, protože jejich světlo by nezůstalo celou noc na jednom místě, přesunovalo by se. Někdy je mohli mít nad hlavou, jindy přímo na opačném konci oblohy, než kam směřovali. Bloudili by pouští, až by nakonec zahynuli. Pouze zázrak by mohl udržet světlo na místě tak, aby podle něj mohli navigovat. Netvrdím, že je zázrak vyloučený, ale ten příběh se týká něčeho jiného. Mudrcové museli mít nějaký důvod, proč cestovali v noci. Otázka zní, Cole, jaký to byl důvod. Co myslíš?“

„Chtěli se vyhnout vedru za dne.“

„Dobrá odpověď.“

„Jenže ve škole jsme se učili o počasí a o ledových dobách a o klimatických změnách. Pan učitel nám říkal, že před několika tisíci lety nebyly pouště tak horké jako dnes.“

„Taky jsem o tom četl.“ Kagan se soustředil na sníh padající za oknem. „Předpokládejme tedy že přecházet přes poušť za denního světla nemuselo být tak nebezpečné jako v dnešní době. Jaký jiný důvod pro cestování v noci mohli mudrcové mít? I na velbloudech jim to muselo trvat nejméně měsíc. Ve tmě mohla zvířata klopýtnout a zlomit si nohu, což by bezpochyby znamenalo vážný problém. Jakou výhodu jim tedy noc poskytovala?“

Na tuhle otázku chlapec nedokázal odpovědět.

„Představ si, že by se to odehrávalo za války,“ napověděl mu Kagan.

„Třeba nechtěli, aby je viděli římští vojáci.“

„Cole, nechceš si své rozhodnutí nestát se špionem ještě rozmyslet? Máš naprostou pravdu. Mudrcové cestovali potmě, protože plnili tajné poslání a římští vojáci je nesměli spatřit.“

* * *

„Mikrofon má vzadu špendlík,“ vysvětloval Andrej. „Připnul jsem vám ho pod klopu kabátu. Je nastaven tak, aby stále vysílal. Uslyším všechno, co řeknete, a většinu toho, co zazní kolem vás. Občas vám napovím, co máte dělat, prostřednictvím tohoto sluchátka.“

Andrej vložil zařízení Brodymu do levého ucha.

„Co když si toho ten zločinec všimne?“ strachoval se Brody a hlas se mu klepal nejen zimou.

„Nechte si klapky na uších, co nejdéle to půjde. Nakonec si čepici budete muset sundat, ale sluchátko je malé a tělové barvy. I za denního světla si ho těžko někdo všimne a v domě je tma. Můžu vám zaručit, že zločinec nerozsvítí.“

„Zhasl dokonce vánoční stromek a televizor/’ upozornil Michail ze svého úkrytu za kmenem jedle.

„Mikrofon a sluchátko jsou napájeny malými bateriemi,“ vysvětlil Andrej Brodymu. „Při normálním použití čerpají energii z kombinovaného vysílače a přijímače upevněného na opasku. Ovšem kdyby vás podezřelý prohledal – což, jak předpokládám, udělá určitě by přístroj našel i ve tmě. Je totiž velký asi jako balíček karet. Zjistil by tak, že pracujete pro nás, a to nemůžeme riskovat.

Naštěstí nebudete daleko a moje vysílačka tu vzdálenost svým rozsahem pokryje. Instrukce, které vám občas dám, určitě uslyšíte, stejně jako já uslyším, co vám řekne ten uprchlík. Nastavím vaše zařízení na zvláštní kanál, takže vás nebude rušit komunikace s policejním velitelstvím. Teď se přesvědčíme, jestli všechno funguje, jak má. Detektive Grante, odejděte prosím kousek dál a řekněte něco do mikrofonu.“

Jakov zamířil uličkou od domu a vzápětí Andrej uslyšel hlas, který ovšem nepatřil jeho kolegovi.

Ostrý tón pachanův.

„Naši klienti se domnívají, že jsem převzal peníze, aniž bych měl v úmyslu doručit balíček! Tvrdí, že jsem je obelhal! Obviňují mě z úmyslu prodat to dítě někomu jinému!“

V pozadí zazněl třesk a pak zařval muž s arabským přízvukem: „Chceš, abych ti uřezal prsty? Nebo uši?“

„Nebo koule!“ vyhrožoval jiný arabský hlas. „Donutíme tě je sežrat! To děláme těm, kteří nás podvedou!“

Andrej hleděl na Brodyho, avšak nedal v nejmen– ším najevo, co slyší.

„Promiňte, musím převzít jiný hovor.“

Brody o mikrofonu věděl, takže Andrej nemusel předstírat, že mluví do mobilního telefonu, jak k tomu byl nucen na rušné Canyon Road. Nyní však měl jiný důvod, proč mobil použít.

Vylovil ho z kapsy a otevřel. A pak přístroj jakoby náhodou upustil do sněhu.

„Zatraceně.“

Pokračoval v představení a rozhrnoval rukou napadaný sníh. Tenká kožená rukavice poskytovala jen chabou ochranu proti chladu. Když telefon našel, byl pokrytý velkými vločkami. Andrej je smetl, namátkou stiskl tlačítko a zamračil se na displej.

„Je porouchaný.“

„Nefunguje vám mobil?“ zajímal se Brody.

„Nejspíš se dovnitř dostala vlhkost. Můžete mi půjčit svůj?“

Když mu ho Brody podal, Andrej vymačkal číslo a o několik kroků se vzdálil. Potom předstíral, že mluví do mobilu, ale ve skutečnosti směřoval slova do mikrofonu upevněného na lyžařské bundě.

„Nevolali jste mi před chvilkou?“

„Co to má znamenat?“ hulákal pachan vztekle ve sluchátku.

„Musel jsem něco zařídit. Vysvětlím vám to později.“

„Slyšel jsi, co jsem říkal? Naši klienti jsou přesvědčeni, že jsem je podvedl! Ale já si nevezmu na triko něco, co jsi podělal tyl Postarám se, aby věděli, kde hledat viníka, kterého mají potrestat!“

Andrej musel zmobilizovat vůli, aby udržel na uzdě vztek, který jím cloumal. „Povězte jim, že dostanou balíček ještě před půlnocí.“

„Ručíš za to?“

„Až ho dodáme, vyžádejte si prémii.“

„Odpověz! Zaručuješ dodávku?“

Andrej v chladu zimní noci cítil, jak mu hoří tváře. S vypětím všech sil se ovládl a zachoval klidný tón.

Téměř. „Zatraceně, ano. A teď mě nechte dělat mou práci.“

S těmito slovy zaklapl mobilní telefon.

„Co se stalo?“ chtěl vědět Brody.

„Máte rodinné problémy. Já taky.“

Andrej zaslechl, jak Jakov o kus dál mluví do mikrofonu. „Zkouška. Jedna, dvě, tři, čtyři.“

Brody přitiskl prst na levé ucho. „Slyším ho.“

Když se Jakov vrátil, Andrej se ho zeptal: „Detektive Grante, zkontroloval jste, jestli funguje mikrofon pana Brodyho? Slyšel jste ve sluchátku jeho hlas?“

„Zřetelně.“

„Výborně.“ Andrej využil Brodyho chvilkové nepozornosti a schoval si jeho mobil do kapsy. Majitel telefonu si toho nevšiml.

„Fajn,“ řekl Andrej. „Teď si nacvičíme, co uděláte, až budete uvnitř.“

* * *

Když vyšli po schodech, minuli výtahy a zamířili hotelovou chodbou k bezpečnostním dveřím. Na bundách jim tál sníh.

Bylo jich pět – Andrej, Kagan, Jakov, Michail a Viktor, čerstvý přistěhovalec z Ruska, s nímž se Kagan setkal jen párkrát. Andrej projel magnetickým klíčem ve tvaru kreditní karty štěrbinou a elektronicky ovládaný zámek s tichým kovovým cvaknutím povolil.

Andrej měl na rukou kožené střelecké rukavice, takže když vzal za kliku, nezanechal otisky prstů. Do hotelu pronikli různými vchody, aby nevzbudili nežádoucí pozornost, přičemž své pohyby koordinovali prostřednictvím miniaturních sluchátek a skrytých mikrofonů. Když procházeli pod bezpečnostními kamerami, sklonili hlavu. A totéž udělali i nyní, před poslední kamerou, jíž se museli vyhnout.

Zavřeli dveře a pokračovali dále chodbou, po jejíž levé straně se táhla řada číslovaných dveří.

Nacházeli se v exkluzivní části hotelu. Atraktivní, dobře oblečená recepční se na ně usmála a ukázala na vločky tající na bundách. „Vidím, že ještě nepřestalo sněžit.“

„Nádherná noc na procházku,“ odvětil Andrej.

„Byli jste na Canyon Road?“ zeptala se žena.

„Úžasný pohled.“

„Patří k největším vánočním atrakcím. A vlastně po celý rok. Jsem ráda, že jste si tu podívanou nenechali ujít. Mohu pro vás něco udělat?“

„Ne, děkuji.“

„Asi jste se v hotelu zapsali, když jsem neměla službu. Nevzpomínám si, že bych vás tu viděla.“

„Já si na vás také nepamatuju. Jenom si zaskočíme do svých pokojů pro dárky a hned zase jdeme na večírek.“

„Dobře se bavte.“

„To máme v úmyslu.“

Jak se na Štědrý den dalo čekat, z pokojů se neozývaly žádné zvuky. Hoteloví hosté odešli na večeři nebo si prohlédnout sváteční výzdobu, případně na mši do nedaleké katedrály.

Zatímco Andrej mluvil s recepční, Michail si stoupl za ni, vbodl jí do krku injekční stříkačku a stiskl píst.

„Hej! Co to…“

Jed působil rychle a žena se křečovitě zatřásla. O pět vteřin později se bezvládně zhroutila přes pult.

Ostatní muži si stáhli teplé rukavice a pod nimi se objevily průhledné latexové. V předem pečlivě nacvičené sekvenci vzal Michail z recepčního pultu univerzální magnetický klíč, vrátil se na začátek chodby a odemkl dveře úklidové komory. Kagan a Jakov mezitím zvedli mrtvé tělo a uložili je do místnosti za otevřenými dveřmi. Pak se vrátili do chodby a zavřeli za sebou.

Andrej s Viktorem zatím vyšli po točitém schodišti a zastavili se před trojími dveřmi, které vedly do Hasanova apartmánu.

Zbylí tři se k nim zakrátko připojili.

Andrej se podíval na hodinky a přikývl. Operace se vyvíjela podle plánu. Před šesti minutami, přesně ve 20.00, stáli v chumelenici uprostřed davu na Plaze a dívali se, jak Hasan s manželkou a čtyřmi tělesnými strážci nastupují do limuzíny, která je odveze na recepci v sídle guvernéra Nového Mexika. O hodinu později měl Hasan předstoupit před televizní kamery a přednést první z plamenných projevů o svém novorozeném dítěti míru a o nadějích pro Střední východ.

Jenže těsně před projevem zazvoní jeho manželce mobilní telefon. Přijme hovor, protože číslo na displeji bude patřit chůvě jejího synka.

Hlas však bude patřit muži. V barvitých detailech popíše, co se s dítětem stalo, a zdůrazní, že pokud Hasan svého syna miluje, zamýšlený projev nepřednese.

A žádný další.

* * *

Kagan hleděl z okna a napínal zrak, aby rozlišil stíny od klamných obrazů v padajícím sněhu.

Jeden z nich se vpředu pokusí odvést mou pozornost, přemýšlel. Nejspíš Andrej. Už jsem s ním nastražil dost léček a vím, jak uvažuje. A Michail s Jakovém zatím zaútočí ze stran.

Ale proč dosud váhají? podivil se v duchu. Že by se mi podařilo je setřást? Klid už trvá dost dlouho. Třeba se nic nestane. Možná mě stále hledají na Canyon Road.

Dítě tiše zanaříkalo.

„Meredith,“ ozval se Kagan.

„Je neklidné. Asi se mu zase něco zdá.“

„Moc hezký sen to nebude.“

„Položila jsem mu na rty malíček. Cucá ho. Už je tiše.“

„Nesmíte mu dovolit křičet.“

„Nebude. Je to hodné miminko.“

Kagan se k ní neohlédl. S pistolí na klíně se soustředil na okno.

Vrátil se k příběhu o třech králích, aby Meredith a jejího syna uklidnil. Současně doufal, že tak přemůže únavu a zůstane ve střehu.

„V té době byl hlavním městem Izraele Jeruzalém.

V čele státu stál Herodes, loutka římských okupantů, který sám sebe nazýval králem Židů. Trpěl rozvinutou paranoiou. Před čtyřiceti lety jej vzpoura vyhnala z Izraele. Římané ji tehdy tvrdě potlačili a díky tisícovkám v boji zocelených vojáků se Herodes dostal zpět k moci. Od té doby v zárodku drtil každý náznak odporu. Dokonce zabil jednu ze svých manželek, její matku a několik svých synů.

A pak náhle za úsvitu ohlásily stráže u východní hradby, že se blíží tři cizinci na velbloudech. Sebevědomé držení těla napovídalo, že jde o vysoce postavené muže. Když dorazili k bráně, uvedli, že jsou kazatelé, kteří plní tajné poslání, a požádali o audienci u Heroda, jemuž chtěli projevit úctu. Jak myslíš, že král zareagoval, Cole?“

„Takové překvapení mu jistě nebylo moc po chuti.“

„Samozřejmě. Zejména když mudrcové přišli ze země, která byla nejbližším a největším nepřítelem Izraele. Strašně se rozzlobil a žádal své stráže o vysvětlení. Jak je možné, že ti tři přicestovali až do Jeruzaléma a nikdo si jich nevšiml? Proč je nezastavili římští vojáci? Co to má za ochranku, když tři cizinci mohou projít pouští, jako by byli neviditelní?

Už jsem ti řekl, že mudrcové měli pověst kouzelníků, kteří vládnou tajemnými silami. Když stanuli před Herodem, vyprávěli mu úžasný příběh o hvězdě, která je dovedla do Jeruzaléma.,Hvězda?‘ podivil se král. Jaká hvězda?‘

‚Hvězda, která ohlašuje narození nového židovského krále,‘ odpověděl jeden z mudrců.“

Kagan zaslechl kroky – Meredith přinášela kávu. Chtěl jí říct, aby se přikrčila, ale viděl, že to není nutné. Uznale přikývl, když si dřepla vedle něj a držela se tak, aby ji oknem nebylo vidět.

„Díky.“ S pravou rukou na pistoli v klíně ignoroval bolest v ochromené zraněné paži a zvedl šálek k ústům. Několikrát foukl do vřelé tekutiny, nasál povzbuzující vůni, pak se napil a nechal sladkou chuť rozplynout na jazyku.

„Voda, kterou jste postavil na vařič, už vře,“ oznámila Meredith.

„Výborně. Nechte ji vařit. Kdyby vyvřela, dolijte studenou.“ Kagan ani na vteřinku neodtrhl pohled od okna. Poslouchal, jak se Meredith sune po podlaze a sedá si vedle kojence v prádelním koši.

„Kde jsem skončil, Cole?“ Kagan to samozřejmě věděl, ale chtěl chlapce otázkami vtáhnout do příběhu.

„Herodes a hvězda.“

„Aha.“ Slova mistra špionážního řemesla se k němu přenesla přes propast dlouhých let. „Po celém tehdejším římském a židovském světě sílila víra, že dávná proroctví se naplní, že se brzy narodí mesiáš, který změní běh dějin. Kniha Danielova, která jako součást Starého zákona vznikla o několik staletí dříve, popisuje vidění, v němž prorok Daniel spatřil na nebesích znamení, které zvěstovalo příchod záhadného vůdce, jenž ustaví novou, věčně trvající vládu.

A podobných předpovědí existovala řada. I soudobí římští historikové, například Seutonius a Taci– tus, se zmiňovali o věštbách, podle nichž bude muž z Izraele vládnout celému světu. Vergilius, jeden z velkých básníků antického Říma, předpověděl, že z nebes, konkrétně ze souhvězdí Panny, sestoupí dítě a po jeho příchodu nastane zlatý věk.“

„Připadá mi to, jako kdyby mluvil o panně Marii,“ poznamenal Cole.

„Ano, i to je možné. Ale existuje i jiné vysvětlení. Vergilius se možná snažil zapůsobit na nějakou vlivnou osobu, možná politika, jehož manželka měla porodit dítě, a básník opěvoval její ctnost. Novorozeně se mělo stát božským stvořitelem věčného míru, který Vergilius ve své básni prorokoval. Je docela dobře možné, že měl na mysli římského císaře.

Všechna tato proroctví lze vysvětlit mnoha způsoby, ale o to teď nejde. Důležité je, že před dvěma tisícovkami let jim lidé věřili, upřímně a z celého srdce.

Rozhodně jim věřil Herodes. Když uslyšel o magické hvězdě, posedl ho záchvat zuřivosti. Svolal všechny izraelské kněze a chtěl vědět, co si o tvrzení mudrců myslí. ‚Mnohá proroctví skutečně o hvězdě mluví/ shodli se kněží. ‚Ale říkají ta proroctví něco o tom, kde se ten nový král narodí?‘ řval na ně Herodes. ‚Ano,‘ odpověděli kněží a citovali prastarý text: ‚A ty, Betléme, nikoli nejsi nejmenší mezi knížaty, neboť z tebe vyjde vůdce Izraele.‘

‚Betlém/ zamumlal král. Už si vzpomněl. Uvědom si, Cole, že Herodes byl šílenec lačnící po moci, který zabil své syny jen proto, že je podezříval, že proti němu osnují spiknutí. Co asi udělá, když se dozví, že jeho trůn ohrožuje nový rival? Bylo mu přes sedmdesát a bál se o svou moc. Jistě, než to dítě dospěje a bude ho moci ohrozit, on sám už bude s největší pravděpodobností mrtvý, ale co stoupenci toho dítěte? Vždyť se tady vlastně připravuje revoluce! Herodes ji musel překazit všemi prostředky. Ale co se podle tebe, Cole, dělo doopravdy?“

„Já vám nerozumím.“

„Ti mudrcové byli ve skutečnosti špioni. A jaký plnili úkol? Uvažuj. Objevili se jako kouzlem a vyprávěli o úžasné hvězdě a novorozeném uchazeči o židovský trůn. Proč to Herodovi říkali?“

„Určitě ho tím navztekali.“

„A? Pokus se o vlastní závěr.“

„Možná jim šlo právě o to. Rozzlobit ho.“

„Skutečně máš instinkty špiona. Mudrcové využili známá proroctví a svou pověst znalců tajemství, jež jim umožňuje předvídat budoucnost, a uvedli do pohybu síly, které měly destabilizovat Herodovu vládu.“

„Destabilizovat? To slovo neznám.“

„Narušit jeho moc a přivodit jeho pád. Ze špionážního hlediska šlo o ukázku brilantní taktiky. Jestliže Herodes rozkáže svým lidem vykořenit v zárodku sebemenší náznak vzpoury a po celém království se roznese zvěst o záhadném dítěti, král nebude schopen soustředit se na vládu. Persie zintenzivní útoky na hranicích s Izraelem, jehož obrana bude tak chaotická, že se země zhroutí zevnitř. A Římané nebudou vědět, jak pohromě čelit, protože pád Izraele nezpůsobí Herodes, kterého by mohli potrestat.“

„Měl jste pravdu.“ Zdálo se, že chlapce příběh uchvátil. „To, co udělali, mělo větší dopad než vítězná bitva.“

„Ano. Kdyby ovšem jejich plán vyšel. Ale Herodes prokázal, jak je chytrý a jak se mu podařilo udržet se tolik let u moci. Jeho instinkty jej varovaly před možnou pastí. Ne že by podezíral mudrce. I jeho vlastní kněží přiznali, že cizinci mají autoritu proroků.

Ne, krále znepokojoval Betlém. Městečko se nacházelo pouhých osm mil od Jeruzaléma v úrodné – a proto bohaté – zemědělské oblasti a jeho obyvatelé měli dost peněz, aby mohli zorganizovat a financovat vzpouru. Navíc leželo v údolí mezi kopci, takže se dalo snadno bránit a útočilo by se na něj velmi obtížně. Nevelká vzdálenost od Jeruzaléma ještě posílila Herodovo podezření, neboť umožňovala vzbouřencům provádět nájezdy na hlavní město.

Herodes v nepříčetném vzteku málem nařídil svým vojákům, aby vzali město útokem a pátrali tak dlouho, dokud dítě nenajdou a nezabijí. Obával se však, že právě tím by zapříčinil vzpouru, jíž chtěl zabránit. Rozhodl se tedy pro jiný postup a jeho nápad byl tak překvapivý, že zaskočil i mudrce, kteří s něčím podobným nepočítali. Pokusil se je zverbovat jako vlastní bezděčné vyzvědače.

‚Dítě, za nímž jste přišli, čeká skvělý osud/ řekl jim. ‚Pokračujte v cestě. Jděte do Betléma a najděte spasitele, jehož příchod hvězda ohlásila. Pokloňte se mu a pak se vraťte a řekněte mi, kde žije, abych se mu i já mohl poklonit.‘

Dopustil se klasické chyby. Mudrcové byli tak přesvědčiví, že si král neuvědomil, kdo jsou jeho skuteční nepřátelé. Stali se tím, čemu dnes zpravodajští experti říkají dvojití agenti. To jsou špioni, kteří předstírají, že pracují pro jednu stranu, zatímco ve skutečnosti slouží té druhé.

Umím si představit, s jakou radostí v srdci putovali do Betléma. Když teď získali Herodovu důvěru, mohou mu namluvit cokoliv a on jim uvěří. V takový úspěch své mise ani nedoufali. Na základě jejich smyšlených hlášení bude král honit svá vojska z jednoho konce království na druhý a honbou za přízrakem oslabí obranu země. Ale pak se v Betlémě stalo něco pozoruhodného, co situaci od základu změnilo.“

„Co to bylo?“ zeptal se Cole.

„Mudrcové sami uvěřili dezinformacím, které Herodovi předávali, a začali je pokládat za pravdu.“

* * *

„Je vám jasné, co máte dělat?“ zeptal se Andrej Brodyho. „Zjistěte toho co nejvíc. Mluvte přirozeně, aby si zločinec neuvědomil, že vás odposloucháváme. Zejména nás zajímají obranná opatření, která nastražil.“

„Ano,“ odpověděl Brody, „ale…“

„Copak, snad jste si to nerozmyslel? Už nechcete pomoct své ženě a synovi? Nechcete napravit ten výprask, který jste manželce dal?“

„Při všech svátých přísahám, že jsem v životě ničeho víc nelitoval.“

„Tak jim to dokažte. Třeba se vám podaří ho přesvědčit, že tu nejsme, že je v bezpečí a může vaši rodinu propustit.

„Ale…“

„Tak jo,“ přerušil ho Andrej. „Když nechcete pomoct ženě a synovi, nevadí. Chápu, proč se bojíte nasazovat vlastní krk. Přirozený lidský pud sebezáchovy. Až sem dorazí zásahová jednotka a odstřelo– vači, vymyslím jiný způsob, jak situaci řešit.“

„Odstřelovači? Pro boha svátého, to ne!“

„Moc možností nemám, pane Brody.“

„No dobře, dobře, půjdu tam.“

„Jste si jistý? Nerozmyslíte si to zase?“

„Říkám, že tam půjdu!“

„Mluvte tiše. Podezřelý vás může slyšet.“

„Promiňte. Je toho na mě trochu…“

Andrej mu položil ruku na rameno. „Vaše rodina na vás bude hrdá. Na tom záleží. Teď ještě poslední detaily. Dejte mi svoje klíče.“

„Moje klíče? Proč?“

„Máte v garáži auto?“

„Range rover.“

„Zločinec by se v něm mohl pokusit o útěk. Touhle dobou už bude Canyon Road otevřená pro motorová vozidla. Co kdyby se rozhodl to risknout?“

Brody poslušně odevzdal klíčky od auta. „Ale pokud je Canyon Road otevřená pro dopravu, jak je možné, že sem zásahová jednotka ještě nedorazila? Už to přece trvá dost dlouho, nezdá se vám?“

„Dobrá otázka. Zavolám na centrálu a zjistím to.“ Andrej vytáhl Brodyho mobilní telefon, otevřel ho, začal vyťukávat čísla – a znovu přístroj schválně upustil.

Spadl do sněhu, jak ostatně zamýšlel.

„Zatraceně,“ ulevil si. „Že jsem si, já osel, nevzal teplejší rukavice. Mám ruce tak zkřehlé, že v nich nic neudržím.“

Chvíli šmátral ve sněhu a zvedl telefon. Oprášil z něj sníh a předstíral, že se z něho pokouší volat.

„Sakra! Teď už nefunguje ani tenhle.“ Ve skutečnosti nechtěl, aby šel Brody do domu s mobilem v kapse. Pjotr by ho bezpochyby našel a přivolal by si pomoc. „Omlouvám se za svou neohrabanost. Půjčte mi telefon své ženy.“

„Půjčit vám…?“ Brody ztuhl. „Co se to tady k čertu děje?“

„Nebojte se, policejní oddělení vám opatří nový,“ uklidňoval ho Andrej.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“

„Ještě jsem se vám nepředstavil. Jsem detektiv Parker.“

„Tvrdil jste, že se s centrálou můžete spojit prostřednictvím vysílačky. K čemu tedy potřebujete telefon mé ženy? Tohle je… Něco tady nesedí. Ukažte mi služební odznak.“

„Odznak?“

„Všichni tři. Chci vidět vaše placky.“

„Řekl jsem vám, že máte mluvit tiše,“ varoval Brodyho Andrej. „Odznak a průkaz mám pod bundou.“ Oprášil si sníh, který se mu usadil na prsou. „Chcete, abych zmrzl jenom proto, že…“

Brody o několik kroků ustoupil.

„Co to děláte, pane Brody?“

Když se vystřízlivělý kajícník otočil, aby se rozběhl potemnělou uličkou, Andrej ho tvrdě udeřil a srazil jej do sněhu. Pak se k němu sklonil, zabořil mu koleno do zad, položil mu ruku na zátylek a vtlačil obličej do závěje.

Brody lapal po dechu a bránil se, avšak Rus si jeho pokusů nevšímal a tiskl mu tvář hlouběji do sněhu.

„A teď mě dobře poslouchej,“ sykl zajatci výhružně do levého ucha. „Uděláš, co ti řeknu, nebo tě zabiju. Cítíš, jak ti sníh ucpává nos? Taje a ty vdechuješ vodu. Brzy se začneš dusit.“

Brody přišpendlený v závěji se dávivě rozkašlal, ale sníh zvuky účinně ztlumil. Prohnul se v zádech, přesněji řečeno se o to pokusil. Hrudník se mu těžce zvedal, jak zoufale bojoval o kyslík.

„Už mě posloucháš?“ zeptal se Andrej tiše a přenesl váhu na koleno opřené o zajatcova záda. „Chceš zemřít na Štědrý den ve sněhové závěji, nebo raději strávíš svátky s manželkou a synem?“

Nešťastník chtěl něco říct, ale sníh mu ucpal ústa.

Rus mu nečekaně sáhl pod čepici, popadl ho za vlasy a neurvalým škubnutím mu zvedl hlavu. Brody měl tvář pokrytou sněhem. Kašlal a snažil se uvolnit si nos a ústa, ale Andrej mu přitiskl dlaň na obličej, aby hlasité zvuky neprozradily jejich přítomnost.

„Jak se jmenuje tvoje žena? A tvůj syn?“ zašeptal Rus důrazně. Pak stáhl ruku ze zajatcových úst a přiložil mu ke spánku hlaveň pistole.

Brodymu se na kníru usadily kapičky vody.

„Meredith. Manželka se jmenuje Meredith. A syn… Cole.“

„Hezká jména. Musí to být fajn lidé. Jsou?“

„Ano.“

„Miluješ je, Tede?“ Brodymu se do kůže zarýval okraj tlumiče našroubovaného na hlavni. Andrej si uměl živě představit tvrdý dotek ledového kovu.

„Jestli je miluju?“ zaskuhral Brody. „Samozřejmě.“

„Tak to dokaž, Tede. Dokaž, že Meredith a Coleho miluješ. Dokaž, jak moc lituješ, že jsi svou ženu zbil.

Máš možnost stát se hrdinou. Zachraň je. Zachraň svou rodinu, Tede.“

„Ano.“ Brody se klepal jako osika. „Udělám pro ně cokoliv.“

„Takže všechno zůstává při starém. Vejdeš do svého domu. Budeš se dívat po všech obranných překážkách, které uprchlík nastražil. Zeptáš se na ně. Uslyšíme tě mluvit. Budeme vědět, co můžeme očekávat a na co se připravit.“

„Meredith a Cole…“

„O lidi, kteří spolupracují, se vždycky postaráme, Tede… Teď mě něco napadlo.“ Andrej se zachvěl hroznou předtuchou. „Máš v domě počítač? Nemohl si uprchlík přivolat pomoc e-mailem?“

„Mám systém chráněný heslem.“

Rus vydechl a uvolnil část napětí.

„Dobře,“ utrousil. „Než vnikneme do domu, dáme ti včas vědět, aby ses mohl připravit. Postačí, když strhneš manželku a syna k podlaze. Jakmile uštědříme našemu příteli tam uvnitř výchovnou lekci a vezmeme si, co nám ukradl, odejdeme. A tebe i tvou rodinu čekají dlouhá léta příjemného života.“

„Ach bože, kéž by to byla pravda.“

„To, co nám ukradl, je pro nás mimořádně důležité. Chci, aby ses postaral, že to dostaneme živé.“

„Cože? Jak živé?“

„Je to malé dítě. Kojenec.“

„Co… co s tím má co dělat dítě?“

„To není tvoje starost, Tede. Až to děcko uvidíš, začni o něm mluvit. Tak, abych věděl, kde se nachází. Až vtrhneme do domu, postarám se, aby neutrpělo zranění.“

„Ale co moje rodina?“

„Jak říkám, strhni je k zemi a nedovol jim se zvednout. Slibuju, že se nikomu z vás nic nestane. Za hodinu od této chvíle bude po všem a my zmizíme. Tvoje žena a syn ti budou vděční za záchranu života.

V jejich očích se staneš hrdinou. A tvé manželce nezbude, než ti ten výprask odpustit.

Rozumíš, Tede? Je všechno jasné?“

* * *

Kagan stál s Andrejem, Michailem, Jakovém a nováčkem Viktorem na chodbě před trojicí dveří. Za těmi prostředními slyšeli tlumené zvuky televizoru, jinak se chodba nořila do ticha. Ostatní hosté odešli z pokojů slavit Vánoce.

Kagan se smysly zbystřenými přílivem adrenalinu slyšel, jak se děvčátko v televizi někoho ptá, zdali je opravdu Santa Claus. Hlas staršího muže odpověděl, že ano.

V prostředním pokoji se zjevně usadili strážní.

Kagan se soustředil na kontrolu dechu a sledoval, jak Andrej vytahuje z kapsy mobilní telefon. Byl nastaven na tiché vibrační zvonění a Rus čekal na zprávu od chůvy v apartmánu. Ne že by chtěl hovor přijmout, postačí mu, když přes rukavici ucítí chvění.

Kromě toho potřeboval ověřit číslo volajícího. Zvonění mu oznámí, že chůva odemkla oboje postranní dveře a zajistila je proti zabouchnutí zalepením otvoru pro západku.

V této chvíli již odnesla dítě do koupelny a ulehla s ním do vany.

Vana nebyla dostatečně pevná, aby jí nepronikly kulky, ale tím směrem výstřely mířit neměly. Jako dodatečné preventivní opatření Hasanovi protivníci zaplatili chůvě prémii za to, že si lehne na bok zády ke dveřím koupelny a dítě sevře v náručí, aby je chránila proti zbloudilé kulce jako živý štít.

Andrejův telefon tiše zavrněl. Podíval se na číslo zobrazené na displeji. Pokynul dalším členům týmu, schoval mobil a z kapsy bundy vytáhl pistoli.

I Kagan a ostatní tasili zbraně s tlumiči nasazenými na hlavních.

Všech pět lehce natáhlo uzávěry a ujistili se, že mají v komoře náboj. Tento úkon před začátkem mise několikrát nacvičovali, ale bez ohledu na to cítili povinnost ho zopakovat – střelecké návyky jim přešly do krve.

Kaganovi se v latexových rukavicích potily ruce.

Andrej naposled pokynul hlavou a tým se rozdělil. Kagan a Michail zamířili ke dveřím vpravo, které vedly do místnosti, kde, jak se dozvěděli, se zdržovala chůva, když o dítě pečovala jeho matka. Jakov a Viktor přistoupili ke dveřím na levé straně, zatímco Andrej, který s oblibou vedl klamný útok středem, zaujal místo u těch prostředních.

Hlasitě na ně zaklepal a bezpochyby vylekal příslušníky ochranky. Kagan přitiskl ruku na pravé dveře a ve stejném okamžiku učinil Jakov totéž na své straně.

Kagan ucítil odpor a na zlomek vteřiny se vylekal, že páska, jíž chůva přelepila otvor pro západku, povolila. Pak však Andrej zabušil hlasitěji, a když Kagan přitlačil, dveře se otevřely. Michail do nich okamžitě skočil s namířenou pistolí, ale místnost byla prázdná.

Andrej zabušil na prostřední dveře potřetí a zavolal: „Úklid!“ To už Kagan s Michailem stáli v pokoji pro chůvu, která dodržela slib a nechala spojovací dveře pootevřené. Kagan se záměrně zdržel obcházením postele a nechal Michaila, aby se vrhl na břicho a střílel do prostřední místnosti. Mířil vzhůru do výšky prsou a hlavy.

Tlumič způsobil, že výstřely zněly jako plesknutí. Kagan v zápachu spáleného střelného prachu zalehl vedle

Michaila a i on střílel vzhůru, ale jeho kulky zasahovaly tělesné strážce, kteří již byli vlastně mrtví, jenom dosud neklesli k zemi. V protějších dveřích dřepěli Jakov s Viktorem a rovněž kropili prostřední místnost střelami v učebnicové ukázce křížové palby.

Ze tří těl se valila krev, strážní popadali jeden na druhého.

Michail vstoupil do pokoje a zasadil každému do hlavy ránu jistoty.

Kagan se rozběhl zpátky ke dveřím, které před několika vteřinami otevřel, vyklonil se do chodby a mávl na Andreje, že může dovnitř. Jakmile kolem něj proklouzl, Kagan strhl lepicí pásku a západka opět fungovala. Přibouchl dveře, zamkl je a vrátil se do prostřední místnosti, kde se již ve vzduchu vznášel ostrý měděný pach krve.

Oba muži překročili mrtvoly a připojili se ke zbytku týmu v třetím pokoji, jehož vnější dveře Jakov zavřel a zajistil.

Andrej třikrát zaklepal na dveře koupelny a pak ještě dvakrát a jednou, čímž dokončil signál, že operace probíhá podle plánu.

Po krátké pauze cvakl zámek a na prahu stála Palestinka. Čelo a dolní polovinu obličeje měla zahalené černým šátkem, takže muži neviděli, jak vypadá, a nemohli ani odhadnout její věk, ale její výrazné tmavé oči prozrazovaly nervozitu. Na sobě měla skromné splývavé šaty, rovněž černé.

V náručí držela dítě, na první pohled arabského původu, oblečené v modrých dupačkách a zabalené v přikrývce.

Ženin vyděšený pohled zabloudil kolem Andreje a jeho mužů k prostřední místnosti.

„Vyřízeno,“ řekl Andrej.

Uměla natolik anglicky, aby porozuměla.

Rus jí podal naditou obálku. „Tady máš doplatek dohodnuté částky. Dej nám dttč.“

Palestinka se na obálku zamračila, jako kdyby už litovala, že se do něčeho takového zapletla.

„Vezmi si ty prachy,“ naléhal Andrej. „Zasloužila sis je. Seber je a odjeď někam daleko.“

Žena váhala.

„Viktore,“ přikázal Andrej. „Převezmi balíček.“

Viktor poslechl. Dítě ucítilo hrubé mužské ruce a zana– říkalo.

Palestinka se zatvářila znepokojeně.

„Neboj se,“ uklidňoval ji Andrej. „Děcko bude v pořádku.“

Když konečně uchopila roztřesenými prsty obálku, Jakov jí vpálil dvě kulky do prsou a jednu do hlavy. Skácela se dozadu na bílé kachličky na podlaze koupelny. Jakov překročil kaluž krve a vytrhl z bezvládné ruky obálku s penězi.

* * *

„Další část příběhu už Matouš nepopisuje,“ řekl Kagan. „Musíme se podívat do Lukášova evangelia, z něhož se dozvídáme, že římský císař nařídil sčítání lidu.“

Napil se kávy. Potřeboval energii, kterou mu dodávala, a vyschlá ústa absorbovala tekutinu jako pouštní písek. Pravá ruka zůstávala na pistoli v klíně.

Pokud sněžení ještě zhoustne, neuvidí ani na plot.

„Sčítání lidu bylo důležité z mnoha důvodů. Soupis obyvatelstva a jeho domovské příslušnosti poskytl Římu podklady pro určení daní, které musel Izrael odvádět. A současně donutil Židy cestovat, mnohdy na velké vzdálenosti, a tak jim připomněl, že jsou poddanými římského císaře.“

„Proč byli přinuceni cestovat?“ zeptal se Cole.

„Protože každá rodina se musela zaregistrovat podle kmene – tehdy mu říkali dům ke kterému patřil manžel. Aby to mohli udělat, museli dojít do města, které bylo původně s tímto kmenem spojeno. Nařízení se dotklo i Josefa a Marie. Žili na severu v Nazaretu, ale Josef patřil k domu Davidovu, který pocházel z Betléma, asi pětasedmdesát mil na jih. Obtížná cesta vedla přes několik hlubokých kaňonů. A jejich situaci ještě ztížilo, že Marie byla ve vysokém stupni těhotenství. Museli tedy jít opatrně a cesta jim trvala déle než obvykle. Když nakonec došli do Betléma, zjistili, že je předešla spousta lidí a všechny pokoje k noclehu byly obsazeny. Jak praví Lukášovo evangeliu, neměli jinde místa v hospodě.“

Kagan ve tmě dopil kávu, naklonil se a odložil šálek na podlahu. Bolesti v prostřelené paži si nevšímal a ani na vteřinku neodtrhl pohled od okna. Sněžilo tak hustě, že se kojoti plot změnil v nejasnou skvrnu.

„Marie a Josef se museli na noc uchýlit do stáje. A tam také Marie porodila a uložila děťátko do jeslí. To je žlab, ze kterého žerou domácí zvířata. Jestli se někdy dostaneš do Betléma, Cole, najdeš tam jeskyni, o níž se tvrdí, že je místem Ježíšova narození. Možná je to pravda. Betlém leží v údolí obklopeném vápencovými kopci a v tehdejších časech lidé opravdu hloubili stáje ve svazích hor. Mně osobně se představa jeskyně zamlouvá. Dá se lépe bránit než obyčejná dřevěná stáj.

V jesličkách vedle vašeho vánočního stromečku můžeš vidět mudrce, kteří ve stáji zdraví Marii, Josefa a novorozeného Ježíška. Matouš však tu událost popisuje jinak. Podle něj vstoupili tři králové do domu, kde našli Ježíše a jeho matku. Podobné detaily naznačují, že mudrci přišli do Betléma nějaký čas poté, co se Ježíš narodil.

Dělali to, co od nich Herodes chtěl. Vyptávali se na novorozence a zajímali se, jestli jeho příchod na svět nedoprovázely nějaké mimořádné okolnosti. Chceš-li znát můj názor, pak to poslední, co očekávali, byly důkazy potvrzující jejich příběh. Měli v úmyslu předat Herodovi falešné informace a všemožně je podpořit. Takže když se doslechli o porodu ve stáji, nejspíš usoudili, že právě tuto podrobnost mohou použít – velký král zrozený ve skromném, dalo by se říct nedůstojném prostředí. Kontrast s vlastní nenasytnou chtivostí pravděpodobně přivede Heroda k šílenství.

Když však mudrcové pátrali dál ve snaze o co nejpropracovanější smyšlenku, kterou by Heroda ošálili, doslechli se o dalším podivuhodném jevu, jenž narození Ježíše provázel. A právě tím se pro ně všechno změnilo.“

„Co to bylo?“ vyhrkl Cole.

„Týkalo se to jiné skupinky, kterou vidíš v jesličkách u stromečku. Už jsi o nich ostatně mluvil.“

„Myslíte pastýře?“

„Ano. Po celém Betlémě se povídalo o velmi podivném zážitku těch pastýřů. Oné noci, kdy se dítě narodilo, hlídali ve tmě svá stáda na pastvinách, když vtom se náhle objevila záhadná postava obklopená oslepujícím světlem. Byl to anděl, který jim řekl, aby se radovali a pospíšili do Betléma, města Davidova, kde se ve stáji právě narodil spasitel. Znamením prý jim bude nemluvňátko plenkami ovinuté a ležící v jeslích. Hned nato se vedle pastýřů zjevilo rytířstvo nebeské, chválící Boha a řkoucí: ‚Sláva na výsostech

Bohu a pokoj lidem dobré vůle/ Pak všichni zmizeli a zanechali pastýře ve tmě.

Upřímně přiznávám, Cole, že kdyby se něco podobného stalo mně, asi by mě trefil šlak. Pastýři však byli tvrdší nátury. Překonali šok a hnáni zvědavostí se vydali do Betléma, aby se na vlastní oči přesvědčili, že jim anděl nelhal. A skutečně našli ve stáji děťátko.

Tohle tedy mudrci od místních obyvatel slyšeli. Okamžitě se zeptali, kde mají ty pastýře hledat, a vesničané je poslali na pastvinu, kde se zjevení odehrálo. Tam si vyslechli vyprávění z první ruky. Byl to přesně ten typ události, která musela upoutat jejich pozornost. Uvědom si, že mudrcové věřili v kouzla. Zaujati tajemným příběhem se vyptávali, kde se nachází jeskyně, v níž leží novorozené dítě. Ale jak uvádí Matouš ve svém evangeliu, v té době již Marie žila s Ježíškem v domě.

Zajímavé je, že se evangelium v této souvislosti vůbec nezmiňuje o Josefovi. Mám o tom svou teorii, ale schovám si ji na později. Prozatím zůstaňme u důležité skutečnosti, že mudrcové byli odborníci v elici– taci.“

„Nevím, co to znamená,“ přiznal Cole.

„Elicitace je umění získávat z lidí informace tím, že je přinutíš, aby ti důvěřovali. Pak ti prozradí i to, co si přáli utajit. Nenápadným napodobením způsobu mluvy, řeči těla, či dokonce dýchání můžeš u úplně cizích lidí vyvolat dojem, že tě už dlouho znají. Mudrci toto umění dokonale ovládali a přiměli Marii, že se jim svěřila s velmi osobními detaily. Kromě jiného jim popsala vlastní zjevení, které se hodně podobalo tomu, co zažili pastýři. Vysvětlila, že když byla s Josefem zasnoubena a měli před svatbou… Meredith, jak otevřeně mohu mluvit o těhotenství?“

Cole odpověděl místo matky: „Jestli myslíte sex a panenství a podobné věci, počítám, že toho vím dost, abyste se nemusel stydět.“

„Stydět se?“ nechápal Kagan. „Já?“

„To je v pořádku,“ ozvala se Meredith. „Podle mě dobře ví, o čem mluvíte.“

V jejím hlase zaznělo pobavení.

Výborně, pomyslel si Kagan. Odvedl jsem jejich myšlenky jinam.

Hleděl z okna a hledal slova, jimiž by pokračoval.

„Josef byl s Marií zasnouben, ale než se stali manželi, Marie mu oznámila, že je těhotná. Josef věděl, že on otcem není, a přirozeně předpokládal, že spala s jiným mužem. Marie však přísahala, že mu byla věrná. Tvrdila, že ji navštívil anděl a zvěstoval jí, že ačkoliv je panna, počala dítě prostřednictvím Ducha svátého.

Co tedy měl Josef dělat? Mohl Marii obvinit z nevěry a zapudit ji, nebo uvěřit jejímu tvrzení o andělu, který ji informoval o zázračném početí.

Obtížná, bolestná volba. Josef se cítil zrazený, ale současně Marii z celého srdce miloval. Rozrušeně zvažoval obě možnosti a nemohl se rozhodnout. Zlost bojovala s láskou.

Emocionálně vyčerpaný usnul a náhle se mu ve snu zjevila postava obklopená třpytivou září. Byl to anděl, který mu zopakoval přesně to, co říkala Marie – že otcem dítěte je Duch svátý.

Ten sen je velmi významný, protože Josef pocházel z domu Davidova, který tradičně věřil v pravdivost snů a schopnost je vykládat. Josef ovšem zapochyboval. Zahrála si s ním zmučená mysl, nebo jej skutečně navštívil anděl? Nakonec se jeho dilema zreduko valo na prostou úvahu – je schopen a ochoten zapudit ženu, kterou miluje, protože nosí pod srdcem dítě, jež není jeho? Rozhodl se uvěřit svému snu. Překonal pýchu a prokázal svou lásku tím, že pojal Marii za ženu.“

Dítě zafňukalo.

„Meredith?“

„Plínky jsou pořád suché. Asi má zase žízeň.“

Děťátko se ozývalo stále hlasitěji a Kagan slyšel, že Meredith spěchá do kuchyně. Kov cinkl o sklo, jak nalévala roztok do skleničky. Vrátila se, usedla na podlahu vedle koše a vzala miminko do náruče.

Chlapeček se za několik vteřin utišil.

„Pije, ale je pořád neklidný,“ oznámila.

Posíláš mi nějaký vzkaz? uvažoval Kagan. Stejně jako když jsi mě kopl na Canyon Road a já si myslel, že mi ukazuješ směr?

Zavrtěl hlavou. Vrať se do reality, napomenul se v duchu. Zranění tě oslabilo a vyvedlo z rovnováhy.

„Takže Josef se oženil s Marií,“ pokračoval Kagan. Ve spáncích mu splašeně bušilo. „Vyskytl se však další problém. Mariino těhotenství mělo být brzy patrné. Příliš brzy. Lidé jsou od přírody všeteční a dobří obyvatelé Nazaretu se začnou vyptávat. A oni určitě povídačce o andělovi a Svatém duchu neuvěří. Vypukne skandál a z novomanželů se stanou zavr– ženci.

Tehdy se Marie dozvěděla, že jedna z jejích příbuzných – jmenovala se Alžběta – je také těhotná. Bydlela ve vzdálené Judeji a Marie se rozhodla, že za ní odejde. Ve spěchu, jak říká Lukášovo evangelium. Zdržela se tam tři měsíce a pomáhala v domácnosti, než Alžběta porodila, ale pak přišel čas, kdy se Marie musela vrátit do Nazaretu, kde si lidé určitě všimnou, že je v pokročilejším stupni těhotenství, než by měla být. A tak když se Marie s Josefem dozvěděli o nařízeném sčítání lidu, uvědomili si, že se jim nabízí perfektní výmluva, proč opustit město. Zákon po nich vyžadoval, aby se odebrali do Betléma a zaregistrovali se. Rychle se tedy sbalili a vyrazili.

Tohle všechno se za jistou dobu mudrcové od Marie dozvěděli. Shoda s vyprávěním pastýřů o zjevení anděla přímo bila do očí. Kněží, kteří věřili snům a kouzlům, nemohli tak ohromující paralely pominout. Právě naopak, mudrci se pustili do ještě podrobnějšího vyšetřování. Vyslýchali obyvatele Betléma a pátrali po rozporech a protimluvech, po čemkoliv, co by mohlo vrhnout stín pochyb na úžasný příběh. Nakonec však dospěli k závěru, že svědectví nebyla smyšlená a že dezinformace, kterými krmili Heroda, aby destabilizovali jeho vládu, se nějakým nevysvětlitelným zázrakem ukázaly pravdivými.

Tuto interpretaci vánočního příběhu jsem slyšel poprvé ve škole, která připravuje vyzvědače.“ Ka– gana se na okamžik zmocnila nostalgie. Tehdy mu bylo osmnáct… Uplynulo už čtrnáct let, pomyslel si smutně.

Dnes je ze mě stařec.

„Jeden z mých spolužáků tehdy prohlásil, že podle jeho názoru se samotní mudrci s největší pravděpodobností stali obětí dezinformace.“

„Jak to myslíte?“ nechápal Cole.

„Jejich nečekaný příchod do Jeruzaléma by jistě neunikl pozornosti, stejně jako Herodova zuřivá reakce na zprávy o hvězdě a novorozeném králi, a lidé by si o nich povídali. Herodes byl velmi neoblíbený vladař a vzpoury se obával oprávněně. Možná nějaký vy– zvědač rebelů působící u dvora zjistil, že král vyslal mudrce do Betléma pátrat po dítěti. Vzbouřenci se mohli domluvit s pastýři a s Marií, aby jim vyprávěli smyšlenku, jež by podpořila historku, kterou mudrci nakukali Herodovi. Takže mudrci oklamali krále, ale sami byli oklamáni spiklenci.“

„Oklamáni?“ zeptala se Meredith.

„Vzbouřenci nemohli vědět, že mudrcové jsou ve skutečnosti cizí špioni, kteří chtějí zlomit Herodovu vládu. Vylíčili jim smyšlený příběh v naději, že o něm budou referovat králi a podkopou tak jeho moc. Co když i pastýři a Marie patřili ke spiklencům? Co když sledovali stejný cíl jako mudrcové, ale ani jedna strana se nedovtípila, že stojí na jedné lodi?“

„Mně se z toho točí hlava,“ povzdechla si Meredith.

„Takový je svět špionáže. Jeden slavný americký vyzvědač – který mohl docela dobře pracovat pro Sovětský svaz – kdysi označil špionáž za divočinu zrcadel

„Já ale odmítám uvěřit, že si pastýři a Marie celou věc vymysleli.“

„Já také,“ souhlasil Kagan. „A pokud jde o mně, zbytek příběhu dokazuje, že mluvili pravdu.“

Dítě slabě vykřiklo.

Kagan ztuhl.

„Je neklidnější,“ poznamenala Meredith.

Kaganovy obavy zesílily. „Měl bych to vyprávění co nejrychleji dokončit.“

* * *

„Jsi si jistý, že stejný klíč pasuje ke všem dveřím?“ zeptal se Andrej.

„Samozřejmě,“ odpověděl Brody.

„Fajn, takže by to mělo jít celkem snadno. Vejdeš do domu a sehraješ udiveného, až vetřelce spatříš. Položíš mu přirozené otázky ohledně dítěte a pastí, které po domě rozestavil.“

„Jenže on pozná, že jsem nervózní,“ namítl Brody. „A začne mě podezírat, že pracuju pro vás.“

„Samozřejmě že tvou nervozitu pozná. Právě to je na celé situaci nejkrásnější. Zmlátil jsi svou ženu. Bojíš se, že tě opustí. Přijdeš ji prosit o odpuštění a najdeš v domě cizího chlapa. Kdo by nebyl nervózní?

V životě ho nenapadne, o co ve skutečnosti jde. Udělej prostě to, co jsme si nacvičili, a zítra ráno můžeš s rodinou rozbalovat vánoční dárky. Dnešní večer se stane jen špatnou vzpomínkou.“

„Modlím se k Bohu, abyste měl pravdu.“

Andrej mu povzbudivě stiskl paži.

„Zvládneš to. Věřím ti.“

Díval se, jak Brody nejistě kráčí padajícím sněhem k brance, a jakmile se vzdálil z doslechu, otočil se ke svým společníkům.

„Jakové, jen co Brody vejde do dveří, přeběhneš na levou stranu domu. Ty, Michaile, půjdeš vpravo. Vezmeš si jednu z těch kovových židlí, co o nich Brody mluvil, a postavíš ji pod okno ložnice. Brody má tvé sluchátko a mikrofon, takže my dva budeme udržovat spojení přes mobil, zatímco Jakov bude monitorovat vysílačku. Jakmile zjistíme, kde se nachází dítě a nastražené pasti, řeknu Brodymu veselé Vánoce. To bude signál pro vás. Vteřinu na to prostřelím okno obývacího pokoje a zaútočím.

Michaile, ty v té chvíli budeš stát na židli a skočíš oknem do ložnice. Pjotr kvůli způsobenému hluku neuslyší Jakova, který otočí klíčem v bočních dveřích a pronikne do domu. Zahájíme palbu současně ze tří stran. V nastalém zmatku nebude Pjotr vědět, kam dřív. Navíc mu bude stát v cestě vyděšená a křičící rodinka, která mu nedovolí přesně zamířit.

Když jsem zvedal mobilní telefon, který Pjotrovi vypadl, našel jsem i jeho náhradní zásobníky. Musel je mít ve stejné kapse. S tak omezeným počtem nábojů nemá proti nám žádnou šanci.“

„Chceš postupovat tak, aby Brody a jeho rodina neutrpěli žádné zranění?“ zajímal se Michail.

„Právě naopak. Nemůžeme si dovolit, aby vypovídali na policii. Musíme je všechny zlikvidovat. Pochopitelně až na to dítě. Nemůžeme zaútočit, dokud nebudeme s jistotou vědět, kde je.“

* * *

Měděný pach chůviny krve pronikal Kaganovi do chřípí. Díval se, jak Jakov prohrábl palcem okraj tlustého svazku bankovek v obálce, kterou mrtvé ženě odebral.

Andrej natáhl ruku.

„Co chceš?“ zeptal se Jakov.

„Naši klienti mohou chtít ty peníze na úplatek zpátky,“ vysvětlil Andrej. „Dej mi je.“

„A co když si o ně zapomenou říct?“

„V tom případě si pachan vyžádá svůj podíl.“

Ke Kaganovu překvapení nepromluvil Jakov, ale Viktor. „Furt jenom pachan, pachan,“ ušklíbl se vytáhlý, hubený nováček s dítětem v náručí.

Andrej ho okázale ignoroval. „Dej mi tu obálku, Jakové.“

Oslovený s povzdechem poslechl.

„Po odečtení pachanova podílu rozdělím zbytek peněz rovným dílem,“ slíbil Andrej.

„My na to dohlídneme.“ Viktor sevřel kopající dítě silněji.

Andrej se k němu otočil. „Jsi mezi námi nový, Viktore. Pořád se ještě učíš, jak to tady chodí, takže jsem ochoten učinit výjimku. Ale pouze jednu jedinou. Už nikdy se neopovaž zpochybňovat mé rozhodnutí.“

Viktorovi zaplály oči. „Jakov se do tebe taky obouval. Tak proč neseřveš i jeho?“

„Jakov že se do mě obouval? Nevšiml jsem si.“

Viktor se silou mocí ovládl. „No dobře. Ať je po tvém.“

„Vidíš? Už chápeš. Vždycky bude po mém.“

Dítě na Viktorových rukou zafňukalo. Ten zvuk – a hlavně bezmoc, kterou vyjadřoval – v Kaganovi něco zlomil.

„Předej balíček Michailovi,“ přikázal Andrej.

„Já ho zvládnu.“

„Nelíbíš se mu. Drž se plánu a podej dítě Michailovi, než se kvůli tobě rozpláče.“

Kagan pozorně sledoval, jak Andrej přistoupil k dítěti a zahleděl se na jeho obličejíček zkřivený nevolí. Rusovou tváří přelétl obláček emocí, pro něj tak nezvyklých, že se na zlomek vteřiny zarazil. Zatímco Viktor podával kopající miminko Michailovi, Andrej potřásl hlavou, jako kdyby se snažil zaplašit neznámé city. Zastrčil obálku s penězi do vnitřní kapsy lyžařské bundy a pak aktivoval mikrofon ukrytý pod permanentkou na zipu.

„Tady Melichar. Máme balíček. Odcházíme z obchodu. Dvě minuty.“

Viktor otevřel dveře koupelny a spolu s Jakovém vyhlédli do chodby, aby se přesvědčili, že je prázdná. Schovali zbraně a mávli na Michaila, který držel dítě, že může jít. Kagan s Andrejem zůstali jako poslední. Zastrčili pistole a zavřeli za sebou.

Podle plánu pověsil Kagan na kliku cedulku NERUŠIT.

V apartmánu pořád hrál televizor a postarší muž stále přesvědčoval dívenku, že je Santa Claus.

Sešli po točitém schodišti do haly a po koberci přešli kolem pultu, kde je před několika minutami přivítala recepční, kterou pak Michail zabil.

Viktor otevřel bezpečnostní dveře, které oddělovaly exkluzivní pokoje od zbytku hotelu. Skupinka s Michailem a dítětem uprostřed minula výtahy, otevřela požární východ a vyšla na ostře osvětlené betonové schodiště. Při sestupu si svlékli latexové rukavice a nasadili si zimní.

Do cvakotu kroků znělo dětské fňukání.

„Tady Melichar. Jedna minuta do příjezdu,“ ohlásil Andrej do mikrofonu.

O tři podlaží níž se ocitli v úrovni ulice. Chodbu hlídala bezpečnostní kamera. Sklopili hlavy a shlukli se k sobě ve formaci dva-jeden-dva. Zaclonili tak Michaila a kamera nemohla zachytit dítě v jeho náruči.

Skleněnými dveřmi postranního východu z hotelu viděl Kagan sněhové vločky snášející se kolem lamp pouličního osvětlení. Po chodníku kráčeli teple oblečení lidé. Za vozidly zaparkovanými podél obrubníku náhle zabrzdila tmavá dodávka.

To přece nemůžu udělat, táhlo Kaganovi hlavou.

Toho odpoledne dlouho klečel v nedaleké katedrále před jesličkami a snažil se sám sebe přesvědčit, že jeho nadřízení mají naprostou pravdu, když tvrdí, že nejdůležitější jsou nevinné životy, které zachránil. „Stáhněte mě z akce,“ žadonil poslední tři měsíce ve vzkazech, jež zanechával v mrtvých schránkách. Občas se mu podařilo uniknout Andrejovu dohledu a risknout telefonát. Ale pokaždé se našel nějaký důvod, proč musel setrvat a pokračovat v misi. Nadřízení naléhali, že musí vytrvat, že má neopakovatelnou šanci, že se už nikdy nikomu nepodaří proniknout do ruské mafie tak hluboko. Kdyby najednou zmizel, Rusům by došlo, že byl nasazený špicl, a další pokus o infiltraci agenta do samotného srdce jejich organizace by byl o to nebezpečnější.

„Tak zaranžujte mou smrt,“ prosil Kagan. „Když si Rusové budou myslet, že jsem mrtvý, ani je nenapadne podezřívat mě, že jsem byl krtek.“ Jenže nadřízení mluvili o nových informacích, o plastických trhavinách, o přenosných raketometech a biologických zbraních pašovaných přes přístavy ovládané oděskou mafií. A připomínali mu jeho povinnost chránit životy nevinných.

A celou dobu poslouchal pachanovy rozkazy. Zapaloval lidem domy, lámal jim ruce a nohy, škubal zuby a brutálně bil ženy.

Viktor s Jakovém vyšli z hotelu, rozhlédli se na obě strany a v hustém sněžení si prohlíželi nejbližší chodce. Pak pokývnutím naznačili Michailovi, že může vynést dítě. Andrej a Kagan ho následovali.

Kagan cítil chlad na tvářích, ale ještě větší mráz v žaludku.

Už toho bylo moc, pomyslel si. Tohle nemůže pokračovat.

Skupinka se protáhla mezi zasněženými auty zaparkovanými u chodníku. Ulici ozařovaly reflektory jedoucích vozidel. Viktor došel k dodávce první a otevřel posuvné dveře. Jakov se vyškrábal do kabiny. Michailovi s kořistí v rukou zbývaly dva kroky, Andrej s Kaganem šli těsně za ním.

Dítě se neklidně vrtělo..

Chtěl jsem udělat svět lepším, říkal si Kagan v duchu.

Dítě se rozplakalo. Michail ho teď držel jednou rukou, druhou se natáhl k loketní opěrce sedačky a chystal se nastoupit.

„Ne abys ho pustil,“ strachoval se Andrej.

Chtěl jsem bojovat proti lidem, jako byli ti, jichž se moji rodiče tolik let děsili, pomyslel si Kagan.

Když si Michail sedal vedle Jakova, dítě sebou divoce házelo.

A teď jsem stejný jako ti, proti nimž jsem chtěl bojovat.

Nechal Andreje nastoupit. A protože prostřední sedadlo již bylo obsazeno, musel se velitel skupiny natlačit dozadu.

Bil jsem lidi, mučil jsem je, zabíjel, pokračoval Kagan v samomluvě. Ale Bůh je mým svědkem, tohle neudělám.

Naklonil se do dodávky, jako kdyby se chtěl zachytit opěrky a nastoupit do kabiny. A pak s bušícím srdcem natáhl ruku a polekaně vykřikl.

„Co se tomu děcku stalo? Krvácí!“

„Cože?“ vyhrkl Michail. „Kde?“ Uvolnil sevření a vyplašeně si dítě prohlížel.

Kagan je popadl, uskočil od otevřených dveří, ucítil za sebou Viktora a začal se otáčet. Něco ho zachytilo za bundu, olejen na okamžik. Držel chlapečka oběma rukama a teď zvedl pravý loket, jeho otočka byla tak prudká, že když špička lokte narazila do Viktorova nosu, ozvalo se zapraskání drcených kostí. Kagan věděl, že síla nárazu vtlačila úlomky do dutiny lebeční, kde pronikly do mozku.

Rozběhl se ulicí a z otevřené dodávky se za ním nesly vzteklé výkřiky. Prosmýkl se mezi dvěma zaparkovanými automobily na chodník a křičel na chodce, ať se klidí z cesty. Jeho levá paže sebou náhle trhla a pak zůstala jako bez citu.

Zasáhla jej kulka. Tlumič potlačil prásknutí výstřelu a kolemjdoucí nechápali, proč se tříští sklo.

Další výstřely už nepadnou, zadoufal zoufale. Andrej nebude riskovat, že zbloudilá kulka zasáhne dítě.

Prodíral se zástupy vánočních chodců a ochromenou levou rukou si povolil zip parky. Otupělost se změnila v palčivou bolest. Představil si, jak Andrej, Michail a Jakov skáčou z dodávky, a schoval dítě pod bundu. Pak povytáhl zip, aby maličký neprochladl.

Věděl, že Andrej za ním okamžitě vyrazí. Jakov, možná s Michailovou pomocí, zvedne Viktorovu mrtvolu a naloží ji do dodávky dříve, než si kolemjdoucí uvědomí, co se stalo, a propukne panika. Potom se oba zabijáci zapojí do štvanice.

Ve sluchátku mu zaburácel Andrejův hlas.

„Co to mělo sakra znamenat, Pjotře?“

Kagan zrychlil tempo a pravým ramenem si razil cestu přeplněným chodníkem.

„Pjotře! Okamžitě ten balíček vrať!“ Kagan se neobtěžoval s odpovědí. Zhluboka oddechoval a běžel ke katedrále, která se tyčila na konci úzké ulice. Dítě se mu tisklo k břichu, teplé a překvapivě klidné.

Ochráním tě, slíbil mu tiše. Udělám vše, co bude v mých silách, aby se ti nic nestalo.

Vyhlížel policejní hlídkový vůz v pokušení požádat o pomoc, ale záhy si uvědomil, že než strážníkům vysvětlí situaci, Andrej a ostatní jej dohoní. Pak střelí jeho i policisty do hlavy a vezmou mu dítě.

Můžeš přivolat posily, řekl si v duchu. Se zoufalou touhou spojit se s nadřízenými sáhl tuhnoucí rukou do levé kapsy parky pro mobilní telefon. Srdce se mu sevřelo zklamáním, když zjistil, že kapsa je roztržená a že z ní vypadl nejen mobil, ale i náhradní zásobníky. Vzpomněl si, jak ho u dodávky cosi zatahalo za bundu. Jeden z Rusů se po něm vrhl, aby ho zadržel, a rozpáral mu kapsu.

Vždycky musíte mít připravený plán, pak záložní plán a potom ještě jeden pro všechny případy, vtloukal jim do hlavy instruktor v Rocky Mountain Industrial

Academy. Představujte si, co uděláte. Několikrát si to alespoň v mysli přehrajte, když nebudete mít možnost si své kroky nacvičit. A nikdy se do ničeho nepouštějte, dokud si nepromýšlíte všechny alternativy.

jenže Kagan se rozhodl zachránit dítě na místě, bez předchozí úvahy. I když odpoledne v katedrále před jesličkami prožíval duševní muka, ke konečnému rozhodnutí dospěl vteřinu před tím, než se naklonil do dodávky a řekl Michailovi, že dítě krvácí.

Horečně uvažoval, kterým směrem se vydat.

Před sebou spatřil vpravo od katedrály přeplněnou ulici. Stovky lidí jako by mířily za určitým cílem. Dítě pod par– kou jej zlehka koplo, jako kdyby ho vybízelo, aby splynul s proudem.

„Pjotře!“ zaburácel ve sluchátku Andrejův vzteklý hlas. „Našel jsem tvůj mobil. Jsi sám! Nemůžeš si přivolat pomoc! Vrať balíček!“

Kagan běžel dál a snažil se udržet rovnováhu na zledovatělé dlažbě. Ztěžka oddechoval a sykal bolestí, která vystřelovala ze zraněné paže. Zaslechl, jak jeden z chodců mluví o vánočním osvětlení a výzdobě na Canyon Road.

Dítě jej znovu koplo.

Andrej zuřivě klel. „Přísahám, Pjotře, že to, co ti udělám, se ti nebude ani trochu líbit.“

Dítě zafňukalo.

„Hlavně neplač,“ zašeptal Kagan.

„Dělám, co můžu, abych ho uklidnila,“ hájila se Meredith.

„Já vím,“ odvětil Kagan vlídně.

Se ztuhlými svaly dál hleděl oknem na padající sníh. Ačkoliv mu ta myšlenka připadala potrhlá, nedokázal se zbavit podezření, že jej dítě nějakým způsobem varuje.

Že bych ztratil víc krve, než jsem si myslel? Že bych ztratil schopnost jasně uvažovat?

Dítě se ztišilo.

Napětí ve svalech nepovolilo.

„Závěr příběhu se pro Štědrý den moc nehodí,“ řekl Kagan a v naději, že udrží chlapcovu pozornost, dodal: „Některé partie by Cole označil za nechutné.“

„V tom případě je určitě chci slyšet,“ naléhal hoch.

Kagan si olízl rty. „Dobře, ale pak si nestěžuj, že jsem tě nevaroval.“

Nadechl se a pokračoval: „Mudrcové žasli nad tím, co jim Marie a pastýři vylíčili, a překvapivá podobnost s historkou, kterou si vyfabulovali pro Heroda, je přiměla k nečekanému rozhodnutí. Porušili základní pravidlo špionážního řemesla a prozradili svou misi. Přiznali Marii, že jsou vyzvědači z cizí země, kteří předstírají, že pracují pro Heroda.

‚Chtěli jsme, aby zuřivě hledal neexistujícího novorozeného krále Židů/ vysvětlovali. ‚Nyní jsme však zjistili, že příběh, který jsme si vymysleli, je pravdivý. A vy zde nemůžete zůstat. Herodes se brzy začne divit, proč se mu neozýváme. Jestli se o vašem dítěti dozví z jiného zdroje, pošle sem své vojáky a ti vás všechny pozabíjejí.‘

Následující události dokazují, že Marie a pastýři nebyli součástí spiknutí. Kdyby patřili ke vzbouřencům, pochopili by, že mudrcové stojí na jejich straně. Přiznali by, že jsou povstalci, a snažili by se s mudrci spojit síly, aby oslabili Heroda.

Ale nic takového se nestalo. Místo toho se obě skupiny rozdělily a daly se na útěk. Mudrci se vydali jinou cestou domů na východ a udělali ze sebe návnadu, kdežto Josef vzal Marii a Ježíše a prchal s nimi na jih do Egypta. Tvrdil, že se mu ve snu opět zjevil anděl a naléhal na něj, ať spolu s rodinou uteče. Špion by prohlásil, že ten sen posloužil jako krycí historka, jejímž účelem bylo ochránit mudrce, kdyby Herodovi pochopi Josefa chytili a vyslýchali. Mohl tím nepřátele zmást, protože, jak už jsem se zmínil, v domě Davidově, k němuž Josef náležel, lidé tradičně věřili snům a řídili se podle nich. Ze stejného důvodu mudrci tvrdili, že oni zažili sen, který je nutil k návratu domů. Při výslechu by se mohli hájit tím, že Heroda nezradili, že pouze poslechli diktát své víry podobný tomu, který je donutil následovat hvězdu.

Zůstává sporným, zdali by Herodes jejich tvrzení uvěřil. Důležité je, že měli záložní plán.

Matouš ve svém evangeliu zaznamenal, že Josef s Marií a Ježíšem uprchli v noci. Právě k tomu by je mudrci vybídli a současně by je naučili, jak v poušti za tmy neztratit orientaci a nesejít ze správného směru. Oni sami pak na tomto místě mizí, jak se sluší na správné špiony. Muž, který mi tuto verzi vánočního příběhu vyprávěl, věřil, že mudrcové se nakonec k Josefovi a jeho rodině v Egyptě připojili a že naučili Ježíše všechny triky svého řemesla, například jak poznat, že ho někdo sleduje, jak získávat informátory a spolupracovníky – evangelia je nazývají apoštolově – a jak odhalit dvojité agenty.

Poslední část mě utvrzuje v přesvědčení, že Ježíš věděl, že ho Jidáš zradí. Je dokonce možné, že mu přikázal, aby ho zradil – chtěl, aby se naplnilo proroctví. Svět špionáže je velmi komplikovaný. Ale to už bychom se od vánočního příběhu dostali k velikonočnímu.“

Cole prokázal, že vyprávění pozorně sledoval. „Mluvil jste o své teorii, proč Josef nebyl s Marií, když s ní mudrci mluvili.“

„Ano. Když uvážíme jeho obrovskou odpovědnost, Josef se z manžela a otce stal spíše tělesným strážcem. Zatímco mudrcové mluvili s Marií, pohyboval se venku na ulici a hlídal, jestli se neblíží Herodovi vojáci. V následujících měsících a letech pak s rodinou trávil stále méně času, protože zajišťoval bezpečnostní opatření na jejich ochranu. Podobně jako mudrcové, i on se záhy z evangelií úplně vytrácí, jak by také kvalifikovaný agent měl. Nikde v evangeliích není přímo citován. Vznáší se neviditelný kdesi v pozadí.“

„Mluvil jste o nechutných partiích, ale zatím jsem nic takového neslyšel,“ namítl Cole.

„Máš pravdu. Je jich několik a všechny se týkají Heroda. Zklamal mudrce v tom, že se nezačal honit za přízraky, neposílal na základě smyšlených hlášení své vojáky z jednoho konce země na druhý a rozhodně se nechoval tak nevypočitatelné, aby to destabilizovalo Izrael. Místo toho udělal něco tak hrozného, že si to nikdo neuměl představit ani v tom nejhorším snu, i kdyby vzal v úvahu předchozí strašlivé zločiny, jichž se král dopustil.

Když si Herodes uvědomil, že ho mudrcové podvedli, v šíleném vzteku vyslal své vojáky do Betléma a okolních vesnic a dal jim neuvěřitelně krutý rozkaz, který se vojáci neodvážili nesplnit. Přikázal jim, aby zabili každého chlapečka mladšího dvou let. Nemohl totiž s jistotou vědět, kdy přesně se nový král narodil. Věřil, že když zvolí široké rozmezí dvou roků, hrozbu zažehná.“

„Všechny chlapce mladší než dva roky?“ vyhrkl Cole v šoku, avšak současně se zdálo, že jej vyprávění fascinuje. „Něco jsem o tom slyšel, ale nikdy jsem si neuvědomil… Kolik dětí nechal zabít?“

„Odhadl bych to na stovku obětí. Tradice uvádí mnohem větší počet, ale v Betlémě a okolí nežilo v té době tolik rodin, aby měly tisíce dětí. Uznávám však, že masová vražda stovky dětí musela zapůsobit stejně, jako kdyby jich zahynuly tisíce. Ta událost měla na region katastrofální dopad.

Jestli se tehdy skutečně připravovala revoluce, ten strašlivý masakr její vůdce natolik zdrtil, že se neodvážili proti Herodovi povstat. Jak může někdo bojovat proti šílenci, který si ve své závěti vymínil, že na jeho pohřbu bude několika stovkám mužů podříznuto hrdlo? Vydal ten rozkaz proto, aby jeho smrt doprovázely slzy. Bylo mu jedno, že ty slzy nebudou prolity pro něj, ale pro povražděné chudáky. Záleželo mu jen na tom, aby jeho poddaní projevili žal.

Takže z jistého hlediska mudrcům jejich plán katastrofálně nevyšel. Doufali, že podryjí Herodovu vládu, a místo toho způsobili masakr. Ovšem z jiného úhlu pohledu přinesla masová vražda nezamýšlený pozitivní efekt. Tím, že nechal pozabíjet všechny chlapečky v Betlémě a okolí, Herodes zajistil, že Ježíšek zůstal jediným přeživším dítětem, jež se narodilo v místě a čase, v nichž se měl podle proroctví objevit král míru. Kardinální roli zde sehrálo sčítání lidu nařízené Římem. Nejen že přivedlo Marii s Josefem do Betléma, aby se naplnilo proroctví, ale také poskytlo písemný důkaz, že se Ježíš narodil právě tam.

Pokud se týká Heroda… Po masakru dětí onemocněl záhadnou chorobou. Očití svědkové hlásili, že král cítí, jak ho spaluje oheň. Zmítal se v křečích a nohy mu otekly, jak se v nich městnala voda. V žaludku se mu udělaly vředy. Jeho penis hnil a líhli se v něm červi.“

„Červi v… Fíha, to je fakt nechutné,“ prohlásil Cole.

„Varoval jsem tě. Historické záznamy uvádějí, že král rychle a trhaně dýchal a z úst mu vycházel strašlivý puch. Jeho agónie trvala dlouho, což mě, přiznávám, naplňuje uspokojením. Když konečně zemřel, muži odpovědní za organizaci pohřbu odmítli splnit jeho poslední vůli, takže nikdo nezemřel, když Heroda pochovali.“

„Na co vlastně zemřel?“ zajímal se chlapec.

„Podle jedné teorie na chronické onemocnění ledvin. Jiní odborníci tvrdí, že šlo o prudkou formu rakoviny kůže. Já osobně jsem přesvědčen, že jej postihla takzvaná nemoc požírající maso. V podstatě jej strávily jeho tělesné bakterie. Neumím si představit člověka, který by si takový konec zasloužil víc. Sežralo jej jeho vlastní zlo.

Zajímalo by mě však, jak k té chorobě přišel. Měl prostě smůlu? Zasáhla Boží vůle? Nebo Heroda otrávil nějaký špion, například tím, že se ho dotkl kouskem látky napuštěné jedem? To se nikdy nedozvíme. Když špionážní mise dopadne úspěšně, nikdo si neuvědomí, o co ve skutečnosti šlo. Ale představa, že byl na Heroda spáchán atentát tím, čemu se dnes říká biologická zbraň, se mi velmi zamlouvá.“

Kagan se odmlčel.

„Takže tak zní špionážní verze Vánoc.“

Dítě se náhle rozplakalo.

V jednu chvíli leželo úplně tiše, a vzápětí se rozkřičelo, jako kdyby na ně dolehla všechna bolest a hrůza světa. A tentokrát si Kagan byl absolutně jistý.

„Už to začíná,“ vydechl.

ČÁST ČTVRTÁ

DÍTĚ MÍRU

Cole, vlez si za televizní skříňku! A vy, Mere– dith, odneste dítě do prádelny!“

Dětský křik neustával. Kagan sklouzl z koženého křesla a sevřel pistoli oběma rukama, nedbaje bolesti ve zraněné paži. Ačkoliv si uvědomoval absurditu té představy, instinkty mu napovídaly, že dítě mu chce něco sdělit, že křičí, aby ho varovalo. Nepřežil by tak dlouho, kdyby na své instinkty nespoléhal, a právě teď bimbaly jako poplašné zvony.

Andrej zaútočí zepředu, připomněl si. Pokusí se odvést mou pozornost a ostatní mě napadnou ze stran. Jeho obvyklá metoda. Stejnou použil v hotelu. Ví, že budu něco podobného očekávat, ale v tomto prostředí je to ta nejlepší taktika.

Nicméně když hleděl do husté chumelenice a k sotva rozeznatelnému kojotímu plotu, neviděl, že by se k domku někdo blížil.

Třeba si to jenom představuju, pomyslel si. Možná tady vůbec nejsou.

Bylo mu však jasné, že pokud dům pozorují, jistě teď slyší dítě. Křičelo tak hlasitě, že Kaganovi zaléhalo v uších.

Neuslyším, že nepřátelé pronikají dovnitř.

Jekot skončil tak náhle, jako začal.

Kagan zaslechl škrabavý zvuk. Způsobila ho Mere– dith, která zoufale táhla proutěný koš do stínů prádelny, kde se pokusí ukrýt dítě za pračku a sušičku.

Dům nepřirozeně ztichl.

Asi jsem podlehl nervozitě, říkal si Kagan, ačkoliv tomu sám nevěřil. To maličké pláče nejspíš proto, že potřebuje vyměnit plínku.

Vtom však zahlédl pohyb, jak se otevřela a zase zavřela branka a z chumelenice se vynořil člověk.

Pozvedl zbraň, reflexivně vyrovnal zátěž tlumiče a namířil. Copak si Andrej myslí, že ho skryje padající snílt? Mohl bych ho zastřelit. A potom by zbyli jenom…

V odlesku světla nad předními dveřmi odrážejícího se od sněhu však spatřil, že muž má na sobě světle šedý kabát, ne černou lyžařskou bundu, a na hlavě místo Andrejovy hlídačské čepice čepici se štítkem a klapkami na uši. Byl přibližně stejně vysoký jako Rus, ale hubený a chyběla mu Andrejova široká ramena. Když se přiblížil, Kagan rozeznal pod nosem knírek.

„Meredith?“

„Ano?“

„Pojďte honem do obýváku. Nosí váš manžel knír? Není to on?“

Zaslechl kroky na kamenných dlaždicích, jak přibíhala tmou. Ani teď jí nemusel připomínat, že se má přikrčit.

„Já…“ Vyhlédla z okna a zatajila dech. „Ano. Je to Ted.“

Přední dveře se nacházely vpravo od okna. Kagan se přesunul doleva a držel se pořád v hlubokém stínu. Přiblížil se těsně k oknu a vyhlédl před dům. Neviděl samozřejmě celou čelní stěnu, ale dost na to, aby se odhodlal k riskantnímu manévru.

Uhel, pod kterým Ted směřoval k domku, by jej dovedl k postranním dveřím. Kagan si nepřál, aby jimi vstoupil, protože tím směrem nevedla žádná okna a on neměl možnost zjistit, zda se tam někdo neskrývá, připravený vtrhnout za Tedem dovnitř.

„Meredith, otevřete prosím přední dveře a řekněte mu, ať jde dál.“

Zadívala se na něj a Kagan i v temnotě viděl, jak má oteklou tvář a napuchlé rty.

„Už vás neuhodí. Slibuju.“

Meredith přikývla a přestala váhat. Otočila kolečkem zámku a otevřela dveře. Dopadly na ni paprsky vnějšího světla a do pokoje zavanul ledový chlad.

„Pojď dovnitř, Tede,“ zavolala. „Tudy.“

„Meredith?“ Hlas zněl nejistě, možná doznívajícím účinkem alkoholu. „Co je to tady za otisky? Sníh je skoro zavál, ale vypadají, že vedou k domu. Přišel někdo, když jsem byl pryč?“

„Pojď dovnitř,“ vyzvala ho Meredith pevně.

„A před okamžikem se mi zdálo, že slyším plakat dítě.“

„Tede, pro boha svátého, je zima. Pojď sem, ať můžu zavřít.“

Brody zamířil ke dveřím.

„Meredith, na kolenou tě prosím, odpusť mi, že jsem tě uhodil,“ žadonil. „Byla to ta nejhorší věc, kterou jsem mohl v životě provést. Udělám cokoliv, abych svou chybu napravil. Nedokážu ani vyslovit, jak je mi to líto.“

Do pokoje padal sníh.

Ted vešel; předcházel ho stín vržený vánočním osvětlením nade dveřmi. „Komu patří ty stopy venku?“

Meredith za ním rychle zabouchla a zamkla dveře.

Kagan Tedovi podrazil nohy, srazil ho břichem dolů na podlahu a přitiskl mu pistoli k zátylku. „Složte ruce za krkem,“ sykl důrazně.

„Co to má znamenat? To je zbraň?“

„Dejte si ruce za hlavu a propleťte prsty.“

„Kdo sakra…“

Kagan sevřel hrst Tedových vlasů a ťukl mu obličejem o kamennou podlahu.

„Auuu!“

„Dělejte, co vám říkám. Meredith, vy se dívejte oknem před dům.“

Žena zaujala jeho místo na křesle.

Ted rozklepaný strachem poslechl rozkaz – spojil ruce za krkem a propletl prsty. Z úst mu byla slabě cítit whisky, ale neblekotal jako opilý a Kagan usoudil, že v posledních hodinách žádný alkohol nepil.

„Co se tady ke všem čertům děje?“

„Dávejte pozor, co mi odpovíte,“ přikázal Kagan. „Je tam venku někdo?“

„Jak to myslíte, kdo by…“

Kagan mu udeřil čelem o podlahu, tentokrát silněji.

„Hej! To bolí!“

„O to mi právě jde, Tede. Kdo je venku?“

„Pro smilování boží, je Štědrý večer. Venku je spousta lidí.“

„V uličce?“

„Ne, na Canyon Road.“

„Já se vás ptal na uličku.“

„Je opuštěná. Tak daleko od Canyon Road už není žádná výzdoba. Proč by sem někdo chodil? A kdo sakra jste?“

„Nehýbejte se.“

Kagan s pistolí přitisknutou na Tedův zátylek nedbal bolesti a zraněnou levou rukou zajatce prohledal. Začal u pravého kotníku, postupoval přes nohu vzhůru a prohmatal mu boky a rozkrok.

„Nechte toho!“ ohradil se Brody.

Kagan ho ignoroval. Zkontroloval levou nohu a zbytek těla. Nenašel žádnou zbraň. Nahmatal peněženku, ale hledal něco jiného.

„Kde máte mobilní telefon?“ Kdyby získal mobil, mohl by si přivolat pomoc. „Odcházel jste odsud se dvěma. Se svým a Meredithiným.“

„Jak to víte? A co je vám vlastně do toho?“

„Kde jsou?“

„Ukradli mi je.“

„Cože?“

„Na Canyon Road,“ odpověděl Ted. „Někdo do mě v davu narazil a hned šel dál, ani se neomluvil. Teprve po chvíli mi došlo, že mám kabát nějak lehčí. Prohledal jsem si kapsy a oba mobily zmizely.“

„Někdo vám sebral dva mobilní telefony a nechal vám peněženku?“

„Telefony jsem měl v kabátu, kam se k nim zloděj snadno dostal, kdežto peněženku nosím v zadní kapse kalhot. Meredith, co je to za chlapa? Jak se dostal do domu?“

„Držte zobák, dokud se nerozhodnu, jestli vám můžu věřit, nebo ne,“ okřikl ho Kagan.

„Proč byste mi neměl věřit? Nevím, kdo jste, kámo, ale tohle je mezi mnou a mou ženou, jasné?“

Instinkty Kaganovi napovídaly, ať nechá Teda mluvit, protože by náhodou mohl říct něco užitečného.

Brody se prosebně zadíval na manželku.

„Přísahám, Meredith, že jsem v životě ničeho víc nelitoval. Nevím, co ten chlap chce, ale společně se s ním dokážeme vypořádat. Nic ale nevyřešíme, pokud mi neodpustíš. Když jsem odešel z domu, chodil jsem nazdařbůh ulicemi. Cítil jsem se tak mizerně, že bych na Canyon Road skočil pod náklaďák, kdyby ulice nebyla pro auta uzavřená.“

„Můžete se zvednout na všechny čtyři,“ řekl mu Kagan.

„Všichni se bavili, poslouchali koledy a prohlíželi si vánoční osvětlení, jenom já se chtěl zabít.“ Tedův hlas zněl napjatě, když se rozhlížel po ztemnělém obývacím pokoji. „Nevím, proč jsem si toho všiml, ale na jedné staré cihlové budově visel domovní znak s nápisem Přátelé. Připadlo mi to jako znamení…“

„Klekněte si,“ přerušil ho Kagan, „a strčte ruce do kapes kabátu.“

Ted poslechl. Posunul kolena, uvolnil zpod nich cípy kabátu a nejistě vsunul ruce do kapes. A celou dobu mluvil.

„Jen pomysli, Meredith. Jediná noc v roce, kdy jsem rozhodně potřeboval přítele, aby mě podržel, a uvidím takový nápis.“

Kagan se držel v zadní části obývacího pokoje stranou od okna. „Můžete vstát.“

Ted se ve tmě neohrabaně postavil a kvůli rukám v kapsách kabátu málem ztratil rovnováhu. Nervozita mu zřejmě nedovolila zmlknout.

„Vešel jsem do toho domu. Uvnitř seděli lidé na lavicích rozmístěných podél bočních stěn velké místnosti. Všichni mlčeli a měli sklopené hlavy. Nechápal jsem, dokud jsem si nevšiml plakety na zdi. Stálo na ní Křesťanská společnost přátel.“

Brody se odmlčel a znovu se rozhlédl po obývacím pokoji.

„Byli to kvakeři, Meredith. Vzpomněl jsem si, že jsem nedávno četl v novinách, že mají modlitebnu na Canyon Road. Ti lidé se sklopenými hlavami se modlili. Posadil jsem se na lavici a uvědomil jsem si, že už uplynuly roky, co jsem se naposled modlil. Už jsem skoro zapomněl, jak se to dělá, a Bůh je mi svědkem, že se mám hodně za co modlit. Za tebe. Za syna. Za to, abych našel sílu přestat pít.“

Ted se neustále rozhlížel po místnosti. Kagan by nedokázal říct, co konkrétně mu vadí, ale jeho chování jej ještě více zneklidnilo.

„Po chvíli zvedli hlavu a začali rozmlouvat mezi se– bou. Měli tak klidné hlasy! A jejich obličeje jako by zářily Dívali se na mě, jako bych byl ta nejvítanější návštěva, a jeden z nich mi přinesl šálek kávy. Nevy– zvídali, ale věděl jsem, že chápou bolest, kterou jsem cítil.

Seděl jsem tam několik hodin, Meredith, a čekal jsem, až vystřízlivím natolik, že se budu moci vrátit domů. Pořád jsem si kladl otázku, kam se můj život ubírá a jak ubližuju tobě a Colemu a… Cole? Kde jsi, chlapče? Jsi v pořádku?“

„Tady,“ ozval se hochův tlumený hlas z rohu obývacího pokoje.

„Za televizní skříňkou? Co tam proboha děláš?“

„Schovávám se.“

„Před čím? Ublížil ti ten chlap? Jestli ano…“

„Ne,“ přerušila ho Meredith vehementně. „Nic nám neudělal.“

„Tak mi někdo konečně řekněte, co se tady děje.“

„Sledovali mě tři muži,“ vysvětlil Kagan.

„Sledovali vás? O čem to mluvíte?“

„Sklapněte a poslouchejte. Jsou vysocí. Urostlí. Kolem čtyřicítky. Vypadají jako ostří hoši. Jeden z nich má obličej jakoby vytesaný ze starého dřeva. Husté obočí. Jizva na levé tváři. Silná brada. Víte jistě, že jste venku nikoho takového neviděl?“

„Říkám vám, že ulička je prázdná. Co jsem opustil dav na Canyon Road, nepotkal jsem živou duši. Hele, nemohl byste odložit tu pistoli? Znervózňuje mě.“

„Tak to má být. Držte ruce v kapsách.“

„Je tu tma. Nevidím vám do tváře. Rozsviť, Meredith.“

„Ne,“ odsekl Kagan stroze.

„Sledovali vás tři muži? Co po vás chtějí?“ Ted zmlkl, jako kdyby o něčem přemýšlel. „Vím určitě, že jsem slyšel plakat malé děcko. Kde je?“

Ustoupil hlouběji do obývacího pokoje a nahlédl do chodby, nejdřív vlevo, pak vpravo. „Proč tady leží na zemi ty vytahané šuplíky?“

Kagan ho následoval, a když Brody došel do kuchyně a natáhl se po vypínači, zadržel mu ruku.

Ted se znovu ozval, tentokrát hlasitěji. „Proč vaříte tu…“

„Vraťte se!“ Kagan dostrkal zajatce do obývacího pokoje.

Něco jej vážně znepokojovalo. Týkalo se to toho, co našel – nebo spíš nenašel –, když Teda prohledával. Žádná zbraň. Žádné překvapení. Peněženka, ale mobilní telefony nikde. Celkem přijatelné vysvětlení – mobily se kradou pořád. O Vánocích mívají kapsáři nejbohatší žně. Všude plno lidí, zmatek. Věci ve vnějších kapsách lze snadno odcizit v porovnání s peněženkou vzadu v kalhotách.

Ale zneklidňovalo jej něco jiného. Pochyby se nejasně vynořovaly v koutku mysli a on je nedokázal uchopit.

Něco tady chybělo.

Předmět, který nosí každý muž v kapse kalhot.

„Tede, kde máte klíče?“

„Cože?“

„Když jsem vás prohledával, nenašel jsem u vás klíče. Jak jste se chtěl dostat do domu?“

„Klíče? Neuvědomil jsem si…“ Znovu se odmlčel, jako by vzpomínal. „Myslím, že jsem byl tak opilý, že jsem je zapomněl doma.“

„Ne,“ namítla Meredith. „Měl jsi je v kapse. Chtěl sis vzít auto a já jsem tě přemlouvala, abys nikam nejezdil, že jsi na řízení příliš opilý. Tehdy jsi mě udeřil. Řekla jsem ti, že Canyon Road je uzavřená pro dopravu, a tys mě praštil podruhé. Ale počítám, že ti to nakonec došlo, protože jsi odešel pěšky, auto jsi nechal tady.“

„Už jsem ti řekl, že je mi to moc líto, Meredith. Budu to opakovat tak často, jak bude třeba. Nedokázal jsem jasně uvažovat. Mělas pravdu, když jsi mě přemlouvala, abych nesedal za volant. Už nikdy nevezmu sklenku do ruky a přísahám před Bohem, že tě už nikdy neuhodím.“

„Přestaňte to zamlouvat,“ napomenul ho Kagan. „Kde jsou ty klíče?“

Ted se potřetí odmlčel. „Určitě mi je ukradl ten kapsář a já jsem si toho v opilosti nevšiml.“

„Chcete mi namluvit, že se zloději podařilo vzít vám dva mobilní telefony a klíče, a přitom vám nechal peněženku?“

„Klíče jsem měl v kapse s těmi telefony. Ano, už si vzpomínám. Nemohlo být těžké mi je sebrat.“ Ted se odmlčel počtvrté a pak promluvil nepřirozeně hlasitě. „Vím, že jsem slyšel dětský pláč.“

„Proč mluvíte tak nahlas?“

Brody naklonil hlavu na stranu.

„Zdálo se mi, že vycházel… z kuchyně? Ne… Z prádelny.“

„Proč se v řeči pořád zastavujete?“

„Netuším, o čem mluvíte. Chci se prostě dozvědět, co se tady děje.“

„Mám z vás špatný pocit, Tede.“

„To děcko je v prádelně.“

„Velmi špatný pocit. Ti muži venku… Vy jste mě obelhal, že?“

„Proč bych vás měl…“

„Slíbili vám, že vás propustí i s manželkou a synem, že vám neublíží, když jim pomůžete?“

„Říkám vám, že tam nikdo není,“ protestoval Brody. Náhle roztřesený hlas posílil Kaganovo podezření.

Meredith se otočila od okna. „Pro boha svátého, Tede, lhal jsi nám?“

„Samozřejmě že ne.“

„Jsou tam? Pomáháš jim?“

„Nikomu nepomáhám,“ ohradil se Brody – až příliš rychle.

„Zpátky na kolena!“ rozkázal Kagan.

„Na kolena?“

„Pořád se odmlčujete, když mluvíte. Posloucháte někoho? Proč jste si nesundal tu čepici?“

Kagan podkopl Brodymu nohy a srazil ho do kleku, pak mu strhl čepici s klapkami. Prohledal pravé ucho, ale nic neobjevil.

„Přestaňte!“ Ted uhýbal a odvracel se.

Kagan ho popadl za levé ucho, natočil ho k sobě – a srdce mu vynechalo, když spatřil malou fazolku strčenou do zvukovodu.

Se zatajeným dechem sluchátko vytáhl. „Kde je mikrofon?“

„Jaký mikrofon?“

Kagan ho udeřil pažbou pistole ze strany do čela. „Ty blbče jeden pitoměj, dej mi ten zatracenej mikrofon!“

Brody zasténal a zvedl ruku k hlavě.

„Ten mikrofon!“ Kagan ho znovu praštil. „Kde je?“

„Mám ho pod límcem kabátu.“

Kagan mikrofon rychle nahmatal a uvolnil.

„Víte, kam jít, Meredith. Pospěšte si. Cole, tvůj otec jim prozradil, že se skrýváš za televizní skříňkou. Musíš si najít jiný úkryt.“

„Slíbili, že nám neublíží!“ protestoval Ted zvýšeným hlasem. „Svého syna bych nikdy nevystavil nebezpečí!“

„Právě to jste ale udělal!“

„Ne! Nezáleží mi na ničem jiném než na ochraně rodiny. Meredith, já jsem se opravdu snažil vám pomoct! Tobě a Coleovi. Pochop to, prosím tě!“

„Mlčte a dobře mě poslouchejte!“ okřikl ho Kagan. „Komu chcete věřit? Své ženě a synovi, kteří mi důvěřují, nebo těm třem zabijákům, kteří jsou schopní všeho, jenom aby se zmocnili toho dítěte? Zaručuju vám, že nás bez váhání postřílejí, jestli k tomu budou mít možnost. Ti za sebou nikdy svědky nenechávají.“

„Chtěl jsem jenom…“

„Pro smilování boží, zavřete už konečně zobák a pomozte své rodině!“

* * *

Kagan přikrčený v obývacím pokoji slyšel, jak Meredith spěchá do prádelny za ukrytým dítětem.

Netušil, jakou novou skrýš si vybral Cole, a neodvažoval se ptát – věděl, že ho Andrej poslouchá přes mikrofon, který vytáhl Brodymu zpod límce kabátu. Chvíli bojoval s pokušením hodit elektronické zařízení na zem a rozdrtit ho podpatkem, ale pak si uvědomil, že se mu může hodit.

Vsunul si sluchátko do levého ucha a promluvil do mikrofonu: „Andreji?“

„Je mi líto, kamaráde.“ Hlas zněl zahořkle. „Varoval jsem tě, jak to skončí.“

Kagan instinktivně směřoval svá slova k přednímu oknu.

„V domě je několik počítačů. Přivolal jsem si e-mailem pomoc. Policie už je na cestě.“

„Kdepak, Pjotře. Než jsem svého neschopného pomocníka vyslal do akce, vyptal jsem se ho na spoustu věcí. Ty počítače jsou zajištěny heslem.“

„Jsou zajištěny heslem,“ zopakoval Kagan s pohledem upřeným na Brodyho.

Toho jako by úplně ochromily zmatek a nerozhodnost. Náhle šeptem vyhrkl: „Zařídím to!“ Po čtyřech přelezl obývací pokoj, přelezl zásuvky nastražené na konci chodby a zmizel ve své pracovně.

„Vrať balíček, a moje nabídka stále platí,“ řekl Andrejův kyselý hlas ve sluchátku. „Můžeš odejít.“

„Proč ti nevěřím?“ zeptal se Kagan do mikrofonu.

„Tak se zamysli nad tímhle. Tvůj bláznivý kousek zatáhl do průšvihu další lidi. Odpovědnost za všechno, co se stane rodině, která bydlí v tom domě, padá na tvou hlavu. Budeš mít na svědomí jejich smrt.“

Kagan se bezděčně ohlédl. Nejdřív k temnotě prádelny, kde Meredith chránila dítě, a pak k matné záři obrazovky počítačového monitoru v Tedově pracovně. Slyšel, jak prsty cvakají do klávesnice.

Kde je Cole? napadlo ho.

„Ale když mi vrátíš balíček,“ pokračoval Andrej, „nechám tu rodinu žít.“

„I když jsou svědci?“

„Viděl nás jenom ten muž. Ale jsem ochoten udělat výjimku a nezabít ho. Nezabiju ani jeho ženu a syna.

Než policie zorganizuje pátrání, necháme Santa Fé dávno za zády. Tím, že nechám rodinu přežít, moc neriskuju. Je to moje gesto vůči tobě, Pjotře, protože jsem si cenil tvého přátelství, ačkoliv ty jsi to moje zradil. Vrať mi balíček a přijmi trest. Zdá se, že přece jenom máš nějaké svědomí, takže tě může aspoň potěšit vědomí, že kvůli tobě nebudou trpět nevinní.“

„Je to dítě, Andreji, ne balíček. Když tě poslechnu, co se s ním stane?“

„Naši klienti si ho ponechají, aby přinutili Hasana vzdát se mírových plánů a vrátit se k profesi lékaře. Je to lepší než ho zabít a udělat z něj mučedníka. Ve svých projevech Hasan slibuje následovníkům, že bude neúnavně bojovat za trvalý mír. Přísahá, že své ovečky nikdy neopustí, a na jeho stranu se přidávají tisíce. Jestli skončí, jeho věrní budou tak zklamaní, že se jejich snahy zhroutí.

Mír v té oblasti stejně nikdy neměl sebemenší šanci, Pjotře. Hasanovi nepřátelé budou raději nastražovat bomby do aut a lákat izraelské vojáky do léčky.“

„A co ode dneška za rok? Za dva roky? Co se s tím dítětem stane potom?“

„Hasanovi a jeho ženě se občas povolí tajná návštěva. Má to na levé patě mateřské znaménko.“

„Ano, ve tvaru růže.“

„Znaménko potvrdí, že je to opravdu jejich. A aby se tomu nic nestalo, Hasan a jeho žena se neopováží obnovit snahu o nastolení míru.“

„Mluvíš o tom dítěti jako o věci, Andreji, ale ono je živý tvor. Lidská bytost. Chlapeček.“

„Ale Pjotře, ty přece dobře víš, že to jsou jenom objekty. Kdybys to měl na paměti, netrčel bys teď v průšvihu. Jak zní tvoje pravé jméno?“

Kagan otázku ignoroval a naléhavě položil vlastní.

„Hasanovi nepřátelé to dítě vychovají?“

„Ano, budou o něj pečovat, dokud nevyroste. Pak ho vycvičí na sebevražedného atentátníka.“

To prohlášení na Kagana zapůsobilo jako rána do hlavy a něco v něm otupělo. Teprve po chvíli si uvědomil, že Andrej o chlapečkovi nemluvil jako o věci.

„Jak zní tvoje pravé jméno?“ zopakoval Rus.

Vycvičí ho na sebevražedného atentátníka? Kaganovi se zvedal žaludek a nedokázal promluvit.

Z pracovny se připlížil Brody a Kagan začal klepat mikrofonem o stehno, aby Andrej neslyšel, co mu Ted řekne.

„Můžu ze svého počítače telefonovat, ale když jsem vytočil městskou policii, ozýval se obsazovací signál. Sníh určitě způsobil řadu dopravních nehod. Poslal jsem e-mail svým známým tady v Santa Fé a požádal jsem je, aby informovali policii a nechali sem poslat zásahovou jednotku.“

Kagan přikývl a snažil se působit optimisticky,přesto se neubránil pochmurným myšlenkám. Je Štědrý den. Pochybuju, že zrovna dnes v noci se lidé budou dívat, jestli jim nepřišel e-mail. Nebo ano, ale jejich telefonáty policejní linku ještě více zahltí. Kolik hodin potrvá, než se sem zásahová jednotka dostane?

V záři obrazovky z Tedovy pracovny se cítil jako terč na střelnici. „Ten monitor moc svítí,“ zašeptal. „Vypněte ho.“

Vzápětí přestal klepat mikrofonem o nohu a zvedl ho k ústům. „Moje skutečné jméno? Neobelhal jsem tě. Opravdu se jmenuju Pjotr. Nelhal jsem ti v mnoha věcech. Cenil jsem si našeho přátelství.“

„Pochopitelně. A příjmení?“ zeptal se Andrej.

„Víš, že to ti prozradit nemůžu. Musím chránit svou rodinu.“

„Svou rodinu?“ vyjel Rus rozhořčeně. „Chceš říct, že máš manželku, a nesvěřil ses mi s tím?“

„Ne! Jak bych mohl pracovat tak dlouho v utajení a mít manželku? Ale copak si neuvědomuješ, že bych taky chtěl mít ženu a děti jako ty? Nedošlo ti, že ti závidím? Matka a otec, to je celá moje rodina.“

Kagan ta slova vyhrkl s potlačovaným žalem. Jeho rodiče již byli mrtví, zemřeli jako oběti opilého řidiče, který před necelými dvěma roky čelně narazil do jejich auta. Potřeboval však v Andrejovi vyvolat pocit, že mluví s člověkem, ne s objektem, a živí rodiče mu poskytli přijatelný a lidsky pochopitelný důvod, proč neprozradit příjmení.

„Pracuješ pro americké bezpečnostní síly?“

„Ano.“

„Přiznáváš to. Konečně špetka pravdy.“

„Vzpomínáš si, Andreji, na den, kdy jsme spolu jeli k tomu obchodníkovi se zbraněmi v Marylandu pro náklad, který si pachan objednal? Přiměli jsme toho kšeftaře, aby nám jako bonus přidal ty dva glocky. A potom jsme strávili odpoledne na střelnici a soutěžili jsme, kdo z nás umí lépe mířit.“

„A můj glock bude zbraň, která tě zabije.“

„Poslouchej mě. Nevzpomínám si, že bych v posledních několika letech prožil hezčí odpoledne.“ Kagan se soustředil na dveře do kuchyně, připraven vystřelit, jakmile by se v nich někdo objevil. „Já opravdu jsem tvůj přítel, Andreji. To, že jsi mě pozval k sobě domů, jsem považoval za velkou čest. Možnost být s tvou ženou a dcerami jsem cítil jako vyznamenání. Je to rodina, kterou jsem já nikdy neměl. Vzpomínáš, jak jsem ti v Kolumbii zachránil život?“

„Na to bych na tvém místě nevsázel, Pjotře.“

Kagan se přesunul ke stínům v chodbě a napínal uši, zda nezaslechne zvuky předznamenávající útok.

„Ten drogový baron byl pořádně naštvaný, když mu došlo, že ta ponorka ze sovětské éry, kterou jsi mu prodal, se potopí už při prvním pokusu propašovat kokain do Spojených států pod vodou. Byl jsem to já, kdo v té parkovací garáži postřehl nastraženou past. Ty jsi šel úplně vpředu, přede mnou a dalšími muži. Mohl jsem tě tam nechat a utéct jako ostatní. Jenže já jsem tě odtamtud dostal, když se na tebe všichni vykašlali.“

„A já ti jako poděkování dopřeju okamžitou smrt.“

„Některé věci se nedají předstírat, Andreji, a naše přátelství patří mezi ně. Byl bys okamžitě vycítil, kdybych ho jenom hrál. Své nadřízené jsem neinformoval o žádné operaci, v níž jsi byl osobně zapojený. Nikdy jsem neudělal nic, čím bych tě ohrozil.“

„Jenom když jsi ukradl to dítě.“

Kaganovi neuniklo, že řekl dítě, ne balíček, a pocítil záchvěv naděje.

„Nikdo není bezohlednější a brutálnější než naši klienti,“ zdůraznil Rus. „Jestli nedodám, za co zaplatili, nepřestanou mě pronásledovat. A pachan po mně půjde jako po štvané zvěři. A ze všeho nejdřív si vybijí zlost na mé ženě a dcerách.“

„Existuje alternativa!“ Kagan se opatrně pohyboval od kuchyňských dveří k chodbě.

„Neumím si představit jaká.“

„Přejdi na mou stranu.“

„Na tvou stranu?“

„Pracuj pro nás.“

„To mám jako dezertovat?“ Jako by ta myšlenka Andreje urazila.

„Mysli si, že pořád trvá studená válka.“

„Mám přeběhnout k americké rozvědce? A tohle mi navrhuješ na frekvenci, na které poslouchají moji soudruzi? Takhle tě tví nadřízení naučili řemeslo?“

„Nemám jinou možnost, jak se s tebou domluvit! Poslechni mě, Andreji. Pracovat pro nás je lepší než unášet děti. Máš přece nějakou osobní mez, pod kterou neklesneš, protože bys musel sám sebe nenávidět, nebo snad ne? Copak jsi nikdy nepocítil stud nad tím, co jsi musel dělat? A co horšího, znechucení?“

Andrej mlčel.

„Já se tak cítím už dlouho,“ pokračoval Kagan. „Sám ze sebe znechucený.“

„Dělám, co je třeba, abych se uživil,“ odvětil Andrejův hlas ve sluchátku.

„Vydělávat na živobytí se přece dá i jinak. Tvoje žena nemá tušení, kolik lidí jsi musel zabít, abyste si mohli dovolit ten krásný dům na pláži. Tvoje dcery nevědí, kolik krve jsi prolil, aby se mohly vzdělávat v prestižní soukromé škole. Jak si myslíš, že by zareagovaly, kdyby se dozvěděly, čím ve skutečnosti jsi? Jednoho dne u vás zabuší na dveře vládní agenti. Nebo k vám přijde příslušník konkurenčního gangu a…“

„Drž hubu!“

„Kdysi jsi mi, Andreji, řekl, že si svůj život nemůžeme vybrat. Já ti teď ale nabízím možnost volby. Rozhodni se. Připoj se ke mně. Nebylo by krásné, kdybys někdy mohl manželce a dcerám říct, čím se živíš, a vědět, že je to úctyhodné zaměstnání? Moji nadřízení je přestěhují,“ řekl Kagan do mikrofonu. „Všichni dostanete novou totožnost, tvé ženě a dětem přidělí ochranku. Nebudeš se o ně muset bát.“

Kagan doufal, že mluví pravdu. Nemohl se ubránit vzpomínce na věčný strach, v němž navzdory všem slibům ministerstva zahraničí žili jeho rodiče i on sám.

„Můžeš pro změnu konat dobro a vydělávat poctivé peníze/’ naléhal Kagan. „Nebyl by to nádherný pocit, dát dítěti míru možnost naplnit jeho osud?“

„Naplnit jeho osud?“ zopakoval posměšně Andrej. „Mluvíš jako politik.“

„Když jsem před tebou dnes večer utíkal, zdálo se mi, že se to dítě snaží se mnou komunikovat, naznačit mi, kam zamířit, a varovat mě, když ses přiblížil.“

„To byly halucinace způsobené zraněním.“

„Jenže já věřím, že to dítě má opravdu svůj předurčený osud, Andreji. Jeho otec je úžasný. Moudrý a přesvědčivý vůdce, který místo nenávisti hlásá naději, a lidé mu věří. A teď si představ, že by jeho syn mohl být ještě schopnější, ještě více inspirující. Třeba je naším osudem zajistit, aby Hasanův syn mohl naplnit ten svůj. Proč se tedy nepostaráme, aby se dítě vrátilo k rodičům?“

„Ano, a klienti s pachanem vyrazí po naší stopě jako honicí psi. A naše smrt, stejně jako smrt mé rodiny, rozhodně nebude rychlá.“

„Ale to se nestane, když zaútočíme jako první. Můžeme je donutit litovat, že kdy jenom pomysleli na to, vychovat z toho chlapečka sebevražedného atentátníka. Co to muselo být za netvora, kterého tohle napadlo? Kde je jeho osobní mez, pod kterou neklesne? Ukažme jim, že jsme lepší než oni, Andreji. Ukažme jim, že jsme lidské bytosti.“

Kagan se odmlčel a otočil hlavu k bočnímu vchodu do kuchyně. Nezdálo se mi to? Opravdu jsem slyšel vsunout klíč do zámku?

Znovu začal klepat mikrofonem o nohu, aby Andrej neslyšel, co šeptá Tedovi.

„Na sporáku je hrnec s vroucí vodou. Postavte ho na mikrovlnku, a až řeknu teď, stiskněte tlačítko a zapněte troubu. Časovač je už nastavený.“

Kagan stál tak blízko, že i v temném šeru viděl, jak Brody zmateně nakrčil čelo.

„Nemám čas na vysvětlování, Tede. Prostě to udělejte. Pro Meredith a svého syna. Na vás teď závisí jejich životy.“

Brody zaváhal a pak ho překvapil, když přikývl.

„Jak chcete. Mám toho hodně co napravovat.“ Ted se přikrčil a odspěchal do kuchyně.

Kagan přestal ťukat mikrofonem o stehno a připíchl si jej ke košili. „Jsi tam ještě, Andreji? To sněžení ruší rádiové vlny. Teď jsem chvíli slyšel jenom šum.“

„Obávám se, že pro mě už je trochu pozdě hrát si na lidskou bytost, Pjotře,“ odpověděl Andrejův hlas. „Je to dítě někde v bezpečí?“

Kagan si znovu všiml, že Rus neřekl balíček, ale dítě. Doufal, že mu pronikl do svědomí.

„Ano, je bezpečně ukryto.“

„Myslím, že Ted měl pravdu, když se domníval, že je v prádelně. Veselé Vánoce.“

Poslední dvě slova Andrej vyřkl s nepřirozeným důrazem…

Dítě v prádelně se náhle rozkřičelo.

* * *

Kulky prorazily díry do předního okna a do obývacího pokoje se snesla záplava střepin.

Samotné výstřely slyšet nebyly, o to hlasitěji znělo řinčení skla a pleskání projektilů do zadní stěny místnosti. I tak však Kagan zaslechl, jak se tříští okno v ložnici.

Někdo pronikal do domu.

Přijdou ze tří stran.

„Teď, Tede! Teď!“ zařval. „Zapněte ji!“

Přes dětský nářek uslyšel vrčení mikrovlnné trouby. Ted se v hlubokém předklonu vřítil do obýváku a hned za ním zapraskaly slabé výboje. Kagan viděl obloukovým průchodem periodické zášlehy, jak se hliníková fólie prohnula a vysílala miniaturní blesky.

Dveře do kuchyně se rozletěly a dovnitř jimi skočila přikrčená postava, která divoce střílela na všechny strany. Kulky se zarývaly do zdí a nábytku, výstřely ovšem nebyly v tom zmatku slyšet.

Náhle zazněl hlasitý výbuch, doprovázený oslňujícím zábleskem. Zahřáté lepidlo v mikrovlnné troubě roztrhlo tubu a jiskry z alobalu zapálily vysoce hořlavé výpary.

Trouba vybuchla v plamenné kouli a Kagan viděl, že její dvířka letí jako raketa na střelce. Hrnec s vroucí vodou vyletěl ke stropu jako katapultovaný a na útočníka se snesla vařící sprcha.

Místnost naplnil kouř exploze. Hlasité výkřiky přiměly Kagana proběhnout průchodem do kuchyně. Na podlaze spatřil lidskou postavu, která se svíjela v agónii, a vpálil jí do hlavy dvě kulky. Útočníkem byl Jakov. V omezeném prostoru zněly výstřely z pistole opatřené tlumičem jako pleskání vzduchovky.

Kagan přibouchl dveře a zamkl je.

Kouř zhoustl. Skříňku zavěšenou nad místem, kde vybuchla mikrovlnka, olizovaly plameny.

„Jste v pořádku?“ křikl Ted z obývacího pokoje. Hlas zněl Kaganovi vzdáleně, protože mu po výbuchu zalehlo v uších.

„V kuchyni hoří!“ houkl v odpověď.

Jejich hlasy se začaly překrývat. „Někdo je v ložnici!“ hulákal Ted. „Slyšel jsem, jak tam něco spadlo!“

Kaganovi slzely v dráždivém dýmu oči. Přikrčil se vedle klenutého průchodu do obývacího pokoje, utřel si oči rukávem a namířil zbraň do chodby, která vedla na druhou stranu domu.

Jak požár za ním nabíral na síle a jeho světlo se odráželo od kouře, cítil se zranitelnější.

Kolem hlavy mu prolétl závan vzduchu.

Další.

A ještě jeden.

Kulky. Neviditelný tichý nepřítel na něj střílel z protějšího konce chodby. Tlumič zvuku zachytil i plameny šlehající při výstřelu z hlavně a Kagan nedokázal určit, kde přesně se střelec nachází.

V rychlém sledu vypálil dvě rány k ložnici.

„Tede! Brzo se ozve další exploze! Až ji uslyšíte, na nic nečekejte a utíkejte do kuchyně! Pokuste se uhasit ten požár!“

Brody neodpověděl.

„Tede!“ zařval Kagan.

„Slyší, co mi radíte! Počká si, až se rozběhnu! Ve světle ohně mě snadno uvidí a zastřelí mě!“

„Věřte mi a udělejte, co vám říkám!“

Jenže Brody znovu mlčel.

Jediný zvuk nyní představovalo praskání plamenů, které stravovaly kredenc.

Kagan s největším úsilím potlačoval kašel. Ucítil další závan, který mu prosvištěl kolem hlavy, a vyslal na konec chodby dvě kulky.

Současně tři střely roztříštily zbývající tabule v okně v obývacím pokoji. Někdo – s největší pravděpodobností Andrej – zůstal před domem a střílel.

Dítě naříkalo.

„Tede!“ křičel Kagan. „Meredith s dítětem se z prádelny nedostanou jinak než přes kuchyň! Musíte ten oheň uhasit, než uváznou v pasti!“

„Slíbil jsem, že udělám všechno, co budete chtít. Jenom mi řekněte kdy!“

„Připravte se!“

Kagan opakovaně mačkal spoušť. Mířil ke kamenné podlaze na konci chodby, k tlakovým nádobkám s holicí pěnou a lakem na vlasy, které tam rozmístil. Na pětadvacetimetrovou vzdálenost by představovaly nesnadný cíl i za denního světla. S požárem běsnícím za zády mu nezbývalo než střílet naslepo.

Předpokládal, že střelec zaslechl jeho rozhovor s Brodym a varován ustoupil do ložnice, aby se kryl. To by spolu s vybuchujícími spreji mělo Tedovi poskytnout dost času, aby se ve zdraví dostal do kuchyně. Kagan v to alespoň doufal.

Ještě jednou vystřelil a škubl sebou, když zaduněla ostrá rána. Nádobka vybuchla a na konci chodby se rozprskl ohňostroj úlomků kovu a gejzír stlačené kapaliny.

„Teď, Tede! Teď!“

Ale Brody byl v té chvíli již v pohybu a proběhl kolem něj do kuchyně. Zakopl o Jakovovu mrtvolu, zachytil se stolu, aby nespadl, a stočil se k dřezu. Svým pohybem rozvlnil dým a oheň na příborníku vedle dveří vzplál jasněji.

Dochází mi munice, uvědomil si Kagan.

Slyšel vodu tekoucí do výlevky a rachot napouštěného hrnce. Pak zasyčela pára, jak Ted chrstl vodu do plamenů.

Světlo požáru se ztlumilo.

Další napouštění vody, následované šplouchnutím a sykotem páry.

„Už to nehoří!“ hlásil Brody.

Houstnoucí stíny prozradily Kaganovi totéž.

Jakovova pistole, napadlo ho. Kdybych se k ní dostal…

Rozhodl se riskovat. Odvrátil pohled od konce chodby a stočil ho na mrtvolu u svých nohou.

Jenže předchozí jas plamenů mu oslnil zornice a ty se dosud nestihly přizpůsobit šeru, takže zbraň neviděl.

Kolem něho znovu proletěly kulky, které však mířily k zemi kamsi za něj. Kaganovi došlo, že požár před chvílí ozářil plechovky se sprejem, které rozmístil vedle kuchyňských dveří.

„Tede! Jděte ke dřezu!“

Jedna tlaková nádobka vybuchla s takovým třeskem, až se Kaganovi zdálo, že mu někdo přirazil vší silou dlaně na uši.

V agónii se pokoušel setřást šok. Namířil pistoli do chodby a v tom okamžiku spatřil, jak se z ložnice vyřítil střelec.

Ví, že mám posledních pár nábojů!

Pistolník měl Michailovu urostlou postavu. Kagan si uvědomil, že určitě vsunul do zbraně nový zásobník, protože střílel, jako kdyby měl k dispozici neomezené zásoby munice.

Michail věděl o zásuvkách umístěných na podlaze. Přeskakoval mezi nimi a vyhýbal se jim jako voják na překážkové dráze. Klikatý pohyb nedovolil Kaganovi zamířit, kdežto jeho protivník neustále pálil.

Kagan vystřelil jednou, podruhé – a uzávěr se zasekl v zadní krajní poloze, což znamenalo prázdný zásobník a zbraň k nepotřebě. Přesvědčený, že zemře, se bleskurychle překulil k Jakovovu tělu, které leželo vedle něho, a horečně hledal pistoli. Zraněná paže mu však tak ztuhla, že ho omezovala v pohybu.

Věděl, že nemá nejmenší šanci. Cítil spršku drobných úlomků, jak se nedaleko zaryla kulka do kamenných dlaždic.

Neustále šmátral po Jakovově zbrani, ale nemohl ji najít.

Michail náhle zakopl a dopadl obličejem na vytaženou zásuvku. Na jeho pádu se Kaganovi cosi nezdálo, neměl však čas lámat si s tím hlavu. S posledním vypětím sil hrábl do kapsy pro nůž a vytasil ho.

Háček na hřbetu střenky se zachytil o látku a otevřel ostří.

Vrhl se na nejasnou postavu ležící na podlaze. Michail zvedal pistoli. Kagan ho sekl nožem do zápěstí tak silně, že nepříteli vypadla zbraň z ruky. Ale když se po něm znovu ohnal, Michail ho zdravou rukou chytil za kotník a podrazil mu nohu.

Kagan ztěžka dopadl na zem a odkutálel se po rozbitém skle.

Podařilo se mu vstát ve stejném okamžiku, kdy se Michail vztyčil a skočil na něj. Oba měli zraněnou horní končetinu a klouzali po střepech, ale to jim nezabránilo pustit se do divoké rvačky. Kagan se snažil protivníka bodnout, zatímco Michail se mu pokoušel vytrhnout nůž. Kaganovi bušilo srdce tak prudce, že mu neumožňovalo přesné pohyby nezbytné pro chvaty a údery bojových umění.

Oba připomínali dravé šelmy, které na sebe dorážejí bez ohledu na bolest.

Michail byl těžší a dokázal svou váhu využít jako zbraň. Nezraněnou rukou sevřel soupeři pravé zápěstí a zkroutil mu paži držící nůž. Pak mu zaklesl zakrvácené předloktí kolem krku a začal ho zezadu škrtit. Kagan cítil vzrůstající tlak na hrtan.

Něco zapraskalo.

Andrej pronikl předním oknem do domu! blesklo Kaganovi hlavou.

Po zapraskání však následoval úder, který Michailem otřásl tak, že zavrávoral a přepadl dopředu.

Ted ho něčím praštil!

Kagan se horečně uvolnil z protivníkova sevření a pokusil se o nový útok nožem, avšak Michail jej znovu chytil za zápěstí. Srazili se a Kagan setrvačností narazil zády na stěnu a hlavou rozbil sklo na obrázku, který tam visel.

Spíš vytušil, než viděl, že se nachází těsně vedle dveří do Tedovy pracovny. Posbíral síly, prudce se otočil a strčil nepřítele do prázdného prostoru.

Michail se zachytil kotníky o nataženou elektrickou šňůru a pozpátku se řítil do místnosti. Kagan se do něj opřel a ještě zvýšil rychlost pádu. Když přistáli, ležel nahoře a síla nárazu vyrazila Michailovi dech. Rus povolil sevření natolik, že Kagan vyškubl zápěstí a zvedl ruku s nožem.

Rozmáchl se a se zuřivým výkřikem vrazil protivníkovi ostří do krku až po rukojeť. Tělo pod ním se křečovitě roztřáslo. Zahýbal nožem a rozšířil ránu. Ocel zaskřípala o kost a jeho prsty zalil proud horké krve.

Michail široce otevřel ústa v zoufalé potřebě kyslíku. Máchal pažemi a snažil se soupeře setřást. Jak lapal po dechu, v hrdle mu bublala krev.

Paže ztratily sílu a bezvládně klesly.

Kagan pustil nůž. Andrej! Horečně se ohlédl.

Hlava se mu točila a sípavě oddechoval, když po čtyřech lezl k místu, kde Michail upustil pistoli. Jakmile ji zvedl, spěchal do obývacího pokoje, přikrčil se a namířil zbraň na rozstřílené přední okno. Na podlaze ležely velké kusy skla a rozbitými tabulkami se dovnitř snášely sněhové vločky.

Kde je Andrej?

Kaganovi bolestivě zvonilo v uších. Z prádelny se stále ozýval dětský křik. Nářek jako by vycházel z balíku vaty.

Kagan však zaregistroval něco podivného – neuměl si vysvětlit, proč jsou okna roztříštěna pouze v horní polovině. Všechny kulky mířily vzhůru, kde nemohly nikomu ublížit.

Co to…?

„Pozor!“ zaječel za ním Ted.

Kagan se otočil. Z pracovny se vyřítila temná postava.

V Michailově hrdle zela široká díra, ve které hvízdal vzduch a prýštila z ní krev. Nůž však z ní již netrčel.

Rus ho svíral v ruce, a když s ním na Kagana zaútočil, Ted vyběhl z kuchyně a vrazil do něj. Setrvačností nárazu se oba skáceli na podlahu. Michail běsnící vztekem se po Tedovi ohnal nožem. Brody kopal nohama a snažil se odplazit z dosahu.

Ostří ho škráblo na tváři a Ted zasténal. Ale byl dost daleko, takže Kagan mohl střílet bez obav, že ho zasáhne. Vpálil Michailovi dvě kulky za pravé ucho, a když se Rus zhroutil, nebylo pochyb, že tentokrát je skutečně mrtvý.

Andrej! Kde je Andrej?

Kagan se prudce obrátil k oknu.

* * *

Koupal se ve vlastním potu. Trhaně oddechoval. Věděl, že uplynuly sotva dvě minuty, ale intenzita boje čas zdánlivě prodloužila.

Dítě naříkalo, vtom však jeho pláč náhle ztichl.

A hned nato Kagan zaslechl Andrejův hlas, který však nevycházel ze sluchátka, ozýval se nejasně z prostranství před domem. Kagan sice cítil, že Rus křičí, ale výbuchy mu natolik narušily sluch, že sotva rozuměl jednotlivým slovům.

„Pjotře!“ volal hlas.

„Ještě žiju.“ Vlastní slova mu zněla jako z tunelu.

„Už to skončilo, Pjotře?“

„To mi řekni ty!“ Kagan mířil pistolí do rozbitého okna.

Pronikaly jím pouze bělostné vločky.

„Vypnul jsem rádiovou komunikaci,“ řekl Andrej. „Klienti a pachan nás neslyší.“

„Co to mělo znamenat, Andreji? Všechny tvé výstřely šly vysoko. Kdybys zaútočil zepředu, nemohl jsem přežít.“

„Mluvil jsi o osudu. Napadlo mě, že nechám místo sebe rozhodnout Michaila s Jakovém. Kdyby zvítězili, znamenalo by to, že mám dítě předat našim klientům.“

„Myslel jsem si, že na osud nevěříš.“ Kagan neustále mířil do okna.

„Samozřejmě že věřím. Jsem přece Rus.“

„Proč ses držel zpátky?“

„Dnes večer se toho dost přihodilo, Pjotře.“

„No jo, bylo docela rušno.“

„Pachan mi nadával,“ přiznal Andrej.

„Jak?“

„Sprostě. Do parchantů. Do zasraných hajzlů, neschopných sráčů a kozojebů.“

„Tak to hodně přehnal.“

„Pachan mě nejen urazil, ale postavil se na stranu klientů proti mně. Vyhrožoval mi. A co je horší, vyhrožoval mé rodině.“

„A tvé rodině nikdo vyhrožovat nesmí.“

„To si piš, že ne. Ale teď k věci, Pjotře. Předpokládejme, že dezertuju. Jak jsi řekl, budu si moci vybrat. Kam myslíš, že bych měl požádat, aby mou ženu a děti přestěhovali? Znáš Annu. Kde by se jí podle tebe líbilo?“

„Když uvážím dnešní počasí, neuškodilo by nějaké teplé místečko.“ Kagan si vzpomněl na důvody, které přivedly jeho rodiče do Miami.

„No, možná už je unavená bydlením u vody a chtěla by změnit scenérii.“

„To si budeš muset probrat s ní.“

„Jen co tady skončíme,“ řekl Andrej před domem. „Nás dva nejdřív čeká lov. Jestli mám přejít na druhou stranu, nemůžu nechat své nepřátele naživu, protože by šli po mé rodině a po mně.“

Kagan za sebou uslyšel hlas. Patřil Tedovi, který mu něco naléhavě sděloval. Teprve po několika vteřinách si uvědomil, že nemluví s nikým v domě a že udělal něco pozoruhodného.

„Andreji,“ křikl rozbitým oknem. „Ukázalo se, že Ted má víc kuráže, než jsme si oba mysleli. Riskoval svůj život, aby zachránil svou ženu a syna. A teď prohledal mrtvoly a našel mobilní telefon. Mluví s policií. Netuším, jak se mu podařilo se tam dovolat, ale dokázal to. Říkám ti to pro případ, že bys mi chystal nějaké překvapení.“

„Myslíš, že nemluvím pravdu?“

„Myslím, že pokud se z tvé strany jedná o nějaký trik, máš necelých pět minut, abys ho zkusil.“

„Co jsou to za přátele, když jeden druhému nevěří?“ huboval Andrej. „Ve skutečnosti jsi to ty, kdo má necelých pět minut. Jestli nám to má vyjít, musíme se odsud co nejrychleji vypařit. Dal jsem Jakovovi klíč od domu, ale klíčky od auta jsem si nechal. Před chvílí jsem vyvezl Tedův range rover z garáže.“

„Neslyšel jsem motor.“

„Ani se nedivím, ty výbuchy ti musely pořádně pocuchat uši. Co to vlastně bylo?“

„Ten větší byla mikrovlnka. Vyhodil jsem ji do vzduchu.“

„Ty sis vždycky věděl rady. Určitě jsi Jakova s Mi– chailem vyděsil tak, že ztratili tempo.“

„No, Jakov určitě.“

„Parchant jeden. Neměl zdrhnout, když se mě ten kolumbijský narkobaron pokusil zabít. Tak se rozhodni, Pjotře. Pokud chceš, abych dezertoval, musíš odsud vypadnout a pomoct mi udělat, co je třeba.“

Sněžilo již tak hustě, že Kagan za oknem neviděl vůbec nic.

„Víš, Andreji, co znamená Santa Fé?“

„Zaslechl jsem to na ulici. Svatá víra.“

„Myslím, že je načase mít kousek vlastní víry.“

Cokoliv, abych zachránil to dítě, pomyslel si Kagan. Musím Andreje pořád zaměstnávat. Potřebuju ho udržet mimo dům.

„Dobře. Jdu ven.“

Otočil se k Tedovi, který zaklapl mobilní telefon a řekl: „Zásahová jednotka a sanitka už jsou na cestě.“

„Díky bohu,“ vydechla Meredith. Vyšla z prádelny a mžourala do dýmu, který se vznášel v kuchyni. Světlo přicházející zvenčí stačilo, aby si Kagan všiml, že drží v náručí děťátko.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí.

„K smrti vyděšená.“ Nervózně se ohlédla k Jako– vově mrtvole a spěšně odvrátila zrak.

„A dítě?“

„Zraněné není.“

Úleva, kterou Kagan pocítil, vzápětí vymizela.

„Moment! Kde je Cole?“

„Cole?“ zavolal Ted vyděšeně. „Kde jsi, chlapče?“

„Cole?“ Meredith se zoufale rozhlížela.

Kagan málem zpanikařil. Bál se, že hocha trefila zbloudilá kulka, ale pak zaslechl nezřetelný hlas.

„Tady jsem.“ Cole vykulhal do potemnělé chodby. Nejistě se proplétal mezi zásuvkami na podlaze a za sebou táhl baseballovou pálku. Ani v šeru nemohl přehlédnout Michailovo tělo.

Zastavil se u něj.

„Cole, vidíš mě?“ zeptal se Ted. „Dívej se na mě, ne dolů, synku. Počkej, zajdu pro tebe.“

Brodymu při každém kroku křupalo pod podrážkami rozbité sklo. Zvedl syna a přenesl ho přes mrtvolu.

Když ho otec postavil, Kagan položil chlapci ruku na rameno. Během přestřelky nepochopil jednu dílčí událost, ale nyní mu bylo vše jasné.

„Kam ses schoval, Cole, když jsem ti řekl, aby sis našel nový úkryt? Objevil ses v chodbě. Skrýval ses v koupelně?“

„Ano,“ odpověděl chlapec hlasem, který se chvěl prodělaným šokem. „Ležel jsem ve vaně.“

„Druhý útočník vyběhl z ložnice,“ pokračoval Kagan. „Mně v té chvíli došly náboje. Pouze díky tomu, že zakopl a spadl, jsem měl čas vytasit nůž.“

„Samozřejmě,“ souhlasila Meredith. „Zakopl o šuplík, který jste tam nastražil.“

„Ne, on o těch překážkách věděl,“ opravil ji Kagan. „A pohyboval se s jistotou. Nemyslím, že to byl šuplík, co ho poslalo k zemi.“

„Tak co se teda stalo?“ nechápal Ted. „Proč spadl?“

„Raději se zeptejte svého syna.“

„Já vám nerozumím. Proč se na to mám zeptat syna?“

„Pověz jim to, Cole,“ vyzval chlapce Kagan. „Tví rodiče by měli vědět, jak jsi statečný.“

„Statečný?“ Ted stále nechápal.

Hoch váhal. „Musel jsem pomoct. Při všem tom kraválu mě ten chlap neslyšel, jak jsem lezl z vany. Když běžel kolem mě, nastavil jsem mu pálku.“

„Tys mu podrazil nohy?“ žasla Meredith.

Cole si nervózně pohrával s baseballovou pálkou. „Nevěděl jsem, co jiného bych mohl udělat.“

„Ty jsi můj malý hrdina,“ řekla Meredith něžně.

„Už není malý,“ poznamenal Kagan.

„Slyším sirény.“ Cole zvedl hlavu.

Kagan věděl, že čas se krátí. Přistoupil k Meredith, k dítěti, které chovala, a položil mu ukazovák na čelíčko.

„Dítě míru? Bože, kéž by tomu tak bylo. Kéž z tebe vyroste silný a zdravý muž, maličký. Postarej se, abych uvěřil, že je možný mír na zemi a pokoj lidem dobré vůle.“

Zvenku se ozval Andrejův nervózní hlas.

„Sirény, Pjotře!“

Kagan se ohlédl na Teda.

„Krvácí vám levá tvář.“

„Cože?“ Brody trhl rukou k obličeji a dotkl se teplé tekutiny.

„Asi vás škrábla kulka. Nebo letící střepina skla. Možná úlomek plechovky, stál jste dost blízko, když vybuchla.“

„Ne, to je od nože.“

„Hmm, rána je dost hluboká. Obávám se, že vám zůstane jizva.“

„Třeba je to dobře.“

„Nechápu.“

„Bude mi navždy připomínat, co jsem málem ztratil.“

Kagan se otočil k Meredith.

„Řekl vám vůbec někdy někdo, jak jste krásná?“

V rozpacích odvrátila pohled. Kdyby se svítilo, jistě by bylo vidět, jak zčervenala.

„Tede, nemyslíte, že je krásná?“

„Moc.“

„Opakujte jí to každý den.“

Znovu se k ní obrátil. „Meredith, udělala byste pro mě něco?“

„Ano,“ odpověděla, tentokrát bez váhání.

„Položte to dítě do koše a utřete všechno, čeho jsem se v domě dotkl, aby po mně nezůstaly otisky prstů. O prázdné nábojnice z mé pistole se nestarejte. Ty jsem otřel, než jsem zbraň nabil.“

„Pomůžu jí,“ nabídl se Ted.

„Ne. Pro vás mám jiný úkol.“

Kagan zašel do kuchyně, oblékl si parku a zakryl tak košili potřísněnou Michailovou krví. Do pravé kapsy zastrčil svou i Rusovu pistoli. Pak zvedl Jako– vovu zbraň a vsunul do pažby zásobník, který u mrtvého našel.

„Meredith, povězte policii všechno, k čemu tady došlo. Nic nezatajujte. Nevíte o mně nic, co by mi mohlo uškodit. Prostě řekněte pravdu. A ty, Cole, nezapomeň na příběh o mudrcích.“

„Špionážní verze Vánoc,“ odvětil chlapec jako omámený.

„Co je to za příběh?“ zajímal se Ted.

„Váš syn vám ho povypráví.“

„Pjotře!“ křikl Andrej před domem. „Policie! Nemáme čas!“

„Pojďte za mnou, Tede.“ Oba muži zamířili ke dveřím.

„Když jsem se potýkal s druhým útočníkem, cítil jsem, jak do něj něco narazilo. Praštil jste ho zezadu?“ zeptal se Kagan.

„Lampou.“ Tedovi tekla po tváři krev.

„Takže možná pro vás stále existuje naděje.“

„Říkal jste, že pro mě máte nějaký úkol.“

„Střílel jste někdy z pistole?“

„Ne.“

„Namíříte hlaveň požadovaným směrem a stisknete spoušť. Jsou zde jisté jemnůstky, ale v zásadě o nic jiného nejde.“

„Máte nějaký důvod, proč chcete, abych to udělal?“

„Vezměte si tuhle zbraň. Kdyby se ten muž, s kterým jste mluvil, ten s vrásčitým obličejem a hustým obočím, pokusil přiblížit k domu, nedovolte mu to.“

„Myslíte, že by mohl porušit slovo?“

„Už se to párkrát stalo.“ Kagan se ohlédl přes rameno. „Cole, jak zní základní pravidlo špionážního řemesla?“

„Nesmíš nic pokládat za zaručené,“ odpověděl chlapec otupěle.

„A další pravidlo?“

„Vždycky měj připravený záložní plán.“

„Jsem na tebe pyšný.“ Kagan se zadíval na hochova otce. „Tede, mohu se na vás spolehnout, že toho muže zastavíte, kdyby se pokusil vniknout do domu?“

„Udělám všechno, abych ochránil svou rodinu.“

„Ano, mějte stále na mysli, že musíte chránit rodinu.“

„Máte moje slovo.“

„Jestli na to zapomenete, jestli někdy ublížíte své ženě nebo synovi, jednoho dne se vrátím a tento rozhovor vám připomenu.“

„Nebudete muset. Slibuju.“

Ted natáhl pravici.

Kagan mu jí potřásl a všiml si, že Ted má navzdory všemu, co toho večera prožil, pevný stisk.

„Věřím vám.“

Na prahu se otočil k Meredith. Dítě se jí choulilo k prsům.

Vysíláš mi další signál? uvažoval. Že všechno bude v pořádku?

„Užijte si svých růží, Meredith.“

„Děkuji vám, že jste nám zachránil život.“

„Nemáte mi za co děkovat. Byl jsem to já, kdo vás přivedl do nebezpečí. Já děkuji vám. Vám všem. Za vaši sílu. Nikdo z nás by nežil, kdybyste všichni neodvedli svůj kus práce.“ Ukázal na jejího syna. „Znám několik profesionálů, kteří nejsou tak spolehliví.“

„No, stejně vám děkuju, že jste dodržel svůj slib.“ Podívala se na manžela a pak zpátky na Kagana. „Dal jste mi dárek k Vánocům.“

Když Kagan sebral síly a sáhl na kliku, dodala: „Počkejte. Ani jste se mi nepředstavil. Ten muž venku vás oslovuje Pjotře. Znamená to Petr? Tak se jmenujete?“

„Tak mi říká.“

Meredith se zamyslela a pak přikývla.

„Rozumím,“ odvětila. „Ať už jste kdokoliv, přeju vám veselé Vánoce.“

Kagan otevřel dveře a stanul pod světlem nad vchodem. Kdyby ho chtěl Andrej zastřelit, teď měl nejlepší příležitost.

Nic se nestalo.

Všechno je akt víry, pomyslel si. Chvějící se zimou vyšel z domu a kráčel padajícím sněhem k brance. Zaslechl tiché předení motoru. Vyšel do uličky a spatřil temný obrys range roveru.

Stane se to, až otevřu dveře auta, blesklo mu hlavou, na níž se usazovaly sběhové vločky.

Okénko na straně spolujezdce tiše sjelo dolů.

„Pjotře! Slíbil jsi, že mi pomůžeš! Nemůžu dezertovat, když tu bude pachan a klienti, kteří půjdou po mně a po mé rodině. Dnes večer mám poslední možnost se s nimi vypořádat najednou, protože už nikdy nebudou spolu.“

Může to být trik, uvažoval Kagan. Ale alespoň to dítě se mi podařilo zachránit.

Držel se dál od auta. „Od této chvíle žádné lži. Ne– jmenuju se Pjotr.“

„To je mi jasné. Žádné překvapení.“

„Moje pravé jméno je Paul.“ Kagan přistoupil ke dveřím a doufal, že tónem hlasu přesvědčil Andreje, že nelže.

„Nikdy si nezvyknu ti tak říkat.“

„Klidně mi říkej Pjotře.“

„Myslíš na to, že bys mě mohl zastřelit skrz okno?“ zeptal se Andrej.

„Spíš myslím na to, že bychom my dva mohli začít konat dobro,“ odpověděl Kagan.

Sluch se mu zlepšil a uvědomil si, že sirény znějí blíž, než si myslel.

„Konat dobro?“ Andrej o tom vteřinku přemýšlel a pak pokrčil rameny. „Proč ne? Je to lepší než krást děti.“

Když Kagan otevřel levé dveře automobilu, všiml si, že Andrej drží obě ruce na volantu.

„Jestli chceš střílet, nastala ta pravá chvíle,“ řekl Rus. „Jsem bezmocný.“

Kagan nastoupil.

„Tebe si jako bezmocného ani neumím představit.“ Zabouchl za sebou a nechal ledovou vánici venku.

Andrej zařadil rychlost a rozjel se uličkou. Pod pneumatikami křupal vysoko navátý sníh. Za chvíli odbočili na Canyon Road, po které už jelo několik aut.

„Slyšíš to?“ zeptal se Andrej.

Kagan napínal uši.

„Myslíš sirény?“

„Kostelní zvony,“ odpověděl Rus. „Je půlnoc.“

„Boží hod vánoční.“

Kagan vzpomínal na rodiče a myslel na Vánoce, které už s nimi nikdy neprožije.

„Podívej se dozadu.“

Kagan se otočil. Andrej zapnul vyhřívání zadního skla, takže padající sníh na něm tál. V dálce nejasně blikaly červené a modré majáčky policejních vozů, které ujížděly ulicí. Připomínaly osvětlení vánočního stromku.

Pak chumelenice zesílila a barevná světla zmizela.

Když Andrej zabočil vlevo do vedlejší ulice, otisky širokých pneumatik range roveru splynuly s ostatními. Přejeli můstek, zastavili na křižovatce, nechali projet automobil na hlavní silnici a rozjeli se za ním. Za chvíli se za nimi vynořily reflektory dalšího auta.

„Hlídkový vůz to není,“ řekl Andrej s ulehčením, když se podíval do zpětného zrcátka. „Budou hledat modrý range rover. Do centra to máme pár bloků. Zajedeme na parkoviště a necháme tam auto. Ne bude těžké najít další, které půjde ukrást. Do rána si nikdo nevšimne, že mu chybí.“

„Zní to jako dobrý plán.“

Andrej ukázal na osvětlená okna domů, které míjeli. „Tam, kde jsem vyrůstal, jsme žádné Vánoce neznali. Ani jiné svátky. Když jsem se po rozpadu Sovětského svazu dostal do Spojených států, místní vánoční výzdoba mě přiváděla k úžasu.“

„Jenom výzdoba? Co duch Vánoc?“

„No, jelikož se zdá, že se v tobě probudilo svědomí, mohl bys mě poučit.“

„Ty už svědomí máš,“ poznamenal Kagan.

„Ne abys mě donutil, abych toho litoval.“

Rus sáhl pod bundu a Kagan se na vteřinu vylekal, že si s ním Andrej celou dobu zahrával a teď vytasí zbraň. Už už se chystal k obraně, když si uvědomil, že Andrej zapíná vysílačku upevněnou na opasku.

„Tady Melichar,“ ohlásil se do mikrofonu připnutého na bundě. „Mám balíček.“ Odmlčel se a poslouchal věty ze sluchátka. Provoz zhoustl a musel zpomalit. „Je v bezpečí a připraven k doručení. A ten bastard je mimo hru.“

Ještě chvíli poslouchal.

„Ano, byl to ubohý pokus přetáhnout mě na svou stranu. Nakonec jsem se postaral, aby si uvědomil, jaký byl blázen. Jediný, ke komu jsem loajální, jste vy.“ Andrej se opět odmlčel. „Hlavně že jsem napravil svou chybu. Vyřiďte klientům, že jsem svá slova myslel vážně. Až předám balíček, chci omluvu a prémii. Budeme tam za půl hodiny. Jo, a požádejte pokojovou službu, ať pro nás přinese láhev vodky.“

Andrej stiskl tlačítko a vypnul vysílačku.

„Půl hodiny. Dost času na přípravu.“

„Bastard? Já? To si nezasloužím,“ ohradil se Kagan.

„Pořád lepší, než co jsem si musel od pachana vyslechnout já.“

„Jo, to rozhodně.“

„Opravdu se jmenuješ Paul?“

„Prokazuju ti tím svou důvěru.“

„Paul.“ Andrej jako by to jméno ochutnával. „Ne, to nepůjde. Víš co, Pjotře? Když mi pomůžeš dezertovat, možná bys mohl strávit příští Vánoce se mnou a s mou rodinou.“

„Už se těším, až je zase uvidím.“

Dítě je v bezpečí, opakoval si v duchu Kagan. Na ničem jiném nezáleží. Zachránil jsem to dítě. A teď tady můžu klidně sedět a žertovat s Andrejem, který nás veze do boje. Smířím se s tím, že mu pomůžu, jen když je to dítě v bezpečí.

„A co třeba tady v Santa Fé? Možná by se Anně a děvčatům líbilo tu žít,“ přemýšlel Andrej nahlas.

„Trochu blízko k našemu podnikání, nemyslíš?“

„Umím splynout s okolím.“

„To je fakt,“ přiznal Kagan.

„Hory. Světlo. Ticho. Tady je spousta věcí, které by se jim líbily.“

„Ticho je dobré,“ souhlasil Kagan.

Díky bohu, že je dítě v bezpečí, běželo mu hlavou jako nekonečná smyčka. Sluch se mu již natolik zlepšil, že slyšel zvony na věži katedrály.

„Máš dost munice?“ zajímal se Andrej.

„Glock je úplně prázdný. V Michailově pistoli zůstalo půl zásobníku.“

„Tady máš náhradní zásobník pro glock.“

Kagan s jistými obavami sledoval, jak Rus sahá do kapsy lyžařské bundy. Když se však ruka vynořila, držela jen avizovaný zásobník.

„Pjotře, možná bys mi mohl něco vysvětlit.“

„Cokoliv budeš chtít. Řekl jsem ti, že od této chvíle budu naprosto upřímný.“

„Viděl jsi někdy film Život je krásný?“

Kagan překonal zmatek a odpověděl: „Mockrát. Moji rodiče se na něj dívali každý rok.“

„Udivuje mě, žes ho dokázal zhlédnout aspoň jednou. Já ho nechápu. Proč se lidem tak líbí? Tobě ten tlustý anděl nepřipadal jako pitomec? A co James Stewart? Vždyť je hubený jak tyčka. Kdyby se radši věnoval štědrovečerní večeři.“

„Kdyby se nacpal, vypadal by jako ten anděl,“ opáčil Kagan.

„Netvrdil jsem, že by se měl přežrat. A ta postava, kterou hrál, byla tak důvěřivá, že se divím, že ji ostatní neobrali o poslední groš.“

„Někdo se musí postarat, aby se to lidem nestávalo,“ prohlásil Kagan.

Zvony bily hlasitěji.

„Veselé Vánoce, Andreji.“

„Tobě totéž, Pjotře. Ať už to znamená cokoliv.“

PODĚKOVÁNÍ

Můj obzvláštní dík patří obyvatelům santaféské Canyon Road a jejího okolí, kam patří Acequia Madre, Corrales, Camino del Monte Sol a další přilehlé ulice. Tato čtvrť se každý Štědrý den změní v nádhernou podívanou, která láká návštěvníky z celého světa. Tvrdá práce, dobrá nálada a sváteční pohostinnost místních lidí se setkávají s velkým oceněním. Americká asociace pro územní plánování oprávněně zařadila Canyon Road mezi deset nejproslulejších ulic ve Spojených státech.

Kromě toho jsem zavázán následujícím osobám: Mary Kay Andrewsové, jejíž půvabný sváteční román Modré Vánoce stál u zrodu rozhovoru, v němž mě vybídla, abych napsal vánoční novelu na špionážní téma.

C. J. Lyonsovi, vynikajícímu romanopisci a specialistovi na dětskou úrazovou medicínu, který mě informoval o náhradní dětské výživě, jakou používají pracovníci Světové zdravotnické organizace, i o dalších detailech péče o kojence; tyto znalosti se hlavní postavě mé knihy velmi hodily.

Rogeru Cooperovi, Peteru Constanzovi, Georgině Levitové, Amandě Ferberové a vynikajícímu kolektivu v nakladatelství Vanguard Press/Perseus Books, kteří mi byli velkou oporou.

Mému redaktorovi Stevemu Saffelovi.

Mé publicistce Sarrie Morrellové a mé internetové průvodkyni Nanci Kalantaové.

Jane Dystelové, Miriam Goderichové a dalším fajn lidem ve firmě Dystel/Goderich Literary Management.

Ti všichni mi svítili na cestu.

David Morrell

O AUTOROVI

David Morrell je mnohokrát oceněný autor románu První krev, v němž přivedl na svět postavu Ramba. Narodil se roku 1943 v Kitcheneru v kanadské provincii Ontario. Roku 1960, tedy v sedmnácti letech, se stal jedním z fanoušků dnes již klasického televizního seriálu Routě 66 o dvou mladících, kteří cestují po Spojených státech v kabrioletu Chevrolet Cor– vette a hledají Ameriku i sebe sama. Scénář Stirlinga Silliphanta na Morrella tak zapůsobil, že se rozhodl stát se spisovatelem.

Roku 1966 přimělo dílo dalšího spisovatele (literárního vědce Philipa Younga, který se specializoval na Hemingwaye) Morrella k přesídlení do Spojených států, kde studoval u Younga na Pensylvánské státní univerzitě a získal magisterský a pak doktorský titul v oboru americká literatura. Tam se také setkal se spisovatelem zlatého věku science fiction Williamem Tennem (pseudonym Philipa Klasse), který Morrella naučil základům romanopisectví. Výsledkem byla První krev, román o veteránovi z Vietnamu trpícím posttraumatickou stresovou poruchou, který se dostane do konfliktu s náčelníkem policie malého městečka a bojuje svou vlastní verzi vietnamské války.

„Otec“ moderního akčního románu vyšel poprvé v roce 1972, kdy Morrell působil jako profesor na katedře anglistiky Univerzity v Iowě. Učil tam v letech 1970 až 1986 a současně psal romány, z nichž mnohé se staly národními bestsellery. Uveďme alespoň klasickou špionážní trilogii Bratrstvo růže (román posloužil jako námět pro divácky velmi úspěšnou minisérii vysílanou hned po Superpoháru), Bratrstvo kamene a Svazek noci a mlhy.

Dvě profese vykonávané na plný úvazek Morrella nakonec unavily. Vzdal se definitivy a věnoval se pouze psaní. Krátce nato onemocněl jeho patnáctiletý syn Matthew vzácnou formou rakoviny kostí a v roce 1987 zemřel. Tato ztráta Morrella nejen pronásleduje v životě, ale projevuje se i v jeho díle – inspirovala knihu vzpomínek na Matthewa Svatojánské mušky a román Ze zoufalství, jehož hlavní postava ztratila syna.

„Přívětivý profesor s krvavými vizemi“, jak Morrella označil jeden recenzent, je autorem třiceti knih, mezi nimiž nechybí slavné akční thrillery Pátá profese, Převzatá totožnost nebo Bez slitování (děj se odehrává v Santa Fé ve státě Nové Mexiko, kde dnes Morrell žije se svou manželkou Donnou). Jako člověk, který se vždy zajímal o různé způsoby, jak příběh sdělit, vytvořil Morrell šestidílný knižní komiks s názvem Kapitán Amerika: Vyvolený. Jeho rozsáhlý esej Úspěšný romanopisec: celoživotní lekce z psaní a publikování analyzuje, co se naučil za téměř čtyřicet let spisovatelské práce.

Morrell je spoluzakladatelem Mezinárodní organizace autorů thrillerů. Proslul pečlivým průzkumem, který předchází každé jeho dílo. Je absolventem National Outdoor Leadership School, specializované na přežití v divočině, stejně jako G. Gordon Liddy Academy of Corporate Security, zaměřené na všeobecnou bezpečnost. Navíc je doživotním čestným členem Asociace příslušníků speciálních jednotek a Asociace zpravodajských důstojníků. Absolvoval výcvik ve střelbě, vyjednávání o záchraně rukojmí, falšování totožnosti, ochraně osob, ofenzivním a defenzivním řízení motorových vozidel a v mnoha dalších dovednostech, které popisuje ve svých akčních románech. Jeho knihy byly přeloženy do šestadvaceti jazyků a vyšly v celkovém nákladu osmnácti milionů výtisků.

David Morrell je trojnásobným držitelem Ceny Brama Stokera; poslední získal za román Nebezpečná minulost. Organizace Comic-Con International mu udělila Inkpot Award za celoživotní přínos populární kultuře. Můžete jej navštívit na internetové adrese www.davidmorrell.net.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai