Smrtící polibek

Alice Mossová

„Znali jsme se vždy - jen to trvalo tak dlouho, než jsme jeden druhého našli.

Když drsný Finn a okouzlující Lucas

přijedou do Winter Millu, život šestnáctileté Faye

McCarronové se začíná pořádně zamotávat.

Dva chlapci bojující o její srdce jsou jen začátek; ve městě se dějí neblahé věci.

V lesích je nalezeno mrtvé tělo,

motocyklový gang se potlouká po okolí

a sníh prostě nepřestává padat…

Něco zlého se dalo do pohybu a jedině Faye

a její nejlepší kamarádka Liz to mohou zastavit.

Jak teplota klesá a noci do Halloweenu se krátí,

dívky musejí odhalit tajemství Winter Millu -

než bude příliš pozdě!

Koutkem oka něco zahlédla. Nebo to přinejmenším málem zahlédla. Prchavý pohyb ve stromech nalevo, příliš rychlý na to, aby ho zachytila. Faye pokračovala v chůzi a doufala, že si ty věci jen představuje. Místo toho, aby si uspořádala myšlenky, soustředila se na to, aby nezakopla o skryté zasněžené kořeny stromů, přála si, aby si nebyla vzala podpatky.

Ale pak to uviděla znovu - prchavý tvar klouzající hbitě mezi kmeny stromů. Přeběhl jí mráz po zádech.

Byl to vlk, jeho žluté oči blýskající v temnotě lesa.

Kapitola 1

Zpátky do školy

Faye McCarronová si zastrčila pramen hnědých vlasů, se kterým si pohrával vítr, zpět pod pruhovanou vlněnou čepici a pak se nakrčila, aby pořídila další snímek. Nevěděla, jak dlouho sníh vydrží, a tak nemělo smysl přijít o příležitost.

„Vážně chceš přijít první den pozdě do školy?” zeptala se netrpělivě Liz Wilsonová. „Víš, jak tě vždycky naštve, když jdeš pozdě…”

Faye mrkla na Liz a vyplázla jazyk, pak se otočila, aby pořídila další snímek květin za branou Wintermillské střední.

„Už bude zvonit/’ varovala ji Liz.

Faye se narovnala a povzdechla si. Byla o několik centimetrů vyšší než její nejlepší přítelkyně, na což si Liz neustále stěžovala, ačkoli Faye neviděla žádný rozdíl. „No tak, Liz. Podívej - ty růže jsou pokrytý sněhem - a to je teprve první týden září!”

„Já vím, jasný?” souhlasila Liz a odhrnula si vlnité hnědé vlasy z dokonale namalovaných tmavých očí. „Je to divný. Myslím - možná jedna podivná sněhová vločka by byla OK - ale jeden by si myslel, že jsou Vánoce. Celý město vypadá jako z pohlednice.”

„Přesně,” řekla Faye a znovu secvakla spoušť. „Což je důvod, proč z těhle fotek bude skvělý příběh pro The Miller”

Liz si odfrkla. „Zajisté, pokud se nenajdou tuny ňoumů, kteří školním novinám pošlou fotky svých vážně hustých sněhuláků.”

Faye se na svou kamarádku upřeně zadívala, věděla, že ji škádlí.

„Říkáš mi ňouma?”

Chvilku bylo ticho.

„Takže…” zeptala se Liz, aby lehce změnila téma, „nějaký zprávy od táty dnes ráno?”.

Faye zavrtěla hlavou. „Ne.”

„A neposlal e-mail? Nebo nezavolal?”

„Ne.”

Liz se opět na okamžik odmlčela, pak řekla vesele: „No dobrá, nejspíš je jenom zaneprázdněnej nebo něco takovýho. Kde je teď to jejich archeologický naleziště?”.

Faye udělala poslední fotku, narovnala se a nasadila kryt na objektivu digitální zrcadlovky. Byl to dárek, který dostala k loňským Vánocům od otce, nej dražší věc, jakou jí kdy dal. Plán byl takový, že až bude Faye starší, přidá se k němu na jednom z jeho archeologických výletů jako interní fotografka. Nemohla se dočkat - bylo to něco, po čem už roky toužila. Navštívit skutečně všechna ta neuvěřitelná místa, o kterých jí otec vyprávěl, a ještě s ním, to by bylo prostě úžasné. Do té doby si však Faye přála, aby tak mohl najít způsob, jak by zůstali víc v kontaktu, když byl pryč. Někdy míjely týdny bez jediného slova a Faye si vždycky dělala starosti, i když se to snažila skrýt.

„Je vTanzánii.”

Liz se zamračila. „V Austrálii?”

„Ne…Liz, to je Tasmánie.”

„Aha.”

„Tanzanie je v Africe.”

„Tak vidíš! Pošta tam nejspíš není moc dobrá, že jo? Nebo telefony.

Nebo internet…”

Navzdory svým obavám se Faye usmála a krátce přítelkyni objala.

„Děkuju, Lizzie.”

„Za co?”

„Že se snažíš, abych se cítila lip.”

Liz jí objetí oplatila. „Od toho přeci přátelé jsou.”

Náhle obě nadskočily, když se za nimi ozval řev hlasitého auta.

Otočily se a uviděly elegantní černý Cadillac, jak smykem zastavil pár metrů od nich, koly vyryl hluboké stopy do sněhu.

„Ach můj bože!” vypískla Liz vzrušeně. „Vsadím se, že to je on!”

„Kdo?”

„Morrowovic syn! Lucas!”

Dvě dívky pozorovaly, jak se dveře u spolujezdce otevřely a vystoupil z nich asi tak šestnáctiletý hoch. Byl vysoký, s širokými rameny a velice světlými blond vlasy, které mu spadaly do čela nad pronikavě modrýma očima. Přehodil si batoh přes rameno a odhodil vlasy stranou, když pohlédl ke škole.

„Ach můj bože,” zašeptala Liz zbytečně teatrálně. „Je nádhernej.

Foť!”

„Cože?”

„Pro noviny - můžeš z toho udělat příběh. O…o jeho příjezdu a celé Morrowovic záhadě.”

„Morrowovic záhadě? O čem to mluvíš?”

„Celý město o tom mluví. No tak, Faye, muselas přeci slyšet o tom, že Morrowovi přijedou!”

Faye o tom slyšela. Každý byl celý vedle z toho, že Mercy Morrowová, ta nesmírně bohatá dědička, koupila staré sídlo v lesích.

„Vím, že celé město fascinují,” řekla Faye. „Ale nevidím, co je na tom tak záhadnýho.”

Liz si dramaticky povzdechla, jako by nemohla uvěřit tomu, co slyší. „Faye. Proč by se právě Mercy Morrowová, jedna z nej bohatších žen v Americe, zabydlela tady, v tichém starém Winter Millu?”

zeptala se, opakujíc to, co říkali mnozí z města. „Mohla jít kamkoli -

Los Angeles, Monako, Řím - ale přijela sem” - odmlčela se, aby tak byla ještě dramatičtější - „a nikdo neví proč.”

„Možná chtěla být na místě, kde o ní nikdo nebude mluvit,”

namítla Faye sarkasticky.

„No tak, Faye. Jenom ho vyfoť.”

„Dobrá, dobrá…” Sundala kryt objektivu a zvedla foťák, ale než stačila stisknout spoušť, otevřely se i dveře na straně řidiče. Objevil se vysoký bledý muž a vyštěkl na ně nepříjemným nakřáplým hlasem.

Jeho úzký obličej vypadal jako lebka potažená kůží, tak byl vyzáblý.

Oči měl vpadlé, tmavé a kruté. Jen pohled na něj Faye vyděsil.

„Žádné fotky,” řekl hrubě.

„To je jen pro školní noviny,” řekla Faye.

„Řekl jsem žádné fotkyV

„To je v pořádku, Ballarde,” řekl Lucas Morrow, když zavíral dveře auta. „Poradím si. Vrať se k mámě.”

Muž se chladně zadíval na Faye a až pak pomalu nasedl zpátky do auta. V dalším okamžiku Cadillac vyrazil pryč.

„Wow. Mí první místní,” řekl chlapec s lehkým úsměvem, když k nim dorazil.

„Ahoj,” řekla Faye, lehce vyvedená z míry setkáním s mužem zvaným Ballard. „Takže ty jsi Lucas Morrow? Ráda tě poznávám. Já jsem Faye a tohle je Liz…”

Lucas si je obě prohlédl od hlavy k patě. „Takže ty seš… Co? Top dívčí reportérka z maloměstského plátku Národní Tazatel?”

Faye přimhouřila oči. „Národní Tazatel?”

Lucas se samolibě zašklebil. „Jo. Je to časopis plnej braku.”

„Já vím, co to je.”

Faye rozmrzele pozorovala, jak Lucas nasadil ten nej kouzelnější úsměv. Ukázal přitom dokonale bílé, rovné zuby. „Je…zábavnéj…

občas,” řekl.

Faye se odmítala nechat okouzlit, stále rozčílená jeho poznámkou o brakovitém časopisu. „Jistě, že je.”

Následovala krátká, trapná pauza.

„Promiň,” zamumlal Lucas. „Měl to bejt vtip. Hádám, že jsem víc nervózní, než jsem si myslel. Je to můj první den…”

Faye zavrtěla hlavou. „To je v pohodě.”

Lucas se na ní podíval s rozpustilým pohledem v očích. „Je? Jsi si jistá? Protože nevypadáš, že je to v pohodě. Vypadáš naštvaně. Tvý oči metaj blesky.”

„Och, tím se netrap,” vypískla Liz, než mohla Faye odpovědět.

„To dělají vždycky. Celá její rodina má bláznivý zelený oči.”

Lucasovo obočí tázavě vystřelilo vzhůru. „Bláznivý zelený oči?”

„Och ne,” řekla Liz, když si uvědomila, co řekla. „Nemyslela jsem…

ne bláznivý-bláznivý - jsou jen, víš, opravdicky zelený.”

Lucas se rozesmál. „No, to je dobrý. ,Bláznivá Faye’ není zrovna dobrá přezdívka.”

Faye znovu nalezla svůj hlas. „Nemám přezdívku. A nevšímej si prosím mé nejlepší kamarádky - ona je…složitá.”

Liz pobouřeně zalapala po dechu. „Hej!”

Lucas se znovu zasmál. „Jestli vy dvě reprezentujete celou školu, tak myslím, že můj pobyt tady bude možná zajímavější, než jsem myslel.”

Faye se sladce usmála. „Znamená to, že mě necháš udělat snímek pro školní noviny?”

Lucas pokrčil rameny. „Možná. Co kdybychom uzavřeli dohodu?

Necháš mě dát ti přezdívku - a já ti dovolím si mě vyfotit.”

Faye zavrtěla hlavou. „To nepůjde.”

Lucas si s lítosti povzdychl. „Příliš pozdě. Už jsem totiž vymyslel dokonalou přezdívku. Blesk. Myslím, že se to k tobě hodí.”

„Blesk?” zopakovala Faye zděšeně.

„Jistě. Pro tvé zelené oči a závislost na focení. Dokonalý, že jo?”

„Vlastně je to dost dobrý,” řekla Liz a přikývla.

Lucas se na ni usmál. „Díky. To je můj talent. Jeden z mnoha.”

Faye šťouchla Liz loktem do žeber. „Ty mi nebudeš říkat Blesk!

Nikdo mi nebude říkat Blesk!”

„Ó, no tak, Blesku, nekaž srandu,” provokoval ji Lucas.

„Já nejsem…” začala Faye, ale Lucas už vyrazil pryč.

Faye a Liz pozorovaly, jak zamířil k hlavním dveřím Wintermillské střední školy.

„Hej!” zakřičela Faye náhle. „Nevyfotila jsem tě!”

Chlapec se s širokým úsměvem ohlédl přes rameno, ale nezastavil se. Faye zvedla foťák a dvakrát rychle stiskla spoušť, než zmizel ve dveřích.

„Ach - můj - bože!” vydechla Liz. „Copak to není ten nejnádhernější kluk, kterýhos kdy viděla?”

Faye zakroutila hlavou. Nebyla si jistá, zda má být naštvaná, nebo pobavená. Blesk - nazval ji Bleskeml Hrozná přezdívka. „Pojď,” řekla Faye Liz a rozeběhla se ke dveřím, když začalo zvonit. „Jdeme pozdě!”

„Hej, počkej!” zavolala za ní Liz. „Takže napíšeš o záhadě rodiny Morrowových, nebo ne?”

Kapitola 2

Nově příchozí

V době, kdy škola skončila, měla už Faye Liziných neustálých řečí o tom,naprosto úchvatném’ Lucasu Morrowovi tak akorát dost. Celý den nemluvila o ničem jiném a Faye už z toho začínala šílet. Moc tomu nepomáhalo ani to, že ji Liz při každé příležitosti nazývala ,Bleskem’. Nestávalo se často, že by nechtěla být s Liz, ale právě teď si Faye přála, aby šla domů sama.

Každý den po škole děvčata zamířila do Fayeina domu, aby se společně učila. Liz tam trávila tolik času, až teta Pam občas navrhovala, že by se k nim měla prostě nastěhovat. Matka zemřela, když byla Faye ještě malá, a od té doby žili ona a její otec s tetou Pam, otcovou sestrou. Teta vlastnila jediné knihkupectví ve Winter Millu a věděla vše, co jen bylo možné vědět o tomhle městě a jeho historii. Ve skutečnosti teta Pam věděla hodně o všemožných historiích a kulturách.

Od svých dvaceti strávila většinu času cestováním po celém světě a dokonce žila několik let ve východní Evropě a v Indii, než se zase vrátila do Winter Millu, aby začala podnikat. Faye ji milovala jako vlastní matku.

„Teto Pam! Jsme doma,” zavolala hlasitě Faye, když s Liz otevřely dřevěné dveře obchodu. V obchodě bylo ticho, ale Pamela McCarronová vyšla ze zadní místnosti, ještě když si Faye a Liz otíraly zasněžené boty o rohožku. Vlnité rudé vlasy měla stažené potištěným africkým šátkem a navzdory sněhu venku měla na sobě své obvyklé triko s krátkým rukávem a dlouhou sukni.

„Není třeba křičet,” řekla teta Pam klidně. „Žiješ tady dost dlouho, abys věděla, že nemůžu být víc než pár metrů odtud, nebo ne?”

Faye přešla místnost a dala tetě pusu na tvář. „Promiň. Něco od táty?”

Teta Pam jí stiskla paži a zavrtěla hlavou. „Zatím ne, ale snaž se nedělat si starosti.”

Faye přikývla, ale žaludek se jí sevřel. Otec se neozýval déle, než bylo obvyklé.

„Vím, že je to těžké, ale víš, jaký je. Za den dva se objeví,” řekla jí teta Pam vřele. „V kuchyni máte nějaké zázvorové sušenky. Děvčata, řekněte mi, jaké knihy potřebujete na úkol, a já je najdu.”

Liz objala Pam. „Co takhle něco o tom, jak způsobit, aby se do vás zamiloval kluk vašich snů?”

„Ale, co je zas tohle?”

„Nevšímej si jí,” povzdechla si Faye. „Ona prostě pořád mele o novým klukovi - od chvíle, kdy ho ráno uviděla.”

„Ale?” zeptala se teta Pam. „Jaký nový kluk?”

„Lucas Morrow. Je úžasný. Prostě úžasný, teto Pam,” vyhrkla Liz.

„Je nádherný a chytrý a zábavný…”

„A otravný,” dodala Faye.

Liz obrátila oči v sloup. „Faye ho nemá ráda.”

„To ne, že bych ho neměla ráda. Neznám ho. A co víc, nemyslím si, že ho chci poznat.”

„Faye,” hubovala teta Pam. „Nebuď taková. Je ve městě nový.

Měla bys být trochu přívětivější.”

„Říká mi Blesk!” vypískla Faye. „Je to tak trapné - Liz už to dělá taky. Pokud s tím ti dva nepřestanou, uchytí se to a celá škola mi taky bude říkat Blesku! Přeju si, abych ho nikdy nepotkala!”

Faye viděla, jak se teta Pam snaží udržet kamennou tvář. „Blesk?

Víš, že to je vlastně…”

„Ach, nezačínej,” zabručela Faye.

„Pokud to je to nejhorší, s čím může přijít, myslím, že bys nad ním ještě nemusela lámat hůl,” zasmála se teta.

„Zmínila jsem se, že je naprosto nádherný, teto Pam?” dodala Liz.

„Má tak úžasný vlasy, který prostě…”

„Ááááá!” Faye si zacpala uši. „Prosím, už ne víc o tom úžasným novým klukovi. Můžeme si dát půlhodinku bez zmínky o něm? Prosím!”

„Jé, no dobrá,” povzdechla si Liz. „Pojďme, chci jednu z těch sušenek…”

Prudce se zastavila, když se ztichlou ulicí venku rozlehl nenadálý zvuk hlasitých motorů.

„Co to proboha je?” zeptala se Faye a přešla ke vchodovým dveřím.

Otevřela je a Liz s tetou se k ní přidaly. Všechny vyhlédly do zasněžené ulice.

Šest obrovských motorek pomalu burácelo dolů ulicí. Jak projížděly, sníh se za nimi zvedal. Jely ve formaci tvaru písmene V a zabíraly tolik místa, že žádná další auta nemohla projet. Jezdci byli všichni oblečeni v silné černé kůži a oči jim zakrývaly tmavé brýle. Vůdce bandy měl šedý vous a dlouhé, rozpuštěné šedé vlasy, které za ním vlály, když projel kolem.

Po celé ulici lidé z Winter Millu vycházeli ze svých domovů, vylekaní burácením motocyklů.

„Páni,” řekla Faye zvýšeným hlasem, aby ji Pam a Liz slyšely. „To je ale randál!”

„Co jsou zač?” zeptala se Liz a taky křičela. „Nikoho z nich nepoznávám.”

Teta Pam motorky pozorně sledovala. „Už pár dní jsou tady v okolí,”

řekla. „Ale tohle je poprvé, kdy všichni dohromady přijeli do města. Myslím, že se představují. Nějak mám pocit, že tu nebudou příliš vítáni.”

Jezdci už dojeli na úroveň knihkupectví. Faye byla celá vedle -

nikdy předtím pravé motorkáře neviděla. Zašátrala po svém foťáku, nažhavená vyfotit si je. Jezdci by vytvořili skvělý článek pro The Miller.

Hledíc přes objektiv si Faye uvědomila, že jeden z nich zírá přímo na ni. Byl mladší než zbytek skupiny a ona si pomyslela, že pravděpodobně nebyl o moc starší než ona. Tmavé vlasy měl zkrácené akorát pod helmu a kvůli tmavým brýlím mu neviděla pořádně do očí.

Ale něco v něm přimělo Faye zastavit a prohlédnout si ho přes čočku fotoaparátu, když projížděl kolem.

„Myslím, že to je ten, který sem přišel před pár dny,” řekla teta Pam Faye do ucha. „To nevypadal tak hrůzostrašně!”

Faye na tetu pohlédla. „Neřeklas mi o tom!”

Teta Pam pokrčila rameny. „Nepřišlo mi to důležité.”

„Podívej,” zaslechla Faye Liz. „Támhle je můj táta v policejním autě.”

V brázdě za jezdci jel seržant Wilson, důstojník, který velí wintermillské policii. Místo aby kolem knihkupectví projel, zastavil před ním, otevřel dveře, a když vystupoval, pevně si tiskl čepici k hlavě.

„Mitchi,” přivítala ho Pam. „Vypadá to, že máme ve městě nějaké nové lidi.”

Seržant Wilson zamračeně přikývl. „Nejsem z toho teda příliš nadšený, to ti řeknu.”

„Třeba je tohle znamení, že pojedou dál.”

Zavrtěl hlavou. „To určitě ne. Stále jsou utábořeni v lesích. Nebude ti vadit, když půjdu dál, Pam?”

„Samozřejmě, že ne. Nic vážného, doufám.”

Seržant Wilson vypadal zasmušile. „Možná ano. Potřebuji si promluvit s děvčaty.”

Kapitola 3

Zlobiví psi

Liz sledovala, jak si její otec oprašuje sníh z bot. Byla zavírací doba, tak za ním teta Pam zamkla dveře a vyndala pokladní zásuvku. Pak se všichni v patře natěsnali do malé kuchyňky McCarronových. Venku znovu začínal padat sníh. Obrovské jemné vločky se už hromadily za oknem.

Lizin otec se posadil za veliký stůl a stále se mračil. Liz měla strach a snažila se přijít na něco, co možná udělala špatně. Její otec byl pěkně přísný. Ale ona nemohla vymyslet nic, co by to bylo. Pokud - možná nějak s předstihem získal její školní výsledky? Ale byl teprve první den pololetí! To nemohlo být ono, nebo jo? To by bylo tak nefér…

Liz se přinutila nepanikařit. Posadila se naproti Faye a vzala si zázvorovou sušenku, když teta Pam nalévala čaj z porcelánové konvice.

„Tak o co jde, tati?” zeptala se. „Vypadáš ustaraně. Co se stalo?”

Policejní důstojník si povzdechl a roztržitě si prohrábnul vlasy.

„Našli jsme nahoře v lesích tělo, asi půl míle od města. Mužské.

Nepoznal jsem ho, takže nemyslím, že je to někdo místní. Právě se snažíme zjistit, kdo to byl.”

„Ne!” řekla Liz v šoku. „To je strašné. Co se mu stalo?”

„Ještě nevíme. A samozřejmě ti nemůžu moc říct, dokud vyšetřování běží. Ale řekněme jen…zatím v této fázi nic nevylučujeme.”

Liz zírala na Faye, která si zjevně představovala to samé. „Nemyslíš…

nemyslíš, že byl zavražděn, nebo ano? Tati! Tady? Ve Winter Millu?”

Její otec se pořádně napil čaje a Liz viděla, jak přes okraj šálku vrhnul divný pohled na Faye. Podivila se, co to má znamenat, ale ve vteřině to bylo pryč a její otec jen pokrčil rameny. „Jak jsem řekl, nic nevylučujeme.”

„Ale - ale Winter Milí je tak poklidné místo,” vydechla Faye s očima doširoka rozevřenýma. „Myslím, že jsem neslyšela, že by se tu někdy stalo něco jako vražda! Ty jo, teto Pam?”

Teta Pam zavrtěla hlavou. „Ne za dobu, co tu jsem, a myslím, že bych musela jít hodně do minulosti, abych našla poslední zmínku.”

„No, zatím ještě nevíme jistě, že je to vražda,” připomněl jim seržant Wilson. „Zatím jsme nestanovili příčinu smrti. Budu muset počkat na názor patologa, než začnu štvanici. A abych byl upřímný…”

Potřásl hlavou. „Jen obchůzka se v tomhle počasí stává obtížnou.

Všechny cesty do města i ven jsou zrádné.”

Liz byla znepokojena. „Myslíš, že město bude odříznutý, když bude sněžit jako doteď? Jsme - máme dost jídla a věcí, kdyby se to stalo?”

„Myslím, že není pravděpodobné, že se to stane, Liz,” řekla Faye.

„Město má řešení pro takový případy.”

Lizin otec položil ruku na její a něžně ji poplácal. „Faye má pravdu.

Neměj starosti. Sypeme pískem, abychom zajistili, že se to nestane.

Jen se musíme postarat o to, aby nedošel - a doufat, že tohle ledové nadělení nebude trvat věčně.”

„Ale co když jo?” zeptala se Liz poděšeně. „Nepřestalo už pět dní!

Co když bude prostě dál sněžit?”

„To nemůže, nebo ano?” zeptala se Faye. „Tohle nemůže být začátek zimy. Je teprve září!”

„Víš, dnes jsem po tom trochu pátrala,” řekla teta Pam, „a v městských záznamech jsem nenašla žádnou zmínku, že by sníh padal takhle brzy. Určitě ne od roku 1680. To je úchvatné - ten sníh by mohl být unikátní v historii Winter Millu, možná dokonce v celé historii Nové Anglie.”

„To není sníh, co by mě tolik zneklidňovalo,” řekl seržant Wilson.

„Mým velkým problémem jsou právě teď ti motorkáři.”

„Myslíte, že mají něco společného s tělem, které jste našli?” zeptala se Faye.

„Není tam žádné přímé pojítko - zatím ne, jakékoli,” odpověděl jí.

„Je to jen pocit. Oni znamenají potíže a já nevěřím na náhody. Objeví se a o pár dní později vyšetřuji první nevyjasněnou smrt, která se za celá desetiletí ve Winter Millu stala.” Seržant Wilson zavrtěl hlavou.

„Nelíbí se mi to.”

Teta Pam mu nalila další šálek. „Pokus se nesoudit na základě zjevu, Mitchi. Předevčírem jsem tu měla jednoho z nich. Byl to jenom mladej kluk.”

Mitch se zamračil. „Co chtěl?”

„Prolistoval pár knih, ale myslím, že se chtěl hlavně dostat ze zimy. Finn se jmenoval. Řekla jsem mu, že je tu vítán, ale že kdyby se chtěl opravdu ohřát, musel by mi pomoct spravit topení, protože v tomhle ledovém nadělení zlobí.” Teta Pam se usadila ke stolu.

„Odvedl dobrou práci. Zdál se mi neškodný, Mitchi, i když trochu tichý. Jsi si jistý, že se to týká Černých psů?”

„Černých psů?” zopakovala zmateně Liz.

Její otec vzhlédl od šálku s čajem. „To je jméno jejich gangu, Liz.

Jsou tím druhem lidí, kteří si potrpí na to, aby působili dobře už na první dojem,” dodal ironicky.

„Ale jak se cokoli z tohohle týká nás, seržante Wilsone?” zeptala se Faye. „Řekl jste, že potřebujete mluvit s Liz a se mnou.”

„Jen vás děvčata nechci tam nahoře v lesích vidět,” povzdechl si seržant Wilson. „Nejste to jen vy dvě - mám v plánu domluvit všem witermillským dětem. Vím, že je to lákavé, navíc s tak časným sněhem.

Je hustý a dokonalý pro lyžování, bobování nebo snowboard…

nechci kazit zábavu, ale dokud nebudou jezdci pryč a dokud nebudu vědět, co se stalo tomu muži…”

Faye přikývla. „Budeme opatrné,” slíbila.

„Nemusíš si dělat starost,” souhlasila Liz a vzala si další sušenku.

„Nebudeme se s nima zaplétat.”

Mitchovi se rozezvonil telefon. Omluvně se podíval na tetu Pam, než ho zvedl.

„Musím jít,” řekl, jakmile dotelefonoval. Dopil čaj a vstal. „Patolog právě dokončil posmrtné ohledání.”

Kapitola 4

Nepřirozenou smrtí

Liz se rozhodla, že se nechá svézt od otce, místo aby dokončila úkol s Faye. Necítila se moc na to, aby šla domů sněhem, a stále byla rozhozena Fayeinou očividnou antipatií k Lucasovi. Na jednu stranu to bylo samozřejmě dobře - alespoň s ním nechtěly chodit obě, což znamenalo, že ho Liz mohla mít jen pro sebe. Na druhou stranu chtěla, aby její nejlepší kamarádka byla alespoň přátelská k osobě, o které se Liz už rozhodla, že bude jejím budoucím přítelem. Ne že by předtím Liz měla mnoho stálých kluků - většina kluků ve Winter Millu se obávala jejího otce příliš na to, aby ji pozvali na rande!

Liz šlapala sněhem k otcově velikému autu s náhonem na všechna čtyři, pozorujíc jeho shrbená ramena. O seržantu Wilsonovi ve městě věděli, že je přísný, ale spravedlivý - a to samé se týkalo i stylu jeho rodičovské výchovy. Ve skutečnosti byl někdy až příliš přísný, hlavně pokud se jednalo o ni. Měl o některých věcech konkrétní představy a ona věděla, kdy je nemá porušovat. Ale právě teď něco vážně, vážně chtěla…a vypadalo to, že on bude velice zaneprázdněný, možná na hodně dlouho. Takže pokud se na to Liz nezeptá teď, kdo ví, kdy bude mít další příležitost?

Sotva zabouchla dveře, otec nastartoval, počkal, než se Liz připoutá, a až potom přidal plyn. Byla zrovna špička a wintermillské obchody začínaly zavírat. Zasněžené ulice byly v tomto malém městě plné jako nikdy.

„Skutečně máš starosti kvůli těmhle motorkářům, tati?” zeptala se Liz, zatímco cítila, jak se sněžné řetězy zakously do zaváté ulice.

„No, zatím mi nedali důvod, abych neměl,” zamumlal její otec při pohledu do zpětného zrcátka, když zapnul blinkr. „A z mé zkušenosti je vždy lepší mít se na pozoru než potom litovat.”

„Budu opatrná, slibuju.”

Otec ji poplácal po koleni. „Já vím, že budeš, miláčku.”

Jeli tiše dalších několik chvil, než Liz znovu promluvila. „Tati…”

„Ano?”

„Přemýšlela jsem…teď, když znovu začala škola a tenhle rok bude opravdu náročný…já chci mít skutečně dobré výsledky, víš, že chci…”

„Ano, Lizzie?”

„No, říkala jsem si,” Liz se kousla do rtu a pak rychle pokračovala.

„Říkala jsem si, jestli byste mi s mamkou nemohli zvýšit kapesné?”

Otec si povzdechl. „Liz…”

„Tati, prosím. Už je to rok, co jste mi ho zvýšili naposledy. A teď když jsem starší - vážně, vážně potřebuji nový šatník. Měl bys vidět ty pohledy, když jsem se objevila ve stejném kabátě jako loni. Krom toho,” dodala Liz nevinně, „jestli opravdu letos začíná zima tak brzo, tak rozhodně potřebuju nové oblečení, ne? Chápeš, pěkně teplé…?”

Liz věděla, že dostane, co chce, když otce viděla, jak potlačuje úsměv. Než měl šanci cokoli říct, Liz ho objala a políbila na tvář.

„Liz! Já řídím!”

„Promiň,” řekla, když zabočili před jejich krásný dům s šindelovou střechou. „Díky, tati! Ach-můj-bože! To bude tak úžasný. V obchoďáku je ten novej butik a nemůžu se dočkat, až tam půjdu!”

„Hej! Ještě jsem neřekl, že jo!”

Liz okamžitě zmlkla, seděla velmi klidně a pozorovala ho velikýma očima.

„Dobrá, dobrá,” řekl statný policista a s dalším povzdechem přiznal svou porážku. „Dostaneš tedy víc. Ale,” varoval ji, když se ho chystala znovu obejmout, „chci od tebe tenhle rok samé jedničky, jasný?”.

„Jistě, tati. To bude hračka,” usmála se Liz a už si plánovala svůj další výlet po obchodech. Natáhla se ke dveřím auta a vytahovala telefon - musela okamžitě zavolat Faye! „Děkuju, tati. Miluju tě.”

„A to, co jsem říkal o těch lesích, jsem myslel vážně. Jestli tam tebe nebo Faye chytnu…”

Liz došlápla do studeného sněhu, když vyklouzla z auta. „Já vím.

Neměj strach.”

„A rozhodně žádné krátké sukně! Mám tě rád. Polib za mě matku -

řekni jí, že zavolám, až budu moct.”

Liz už vytáčela číslo.

Seržant Wilson sledoval svou dceru ve zpětném zrcátku, když odjížděl pryč, a musel se pousmát nad tím, jak vzrušeně hovořila do telefonu.

Trousila zmínky o větším kapesném už týdny, ale on se je snažil ignorovat tak dlouho, jak to šlo. Kdo ví, za co je utratí - podle jeho mínění už měla Liz každý kus oblečení, který vůbec kdy mohla unosit.

Ale její matka ho neustále utvrzovala, že takové už mladé dívky jsou, ačkoli s Poppy, Lizinou starší sestrou, stejný problém neměli…

Obrátil myšlenky zpět k znepokojivým záležitostem, když jel k městské márnici. Zaparkoval na svém obvyklém místě. Winter Mill se dělil o patologa s dalšími třemi okolními městy.

„Pate,” kývl, když starší muž v plášti otevřel dveře. „Omlouvám se, že jsem volal takhle pozdě v noci.”

„Byla to tvá práce, Mitchi,” řekl Pat Thompson, když ho vedl dozadu přes pitevnu. „I když si nejsem jistý, nakolik ti budu schopen pomoci.”

Tělo už bylo zašito a leželo, šedé a nehybné, na kovovém vozíku uprostřed místnosti. Bylo tam chladno, tlumená světla vrhala zvláštní tvary na sterilní bílé zdi. Seržant Wilson se bezděčně otřásl. Nechtěl tu být o nic déle, než bylo nezbytně nutné.

„Zjistil jsi příčinu smrti?”

Pat sáhl pro své poznámky a zavrtěl hlavou. „Ne. Jediné zranění, které jsem našel, je slabé říznutí na jedné paži. Je mělké a hladké, bodnutí nože, pravděpodobně, ale nebylo by smrtelné. Až na to se tělo zdá nezraněné.”

„Přirozená smrt?”

„To také nemohu potvrdit. Všechny životně důležité orgány měl zdravé. Nejsou zde ani žádné známky podchlazení. Je to jako by se v jednom okamžiku procházel a v dalším prostě…zemřel. Jediná věc, která by možná připadala v úvahu, je masivní anafylaktická reakce, ale nejsem schopen říct na co.”

Mitch se zamračil. „A co identifikace?”

„Prošel jsem otisky, ale na nic jsem nenarazil.”

„A co záznamy od zubaře?”

„Znovu, nic nemám,” řekl koroner, když podával seržantovi své poznámky, aby se mohl přesvědčit na vlastní oči. „Nic, to je ta další záhada.”

„Cože?”

„Podívej se a pochopíš, co myslím.”

Mitch přelétl stránku a pak se zdviženým obočím vzhlédl znovu k Patovi. „Co - zuby z druhé světové války? Vážně?”

„Naprosto. Tenhle muž má udělané plomby způsobem, v kterém se už od roku 1947 nepokračovalo.”

„Ale on nevypadá…”

„Starší než třicet. Já vím.”

„Co jeho oblečení?”

„Co s ním? Byl v hadrech, Mitchi, a ani ty nám o něm nic nepoví.”

Mitchův žaludek znepokojeně poskočil. Něco tu nebylo v pořádku, až mu z toho přeběhl mráz po zádech. „Mohu se znovu podívat na medailon, co jsi u něj našel?”

„Jistě.” Pat ukázal na kovovou mísu. „Támhle je.”

Seržant Wilson ho zvedl a protáhl si jemný starožitný řetízek mezi prsty, než přívěsek otevřel. Neubránil se zachvění. Doufal, že ho paměť klamala a že až se na fotografii uvnitř znovu podívá, uvidí něco jiného.

Nemohl si pomoct, ale ta tmavovlasá dívka vypadala přesně jako Faye McCarronová.

Kapitola 5

RSVP

Když Faye vyšla ze dveří knihkupectví McCarronových, stále ještě sněžilo. Jako vždy měla s sebou foťák, ale den předtím už pořídila snímek tak dobrý, že pochybovala, že by se jí vůbec podařilo ještě něco podobného vyfotit. Obrázek zachycoval jednoho z jejích sousedů, jak se snaží vyhrabat své auto z hluboké závěje, zatímco tmavá obloha za ním hrozila, že na něho sešle další příval nesezónního počasí. Teta Pam jí řekla, ať fotografii pošle do jedněch z národních novin, přesvědčená, že by ji otiskly - příběhy o wintermillském neobvyklém počasí už začínaly budit zájem i ve vnějším světě. Faye udělala, jak jí teta poradila, a poslala ji vydavateli The New York Times, ale pochybovala, že se jí někdo ozve. Přesto, za zkoušku to stálo.

Cestou do školy Faye myslela na konverzaci s Liz z předchozího večera. Její přítelkyně jí zavolala ani ne čtvrt hodiny po tom, co se seržantem Wilsonem odjela, nedočkavá říct jí tu novinu o zvýšení kapesného. To byla skvělá zpráva - Faye otec kapesné zvýšil, než odjel na své poslední vykopávky, a tak teď obě děvčata mohla vyrazit na perfektní nakupovací výlet do nového obchodu ve městě. Jejich rozhovor vlastně nepokryl nic než oblečení, které by si obě tak rády koupily, ale Faye to připomnělo, jak důležitou kamarádkou pro ni Liz je. Trávily spolu tolik času, až Faye občas zapomínala, jak jí Liz schází, když není nablízku. Poslední věc, o kterou stála, bylo, aby mezi ně vstoupilo něco jako kluk, a tak se rozhodla, že se bude snažit být na Lucase Morrowa milá, ať byl sebeotravnější.

„Budu prostě jen muset předstírat, že ho mám ráda, kvůli Liz,”

zamumlala si pro sebe poněkud nahlas, když došla k bráně školy.

„A kdo ví? Třeba mi přiroste k srdci.”

„Hej, McCarronová - počkej na mě.”

Faye se otočila a jen pár kroků za sebou uviděla Candi Thorssonovou.

Jako obvykle byla blonďatá dívka oblečena, jako by právě vypadla z módního časopisu. Faye se zastavila a závistivě si ji prohlížela.

Candi vypadala vždycky fantasticky. Právě teď na sobě měla krásné kozačky z vydělané kůže a úchvatný kabát. Měl jemný norkový odstín a veliký límec, který se řasil kolem Candiiných ramen a dokonale ladil s dívčinýma ledově modrýma očima. Dokonce i na Candi to byl extravagantní outfit a Faye věděla, že to něco musí znamenat.

„Ahoj, Candi,” přivítala ji Faye. „Vypadáš báječně.”

Candi se široce usmála. „Díky! Není ten kabát nádhernej? Je to poctivej právej Chanel! Táta mi ho poslal z New Yorku jako omluvu, že tu nebude na moje narozeniny.”

„On příští víkend nepřijede? To mě mrzí.”

Candi lhostejně pokrčila rameny. „Kdyby přijel, jen by bručel kvůli mým výsledkům. To se mi víc líbí ten kabát! Takže, poslouchej, máš čas v sobotu večer?”

„Jasně.”

„Tak přijď na mojí oslavu. Vážně, bude to stát za to. Půjčila jsem si chatu Mathesonových na kopci. Všichni tam budou. Tak co, přijdeš?”

Candiiny párty byly legendární. Vždy si najala vlastní lidi na míchání těch nej lepších ryzích koktejlů, jaké jste kdy v životě ochutnali, a obvykle tam také mívala nějakou skvělou kapelu.

Faye se usmála. „To bych moc ráda! Díky.”

„Bude to divoký!” Candi ji krátce objala, než odplula na obláčku voňavky a zamířila k dalšímu hloučku studentů. „Uvidíme se tam!”

Než stihla Faye dojít k předním branám, zaslechla za sebou další volání. Tentokrát to byla Liz, ve tváři s úsměvem velkým jako Golden Gate Bridge, z čehož Faye usoudila, že její kamarádka o večírku už slyšela.

„Páni!” vykřikla Liz, když přicházela k Faye. „Není to úžasný? Zvýšení kapesnýho a párty, na kterou nakupovat. A řekla ti Candi, že tam bude Lucas Morrow? Měla bych teď tady na místě zemřít. Život už prostě nemůže bejt o nic lepší!”

„Nemyslíš, že bys měla nejdřív na tu párty zajít?” zasmála se Faye.

Tohle byl další důvod, proč Liz milovala - její charakteristické rozvášnění.

Nezáleželo na tom, o co šlo, mohli jste se vždy spolehnout, že Liz bude vidět - a většinou ji bylo i nejvíc slyšet!

„To máš pravdu, to máš pravdu. Tak a teď pojďme. Tohle je důležitý.

Musíme si vytvořit nákupní harmonogram!”

Faye se znovu zasmála. „Proč prostě nezajdem přímo do nákupního centra dneska večer hned po škole?”

„Dobrej plán. Hej - kam jdeš?” zeptala se Liz, když Faye vyrazila jiným směrem.

„Jdi napřed, přijdu, než bude zvonit. Jen chci zajít do kanceláře školních novin za slečnou Finchovou.”

The Miller byl součástí Wintermillské střední už roky. Někteří ze studentů, kteří do školních novin přispívali, nastoupili hvězdné kariéry - jedna z dívek, která odmaturovala jen několik let předtím, pracovala pro časopis National Geographic, což Faye znělo jako ta nej dokonalejší práce na světě. Noviny pokrývaly hlavně školní aktivity a jednoduché příběhy o místních záležitostech, jako třeba nedávné chladné počasí. Ale Faye tentokrát zaměřila svůj hledáček na skutečný příběh.

„Zdravím, slečno Finchová.” Barbie Finchová, školní zástupkyně ředitele, seděla za velikým stolem, který vévodil místnosti představující ústředí The Milleru. Byla to šmrncovní žena, padesátnice, která stále nosila vypasované, na míru střižené kostýmky. Když Faye přicházela, vzhlédla od stolu.

„Dobré ráno, Faye,” řekla slečna Finchová a pohlédla na hodiny na zdi. „Nepřijdeš pozdě?”

„Jen jsem se vás chtěla zeptat na věc, na které bych ráda pracovala.

Pro noviny.”

„Ó, vážně?”

„Slyšela jste o těle, které seržant Wilson našel nahoře v lesích?”

Učitelka si sundala brýle z nosu a zvedla obočí. ,/Tělo?”

„Ano…dokonce si myslí, že by to mohla být vražda. A seržant se obává, že by to mohlo souviset s příjezdem Černých psů.”

„S čím?”

„S Černými psy - ti jezdci na motorkách, co táboří mimo město.”

„Faye, nejsem si jistá, že se cokoli z tohohle hodí do školních novin.”

„Ale je to perfektní! Mohl by to být skutečný investigativní článek.

Můžeme zjistit něco o pozadí těch jezdců - proč se jim říká Černí psi, například, a odkud pocházejí. A můžeme otisknout více článků s tím, jak případ pokračuje. A pokud je to vražda a bude se konat proces…”

Slečna Finchová zvedla ruku. „Faye, přestaň. Prostě přestaň. Obdivuji tvůj entuziazmus, ale vážně, tohle není téma pro školní časopis.”

„Ale slečno Finchová…”

„Jak přesně bys chtěla jezdce vyšetřovat? Má tvá teta knihu na tohle téma?”

„Ne o Černých psech, ne…”

„Jak tedy?”

„No, myslela jsem, že bych mohla s jedním z nich udělat rozhovor.”

„Faye McCarronová, nic takového neuděláš.”

„Ale…”

„Žádné výmluvy, Faye. Černí psi se tě netýkají.”

„Dobrá, no, pak se tedy budu soustředit na to tělo. Mohla bych udělat rozhovor se seržantem Wilsonem.”

„Faye…” povzdechla si slečna Finchová. „Prosím tě, upusť od toho nápadu. Nechceme, aby se škola zamotala do čehokoli nežádoucího.”

Když uviděla Fayein sklíčený výraz, vřele se usmála. „Mám tu nicméně úkol, který jsem se ti chystala nabídnout. A je dobrý.”

„Ano?” řekla Faye, neschopná si představit cokoli tak zajímavého, jako příběh, který právě navrhla.

„Chci, abys udělala interview s Mercy Morrowovou. Článek pro zvědavé lidi o tom, proč přišla do Winter Millu. Myslím, že bude fascinující, zvlášť když se o ní a Lucasovi teď ve městě nejvíc mluví. Jsou dost záhadou. Můžeš to udělat?”

Faye pokrčila rameny, nijak zvlášť zaujatá. „Jistě.”

„Nebude to snadné. Ale myslím, že to stojí za to. A lepší než se zaplétat s těmi motorkáři. Je to tak?”

Faye nasadila úsměv a potlačila povzdech, přehodila si tašku s knihami znovu přes rameno. „Dobře, slečno Finchová. Nezklamu vás.”

Ale když odešla, nemohla si Faye pomoct, pomyslela na Lucasova děsivého řidiče Ballarda a otřásla se. Pokud tohle byl druh lidí, jaké Mercy Morrowová zaměstnávala, jaká potom bude ona?

Kapitola 6

Psi z nákupáku jdou do nebe

Když s Liz zamířily k wintermillskému nákupnímu centru, Faye se nemohla ubránit vzrušení. Nebyla nakupovat už celou věčnost a bylo na čase, aby zase jednou oživila svůj šatník.

„Dobře,” řekla Liz, když konečně zaparkovala auto. „Tohle je můj plán. Candiina párty se bude rozhodně bít o post Párty sezóny, co?”

„Pravděpodobně,” souhlasila Faye.

„Takže to volá po vážné generální opravě outfitu,” prohlásila Liz.

„Myslím, že vyhodím skoro celý moje zbrusu nový kapesný v MK -

nemůžu se dočkat!”

MK byl nejnovější butik, který ve Wintermillském nákupním centru otevřeli, a děvčata umírala touhou tam nakoupit. Nabízeli nejnovější kolekce od všech top návrhářů, což znamenalo, že před Vánoci bude doslova přeplněný šaty podle poslední módy. Skvělé také bylo, že oddělení módy pro mladé, které sem majitel zařadil, přetékalo nejčerstvějšími kusy oblečení značek jako Pretty in Pink, Wunderkind, Bisoa, Ráchel Roy a čehokoli dalšího, co se líbí. Byla to, zcela prostě, Fayeina a Lizina představa nebe.

„Wow,” vydechla Liz a vytrhla tak Faye z nákupního snění, když zaparkovala auto. „Podívej se támhle.”

Před parkovištěm u vchodu do centra bylo šest velikých černo-

-stříbrných motorek. Po jejich majitelích ani stopy.

„Hádám, že jsou uvnitř,” zamumlala Faye, zahleděná tím směrem.

Motorky působily zvláštně hypnotickým dojmem - vypadaly mocně, jako obrovská hrbící se stvoření připravená vyrazit při té nej menší provokaci. Navzdory příkazům slečny Finchové Faye stále chtěla o gangu zjistit víc. Seržant Wilson říkal, že táboří nahoře v lesích, a Faye přemýšlela, zda mají domovy, ve kterých tu a tam žijí, nebo zda jsou stále na cestách. Ten chlapec, kterého viděla, se nezdál o moc starší než ona. Jaké by to bylo, žít na cestě? Bezmocně si povzdechla.

Věděla, že by z toho byl vážně dobrý článek, kdyby jen měla možnost na něm pracovat!

Liz se vedle ní ošívala. „Tak pojď, Faye. Víš, co říkal můj táta.”

„Jo,” zamumlala Faye, pozornost stále upřenou na motorky, když mířily ke dveřím obchoďáku. „Jo, já vím.”

MK byl ještě báječnější, než děvčata očekávala. Kamkoli se podívala, bylo oblečení, pro které by i zabíjela.

„Ach můj bože!” řekla Liz, sotva vešly. „To jsou snad ty nejrozkošnější háčkované šaty, jaké jsem kdy viděla.”

„Jsou roztomilý,” souhlasila Faye a přejela prsty po jemném materiálu.

„Ale nejsem si jistá, jestli je to skutečně to pravý pro večírek na sněhu.”

Liz na ní vyplázla jazyk a poodešla. „Tak do jakýho stylu myslíš, že bych měla jít?” zeptala se přes rameno. „Mladá a zábavná? Nebo hluboká a sofistikovaná?”

„To abys udělala dojem na Lucase Morrowa?”

„Samozřejmě,” Liz se na Faye podívala a lehce přimhouřila oči.

„Nehodláš znovu pokračovat v tom, jak otravný je, že ne?”

Faye zvedla ruce. „Slibuju. Pokud ho máš ráda, Liz, tak i já.”

„Dobře. To je dobře. Dokud ho teda…ty víš…ráda, jako ráda…”

Faye si povzdechla a s úsměvem zavrtěla hlavou. Něžně Liz šťouchla do ruky. „Prostě běž a nakupuj! Potřebuju taky nový šaty, víš!”

Liz se ušklíbla. „Už jdu, už jdu…”

Faye vyšla na opačnou stranu, prohrabujíc se mezi stojany s oblečením.

Vytahovala jednotlivé kousky a pokaždé, když je přidržela před sebou, si uvědomila, že vážně neví, co hledá.

„Mohu vám pomoci?” Faye vzhlédla od regálu a uviděla usměvavou prodavačku.

„Já nevím,” přiznala Faye. „Mám jít na párty…Chtěla bych něco nového, ale prostě nevím co.”

„Jsem si jista, že něco dokážeme najít,” řekla prodavačka. „Možná hledáte něco trochu jiného, než co obvykle nosíte?”

Prodavačka ji uvedla k dalšímu stojanu u okna. „Právě jsme vyložili tohle od nového mladého návrháře. Nikdo jiný je v téhle chvíli nemá na skladě. Myslím, že jsou prostě božské. Návrhář používá průsvitné tkaniny a hedvábí, hodně květinových motivů a ozdob. Dramatické a stylové! Podívejte se. A vyzkoušejte cokoli chcete.”

„Děkuji vám,” zamumlala Faye a už prsty přejížděla nádherný topik. Byl čistě bílý, pruhovaný angorskou vlnou a zdobený krajkou.

Nic takového Faye předtím neviděla. Vytáhla ho ze stojanu a sladila s nějakými úžasnými úzkými rozpáranými modrými džínsy a párem bot na podpatku v barvě holubičí šedi a spěchala ke kabinkám.

„Faye, seš vevnitř?” ozval se za závěsem Lizin hlas. „Chci vidět, co sis vybrala!”

„Ve vteřince jsem venku,” zavolala Faye. „Máš jsi něco?”

„Nevěřila bys, jaký věci jsem našla,” dramaticky odpověděla její kamarádka. „Tohle místo je úchvatný!”

Faye se zasmála. Podívala se na sebe do zrcadla, překvapena tím, co vidí. Top perfektně seděl a volný rolák jí nádherně zvýrazňoval rysy. Bílá učinila její pleť ještě bledší a oči zelenější.

Faye se otočila, roztáhla závěs a vykročila ven, zatímco její přítelkyně breptala dál, zády k ní.

„Jen se podívej na tohle!” řekla Liz, když vytáhla luxusní šedé pruhované tílko se střapci z dalšího stojanu oblečení. „Tohle by vypadalo báječně s krátkou sukní a vysokými podpatky. Jako tahle, možná…”

vytáhla bledě modrou sukni vpředu se strukturou jako obvaz. „Tady je prostě tolik možností!”

„Tak co si myslíš o týhle?” zeptala se Faye.

Liz se otočila a prohlédla si ji od hlavy k patě. „Páni,” řekla.

„Líbí se ti to?”

„Jo - je to fantastický! Je to jako…”

Něco upoutalo Fayeinu pozornost - pohyb venku. Vzhlédla a zjistila, že hledí do páru hlubokých hnědých očí. Patřily chlapci, který stál úplně nehybně za oknem. Vše na něm bylo temné. Vlasy měl tmavé a krátce zastřižené. Na sobě měl těžkou černou koženou bundu a roztrhané černé džínsy, na nohou robustní černé boty. A…a díval se přímo na ni. Faye nemohla odvrátit pohled. Srdce se jí rozbušilo.

Chlapec rozevřel dlaně a zvedl je ke sklu, jako by se k ní natahoval.

Fayeino srdce bilo rychleji a rychleji, dokud nenaráželo na žebra.

Cítila, že by se měla podívat jinam, ale nějak prostě nemohla.

Vedle ní Liz zašeptala: „To je jeden z těch Černých psů. Musí to být ten, o kterým mluvila tvoje teta - Finn.”

Náhle se za výkladem MK rozlehl křik a chlapec otočil hlavu. Muž, kterého Faye rozeznala jako pana Pursera z obchodu s cédéčky běžel k chlapci a stále křičel. Faye instinktivně vyběhla ze dveří, chtivá vidět, co se bude dít. Liz ji těsně následovala.

„Vím, co děláš!” řekl pan Purser naštvaně. „Vy všichni. Hledáte, co byste kde ukradli. Čekáte, až se přestaneme dívat, a pak si vezmete cokoli můžete! Proč odtud prostě nevypadnete?”

Zčistajasna se objevili ostatní motorkáři. Jako rozběsněný živel prošli kolem Faye a Liz. Bylo to poprvé, kdy je Faye viděla tak zblízka.

Nechala si foťák v tašce v kabince, ale pokusila se vrýt dojem z každého z nich do své mysli. Vůdce byl velmi vysoký a měl na sobě koženou bundu zdobenou symbolem gangu - psem nebo snad vlkem vyjícím na měsíc. Dva ze starších jezdců vypadali jako bratři. Oba měli prošedivělé vlasy, zjizvené tváře a na sobě stejnou koženou bundu ustřiženou u ramen, aby ukázala jejich masivní, svalnaté paže pokryté tetováním. Jen jeden ze skupiny byl mladší než Finn - byl dokonce mladší než Faye a Liz, ale vyvažoval to hrůzostrašným zamračeným obličejem lemovaným dlouhými copy hustých šedých

vlasů, které vypadaly, jako by je nikdy nikdo nestříhal. Byl to on, kdo si sundal tmavé brýle, když šel k panu Purserovi. Jeden po druhém obklopili Finna a majitele obchodu; ani jeden z nich neřekl slovo, ale jejich hněv bylo jasně cítit ve vzduchu.

Ochranka se objevila téměř stejně tak rychle a zeptala se Finna, co měl v úmyslu.

„Počkejte!” jakoby proti své vůli zvolala Faye. „Počkejte, já si nemyslím…”

„Faye,” zasyčela Liz a chytla ji za paži. „Co to děláš?”

Jeden ze strážných přišel k ní. „Slečno? Máte co říci k tomuto incidentu?”

„Neviděla jsem, že by něco kradl,” řekla Faye cítíc, jak na ni hoch stále upírá oči, a přemýšlela, co to proboha dělá. „Já - nemyslím, že se chystal něco ukrást. On tam prostě - jen tam prostě stál.”

Člen ochranky přikývl a poodešel od ní, aby si promluvil s vůdcem motorkářů, velikým mužem s šedými vlasy a hněvem v očích.

„Tak dobrá. Nebudu se tím tentokrát dál zaobírat. Ale chci, abyste vy a váš gang okamžitě odjeli. Hned teď.”

Na chvíli to vypadalo, že motorkáři budou protestovat. Jejich vůdce vykročil vpřed a téměř se střetl se strážným, který se marně pokoušel zakrývat strach. „Já…já…tu nechci žádné problémy,” vyoktal.

Motorkář se chladně usmál. „Pak bych ti tedy radil, abyste s žádnými nezačínali, protože příště už bych nemusel být tak shovívavý.

Pochopils?”

Strážný rychle přikývl. Vůdce tam ještě minutu stál a pak zvedl bradu směrem k východu z nákupního centra. Motorkáři začali odcházet, pomalu, jeden po druhém procházeli kolem Faye. Byli cítit po motorovém oleji a benzinu. Finn šel v závěsu za nimi.

„Hej,” zamumlal, když došel k Faye. „Děkuju.”

„N-nemáš za co,” zakoktala se Faye, zmatena, když se jí znovu náhle rozbušilo srdce.

„Možná se uvidíme?”

„M-možná.”

Prohlédl si ji odshora dolů a krátce se na ni usmál. „Tohle ti sluší,”

dodal, než si nasadil tmavé brýle. „Měla by sis to koupit.”

Až potom, co Finn vyšel ven, aby se přidal k ostatním, si Faye uvědomila, co tím myslel: vyběhla z MK v oblečení, za které ani nezaplatila!

Kapitola 7

Muž ve stínu

„Hej,” ozval se za ní naštvaný hlas. „Co si myslíš, že děláš?”

Otočila se a uviděla majitelku obchodu, jak pochoduje s prstem namířeným na její hrudník.

„Moc se omlouvám!” vykřikla Faye. „Nechtěla jsem - neměla jsem v úmyslu…! Jen jsem musela mluvit se členy ochranky.”

„Nepovažuji si zákazníků, kteří odcházejí bez placení,” řekla majitelka.

„Tam, odkud pocházím, tomu říkáme krádež.”

Faye byla v šoku. Nikdy předtím ji nikdo z krádeže neobvinil.

„Ach, ale já n e - to bych neudě…”

„Faye by nekradla!” řekla Liz a přiskočila na její obranu. „Jen se snažila pomoct těm motorkářům.”

„Dejte mi jediný důvod, proč bych neměla ochranku zavolat zpět, hned teď,” zeptala se majitelka. „Ti muži, co jste s nimi byly před chvílí venku, se jistě jen snažili vytvořit rozruch a pomoct vám ty věci ukrást.”

„Ne!” řekly zděšeně obě dívky naráz.

„No, máte štěstí, že jste nešly dál,” řekla žena a dala si ruce v bok.

„Pokud je to tak, měly byste se snažit to dál nekomplikovat. Pokud jste se je chystaly koupit, tak byste to měly raději udělat. A hned.”

Faye zaváhala. Vážně si všechny kousky nemohla dovolit…

„Faye,” zasyčela Liz. „Prostě si to kup!”

Vynutila si na tváři úsměv. „Samozřejmě, že za to hodlám zaplatit!”

„Dobře,” řekla majitelka. „A pak obě můžete odejít. V tomto obchodě nejste vítány - ne teď a ani v budoucnu. Chápete?”

„Co sis pro všechno na světě myslela?” zuřila Liz, když odcházely z obchodu. „Po všem, co ti Barbie Finchová řekla. Po všem, co ti řekl můj táta!”

Faye ještě nikdy předtím neviděla Liz tak naštvanou. Ploužila se za ní ven z MK a snažila se vymyslet způsob, jal^by to s ní urovnala.

Ale i když jí Lizina nálada dělala starost, většina jejích myšlenek se stáčela zpět k Finnovi. Faye stále nevěděla, proč to udělala. Neznala ho. Proč jí záleželo na tom, co se mu stane?

„Mrzí mě to,” zamumlala Faye. „Já jen…on nic nedělal.”

„A jak to víš? Tihle motorkáři možná dělali přesně to, co říkal pan Purser!”

„Ale sama jsi to viděla,” bránila se Faye. „Jen se díval do výlohy, nedělal nic špatnýho…”

Liz se zarazila v chůzi a otočila se na ni s očima plnýma hněvu.

„Podívej se. Já vím, žes o nich chtěla napsat článek. A možná to není fér, že nemůžeš. Ale víš, co si myslím, že není fér? Já - vykopnutá z nejlepšího obchodu s oblečením ve městě, protože ty ses při naší první návštěvě pokusila ty hadry ukrást!”

„Já se je nepokusila ukrást! Jen jsem…”

„Ale vypadalo to tak, ne?” Liz se znovu otočila a dál mířila k východu.

„Všechno, co jsem chtěla, bylo koupit si něco dokonalýho, co bych si vzala na ten večírek. Copak ti na tom vůbec nezáleží?”

„Hej,” Faye raněně protestovala. „Liz, je mi to líto. Samozřejmě, že mi na tom záleží! Zítra do obchodu zavolám a znovu se omluvím.

I když já nemůžu zpátky, není důvod, aby tobě bránili tam nakupovat.”

„To by raději neměli,” odsekla Liz, když vyšly z hlavních dveří a zamířily k autu.

Muž se zájmem sledoval spor v obchodním domě. Motorkáři nebyli ve skutečnosti v té chvíli jeho prioritou, ale i přesto udělal pár rychlých snímků celého incidentu. Dokonce se mu podařil jeden, který zachycoval tu tmavovlásku a Finna společně.

Jakmile dívky konečně opustily obchod, sledoval je obě z bezpečné vzdálenosti.

Chvíli mu trvalo, než postřehl, že zamířily k východu. To ho překvapilo,, protože očekával, že jejich nákupní maratón potrvá déle. Pak si uvědomil, že ta, které říkají Liz, je naštvaná. Kráčela napřed, když se s ní Faye marně snažila promluvit.

Venku se zatím Černí psi chystali k odjezdu, nasazovali si helmy a startovali motory. Dívky musely projít přímo kolem shromážděných stiojů, aby došly ke svému vozidlu.

Sledoval, jak Faye venku zpomalila a začala pohledem pátrat po Finnovi, ale druhá dívka ji chytila za rukáv kabátu a táhla pryč.

„Poslední šance, Faye,” zaslechl říkat Liz. „Buď jdeš, nebo tě tu nechám.

Nehodlám ztratit kapesný, který jsem akorát dostala. Chápeš?”

Nezachytil sice Fayeinu odpověď, ale viděl, jak následuje svou přítelkyni.

Jakmile Liz odemkla, vklouzla do auta. Faye už se na skupinu motorkám znovu nepodívala a rukou na spánku si zakryla obličej. Ale viděla, že ji Finn pozoroval…

Muž popadl foťák a pospíšil si k půjčenému pick-upu. Běžně by takový druh dopravy nevolil, ale k téhle situaci se to alespoň hodilo. A plán také fungoval. Žádná z dívek si nevšimla, že je sledoval poté, co Liz vyjela z parkoviště, rozhodně příliš rychle na takový zasněžený večer.

Podíval se do zpětného zrcátka a usmál se. Mladý motorkář zíral za dvěma dívkami v rychle jedoucím autě, očividně zaujatý. Stál tam ve skutečnosti tak dlouho, až na něj vůdce gangu musel otráveně houknout, aby se znovu pohnul. Černí psi vyrazili v oblaku benzinových výparů z parkoviště u wintermillského nákupního centra. Několik zatáček ještě jeli za jeho dodávkou a pak odbočili na cestu ven z města.

Vpředu stále jelo malé auto s oběma dívkami. Muž vytáhl z kapsy telefon a stiskl rychlou předvolbu pro vytáčení. Jeho zaměstnavatel o tom úspěchu bude chtít vědět.

Telefon někdo zvedl téměř okamžitě. „Ano?” Hlas na druhém konci byl úsečný a strohý, stejně jako vždy.

„Finn viděl tu dívku.”

„Byli v kontaktu?“

„Ach ano. Myslím, že nikdo z nich na to setkání nezapomene „Znamenité. Máš fotografie?”

„Mám.”

„Dobře. Něco dalšího, co by mě mohlo zajímat?”

Muž si jen tak pro sebe přikývl, když před sebou sledoval červená koncová světla auta, jak se zakusují do padající tmy zimní noci. „Myslím, že mezi našimi přítelíčky je asi nějaké napětí.”

„Motorkáři?”

„Ne, těmi dvěma dívkami.”

„To by nám mělo nahrávat.”

„Přesně to jsem si myslel…”

„Takže? Je ti jasné, co se musí udělat?”

„Ano. Tento víkend je vše zařízeno - ten večírek je pro naše plány vážně perfektní. Jediný problém, který bychom snad mohli mít, je, že nepřítel zasáhne dřív, než budeme připraveni.”

„To neudělají,” zavrčel hlas rozhodně. „Znajísvá omezení.”

„Ale pokud ne?”

„Pak vyrazí a rozpoutají válku, kterou skutečně nemohou vyhrát, že?”

Kapitola 8

Domov, sladký domov

Už se začínalo smrákat, když Lucas Morrow dorazil k hlavní bráně svého nového domova a vyrazil na dlouhou cestu vzhůru zasněženou pěšinou. Nazýval to domovem, ale necítil se tam tak. Lucas se ve svém životě hodně stěhoval a obvykle nemohl moc mluvit do toho, kde skončí, ale tohle ho vážně šokovalo. Jeho matka měla ráda bohaté lidi a proslulá místa a obvykle to znamenalo nějaký rušnější domov než Winter Milí. Winter Mill! Bože, dokonce i to jméno znělo venkovsky. Přemýšlel, jak dlouho tady asi zůstanou. Jeho matku to jistě brzy začne nudit. Samozřejmě to bude znamenat, že bude znovu měnit školy…ale Lucas na to byl zvyklý.

Vyšel po předních schodech a odemkl impozantní vchodové dveře. Uvnitř sídla bylo ticho jako v hrobě. Zato bylo tak rozlehlé, že jste mohli na podlaze v přízemí přistát letadlem a nikdo ve zbytku domu by to ani neslyšel, natož pak aby si všiml několika stovek nově příchozích. Jeho matka rozhodně ne - byla by příliš zaneprázdněná zhlížením se v zrcadle. Jen s Lucasem, jeho matkou a Ballardem jako by místo bylo prázdné.

Lucas došel do středu veliké vstupní haly s mramorovou podlahou.

Před ním se vzhůru tyčilo mohutné schodiště, které se ve druhém poschodí sídla dělilo vedví. Bylo tu chladno.

„Haló?” zavolal, ale kromě ozvěny vlastního hlasu, odrážející se prostorem, se žádné odpovědi nedočkal.

S povzdechem vyšel ke dveřím obývacího pokoje a začal hledat svou matku. Usoudil, že by s ní měl dnes alespoň jednou promluvit -

než půjde na ten večírek k Thorssonovým - víte, jako by byli normální rodina. Málem řekl ne, když ho ta dívka poprosila, aby přišel. Necítil se na to, nechat se někde celý večer očumovat; bylo to dost hrozné už ve škole. Ale stejně, co jiného by dělal? Potloukal se po tomhle místě sám? Takže nakonec řekl ano. Kdo ví, třeba to bude zábava. Místní nemohli být horší než ti super bohatí závisláci s falešným opálením, kteří ho obvykle obklopovali, a kdo ví, možná potká někoho zajímavého, s kým by si mohl povídat. Ta dívka Faye - Blesk - například.

Zdála se chytrá. No, a byla taky rozkošná.

„Haló?” zavolal znovu, když otevíral další dveře. Ale v obývacím pokoji ozářeném slabým světlem dvou zapálených lamp nebylo po jeho matce ani stopy.

Lucas se rozhlédl po místnosti. Ještě v ní předtím nebyl, zase další kout domu, který se neobtěžoval objevovat. Nicméně teď si všiml ohromného, zdobeného zrcadla, které viselo nad nepoužívaným krbem. Kolem něj byla rozestavěna křesla a židle, jako by to byla televize nebo obzvláště krásná malba.

„Aha,” řekl. „Takže sem tě dala, co? Říkal jsem si, že jsem tvou hnusnou tvář chvíli neviděl.”

Lucas popošel přímo před zrcadlo a zkoumavě si prohlížel jeho starožitný, složitě vyřezávaný dřevěný rám. Tohle zrcadlo hrálo roli ve spoustě jeho vzpomínek. Ať šli kamkoli, jakkoli daleko cestovali, tahle věc šla vždycky s nimi. Jen přeprava musela jeho matku stát nemalé jmění, a přesto to pokaždé udělala. Nikdy se nezeptal proč, nicméně Lucas tak nějak předpokládal, že jde o cenné rodinné dědictví.

Na druhou stranu jeho matku taky nikdy neunavilo dívat se na svůj odraz. Možná se jí prostě jen líbilo, jak v tom zrcadle vypadá.

Lucas se do něj zahleděl. Uvědomil si, že i když bylo zrcadlo poblíž tak dlouho, co si jen pamatoval, zřídka se v něm na sebe podíval.

Zbarvovalo všechno do modravého odstínu, jako by každý odraz v něm obsažený byl vzdálenější, než by měl skutečně být. Díval se na sebe a přemýšlel, jestli je jeho tvář opravdu tak podobná té matčině, jak mu každý neustále laskavě opakoval. Měl její oči, to věděl, ale všechno ostatní - nos, ústa, brada…z ní nenesly nic.

Přitiskl si prsty na tvář a uvažoval, jak asi vypadal jeho otec. Mercyo něm nikdy nemluvila, nikdy Lucasovi ani nenaznačila, kdo to mohl být. Možná to nevěděla - rozhodně o tom nechtěla mluvit.

Ale čím byl starší, tím víc o tom přemýšlel. Byl jeho otec tam někde venku? Věděl vůbec, že má syna? Lucasovy fotky byly všude v novinách - snad je jeho otec viděl a taky se divil… Snad nějak poznal část sebe ve svém dlouho ztraceném synovi.

Po celý Lucasův život to byl jen on a jeho matka. Dobrá, oni dva a vždy nějací hloupí bodyguardi, kteří jeho i matku neustále sledovali.

Ballard byl zrovna jejich současný. Lucas je všechny nemohl vystát. Nikdy neměl pocit, že by svou matku skutečně znal: ne pořádně, ne tak, jak by si přestavoval. Většinu svého života strávil v péči jednoho idiotského zaměstnance za druhým. A i když tam nebyli, neměl si se svou matkou v podstatě co říct.

Koutkem oka náhle zahlédl v zrcadle pohyb. Sotva znatelný, hluboko uvnitř, něco prchavého, jako hmyz pod jeho povrchem. Lucas vystrašeně couvl a narazil do stolku za sebou, až se lampa, která na něm stála, nebezpečně zakymácela.

„Vážně, Lucasi,” ozval se znuděný hlas jeho matky. „Ty jsi vážně neohrabaný jako slon. Alespoň se pokus být opatrnější.”

Lucas se otočil a uviděl Mercy Morrowovou stojící ve dveřích, štíhlou rukou s perfektní manikúrou svírala starožitnou kliku. Není divu, pomyslel si, že si o ní zbytek světa myslí, že je krásná. Ona je krásná.

Vysoká štíhlá postava ve tvaru přesýpacích hodin, husté blond vlasy vyčesané nahoru ve složité sestavě copů a kadeří, jejíž dokončení muselo zabrat hodiny, jemný bledý oválný obličej. Její tvarem mandlové oči, dokonce ještě modřejší, než měl Lucas, zářily ve světle lampy, řasy tak dlouhé, že vrhaly stíny na její vysoké lícní kosti. Plné rty se stáčely do úsměvu, o kterém si Lucas nebyl jist, zda se odráží i v očích. Na sobě měla na míru šitý kalhotový kostým z tenkého lnu v přírodní barvě a jednoduchou bílou bavlněnou košili se šňůrami barokních perel kolem krku. Lehký kostým zvýraznil klid její tváře, ale měla málo make-

-upu, což by pravděpodobně šokovalo novináře z bulvárních plátků po celém světě. Mercy Morrowová vypadala tak dokonale bez kosmetiky jako s ní. V mysli jejího syna se nezměnila od doby, co byl dítě -

ale jak se Lucas domníval, rodiče pro své děti vždy vypadají stejně.

„Ahoj, mami. Mělas dobrej den?”

Mercy pokrčila rameny a přešla k němu. „Šla jsem do malých městských lázní a nechala se od jedné ženy namasírovat. Bylo to…přijatelné.

I když tak žvanila.”

Lucas si posměšně odfrkl. „Napilno jako obvykle, hm?”

Jeho matka přimhouřila oči. „Nebuď tak uštěpačný, Lucasi. Je to nudné. Stejně jako tohle malé nezajímavé město.”

Popuzeně si povzdechl. „Čestně, mami - proč jsme tady? Tohle místo je jako - je to jako konec světa! Nedá se tu nic dělat a víš, že tě to za dva týdny začne nudit. Nemůžeme prostě jet někam jinam?

Vždyť víš - někam, kde to žije?”

„Chtěla jsem, abychom si odpočinuli na nějakém tichém místě,”

řekla Mercy chladně. „Nějaké místo…s trochou historie.”

„Historie? Jistě, tohle místo má historii - pokud počítáš to, že tu v místním hostinci strávil jednu noc Abe Lincoln. Taky hádám, že by tady ani dýl nevydržel.” Lucas vyhodil ruce do vzduchu. „Jestlis chtěla někam, kde je ticho, mohli jsme jet na Barbados. Tam bys dostala přijatelnou masáž a já bych mohl jít surfovat. Ale místo toho jsme jeli do zapadákova, kde každý místní touží zírat do našich oken, a není tu co dělat, krom toho, že si každou půlhodinu kontroluješ prsty u nohou kvůli omrzlinám.”

„Nemluv se mnou tímhle tónem, Lucasi,” zasyčela Mercy naštvaně.

„Nevzpomínám si, že by sis na své věci sám vydělával, a dokud to trvá, jdeme, kam já řeknu a kdy řeknu. Je to jasné?”

„Nemám moc na vybranou, co?”

Mercy se usmála, ale pak už obrátila svou pozornost k zrcadlu za ním, aby si zkontrolovala vlasy. „Jsem ráda, že si rozumíme.”

„Fajn. Jdu ven. A je mi vážně jedno, jestli se ti to líbí, nebo ne.”

Mercy zvedla dlouhou paži a netrpělivě zatřepala prsty. „Jdi si.

Dokud se tu neplížíš kolem a nešťouráš se ve svém životním údělu, je mi to jedno.”

Lucas se rozzuřeně protlačil kolem ní a po odchodu z místnosti za sebou práskl dveřmi. Ucítil, že ho někdo pozoruje, a když vzhlédnul, uviděl na opačném konci vstupní haly Ballarda s nepříjemným úsměvem ve tváři.

Kapitola 9

Psí život

Finn zíral do ohně, který rozdělali, aby se zahřáli, a myslel na to, co se stalo v obchoďáku. Nebyl to incident s majitelem obchodu a ochrankou - na takové výstupy byl zvyklý a už dávno se naučil, že nejlepší způsob, jak s nimi bojovat, je povznést se nad to. Činy hovoří hlasitěji než slova, jak říká staré přísloví, a po hlubším průzkumu by každý brzy zjistil, že motorkáři nejsou loupeživí tuláci, jak si o nich většina lidí myslí. Ne. To, co leželo Finnovi v hlavě, bylo jeho setkání s tou dívkou - Faye, jak ji nazývala její kamarádka. Ale bylo to jiné jméno, které Finna pronásledovalo ve snech - jiné jméno, které také pasovalo k té tváři. Podíval se do toho výkladu a bylo mu, jako by spatřil ducha. Dokonce ještě teď stále cítil ten šok, který ho při pohledu na ni tak zasáhl.

Finn za sebou zaslechl kroky a když se otočil, uviděl svého otce, jak se k němu přibližuje čerstvou vrstvou sněhu. Joe Crowley vedl Černé psy už příliš mnoho let na to, aby to mohl někdo přesně spočítat.

Skupina ho respektovala víc než kohokoli jiného. Byl to statný muž s širokými rameny oblečený v kůži, ve které vždy vypadal ještě větší. Každý tvrdil, že se Finn den ode dne stále víc a víc svému otci podobá a chlapec s tím neměl vůbec žádný problém.

„Ahoj, tati. Je všechno v pořádku?”

Joe přikývl, došel k Finnovi a objal ho kolem ramen. „Vše je v klidu, alespoň pro tuhle chvíli. Jen jsem si říkal, že se podívám, jak se ti daří.”

Jsem v pohodě.”

„Poslouchej - asi by ses měl na pár dní držet mimo město. Můžu dolů poslat pro zásoby někoho jiného.”

Finn si povzdechl. „Nemám důvod se schovávat. Neudělal jsem nic špatnýho.”

J á vím. Ale oni tě teď budou sledovat.”

Finn zavrtěl hlavou. „Řekl jsem, že se vrátím a zkontroluju topení té ženě v knihkupectví. Musím dodržet slovo.”

„Můžu tam poslat Archieho, aby ho zkontroloval.”

„Raději bych to udělal sám. No tak, tati. Víš, že budu opatrnej.”

Joe na chvíli zmlknul. Finn vzhlédl a uviděl, jak si ho otec pozorně prohlíží.

„Budu v pořádku,” řekl. „No tak, nemůžu tu jen tak sedět, dokud se něco nestane. Zešílím nudou.”

Po delší chvíli Joe přikývl. „Dobře. Ale chci, abys mi slíbil jednu věc.”

„O co jde?”

„Nehledej ji, až budeš tam dole.”

Finn se díval na padající sníh. Pozoroval, jak se čerstvé vločky usazují a pak tají na těžkých, ocelových špičkách jeho bot. „Co tím myslíš?”

„Víš, co tím myslím. Tu dívku. Tu, kterou jsi viděl v obchoďáku.”

Chlapec přikývl, stále se však na svého otce nepodíval. „Věděl jsi to?

Věděl jsi o ní?”

Koutkem oka zahlédl, jak Joe pokrčil rameny. „Proč bych měl? Ani nevím, kdo to je.”

„Vypadá tolik jako…”

„Finne,” přerušil ho otec. Tón jeho hlasu nesl neklamný příkaz.

„Víš, že to není ona. A kdybys ji viděl znovu, pravděpodobně by sis to sám uvědomil taky. Viděls ji jen na pár okamžiků.”

To bylo dost, pomyslel si Finn. Ale otci řekl: „Nejspíš máš pravdu.

Tedy, vím, že máš. Ale to je jen…občas cítím, jako bych zapomínal.

Někdy si myslím, že si nejsem schopen dost dobře vybavit, jak vypadala.”

Joe položil synovi velkou ruku na rameno a jemně ho stiskl. „To chce prostě čas, Finne. To je způsob, jakým se hojíme.”

Chlapec zavrtěl hlavou. Nechtěl zapomenout, ale jeho otec to, zdá se, nechápal. „Takhle to bylo s tebou? Myslím s tebou a s matkou?

Pamatuješ si, jak vypadala?”

Přes Joeovu tvář přelétl na chvíli záblesk emoce a on se otočil jinam - do tmy lesa. „Ne,” připustil nakonec. „Ne, nemyslím, že vůbec někdy zapomenu, jak tvá matka vypadala. Myslím, že nebudu schopen. Ale přál bych si, abych mohl. To…by věci usnadnilo.”

Finn se ponuře usmál. „Nebuď si tím tak jistý.”

Joe se na něj znovu podíval a na okamžik si Finn myslel, že se mu chystá něco říct. Ale pak zakroutil hlavou a zjevně si to rozmyslel. Joe vyrazil pryč a zamířil zpět ke kroužku stanů a motorek. „Pojď si dát něco k jídlu. Copak to dušené maso nevoní dobře?”

Finn se pousmál. „Za minutku jsem tam.”

Očima sice sledoval, jak jeho otec odchází, ale hlavu měl plnou té dívky zvané Faye.

Faye stála před zrcadlem a zašklebila se. Přála si, aby tam tak byla Liz - obvykle se na večírky chystaly společně. Na Candiiny narozeniny Faye vyzkoušela vážně senzační novou barvu kouřově šedých očních stínů. Místo toho, aby měly jen jednu barvu, probíhaly jimi skvrny stříbrné a petrolejově modré a Faye se rozhodla si je rozmazat pod oči a poprášit jimi víčka. Bylo by skvělé vědět, co si o tom vzhledu Liz myslí, zvláště když se jí akorát podařilo ten incident z obchodního centra se svou nejlepší kamarádkou urovnat. Ale Lizina starší sestra Poppy přijela výjimečně domů z univerzity na víkend s rodinou. Nejdříve se Liz bála, že mamka s tátou budou naléhat, aby večírek úplně odřekla, aby mohli strávit čas společně. Místo toho jí dovolili jít, jen pokud celý den předtím stráví doma.

Faye to chápala, kdyby měla rodinu - pořádnou, s maminkou, která je naživu a otcem, který moc necestuje, možná bratra nebo sestru -

chtěla by s ní také trávit čas.

Povzdechla si. Nebylo to tím, že by nemilovala tetu Pam, a práce jejího otce byla tak senzační - ale nebýt Liz a zbytku přátel ze školy, cítila by se Faye velice, velice osamělá.

Telefon na nočním stolku zazvonil. Faye ještě ani neměla sluchátko u ucha a už slyšela Lizino typické zoufalé zapištění.

„Faye!” zakvílela Liz. „Nevím, co mám dělat!”

„Liz?” Faye se zamračila. „Co se stalo? Jsi v pořádku?”

„Ne, nejsem v pořádku! Chystáme se jít na nejdůležitější večírek v mém životě a …já nevím co na sebe!”

Faye si úlevou vydechla, že to nebyla žádná horší tragédie. „Myslela jsem, že jsi včera večer šla znovu do MK. Myslela jsem, že manažerka souhlasila…”

„Já se tam vrátila! Bylo to báječný!”

„Takže…v čem je problém? Nenašla jsi nic, co by se ti líbilo?”

„Ale jo…našla jsem toho spoustu - a to je ten problém,” vzlykala její přítelkyně. „Utratila jsem celý kapesný najednou, což ode mě nebylo vůbec chytrý. Tomu bys nevěřila, kolik jsem si koupila krásné jch věcí. Ale teď nevím, co si mám na sebe vzít! Je to skoro tak hrozný jako nemít vůbec nic! Musíš mi pomoct!”

„Dobře…proč si nevezmeš první věc, kterou sis v obchodě vybrala?”

navrhla Faye. „Pokud to byla první věc, která tě zaujala, musí bejt něčim zajímavá, nebo ne?”

„Ale pak si nemůžu vzít tyhle úchvatný boty, co jsem našla!”

„Ehm, dobrá…” řekla Faye a snažila se vymyslet nějaké řešení.

„Jsi oblečená?” zeptala se Liz. „Chci to vidět - pošli mi fotku z mobilu! Ach-vydrž…”

V pozadí se ozvalo zaklepání následované tlumeným hovorem, když Liz zakryla sluchátko rukou. O vteřinku později byla však zpět na drátě s teatrálním vzdechem.

„Musím jít,” řekla. „Táta si chce promluvit.” Liz zdůraznila slovo ,promluvit’, jako by zanechávalo odpornou pachuť v jejích ústech.

„Pošli mi tu fotku. A popřej mi štěstí. A uvidíme se za dvě hodiny!

Tohle bude ta nej lepší párty vůbec!”

A s tím zavěsila.

Kapitola 10

Otázka stylu

Liz položila telefon a otočila se k otci, který se rozhlížel po jejím pokoji, jako by se obával, jestli tam nedošlo k vloupání. Je pravda, že tam byl ještě větší nepořádek než obvykle. Liz vytáhla několik nových šatů, které se rozhodla smíchat s několika staršími kousky.

Výsledek byl takový, že se po tom všem zdálo, jako by v její skříni vybuchla bomba.

„Uklidím to,” řekla Liz kajícným hlasem. „Slibuju, tati.”

Přikývl a postoupil dál do pokoje. Liz si uvědomila, že právě přišel z práce. Dokonce se ještě ani nesvlékl z uniformy.

„Prosím, neříkej mi, že nesmím na tu párty,” škemrala, náhle vyděšená, že právě to se chystá udělat. „Vím, že jsme nebyli schopni trávit čas s Poppy, jak mamka chtěla, protože jsi dlouho pracoval, ale můžeme zítra, nebo ne?”

Otec se na ni zadíval. „Vlastně musím pracovat také zítra. Mám schůzku s Mercy Morrowovou.”

Liz vypískla. „Ach můj bože! To je úžasný! Proč?”

„No, je to takové setkání na uvítanou - přeje si poznat některé z místních občanů. Hádám, že jsem jasná volba. Ale myslím, že má taky starosti kvůli fotografům. Zjevně jí na místech, kde dřív bydlela, působili pěkné problémy.”

Liz málem skákala do vzduchu vzrušením. „Můžu s tebou? Tati, prosím! Můžu jít?”

„Samozřejmě, že ne! Je to oficiální policejní záležitost!”

„Ale řekl jsi, že se chtěla setkat s místníma lidma/’ trucovala Liz.

„Já jsem místní, nebo ne?”

„Liz,” povzdechl si její otec. „Buď rozumná.”

Liz měla najednou starost. „Ale ne. Nechystáš se mi říct, že dnes večer nemůžu ven, protože zítra musíš pracovat, že ne? Ó, to je tak nefér…”

Mitch Wilson zvedl ruku. „Neboj se. Nehodlám ti bránit jít na ten večírek.”

„Ach,” řekla Liz s úlevou. „Díky, tati, jsi nej lepší.”

„Ale chci si s tebou vážně promluvit, než půjdeš, jasný?”

Liz jen o fous dokázala neobrátit oči v sloup. „Tati, budem v pořádku.

Je to v chatě Mathesonových - byls tam už aspoň stokrát.”

Otec odsunul hromadu svršků a sedl si na okraj dceřiny postele.

„Ano, to byl. A vím, že je to jedno z nejizolovanějších míst ve městě.

Zrovna nadšený z toho nejsem, to ti teda řeknu.”

„Ale tati - můžu odtamtud doběhnout domů za dvacet minut! Jak je tohle odlehlý?”

„Je to přímo v lesích, o kterých jsem tobě a Faye řekl, ať se od nich držíte dál, pro začátek. Vím také, že jsem ti řekl, že si stále myslíme, že to tělo tam nahoře byl tulák, který uvízl ve sněhu, ale pořád se necítím příjemně - s těmi motorkáři poblíž.”

„Ale Mathesonovi…”

„Tam nebudou. Místo toho to bude veliké shromáždění teenagerů bez dozoru. Teenagerů - včetně chlapců.”

Liz se přikrčila. „Tati, prosím ne…”

Přerušil její protest. „Matka mi řekla, že jsi tento týden hodně mluvila o tom novém chlapci. Lucasi Morrowovi?”

Otočila se a pokrčila rameny, jak si připadala trapně, a předstírala, že je zabraná do sbírání zbloudilé nitě z jedné ze svých nových sukní. „Jo. A?”

„Takže on tam dnes bude?”

Liz pokrčila rameny. „Možná.”

Mitch si povzdechl. „Lizzie, jen chci, abys byla opatrná.”

„Tati! Je to večírek. Všichni mí přátelé tam budou - nebude to, jako bych tam byla jen já a Lucas.” I když si přeju, aby to tak bylo, pomyslela si Liz pro sebe.

J á to vím, Liz, ale taky vím, co se na večírcích jako tyhle může stát. Věci se ti vymknou z rukou a než se naděješ…”

Ozvalo se další zaklepání na dveře jejího pokoje. Aniž by čekala na odpověď, strčila Poppy hlavu do dveří pokoje.

„Tady oba jste!” vykřikla. „Můžu dál?” Poppy na Liz vrhla pohled, který jasně říkal: Jsem tady, abych tě zachránila před další z tátových přednášek.

Liz se zazubila. „Samozřejmě, že můžeš!”

„Liz, ještě jsem neskončil…” začal Mitch, ale Poppy ho medvědím objetím přerušila.

„Tati, vždyť jsem tě ještě ani neviděla! Dnes večer už nikam nemusíš, nebo jo?”

„Ne, nemusím, ale…”

„Skvělý, tak to můžeme pořádně dohnat. Mimochodem, myslím, že tě mamka chce dole. Asi abys ochutnal chilli… Myslím, že má strach, že je to moc pálivý.”

Poppy přešla ke své malé sestře a obě dívky se na otce s očekáváním zadívaly. Zamračil se a zavrtěl hlavou, když klouzal pohledem z jedné na druhou. Věděl, že ho přemůžou.

„Liz, jen buď opatrná, ano?” řekl Mitch, když odcházel. „Vždy měj u sebe telefon. Jeden telefonát a hned jsem tam.”

Liz se usmála. „Já vím, tati. Neměj strach. Budu v pořádku.”

S posledním přikývnutím odešel z pokoje a tiše za sebou zavřel dveře.

„Uf,” řekla Poppy a vydechla úlevou. „Tahle mohla bejt na dlouho.”

Liz svou sestru objala. „Díky za ten zásah, Poppy. Přísahám, že se ještě zhoršil, cos odešla na univerzitu.”

„Chudák táta. Vážně se mu nelíbí, když jeho malé holčičky dospívají.”

„No, to teď nevadí,” řekla Liz a vzpomněla si na úkol, který ji čeká.

Jsem v takovým presu. Musím odejít na párty roku za” - podívala se na hodinky - „hodinu a tři čtvrtě a nemám tušení, co si vezmu na sebe!”

Liz sledovala, jak si Poppy prohlíží Lizino oblečení rozházené všude po místnosti. Devatenáctiletá Poppy byla o tři roky starší a dívky vždy měly velice odlišné styly oblékání. Liz milovala cokoli třpytivého -

minisukně s ozdobami, topy posypané nádhernými flitry, vysoké podpatky, které nosila kdykoli mohla vyjít z domu, aniž by ji viděl otec. Poppy naopak milovala alternativní vzhled. Dlouhé tmavé vlasy nosila zamotané do copu nebo volně stažené z tváře roztomilou vzorovanou stuhou. Často nosila cikánské vršky a kombinovala je s dlouhými sukněmi ve stylu country nebo vintage džínsy a botami.

„Mám skvělej nápad,” řekla Poppy. „Proč mě nenecháš tě upravit?”

„Upravit?”

„Jasně. Můžu ti půjčit nějaký svoje věci - půjdou opravdu dobře k některým tvým novým kouskům.”

„Já nevím,” řekla Liz pochybovačně. „Myslím, ty vždycky vypadáš báječně, ale já si nejsem jistá, jestli je to můj styl…”

„Nemusíš si to vzít přesně jako to nosím já,” řekla její sestra.

„Můžeš si to udělat po svým. Myslím, že by to mohlo vypadat opravdu úchvatně.” Poppy zvedla svršek, který vypadal jako korzet. „Tohle by se vrstvilo tak dobře s hromadou mých věcí, mám fantastickej pásek, kterej by se k tomu hodil. No tak, Liz - bude to sranda. Můžu tě i nalíčit.”

Liz se znovu zazubila. „Dobrá. Tak jdem na to! Ale musíme rychle.

A musíš slíbit, že budu vypadat tak úchvatně, že ze mě budou padat na zadek. Tohle by mohla bejt největší noc mýho života!”

Poppy ji objala. „Slibuju. Ten kluk nebude vědět, co to do něj vjelo!”

Kapitola 11

Uvést se

Faye stála před knihkupectvím a trpělivě čekala, až ji Liz přijede vyzvednout.

Dochvilnost nepatřila mezi Liziny silné stránky, ani když měla zrovna dobrý den. Z telefonátu, který předtím měly, si byla Faye jistá, že bude mít její kamarádka zpoždění.

Faye se ve večerním chladu slabě zachvěla. Nebe nad ní bylo temně modré a poslední zbytky denního světla se vytrácely. Jedna za druhou začínaly vycházet hvězdy. Bude to další chladná noc. Faye si přešlápla. Sněžné počasí stále trvalo a město už si začínalo zvykat na myšlenku extrémně brzké zimy. Dokonce i teta Pam dělala zásoby jídla pro případ, že by bylo město skutečně odříznuto sněhem.

Lizino malé rachotící auto vyjelo smykem zpoza rohu, jako obvykle až příliš rychle. Faye viděla, jak její kamarádka jednou rukou za volantem mává, pak zastavila, obličej rozzářený vzrušením.

„Nastup, nastup, nastup!” brebentila Liz, když Faye otevřela dveře.

„Promiň, že jedu pozdě!”

„To je v pohodě,” řekla Faye, když vklouzla na místo spolujezdce a položila si foťák na zadní sedadlo. Pak se teprve otočila k Liz, aby si ji pořádně prohlédla. „Páni, Liz - vypadáš úchvatně! To ti vážně, vážně sekne!”

„Já vim, jasný?” řekla Liz vzrušeně. „Vážně jsem si nebyla jistá, když to Poppy poprvý navrhla, ale teď se mi to fakticky líbí. Nejsou tyhle náušnice skvělý? Podívej!” Liz zakývala hlavou a rozcinkala dlouhé náušnice a pak se podívala na Faye. „Mně se taky moc líbí, jak seš nalíčená. Šíleně okouzlující a gotický!”

Faye se podívala do zpětného zrcátka a usmála se. Měla na sobě nový top, který si koupila v MK, ale místo džínsů si vybrala krátkou černou sukni balónového střihu, která vypadala báječně s jejími černými kotníkovými botami na vysokém podpatku. Vzhled vyzdobila robustním černo-stříbrným náhrdelníkem a řadou stříbrných náramků.

Vedle kouřových stínů Faye zvolila ještě temně rudou rtěnku.

Celkově to byl odvážnější vzhled, než jaký Faye obvykle měla - ale cítila se skvěle. „Díky,” řekla. „Seš si jistá, že to není přehnaný?”

„Rozhodně ne. V každým případě, cos dneska dělala? Mrzí mě, že jsem byla připoutaná doma.”

„Nebuď hloupá. Musí to bejt milý, mít Poppy doma.”

„No, mamka je šťastná,” Liz zakoulela očima. „Myslí si, že má Poppy na mě dobrej vliv. Neustále jí říká, aby se mnou promluvila o věcech, o kterých si myslí, že bych měla slyšet. Jako bych toho neměla dost od táty. Oó!” dodala Liz. „Když už je řeč o tátovi - hádej co?”

„Dal ti večerku v půl devátý?” Faye jen napůl žertovala - jednou šla děvčata sama na ukázku ohňostroje a Mitch Wilson po Liz chtěl, aby byla doma ještě před západem slunce!

Liz se otřásla. „Ani o tom nežertuj. Málem mi dělal dlouhý kázání o klukách. Vážně, mělas mě vidět, jak jsem se krčila! Ale víš, co je fakt dost cool? Zítra se má setkat s Mercy Morrowovou!”

„Fakt?” Faye nastražila uši, opravdu zaujatá.

„Jo, dostane se do jejich sídla a všechno!”

„Možná by se za mě mohl přimluvit,” řekla Faye, když auto vyjelo z města a zamířilo do lesů. „Slečna Finchová chce, abych o ní napsala článek do The Milleru. Celej den jsem o ní něco zjišťovala.”

„Říkala jsem, že bys o ní měla napsat! Vidíš? Ty bys mě měla mnohem víc poslouchat.”

„Já nechtěla, ale slečna Finchová mi nedala moc na výběr. A vlastně - Mercy Morrowová je docela zajímavá.”

„Já věděla, že bude!” vykřikla Liz. „Cos zjistila?”

„No, jedna věc - ona a Lucas se jistě dost stěhujou. Žili všude -

po celejch Spojenejch státech a Evropě. Dokonce strávili nějakej čas v Egyptě a dalších částech severní Afriky.”

¦

„Ááá, životy bohatých a slavných,” povzdechla si Liz závistivě.

„Já nevím, myslím, že to musí docela vyčerpávat, žít na tolika různých místech,” řekla Faye. „Zvlášť Lucase. Musí pro něj bejt těžký najít si přátele.”

Liz se na ní znovu podívala. „Znamená to, že na něj začneš bejt milá?”

Faye se usmála. „No, doufám, že si s ním na tomhle večírku budu moct promluvit a možná pro ten článek seženu nějakej užitečnej materiál.”

„Mohla by to bejt určitě dobrá příležitost,” souhlasila Liz. „Hej -

poslouchej!”

Zvuk hudby a hlahol veselých hlasů se nesl ze stromů, když Liz autem zahnula na cestu k chatě. Úzká stopa byla osvětlena pohádkovými světly, aby je dovedla dál, ale zbytek lesa byl ponořený ve tmě.

Hudba byla hlasitější a hlasitější - a pak, přímo vpředu vytrysklo v temnotě jezero světla. Chata byla ozářena reflektory a obklopena auty. Všude se to hemžilo lidmi ze školy, shromažďovali se na širokých dřevěných schodech nebo se opírali o zdi chaty. Liz hledala místo, kde by zaparkovala. Temný chladný vzduch byl prozářen ostrými světly, která vycházela z oken.

„Víš co?” řekla Liz, když vypnula motor.

„Co?”

„Mluvit koneckonců možná nebude tak snadný!”

Faye se zasmála, nálada se jí zvedla při pohledu na tolik přátel, kteří se baví. Zvedla svůj foťák a vzala dárek, který pro Candi měla - nový přívěšek na náramek, který kamarádce koupila k Vánocům. Tenhle byl vážně roztomilý - miniaturní funkční kapesní hodinky ve stříbrném filigránském pouzdru, které se otevíralo jako malý medailon.

Faye vyklouzla z auta, zavřela dveře a následovala Liz ke vchodu.

„Ahoj, Faye! Liz!” zavolal ze schodů Jimmy Paulson a zamával, když obě dívky přicházely. „Tady jste! Jdete pozdě!”

„To bude stylově pozdě, Jimmy,” řekla mu Liz žoviálně, když vycházela po schodech.

„Um…uh…” Jimmymu spadla brada a začal koktat. „Samo-samozřejmě, p-p-přijít pozdě je mnohem lepší než p-p-přijít včas…”

Faye Jimmyho rychle objala. Pracovali společně na školních novinách a během posledního roku ho poznala o moc lépe - takže věděla, že byl do Liz trochu zblázněný. Jimmy možná vypadal jako kus ňoumy - Faye mu neustále říkala, že jeho brýle jsou příliš velké a ruksak, který nosil všude, byl dlouholetým vtipem na Wintermillské střední - ale každý Jimmyho miloval. Dobře, každý kromě Liz, která ho prostě neviděla jako nic jiného než příjemného ztroskotance a často to Faye říkala.

„T-takže,” řekl Jimmy a dál se snažil vtáhnout Liz znovu do hovoru.

„Slyšely jste vy dvě už o B-bitvě k-kapel? P-přichází do W-Winter Millu! B-bude to ú-úchvatný!”

„Co je to?” zeptala se Faye. Koutkem oka sledovala Liz, která se rozhlížela po davu, očividně v touze najít Lucase Morrowa.

„J-je to skvělý! T-to je ta velká soutěž, která jezdí po středních školách…”

Jimmy se zarazil, když rámus večírku náhle přehlušil nový zvuk.

Byl to pěkně vytuněný motor jedoucí stezkou k chatě. Hluk byl hlasitější a hlasitější a po chvilce bylo vidět červenou záři, jak se pohybuje mezi stromy. Nakonec se objevilo auto, naleštěné a rychlé.

„Ach můj b-božíčku,” vykřikl Jimmy a posunul si brýle na nose.

„To je Ferrari. Čtyři-pět-osmička. Ještě je v Americe neseženete -

musejí se speciálně objednávat z Itálie…”

Auto se otočilo v těsném oblouku a hladce zacouvalo na parkovací místo. Faye se podívala na Liz. Její kamarádka měla oči navrch hlavy.

Shromážděnou společností se šířilo rozrušené tetelení, když se dveře otevřely a následně z nich vystoupil Lucas Morrow. Na sobě měl nedbalé džínsy a zmačkanou bílou košili, u krku rozepnutou. V úchvatném stylu si natužil vlasy do špiček. Dokonce i Faye musela připustit, že vypadal neuvěřitelně oslnivě. Vytáhla foťák a udělala snímek šarlatových hladkých linií auta proti nahodilé syrovosti zasněžených stromů za ním.

Ucítila, jak ji Liz chytla za paži v tichém vzrušení, když Lucas procházel davem a kýval na lidi. Vzhlédl k místu, kde obě děvčata stála -

a pak zamířil přímo k nim! Vyběhl po schodech a zastavil se před Faye.

„Čau, Blesku,” řekl a kouzelně se usmál. „Jaká je párty?”

„Je - er - je skvělá, myslím. Samy jsme se sem teprve dostaly,”

trkla Faye, snažíc se vtáhnout do konverzace Liz, která jí zarývala prsty do paže.

„Skvěle,” řekl Lucas a modré oči mu zářily ve světle večírku. „Pak to, hádám, já a ty můžeme zjistit společně!”

Kapitola 12

K čemu jsou přátelé?

Liz tomu nemohla uvěřit. Tenhle večer měl být tím nejzábavnějším za celý rok, ale místo toho se změnil v příšerně potupnou katastrofu.

To ona se měla s Lucasem seznamovat, povídat si s ním a možná s ním v tuhle chvíli dokonce tančit. Ale místo toho byla nucena sledovat, jak si jsou Lucas s Faye blíž a blíž. Jistě, nejdřív se Faye snažila vtáhnout ji do hovoru…ale jak večer pokračoval, Faye se očividně rozhodla, že chce Lucase pro sebe.

Liz polkla knedlík v krku a zašátrala v kabelce po zrcátku, aby si otřela slzy, které jí najednou ohrozily make-up. Otevřela pudřenku a zkontrolovala řasenku. S úlevou zjistila, že se neroztekla. Nemá cenu brečet, řekla si drsně, fen s tím musíš něco udělat. Liz zírala na svůj odraz v malém zrcátku tak úporně, až se jí zatočila hlava. Na vteřinu jakoby padala. Pak jí projel osten hněvu. Zaklapla pudřenku a rozhlédla se po své takzvaně nejlepší přítelkyni.

Stáli tam, usrkávali drinky a hovořili spolu, jako by se znali celý život! To nebylo fér. Lucas ji úplně ignoroval, co přišel na večírek.

Bylo to ponižující.

„Hej, Liz!” klopýtala za ní Candi Thorssonová a rychle ji objala.

„Díky moc, žes přišla! Ten náhrdelník, cos mi koupila, je nádhernej!

Bavíš se?”

Liz si na tváři vynutila úsměv a oplatila přítelkyni objetí. „Ó, jasně - tohle je nejúžasnější večírek, na jakým jsem kdy byla!”

Candi se zasmála. „Myslím, že mamka s tátou litujou, že tu nejsou.

Co si myslíš o kapele?”

„Eh - jo, jsou skvělí.” Liz se otočila k pětičlenné kapele v rockových outfitech, která hrála od chvíle, kdy přišla. Ve skutečnosti si jich ještě ani nevšimla, byla příliš zaměstnaná situací s Faye a Lucasem.

„Jsi v pořádku?”

Při Candiině otázce Liz vzhlédla a znovu se usmála. „Jistě. Proč?”

Kamarádka jí úsměv oplatila a pokrčila rameny. „To nic. Hele, nevypadá Lucas báječně? On je jako můj hvězdnej host - každý s ním chce mluvit! Jak by to bylo úchvatný, bejt tak populární…”

Přitom se Liz skutečně rozesmála. „Candi - ty seš tak populární!”

„Jo, ale on je jako mega-populární. To je ten druh popularity, o kterým si ty a já můžeme nechat jenom zdát, Liz. Nemyslela bych si ale, že to bude Fayein typ.” Candi pokývla směrem, kde si pár stále povídal. „Už si povídaj celou věčnost.”

Liz znovu pocítila bodnutí a odvrátila pohled. „Myslím, že o něm píše článek pro TheMiller,” zamumlala.

„Nechápu to,” řekla Faye. „Jestli máš tak úžasný auto, proč tě ten chlap vozí každej den do školy?”

Lucas pokrčil rameny. „To je mámy auto, ne moje. Neměl bych ho mít.”

Faye pozvedla obočí. „Budeš mít potíže?”

Lucas znovu lhostejně pokrčil rameny. „Takže jaká je tvoje oblíbená kapela?” zeptal se a přešel její otázku.

„Já jsem ta, kdo má klást otázky,” zasmála se Faye. „A tys mi zatím nedal pořádnou odpověď ani na jednu z nich!”

Lucas se zazubil. „No, možná ty, na který se ptáš, prostě nejsou vůbec dobrý,” nadhodil.

„Hej!” předstírala Faye pobouření. Musela přiznat, že po večeru v Lucasově společnosti na něj změnila názor. Uměl být sarkastický, ale byl taky okouzlující a zábavný. Udělala si pomyslnou poznámku, že to řekne Liz, až se její přítelkyně vrátí odkudkoli, kam se vypařila.

„Přesvědčím tě, že jsem vynikající školní novinářka. Vyhrála jsem ceny a všechno.”

„Ó, ano? Nech mě hádat - za ten úžasnej příběh, cos loni napsala o obrovské bramboře farmáře Jiljí?”

Faye cítila, jak jí spadla brada. „Ve skutečnosti jméno toho farmáře bylo Baxter. Ty sis o mě něco zjišťoval?”

Lucas pokrčil rameny. „No, bylas na mě tak naštvaná za ten vtip o Národním tazateli, kterej jsem udělal, když jsme se poprvý potkali, že jsem myslel, že bych se měl raději podívat, s kým mám co do činění, Blesku.” Podíval se na ní a na vteřinu zvážněl. „Vážně jsme nevykročili správnou nohou, hádám.”

Faye pokrčila rameny. „Možná ne.”

„Přesto bych chtěl, abychom teď byli přátelé,” dodal Lucas a přiťukl si o její skleničku. „Vážně bych se moh spřátelit s nějakejma zábavnejma lidma, s kterejma bych tu trávil čas.”

„Áá, pak se vážně potřebuješ pořádně seznámit s Liz,” řekla Faye a rozhlédla se po své nejlepší přítelkyni. „Ona je tou nejzábavnější osobou, kterou znám.”

„Je to ta krásná holka, s kterou je tě často vidět?”

„Jo - je to moje nejlepší kamarádka od doby, kdy nám byly tak tři.

Je skvělá.” Faye se usmála. „Myslíš si, že je krásná?”

Lucas pokrčil rameny. „Jistě. Chci říct, že to není jen můj názor nebo tak. Ona prostě krásná je. Líbí se mi, jak je dneska večer oblečená.

Je to jiný, než co obvykle nosí.”

Faye přikývla, potěšená, že si Lucas všiml - Liz by byla štěstím bez sebe! „Vypadá nádherně. Podívej, půjdu ji najít, abyste se vy dva mohli lip poznat. Nevím, kam zmizela…”

Jimmy Paulson pokračoval o něčem, co mělo co dělat s Mezinárodní vesmírnou stanicí, a Liz už toho měla tak akorát dost. Neustále zírala na jeho malou ulízanou patku a snažila se přijít na to, jestli je skutečně tak roztomilá, jak si zřejmě Faye myslí, nebo prostě jen hloupá.

Ale pomyšlení na Faye jí opět připomnělo Lucase a o tom raději přemýšlet nechtěla. Bude si muset jít stoupnout někam, odkud je spolu alespoň neuvidí, aby to tolik nebolelo.

Pohle byl nejhorší večírek vůbec.

„Liz!”

Liz se podívala směrem, odkud hlas přicházel, a uviděla Faye, jak ,< k ní prodírá davem. Ráda by se k ní otočila zády a dala jasně nalevo, že její bývalá nejlepší přítelkyně je tou poslední osobou, se kten >u chce právě teď mluvit, jenže Liz už byla zády u zdi.

„Co?” řekla zprudka a znovu vytáhla zrcátko a předstírala, že si opravuje rtěnku. Uviděla se v odrazu, v očích se jí zračil ublížený výi .i z . Projel jí hněv. Zastrčila zrcátko zpět do kabelky a stoupla si tro-

( li 11 blíž k Jimmymu, jako by ti dva vedli intenzivní osobní hovor.

„Hledala jsem tě všude! Kam jsi šla?” Faye vypadala dokonale sť.istně, jako by zažívala nejlepší čas svého života. Což pravděpodobně prožívala, pomyslela si vztekle Liz, jelikož strávila celý večer s Lucasem Morrowem!

„Ach, takže tys mě hledala všude, jo?”

„Jo…” Faye očividně zachytila její sarkastický tón a divně na ni pohlédla. „O co jde?”

„Takže, když jsi mě všude hledala, Faye - bylo to v těch deseti vtei mach tohohle večera, kdys nevisela na obličeji Lucase Morrowa?”

Faye vypadala šokované. „Cože?”

„Je to nechutný,” zuřila Liz. „Bylas z něj celá pryč. Každej o tom mluví!”

Jimmy se pokusil zakročit a plaše zvedl ruku. „Um, já ne…”

„Ztrať se, Jimmy,” vyštěkla na něj Liz.

„Takhle s Jimmym nemluv!” bránila ho Faye. „Přestaň se chovat jako idiot, Liz - no tak, pojď si promluvit s Lucasem. Myslí si…”

„Ach, takže teď jsem idiot, že jo?” Lizin vztek začínal přetékat.

„To ses tedy ukázala, jaká jsi nejlepší kamarádka, Faye McCarronová.”

„Liz, nechápu, o čem mluvíš. V jedné minutě jsme si obě povídaly s Lucasem a v další ses vypařila. Zůstala jsem tam jenom proto, že isem si s ním chtěla promluvit kvůli tomu článku. A byl to dobrej rozhovor, myslím.”

„Jistě,” vyprskla Liz. „Vypadalo to vážně dobře - z místa, kde jsem stála - dobře pro tebe, to jo. Vědělas, že se mi líbí, Faye. A teď po něm jedeš sama. Jak jsi mohla?”

J á po něm nejedu! Jen jsme si povídali!”

Liz už toho měla dost. Vyrazila od zdi a odstrčila Faye z cesty, přičemž rozlila trochu ze svého pití. „No, nemysli si, že tě hodlám odvézt domu, McCarronová. Jdi si pěšky, pro mě za mě!”

Kapitola 13

Noční hrůzy

Faye nemohla uvěřit tomu, co se právě stalo. Jak si pro všechno na světě mohla její nejlepší kamarádka myslet, že by udělala takovou věc, zvlášť když Liz dávala tak jasně najevo, že je do Lucase po uši zamilovaná?

A pak, když o tom Faye přemýšlela, ji začal přemáhat vztek. Co je to za kamarádku, co si o ní tohle myslí? A kvůli hloupýmu klukovi!

A i kdyby Faye chtěla Lucase pro sebe - co dávalo Liz právo bejt z toho naštvaná? Jako by si ho nějak označkovala nápisem ZABRANÝ nebo něco takovýho. Neuvěřitelné!

Faye se podívala na hodinky. Bylo půl jedenácté večer - brzy, pokud vezmeme v úvahu, že večírek měl být do půlnoci a teta Pam jí řekla, že může zůstat až do konce. Ale ona už neměla na večírek náladu, nakonec přišla o odvoz. Necítila se na to, aby obcházela všechny své přátele a škemrala, aby ji odvezli. Musela by vysvětlovat, proč se nevrací s Liz, což by bylo prostě trapné a přililo by to olej do ohně jakýmkoli dohadům, které už kolovaly po večírku. V každém případě Faye nechtěla strávit ani chvilku s Liz ve stejné místnosti. I když sice nedělala to, z čeho ji její přítelkyně obvinila, musela si přiznat, že ji hovor s Lucasem bavil - z čehož se cítila jen víc zmatená a naštvaná.

Chtěla domů, sama a hned teď.

Právě se rozhodla, že půjde pěšky, a chystala se najít Candi, aby se rozloučila, když spatřila Liz. Držela Lucase kolem pasu a táhla ho k tanečnímu parketu. Faye odvrátila pohled sotva pocítila něco jako žárlivost. Musela odtud pryč.

Zamířila ke dveřím a aniž by to kdokoli postřehl, vyklouzla ven a vyrazila do lesů.

I když byla tma, nebe bylo tak jasné, že měsíc na sněhu stříbrně zářil a osvěcoval jí cestu. Faye se vydala směrem k Winter Millu, vyhnula se cestě a vzala to přes les zkratkou. Nebála se, že se ztratí -

jako dítě tu strávila tolik času bádáním se svým otcem, že znala les tak dobře jako samo město. Hudba a tlachání ji chvíli následovaly, ale brzy se vytratily. Jediné, co slyšela, bylo křupání sněhu pod botami.

Faye právě vystoupila na jednu malou vyvýšeninu, když tichem otřásl příšerný zvuk. Bylo to syrové zvířecí zavytí. Nic podobného Faye ve svém životě neslyšela. Ztuhla, srdce sevřené hrůzou a tlukoucí proti žebrům.

Čekala tam a netroufala se pohnout, po několika minutách už žádné hrozivé zvuky nepřišly. Srdce se jí zklidnilo a strach postupně ustupoval.

Musela to být sova, pomyslela si pro sebe. Nebo možná někdo nahoře na večírku dělal hloupé zvuky. Neposlouchala jsi pořádně, to je všechno.

V téhle lesích není nic děsivého.

Faye se dala znovu do pohybu, rychleji. Její oblečení na večírek vážně nebylo zas tak teplé a z toho, jak stála bez hnutí, promrzla na kost. Dlaněmi si třela paže a tělo, aby se trochu zahřála. Možná to nebyl zas tak dobrý nápad, jít pěšky…

Pak koutkem oka něco zahlédla. Nebo to alespoň málem zahlédla, prchavý pohyb mezi stromy nalevo od ní, příliš rychlý na to, aby ho zachytila. Faye šla dál a doufala, že si to jen představovala. Místo toho, aby si uspořádala myšlenky, se soustředila na to, kam pokládá nohu, mezi skryté, zasněžené kořeny stromů. Nyní si přála, aby si nebyla vzala podpatky. Ale pak to uviděla znovu - prchavý tvar klouzající hbitě mezi kmeny stromů. Přeběhl jí mráz po zádech.

Byl to vlk, jeho žluté oči blýskající v temnotě lesa.

Srdce se jí znovu rozbušilo. Změnila směr a vykročila doprava, pryč od něho. Ale pak uviděla dalšího - byly po obou stranách od ní, pohybovali se tiše mezi stromy.

Fayeino srdce poskočilo a zadrhlo se. Dva vlci? Slyšela o nich v lěchto lesích - samotáři přicházející přes hranici z Kanady na lov -

ale nikdy ne ve dvou. Co když to byla celá smečka?

Ozvalo se další zavytí, pronikavé a děsivé. A potom něco jiného -

|iný zvuk, vzdálenější, ale právě tak zlověstný - hrůzostrašné, truchlivé zaskučení rohu, které se vzneslo a pak odumřelo s větrem.

Vytí pokračovalo dál a dál. Přicházelo odněkud za ní. Faye už běžela a přitom se snažila otevřít tašku, aby vytáhla telefon. Ohlédla se nalevo i napravo a zjistila, že ji vlci stále sledují. Snadno s ní drželi krok. Zraňovali se o kmeny stromů, když klusali lesem, rychleji a rychleji, blíž a blíž… Faye se podařilo vytáhnout mobil, ale zmrzlými prsty nedokázala telefon pořádně udržet, natož vytočit číslo. Příst roj spadl a zmizel ve sněhové závěji. Faye zavzlykala, ale netroufla si zastavit. Sebrala všechny své zbývající síly a běžela dál.

Blízko po své pravici uslyšela čenichání jednoho z vlků. A pak zas len hrozný zvuk, který ponořil Faye do strachu tak chladného, až řítila, jak ji ochromuje.

Uklouzla a spadla po hlavě do sněhu. Myslela, že ucítila dech zvířete na krku. Přinutila se opět vstát a aniž by ze sebe oprášila sníh, dala se znovu do běhu. Měla teď mokré šaty a byla jí šílená zima.

lektala zuby a v prstech cítila bolest. Myslí jí náhle problesklo pomyšlení na mrtvé tělo v lesích. Tak tohle se mu tedy stalo? Možná ve finále nezemřel zimou, možná… Faye se otřásla, aby si vyčistila hlavu. Panika by ji nikam nedovedla.

Nemůže to být tak daleko na silnici, řekla si pro sebe, snažíc se udržet cli ladnou hlavu, aby uvažovala jasně, fen běž dál. Pokud se ti podaří dostat se násilnici…

Něco zalapalo po jejích podpatcích a ona vykřikla. Zvuk se rozléhal mezi stromy. Trhla sebou, aby se vysmekla, a spěchala dál. Cítila, jak ji větve škrábou do tváře a chytají za vlasy.

Vlk jí byl znovu v patách a škrábl jí zuby do lýtka. Došlápla na shnilou větev skrytou pod sněhem, která se jí pod nohou rozpadla, a ona klopýtla přímo pod zvířecí čenich.

Kapitola 14

Nečekané setkání

Faye se pokusila narovnat, ale klopýtnutí se proměnilo v pád. Najednou se kutálela ze strmého svahu. Otevřela ústa k výkřiku, ale zase je ihned zavřela, když ji místo toho rozkašlal špinavý sníh a spadané listí.

Faye zoufale zašátrala rukama a snažila se zachytit stromů, které míjela, ale nešlo to. Myslela si, že bude padat snad věčně, ale náhle se země srovnala. Hlavou narazila na něco tvrdšího než byla obklopující rašelina - asfalt! Skutálela se na mokrou, proti sněhu posolenou silnici.

Stále slyšela vytí vlků, kteří se hnali za jejím pachem. Postavila se na nohy, ignorujíc ostrou bolest v lokti.

Za ní se ozval další zvuk, tentokrát už ne zvířecí. Faye se otočila a oslnilo ji ostré světlo, které se vynořilo za zatáčkou. Pokusila se dostat z cesty, ale jak byla dezorientovaná honem a tím pádem, nevěděla na jakou stranu skočit. Ve zvuku, který se k ní řítil, rozeznala motorku.

Faye zadržela dech, ale ve zlomku vteřiny, kdy očekávala srážku, se jí motorka smykem vyhla. Dívka sledovala řidiče, jak ze všech sil svírá řídítka ve snaze ovládnout těžký stroj, který se prudce nakláněl.

Motorka opsala půlkruh kolem Faye, která tam stála jako přibitá, s vytřeštěnýma očima čekala, až se řidič zřítí k zemi.

Ale on nespadl. S obrovskou námahou zvedl motorku vzhůru, dokončil půlkruh a zastavil předním kolem jen několik centimetrů od jejích nohou. Motor jel naprázdno a pak utichl.

V nekonečném okamžiku, který následoval, slyšela Faye svůj dech, dokonce ještě hlasitější než tlukot vyděšeného srdce. Cítila, jak se třese a zuby jí jektají zimou a doznívajícím leknutím.

„Co to…?” řekl řidič, bojuje, aby popadl vlastní dech. „Faye? To je Faye, je to tak? Co k čertu děláš tady venku? Mohl jsem tě srazit!

Mohl jsem tě zabít…”

Měla vteřinu na rozmyšlenou, odkud proboha mohl znát její jméno? Motorkářova slova přerušilo další vlčí zavytí, které vycházelo odněkud ze stromů. Sundal si přilbu a Faye stanula tváří v tvář Finnovi, chlapci z obchodu. Pohlédl do lesa, tvář potemnělou hněvem.

„Nasedni,” přikázal jí. „Za mě. Vezmu tě domů.”

Faye neváhala. Sedla si obkročmo na široké sedadlo motorky a chytla se ho kolem pasu. Jakmile za sebou Finn ucítil její váhu, zařadil rychlost a s burácením vyrazil cestou směrem za světly Winter Millu.

Nikdy předtím na motorce neseděla. Bylo to vyčerpávající, závodit s větrem nocí. Faye se držela tak těsně, jak si troufala, tvář proti jeho teplé, těžké bundě. Voněla jako kůže a nějaká stará vůně, ale ne nepříjemná. Srdce jí stále prudce bušilo. Byla k němu těsně přitisknutá, a když v místech, kde se držela, ucítila, jak se svaly na jeho zádech pohnuly, její strach roztál v hlubokém vzrušení.

„Kde bydlíš?” zaslechla ho zakřičet, když se přiblížili k městu.

„McCarronovic knihkupectví,” zavolala Faye a doufala, že vítr nestrhl její slova dřív, než se k němu donesla.

Jízda trvala méně než deset minut, ale jakmile motorka zastavila, Faye si přála, aby trvala alespoň hodinu. Chlapec vypnul motor, vysunul podstavec a motorku o něj opřel. Faye sesedla, odhrnovala si z obličeje větrem rozfoukané vlasy a najednou zjistila, že musí znovu popadnout dech. „Děkuji ti,” dokázala vyslovit, když si sundal přilbu a sesedl z motorky.

Stál před ní, oči zastíněné, takže Faye netušila, co si mohl myslet.

„Hádám, že tím jsme vyrovnáni,” řekl nakonec.

„Vyrovnáni?”

Nato se krátce usmál. „Za to, co jsi udělala v tom obchodáku.”

„Aha. Jasně. Nedlužils mi…”

„Cos dělala tam venku v lesích?” přerušil ji. „Už tam nikdy nechoď sama, slyšíš mě?”

Byla otřesena naléhavým tónem jeho hlasu, jímž mluvil o krajině, kterou znala od dob, kdy byla ještě dítě. „Jen jsem šla domů. Dělala jsem to tak už tisíckrát.”

„Dobře, nedělej to. Ne zítra, ani jindy!”

„Proč?” zeptala se a snažila se najít nějaký smysl ve všem, co se stalo. „Byli tam vlci. Honili mě - ale bylo tam ještě něco. Znělo to jako…jako roh nebo něco takovýho. Ty víš, co to bylo?”

Chlapec odvrátil pohled. „Já nevím. Jenom vím, že to tam nahoře není bezpečné. Prosím…Faye, prosím, slib mi, že tam nahoru už nepůjdeš.”

Faye ucítila, jak jí srdce poskočilo. „Odkud znáš mé jméno?”

Finn pokrčil rameny. „Slyšel jsem tvou kamarádku, že ti tak říká.

V obchoďáku.”

„Děkuju ti,” zašeptala. „Měla jsem strach. Opravdu jsem se bála.”

Finn se k ní o krok přiblížil. Faye zadržela dech, když zvedl ruku a přejel jí prstem po lícní kosti, kde ji poškrábala větev. „Nemusíš se bát,” řekl jí zlehka. „Ne dokud jsem tady já. A už nikdy, dokud tady budu.”

Byl tak blízko. Letmo se podívala na jeho rty a najednou chtěla, aby ji objal. Srdce se jí zadrhávalo, jejich pohledy se setkaly. Ten jeho byl tak intenzivní, že mohla sotva dýchat. Naklonil k ní hlavu a Faye si myslela, že se ji chystá políbit. Ale pak ztuhl. Náhle spustil ruku, jako by ho její pleť spálila, a ustoupil. Prudce se otočil a podíval se na znak McCarronových.

„Takže žena, která tenhle obchod vede - to je tvoje mamka?”

„Uh - ne,” řekla Faye, vyvedena z míry náhlou změnou tématu.

Polkla své zklamání a připadala si trapně, že si jeho záměr tak špatně vyložila. „Ne, má matka nežije. To je moje teta Pam.”

Finn přikývl, podíval se na své boty, pak na klíče od motorky -

kamkoli, zjevně aby se vyhnul dalšímu pohledu na ni. „Tu mám moc rád. V každém případě musím jít.”

„Ty jsi byl tam venku,” vyhrkla Faye, náhle zoufale chtěla, aby zůstal. „Byl jsi dnes v noci v lesích. Proč?”

Na vteřinu se na ni podíval a pokrčil rameny. „Mám rád měsíční světlo.”

Pak si nasadil přilbu, přehoupl nohu přes sedadlo a nakopl motor.

<) vteřinu později byl pryč, ani se nezastavil, aby se rozloučil.

Kapitola 15

Návštěva

Liz byla pěkně nervózní, když zastavila před sídlem Morrowových.

Z části z toho, že uvidí Lucase doma, z části, že vůbec bude v tak úchvatném domě, a do toho musela myslet na včerejší hádku s Faye.

Krátce po tom incidentu si totiž uvědomila, že už tam Faye není.

Musela tedy odejít brzy po tom, co jí Liz řekla, že ji domů neodveze.

Liz se podívala do zrcátka, aby si upravila make-up a znovu si potřela rty svým korálové červeným leskem. Snažila se přehlížet stín viny, který ji pronásledoval. Byla to její vlastní chyba, řekla si pro sebe.

To se prostě kamarádce nedělá… Kamarádi ale ani nenechávají jít toho druhého pěšky domů potmě, řekl jiný hlásek, ten, který byla Liz odhodlaná přehlížet. Vystoupila ze své staré rezavé rachotiny, zabouchla dveře a podívala se vzhůru na Lucasův dům.

Byl obrovský a impozantní, přesně jak říkal její otec. Vrátil se ze svého setkání s Mercy Morrowovou před pár hodinami a Liz byla žádostivá zjistit vše, co jen mohla. On byl však ve zvláštní náladě -

nechtěl mluvit. Jediná věc, kterou řekl, než se zavřel ve své studovně, bylo, že Mercyino sídlo je opuštěné místo. To bylo to, co přivedlo Liz na myšlenku vyrazit na tuhle nečekanou návštěvu. Představila si Lucase zalezlého v tomhle velkém domě bez společnosti a řekla si, že jistě uvítá návštěvu; po tom, co Faye opustila večírek, si užili docela dost legrace, i když se neustále ptal, kam šla.

Liz vyběhla po schodech a zazvonila. Za okamžik bylo slyšet zvuk těžkých kroků a dveře se otevřely. Objevil se muž, který první den w/,1 Lucase do školy. Liz se snažila neroztřást se, když se na něj podív.

ila, ale on vážně vypadal děsivě. Byl veliký, s širokými rameny a holou, lesklou hlavou - ani náznak vlasů. Byla to nicméně jeho tvář, ni bylo skutečně znepokojivé. Oči měl hluboko posazené a velmi tmavé, vypadal permanentně naštvaný. Nos měl zploštělý, jako by lio měl v nějakém bodě zlomený, a jeho spodní ret hyzdila dlouhá |lzva, která se táhla dolů přes obličej a zařezávala se mu do brady.

Muž si ji prohlédl odshora dolů. Výraz měl otevřeně nepřátelský.

„Můžu vám pomoct?”

„Vy jste pan Ballard, že ano? Já, uh - přišla jsem za Lucasem.

Je doma?”

Chvilku na ni zíral, než otevřel dveře a ukázal jí, aby šla dál.

Ballard ji hbitě vyvedl nahoru po masivním kamenném schodišti, zabočil doleva, pak doprava do další chodby a pak znovu doprava do ještě další. Liz se rozhlížela kolem sebe, vystrašená velikostí domu -

byl jako bludiště! Všude byly dveře, všechny zavřené. Stále šli a Liz si najednou uvědomila, že je slyšet nějakou hudbu. Vycházela zpoza dveří na konci poslední chodby, do které zahnuli. Ballard došel až k nim a dvakrát tvrdě zaklepal.

Následovala pauza, než se dveře otevřely. Ve dveřích stál Lucas se zamračeným pohledem ve tváři. „Co?”

Ballard kmitl hlavou směrem k Liz. „Vaše kamarádka vás přišla navštívit.”

Lucas se podíval za něj a slabě se usmál. „Aha, ahoj Liz. Pojď dál…” Pokývl úsečně na Ballarda, který prošel kolem ní a pryč rozlehlou chodbou. „Nečekal jsem žádné návštěvy…”

„Um…jen jsem si myslela, že tě přátelsky navštívím,” řekla Liz, když za ní Lucas zavřel dveře. „To je v pořádku, nebo ne?”

Lucas šel za ní. „No, mně to nevadí - ale máma ohledně toho umíbejt docela zvláštní. Vážně nemá ráda nezvaný hosty.”

„Och,” řekla Liz a začínala se cítit nesvá. „Promiň.”

Lucas přezíravě pokrčil rameny. „Dáš si něco k pití? Mám džus nebo kolu…”

„Kola by byla skvělá, díky.” Rozhlédla se po pokoji a všimla si ledničky na pití. Hudba se valila z draze vypadajícího audiosystému v rohu. Vedle něj stál veliký odrbaný gauč - Lucas na něm očividně ležel a četl si, protože byl obklopen časopisy o autech. Veliká plochá televizní obrazovka visela na zdi naproti, ale Liz byla nejvíc ohromena bicí soupravou, klávesami, kytarou a mikrofonem, vše rozestavěné, jako by právě odešla nějaká kapela.

Pak si uvědomila něco dalšího. „Ty nemáš postel!” vyhrkla překvapeně.

Lucas přešel k přehrávači a podíval se na ni, když ztlumil hudbu.

„Tohle je jen moje pracovna. Moje ložnice je vedle.”

„Aha, jasně. Samozřejmě… To dává smysl…” řekla Liz a nejradši by se nakopla. Způsob, jak vypadat jako chudá venkovanka, Liz.

„Takže…” řekl Lucas, když jí podával kolu a pokynul, aby si sedla.

„Byl nějakej specifickej důvod, žes přišla?”

„Ne, ne, vážně. Jen jsem si myslela…včera v noci jsi večírek opustil dost narychlo. Jen jsem myslela, že se podívám, jestli jsi v pořádku.”

Lucas zvedl obočí a v oku mu drze zajiskřilo. „Vážně? Jenom tohle?

Nemyslela sis, že by to mohla být dobrá záminka, jak se podívat dovnitř záhadného sídla Morrowových? Vážně. Myslím, že jsem strávil včera většinu večera ignorováním náznaků. Každý chce přijít a porozhlédnout se tu.”

„Ne!” zaprotestovala Liz a cítila, jak se červená - protože kdyby k sobě byla skutečně upřímná, tohle byl přesně jeden z důvodů, proč přišla. „Já jen…jen jsem si myslela, že bys možná rád společnost, to je všechno. Když seš zastrčenej v tomhle velkým domě a nemáš co dělat.”

„Podívej se kolem,” škádlil ji Lucas. „Myslím, že mám plno věcí, který můžu dělat, nemyslíš?”

Liz polkla ve snaze zastavit to rudnutí. Zoufale se s ním chtěla chovat klidně, ale zdálo se, že ten plán selhával. „Takže na co hraješ?”

zeptala se. „Nebo zpíváš?”

„Hlavně hraju na kytaru. Chodil jsem na hodiny, když jsem byl mladší. Píšu písničky - nebo jsem aspoň psával. Teď už chvíli ne.”

„Slyšels, co říkal včera v noci Jimmy o Bitvě kapel?”

„Jimmy, to je ten malej přitroublej kluk, že jo? S těma bláznivejma brejlema?”

„Jo,” zasmála se Liz. „On je ňouma, vážně. Ale vážně chytrej. Říkal mi o týhle soutěži, která koluje po školách a hledá nejlepší novej talent. Vedou to všichni velcí hudební manažeři. Každej se může zúčastnit - můžeš zpívat nebo hrát, buď sólo, nebo v kapele. A nejlepší získá smlouvu na nahrávku. A má to přijít sem, příští tejden.

Hustý, ne?”

Lucas se ušklíbl. „Přijde na to.”

Liz se zamračila. „Přijde na co?”

„Na to, jestli jsou tu vůbec nějaký talenty! Nebude to zas taková show, pokud se tihle lidi zapíšou a ukáže se, že se nic dobrýho neděje.”

„Ó, několik z mých přátel se hodlá přihlásit,” řekla Liz. „Ráchel Hoganová má úžasnej hlas. A Troy Finkler hraje vážně dobře na elektrickou kytaru. A pak je tu Matt…”

„Neříkej mi to,” přerušil ji Lucas. „On je bubeník, že jo? Musí bejt.

Všichni bubeníci se jmenujou Matt.”

Liz se zasmála. „Ve skutečnosti hraje na klávesy. Ale Wintermillská střední má taky pár dobréjch bubeníků.”

Lucas si teatrálně povzdechl. „Zní to, jako že budu mít konkurenci.”

„Vážně? Takže do toho chceš jít?”

Pokrčil rameny. „Jasně, proč ne? Všechno, co potřebuju, je dokonalá píseň. A včera večer mě někdo tak nějak inspiroval.”

Lizino srdce tlouklo rychleji a najednou se přistihla, že si nervózně hraje s plechovkou koly. „Wow.”

Lucas přikývl. „Jo. Laciný, já vím. Ale potkat holku, která se ti líbí, je vždycky dobrá inspirace. Zvlášť když je tak…jiná.”

Riskovala pohled na jeho tvář. Mluvil o ní? Ach, prosím, škemrala tiše, prosím, ať myslí mě. Tančili jsme, koneckonců. Bavili jsme se. Musí myslet…

„Nosí ten foťák pořád s sebou?” zeptal se Lucas najednou. „Myslím, že jsem ji bez něj nikdy neviděl.”

Liz se lehce rozmazalo vidění a těžce polkla. Faye. On mluvil o Faye.

„Hm - Faye myslíš? Jo, vždycky ho má u sebe. Chce se stát fotografkou.

Je vážně dobrá.”

Lucas přikývl. „Takže…vídá se s někým? Víš - má přítele? Někoho, s kým trvale chodí?”

Liz vstala, položila poloprázdné pití na podlahu a otočila se zády k Lucasovi, aby jí nemohl vidět do tváře. „Ne…ne, nechodí. Myslím, chodila, chvíli, minulej rok - to byl ten kluk, Ryan…ale nikdy to nebylo vážný. On se odstěhoval a nezůstali v kontaktu.”

„To je vážně skvělý!” řekl Lucas, když vstával. „Takže…myslíš, že by ses za mě mohla přimluvit? Vím, že jste si hodně blízký.”

„Já?” zeptala se Liz mdle.

„Jo,” omílal Lucas, zjevně nedbaje její sklíčenosti. „Nejsem si jistej, jestli mě má ráda. Myslel jsem, že jsem si to urovnal za ten hloupej vtip, když jsme se poprvý potkali, ale pak včera v noci prostě odešla, aniž by se rozloučila. Nemohl jsem ji nikde najít.”

„Um…” Liz nevěděla, co říct. Jen se odtud chtěla dostat.

„Měla o tobě pravdu, víš,” řekl.

„Pravdu o mně?”

„Jo. Řekla, že jsi skvělá, zábavná a vážně dobrá kamarádka. Díky tobě se cítím vítán, Liz - ve škole a včera v noci na večírku. Myslel jsem, že bejt tady ve Winter Millu bude děs, ale možná jsem se mýlil.”

„Takže…takže se ti vážně líbí Faye, hm?” zeptala se Liz a přinutila se pousmát a podívat se mu do očí.

Lucas přikývl a vypadal lehce rozpačitě. „Jo. Tenkrát poprvé, jak jsem vás dvě potkal… Když na mě byla naštvaná za to, že jí říkám Blesku… Celej den jsem na ní musel myslet.” Pokrčil rameny. „Takhle se z dívek většinou necítím. Cítil jsem se…jako bych ji už předtím někde viděl, ale to asi není možný, vid?”

Liz dokázala projít zbytkem konverzace, aniž by na sobě dala znát, jak se skutečně cítí, ale šlo to stěží.

Kapitola 16

Vybaleno

Lucas ze svého okna sledoval, jak Lizino malé auto vyrazilo od předních dveří a hrčelo dolů po příjezdové cestě. Trochu ztichla po tom, co se jí zeptal na Faye. Možná zněl jako idiot se vším tím, jak ho inspirovala, ale on prostě nemohl Faye dostat z hlavy. To, jak s ní na večírku hovořil, ho naplnilo tak trochu nadějí. Možná by on a jeho matka měli ve Winter Millu na chvíli zůstat - na dlouhou chvíli.

Lucas by si mohl udělat pořádné přátele. A najít si přítelkyni. Bylo by to jako žít normální život, kde by byl jen jedním z davu, s domovem, ve kterém by bydlel víc než několik týdnů, s žádnými otravnými novináři, kteří by čmuchali kolem, aby viděli, co dělá jeho matka.

To by bylo skvělé.

Auto zmizelo za zasněženou zatáčkou a Lucas zatáhl záclonu.

Byl také rozrušen tím, co mu Liz řekla o soutěži Bitva kapel. Vše, co potřeboval udělat, bylo přijít s bombastickou písničkou. Kdo ví, třeba tohle byla jeho šance. Šance dokázat, že je víc než jen dítě v matčině stínu. A kdyby Lucas vyhrál - no, to by znamenalo, že už by ji nepotřeboval.

Mohl by odejít, vybudovat si svůj vlastní život, svůj vlastní domov.

Odhodlán rovnou začít, přešel ke své kytaře. Bylo to tak dlouho, co naposledy hrál, až si uvědomil, že ani neví, kde má trsátka. Prohledal stůl a zásuvky, ale nemohl je nikde najít. S povzdechem si řekl, že jsou nejspíš ještě v krabici, někde se zbytkem věcí, které Mercy a Ballard ještě nevybalili. Lucas si obvykle dával pozor, aby dohlédl na to, že má všechny své vlastní věci, ale musel jednu krabici opomenout.

Bude ji muset najít.

Odešel z pracovny a zašel do jedné z dalších neužívaných ložnic.

Všude na zemi tam byly hromady krabic, dokonce ležely i na staré posteli s nebesy. Dům byl tak velký, že si ani nebyl jistý, jestli už v téhle místnosti byl.

Nechával těžkou práci na Ballardovi - pokud matka hodlala trvat na tom, že ho chce mít nablízku, Lucas mu nechtěl usnadňovat život.

Ten chlap mu naháněl hrůzu.

Lucas si všiml, že jeho matka dala další ze svých zrcadel na starou zaprášenou krbovou římsu. Vážně, mami, k čemu ti to je? Zeptal se jí tiše. Vážně potřebuješ mít zrcadlo v každém pokoji? V tomhle stejně nikdy nikdo bydlet nebude!

Otočil se, aby prozkoumal změť krabic. Nebyl si jistý, kde začít hledat, a tak došel k nejbližší a otevřel ji. Uvnitř byla souprava skleněných ozdob, ale ani známka po něčem, co by mu patřilo. Pokračoval, otevíraje krabici za krabicí, ale nedařilo se mu najít, co hledal.

„No tak,” zamumlal si pro sebe. „Někde tu musejí být…”

Lucas si klekl a otevřel ještě další krabici, vzdychl, když viděl, že je nacpaná něčím, co vypadalo jako kožená bunda. Užuž krabici zavíral a chtěl postoupit dál, když ho něco přimělo zastavit. Přejel prsty po jemné černé kůži a pak bundu z krabice vyndal. Zvedl ji a uviděl, že záda byla zdobená velikou vyšitou siluetou vlka stojícího proti krvavě rudému měsíci. Pod ním byla slova „Černí psi”. Vypadala jako motorkářská bunda, ale neměl ponětí, co by to dělalo v jejich domě. Mercy nikdy neměla motorku a v každém případě, tohle byla pánská bunda. Byla taky stará - na loktech ošoupaná z příliš mnoha otření o asfalt a límec byl zkroucený stářím.

Lucas si ji bezmyšlenkovitě obléknul. Seděla perfektně. Byla pohodlná, jako by to byl něčí oblíbený kus oblečení a nosil ho často.

Přemýšlel, kdo byl majitel a kde je teď. Jezdí stále na té motorce, na které jezdil, když tohle nosil? Pokud ano, tak ona i její řidič už musejí být vážně staří!

Lucas vstal, přešel k zrcadlu, aby se podíval, jak v té bundě vypadá.

Díky ní si připadal nějak starší. Jednou rukou si projel své nepoddajné vlasy a druhou zastrčil do jedné z hlubokých kapes. Prsty se o něco otřely - kus tuhého papíru namáčknutý až na úplném dně.

Když ho vytáhl, uviděl, že je to fotografie, hrozně zmačkaná.

Přešel k posteli, posadil se a pokusil se ji uhladit. Zjevně byla skutečně stará - měla tu zvláštní bledě hnědou barvu, která se v okrajích vytrácela. Přejel prsty po jejím poškozeném povrchu a viděl, že to je fotografie mladé ženy. Měla tmavé vlasy stažené z tváře jednoduchou stuhou. Na sobě měla staromódní oblečení, něco jako z historického filmu ze začátku století. Oči měla tmavé a smutné, ale obličej krásný. Ve skutečnosti její obličej…

Přeběhl mu mráz po zádech. Její tvář vypadala přesně jako Fayeina.

Zamrkal, zatímco přemýšlel, jestli si tu podobu jen představoval. Ale ne - tahle žena vypadala tolik jako Blesk, až to bylo ku podivu. Měla stejné vysoké lícní kosti, stejné rozkošné rty. Vlasy měla upravenější, ale Lucas viděl, že měly stejnou tendenci vypadat divoce a rozcuchaně.

Zíral na obrázek, jako by mu mohl vydat svá tajemství, a čím víc na něj koukal, tím víc zmatený byl.

Dveře se prudce otevřely, s prásknutím narazily do zdi, až Lucas leknutím vyskočil z postele. Ve dveřích stál Ballard, zamračený, s tváří zčernalou hněvem.

„Co tady děláš?” Muž si všiml, co má Lucas na sobě, a úsečně na něj mávl rukou. „Sundej to.”

Lucas se naježil. „Proč bych měl?”

Ballard k němu hrozivě přistoupil. „Protože jsem ti to řekl. Nestrkej nos, kam nemáš, ty malej spratku.”

„Neříkej mi, co mám dělat, a ještě někdy se mnou zkus takhle mluvit,” vřel Lucas, „a přísahám, že tě okamžitě nechám vyhodit.”

Ballard zaklonil hlavu a rozesmál se krutým, strohým zvukem.

„Chtěl bych vás vidět, jak to zkusíte, Pane Lucasi, to bych vážně rád.

Teď odsud vypadni, než mi rupnou nervy.”

Lucas neustupoval. „Komu tahle bunda patří? A kdo je ta dívka?”

Ballard přistoupil ještě blíž a vytrhl obrázek Lucasovi z ruky ještě dříve, než stačil ustoupit. Jednou se na něj podíval, zmačkal jej v dlani a strčil do kapsy. „Co chceš, abych ti řekl? Je to stará fotografie. Pravděpodobně ji tu nechali předchozí majitelé.”

„Jo, jasně,” řekl Lucas, „protože by ji samozřejmě nechali v kapse bundy uvnitř zapečetěné krabice, kterou jsme my přivezli s sebou.”

Ballard naštvaně zavrčel. „Ven, hned. Nebo mám říct tvé matce, že ses prohrabával jejími osobními věcmi? Jsem si jist, že z toho nebude nadšená, že?”

Lucas pokrčil rameny, stále měl na sobě bundu, když šel ke dveřím.

„Hledal jsem svou krabici. Kdybys dělal svou práci pořádně a všechno vybalil, nemuselo k tomuhle vůbec dojít.”

Ballard si ho nevšímal, následoval ho z pokoje a zavřel dveře.

„Příště, až budeš něco chtít, řekni nejdřív mně,” řekl Lucasovi, než odešel.

Lucas se za ním dlouze díval. Než si Ballard fotku zastrčil do kapsy, zaznamenal Lucas v jeho tváři záblesk poznání.

Tím si byl jist.

Kapitola 17

Usmiřování je těžké

I ,iz jela po své návštěvě u Lucase přímo do obchoďáku, plánovala, že zajde ke Griffinům - občerstvení, kde obvykle vysedávala mládež ze školy. Myslela, že tam nejspíš bude Candi, stejně tak jako Ráchel ¦i pár dalších. Ale když centrem procházela a snažila se rozptýlit koukáním do výloh, musela neustále myslet na Faye. Řekla jí předchozí noci pár strašných věcí a nyní si přála, aby je tak všechny mohla vzít zpět. Vypadalo to, jako by to pro Lucase byla láska na první pohled; nikdy se na Liz tím způsobem nedíval, ani jednou. Tak jaký mělo smysl kvůli němu ztrácet svou nejlepší přítelkyni?

Nic bez Faye není stejné, pomyslela si Liz pro sebe, když koukala do výlohy klenotnictví. A co říkala teta Pam? Nikdy nedovol, aby mezi vás vstoupil nějaký kluk.

Liz si lámala hlavu nad tím, jak se své kamarádce omluvit. A když se dívala na vážně roztomilou řadu přívěsků hlásajících nej lepší přátelství navěky, zformovala si v hlavě plán.

Vytáhla telefon a poslala Faye zprávu, kde ji žádala, aby přišla do nákupního centra, že pro ni má dárek. Nervózně čekala na odpověď -

možná že Faye bude tak naštvaná, že bude text prostě ignorovat, nebo ještě hůř, odepíše, že už s Liz nikdy nechce mluvit.

Liz přecházela sem a tam. Nemohla ztratit Fayeino přátelství kvůli hloupému klukovi, nemohla…

„Liz? Jsi v pořádku?” Otočila se a uviděla Jimmyho Paulsona stojícího pár kroků od ní. Tvářil se zaujatě. „Vypadáš ustaraně,” dodal.

Liz zavrtěla hlavou a slabě se usmála. „Díky, Jimmy, ale jsem v pořádku.”

Pak si uvědomila, že mu pravděpodobně taky dlužila omluvu.

Povzdechla si. Včerejší noc opravdu nebyla její nejlepší hodinka.

„Podívej - včerejšek mě vážně mrzí. Na večírku. Chci říct.”

Jimmy zíral na špičky bot a posunul si brýle na nose způsobem, jakým to dělával vždycky, když byl nervózní. Což bylo většinu času.

„Ou - není nic, za co by ses musela omlouvat, Liz.”

„Ale je,” naléhala. „Cítila jsem se zle a vybila si to na tobě, když jsi byl jen milý. Tolik mě to mrzí,” řekla s povzdechem. „Myslím, že se dnes budu hodně omlouvat.”

Jimmy se usmál. „No, díky. Ale já si to užil. Bylo to milý…jenom s tebou mluvit.” Odkašlal si, jak si připadal trapně. „Takže - jseš si jistá, že jsi v pořádku?”

Liz přikývla a úsměv mu oplatila. „Jo, je mi fajn. Ale díky, že se ptáš.

Takže, co tu vlastně děláš? V nákupním centru nejsi vidět moc často.”

„Ále,” pokrčil rameny. „Zdá se, že se dnes mamka necítí dobře, tak jsem si myslel, že jí seženu něco, co by ji rozveselilo. Nějaký květiny, možná. Nemáš nějakej tip?”

„Ó, Jimmy, to je vážně sladký,” řekla Liz, trochu překvapená.

Neměla moc kamarádů, kteří by byli tak starostliví. „Jsem si jistá, že ji květiny potěší.”

Jimmy se neohrabaně usmál. „Dobře, nechám tě tu. Uvidíme se ve škole, hádám.”

Trochu na ní mávl a odešel, akorát když Liz zavibroval v kapse telefon. Nervózně zprávu otevřela, ale pak se usmála.

BUDU TAM CO NEJDŘÍV TO PŮJDE, stálo v ní.

Faye vešla do wintermillského nákupního centra, a i když si nebyla zcela jistá, co ji vlastně čeká, byla ráda, že si s ní chce Liz promluvit.

Faye tu noc vlastně nespala, moc se jí toho honilo hlavou. Ta roztržka s Liz, její hrozný strach v lese, nemluvě o té úžasné jízdě domů na motorce s Finnem. Kdyby se chystala někomu říct o tom, co se stalo, byla by to její nejlepší přítelkyně - ale po předchozí noci si Faye nebyla jistá, jestli spolu vůbec ještě někdy budou mluvit. Tohle byl přinejmenším krok správným směrem.

Viděla Liz stát přímo tam, kde řekla, že bude, vedle prodejny Millicho sušenek. V jedné ruce měla něco, co vypadalo jako krabice sušenek, a malou bílou tašku v druhé.

„Ahoj,” řekla Faye tiše, když došla blíž.

„Ahoj,” odpověděla jí kamarádka s nejistým úsměvem. Nastala pauza, během níž ani jedna z nich tak docela nevěděla co říct. „Díky, /.es přišla. Podívej… Minulá noc mě vážně, vážně mrzí,” začala Liz.

Faye zavrtěla hlavou, ucítila, jak ji naplňuje příliv emocí. „Ne, Liz - mě to mrzí. Měla jsem si uvědomit…”

„Faye, nemáš se za co omlouvat. Chovala jsem se vážně jak idiot.

Nemůžeš za to, že se mu líbíš. Nevím, proč jsem se tak rozčílila.”

„Nelíbím se mu, Liz, jen jsme si povídali, to je všechno. Jsem si jistá…”

Liz si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Říkám ti, že líbíš. A je to fajn.

Vážně.”

„To není fajn!” vykřikla Faye. „A v každým případě - on se mi nelíbí.

Alespoň - ne takhle. On je jenom kamarád, Liz, to je všechno.”

Myšlenka na to, jak se tiskla k Finnovým zádům, když jeli do města, jí vyslala ruměnec do tváře. Dobrá, musela uznat, že Lucas byl rozkošnej, ale vedle Finna…

„Dobře, to je fuk,” Lizina slova přerušila Fayeiny myšlenky. „Já tě jen nechci kvůli němu ztratit. Jen - je mi to líto.” Liz jí podala sušenky a malou tašku. „A tohle je, abych to dokázala!”

Faye se zasmála. „Myslela jsem, že jsme si přísahaly, že už sušenky nikdy znovu jíst nebudeme…”

Liz pokrčila rameny. „Zoufalé situace si žádají zoufalá řešení, jak by řekla teta Pam.” Zatřásla tou malou bílou taškou. „Otevři to, no tak.”

Faye si ji vzala. Uvnitř byla malá krabička z klenotnictví, v které byl ten nejrozkošnější stříbrný náramek, jaký kdy viděla. Visel na něm malý přívěšek Nejlepší kamarádky navždy.

„Ach, Liz - to je roztomilý. Tos nemusela. A kdes na to vzala? Myslela jsem, že už jsi kapesný utratila.”

„Poppy mi včera nějaký peníze půjčila. Mělo to být pro výjimečný případy, protože věděla, že jsem švorc, ale já ti tohle chtěla koupit,”

řekla Liz jemně. „Protože si ho zasloužíš. A protože pokud nemám tebe, tak nemám nikoho.”

Faye vyhrkly do očí slzy a divoce Liz objala. „Vtipné,” řekla. „Myslela jsem si o tobě dneska ráno to samý.”

Liz se odtrhla s roztřeseným povzdechem. „Takže - kamarádky?”

„Rozhodně kamarádky/’ souhlasila Faye, když si navlékla náramek a natáhla ho ke světlu.

Liz se usmála, teď už zářila jako obvykle. „V tom případě… Mám pro tebe další překvapení!”

Faye následovala Liz obchodním centrem a čekala, že skončí u Griffinů. Místo toho ji kamarádka vedla ke dveřím MK. Liz zamířila přímo dovnitř, ale Faye se držela zpět.

„Liz, já sem nemůžu jít!”

„Jasně, že můžeš. Tak pojď, maj nějaký skvělý nový věci! Nemůžu utrácet žádný další peníze, ale to neznamená, že si nemůžu naplánovat, co si za příští kapesný koupím, nebo ne?”

„Ne, Liz, majitelka sice zrušila zákaz pro tebe, ale neudělala to samý pro mě! Zavolají ochranku, pokud se pokusim tam jít!”

Liz se otočila s rukama v bok. „No, to bylo včera. Dnes je dnes.”

„A proč by to dneska mělo být jinak?” zeptala se Faye.

Liz k ní přišla, vzala ji za ruku a vtáhla do obchodu. „Protože dnes jsem přiměla Barbie Finchovou, aby zavolala majitelce a dala jí skvělé doporučení - proto. A teď tu obě můžeme v pohodě nakupovat kdykoli chceme.”

Faye zamrkala dojetím. „Vážně? Tos pro mě udělala?”

Liz se zazubila. „Vážně. Tak pojď - pojďme se rozdělit a najít si dokonalej model. Sejdeme se v kabinkách za dvacet minut!”

Možná to byl vedlejší účinek udobřování s Liz nebo to možná bylo tím, že si neustále představovala, co by si Finn pomyslel o každém kousku oblečení, který si vybrala, ale tentokrát bylo pro Faye mnohem snazší najít si něco, co by chtěla vyzkoušet. Vybrala si roztomilý zelený top s aplikovanou ozdobou ve tvaru květiny, lehký pajetkový šátek ve stejné barvě a odřené tmavě modré džínsy. Šla čekat na Liz ke kabinkám, jak se domluvily, a snažila se nenechat svou mysl zatoulat se zpět k předchozí noci.

„Koukni, co jsem našla,” vykřikla Liz, když se konečně rozhodla, co vyzkouší. Nesla stejný zelený top, který visel Faye přes ruku.

Faye se rozesmála, když si všimla, že si obě vybraly stejné kousky -

úplně, dokonce i ten malý šátek na krk!

„No, nemůžeme to mít obě/’ zahihňala se Liz. „Co by řekla Candi?”

„Pojďme si to obě zkusit a uvidíme, kdo bude vypadat nejlíp,”

navrhla Faye.

Obě zapluly do kabinky a začaly si oblékat nové věci. Faye si zamilovala ty džínsy, pečlivé vybělení bylo skvělé.

„Jak to zatím jde?” zavolala Liz z druhého boxu.

„Zbožňuju ty džíny!”

„Ach n e - j á taky!”

Faye si akorát navlékla tílko, když uviděla někoho v zrcadle. Byla to žena asi kolem čtyřiceti se znepokojenýma, unavenýma očima, stála přímo za ní. Faye se otočila v domnění, že si ta žena spletla kabinku.

„Ach, omlouvám se, hned budu…”

Náhle se zarazila. Nikdo tam nebyl. Odhrnula závěs a rozhlédla se po obchodě, ale ženu nebylo nikde vidět. Otřesená obrátila pohled zpět k zrcadlu. Žena tam stále byla, prohlížela si Faye truchlivýma, prázdnýma očima. Teplota okolí náhle klesla a Faye se zatřásla.

Z okrajů zrcadla se začaly plížit drobné ledové vzory. Sáhla po foťáku, aby si to vyfotila, ale než sundala kryt a přiložila hledáček k oku, bylo zrcadlo prázdné a kromě její ustrašené tváře neodráželo nic jiného.

„Faye?” zeptala se Liz, když se objevila z druhé kabinky a na sobě měla celý outfit. „Říkalas něco?”

Kapitola 18

Lesní dálnice

Finn si to ráno dal kafe extra silné. Ve skutečnosti nespal, byl až příliš zamotaný do setkání s Faye na to, aby se uklidnil. Místo toho zůstal venku na své motorce až do brzkých ranních hodin a do tábora se vrátil až s prvními slunečními paprsky. Dokonce ani pak se necítil na to, jít spát. Místo toho si sedl k ohni s kapesním nožíkem a kusem dřeva. Až když se kolem něj zbytek motorkářů začal pomalu probouzet, konečně dostávalo tvar. Ale ani vyřezávání nezklidnilo jeho myšlenky. Prostě nebyl schopen odtrhnout svou mysl od Faye.

Nemohl z mysli setřást její obrázek a nemohl smazat ten pocit, kdy se ho držela během té rychlé, kraťoučké jízdy. Vypadala tolik jako Eve, ta samá křehká krása, do které se před všemi těmi roky po uši zamiloval. A on teď byl na vážkách. Mohl buď utéct jak rychle to jen jde, nebo ji už nikdy neopustit. Muselo to být znamení, nebo ne?

To, že tady vůbec byla, a zvlášť teď!

Finn odložil nůž a znovu se pořádně napil kávy, nechávaje její hořkost v ústech. Ten okamžik, který sdíleli před obchodem její tety - přísahal, že ji udrží v bezpečí, ale mohl? Mohl ji zachránit před zlem, které se prohánělo těmito lesy?

„Finne?” hlas jeho otce byl v brzkém ranním světle hrubý. „Minulou noc jsme tě postrádali. Kde jsi byl?”

Finn vzhlédl na Joea Crowleyho. „Venku na motorce. Jen…jsem se chtěl projet, to je všechno.”

Joe se zamračil. „Mě neoklameš, synu. Co se stalo?”

„Už jsem ti to řekl…”

„A já tě znám, Finne. Něco se stalo.”

Finn zavrtěl hlavou a podíval se dolů na předmět, který vyřezával -

malý vlk s tlamou napůl otevřenou jakoby vyl. Povzdechl si, když zacvakával nožík a spolu s vlkem si ho zastrčil do kapsy. Bylo zbytečné snažit se něco zatajit otci a vlastně bylo nejspíš potřeba, aby o tom věděl. Přinejmenším o něčem z toho. „Včera v noci byl hon.”

„Ne tady kolem, tady nebyl. To bychom vycítili.”

„Bylo to dál na jih, poblíž silnice do města.”

„Viděl jsi ho?”

„Ne,” řekl Finn. „Vyzvedl jsem na silnici dívku. Utíkala před nimi.”

Joe přimhouřil oči. „Jakou dívku?”

Finn si povzdechl. Věděl, co jeho otec řekne. „Tu z obchodáku.”

„A ty ses u ní prostě objevil v pravý moment, je to tak?”

„Ano. Dodržel jsem své slovo. Nejel jsem ji hledat. Ale nemohl jsem ji tam nechat. To víš.”

Joe zavrtěl hlavou. „Finne, víš, co se stalo posledně. Nemůžeš téhle dovolit, aby se k tobě dostala. Znovu už ne. Musíš si udržovat odstup.”

Finn zakroutil hlavou. „Co když nechci? Co když - co když jsme tady z nějakého důvodu? Co když je tohle druhá šance?”

„My jsme tu z určitého důvodu!” řekl Joe a najednou přehlušil švitoření ptáků brzkého rána. „Ale tahle dívka jím není! Ty to přece víš.”

Finn do sebe vyklopil svůj šálek kávy a sedlinu vyklepal do ohně.

„Vím, proč tu jsme,” řekl tiše. „Jen nevím, jestli to musí ovládat zbytek mého života - nebo že by ti to dávalo právo říkat mi, jak mám žít.”

„Jen na tebe dávám pozor, Finne.”

Zavrtěl hlavou. „Nemůžeš, tati. Ne věčně. A tohle…tohle je pro mě moc důležité. Pokus se to pochopit.” Otočil se k němu zády a vykročil ke své motorce.

„Finne!”

Finn neodpověděl. Vyhoupl se na stroj a nastartoval, zvuk motoru dočasně přehlušil ptačí chór. Pak zamířil do rozbřesku, ani helmu si nenasadil.

Vzduch byl chladný. Finnovi z něj slzely oči, ale nezpomalil. Brzdil mezi stromy, vířil kolem sebe sníh, když mířil k silnici. Krev mu pulzovala v žilách poháněná hněvem: hněvem k otci; za to, že řekl to, co Finn už věděl, ale nechtěl slyšet; hněvem, že jeho život nebyl snazší; hněvem, že nemohl prostě přijít za dívkou a pozvat ji na schůzku - jako by to udělal jakýkoli jiný normální dospívající kluk.

Viděl ten pohled v jejích očích; věděl, že minulou noc chtěla, aby ji políbil, tolik, jako to chtěl udělat i on.

Ale jeho život nebyl normální. On nebyl normální a ani sebevětší touha by ho takovým neučinila. A to je to, co ho zadrželo. Strach, že to, co už se stalo dříve, se bude opakovat; strach, že kdyby se to dozvěděla, stejně by ho odmítla… Strach, že tenhle život, dokonce i teď, nebyl jeho vlastní.

Byl to hněv a strach, co ho nyní pohánělo, rychleji a rychleji, rychlostí, která byla čím dál víc riskantní. Ale přes to všechno už se rozhodl. Hodlal si s ní znovu promluvit, bez ohledu na to, co mu otec nakázal. Finn s ní musel znovu mluvit: nemohl žít v tomhle světě s vědomím, že ona je v něm taky, aniž by byl schopen s ní mluvit, vidět ji, poznat ji.

Zaslechl sirénu a pak uviděl zářivé modré světlo. Policejní auto, pomyslel si Finn. No skvěle, to je přesně to, co v tuhle chvíli potřebuju.

Finn krátce uvažoval, že to rozjede a požene motorku ještě rychleji, ale pak si to rozmyslel. To by způsobilo ještě více potíží všem motorkářům a jen by je to odvedlo od jejich současného úkolu - a za to jeho hněv nestál. Takže Finn zpomalil, opatrně, aby nedostal smyk jako noc předtím, a zastavil na nejbližším odpočívadle.

Vypnul motor, sesedl, opřel se o motorku a čekal, až policista přijde.

Finn v něm poznal stejného strážníka, který přišel promluvit s jeho otcem první den, kdy přijeli - seržanta Wilsona. Uctivě pokývl na pozdrav, ale nic neřekl.

„Řidičské oprávnění a registraci, prosím.”

„Omlouvám se, strážníku,” řekl Finn, když mu podával své papíry.

„Vím, že jsem jel rychle.”

„To jsi teda sakra jel,” řekl Wilson klidně. „Ještě o trochu rychleji a tvůj tachometr by se vznítil.” Podal Finnovi zpět papíry a zastrčil si ruce do kapes. „Taky nemáš helmu. Kam jsi měl takhle brzo ráno namířeno?”

Finn se rozhodl být upřímný. „Do města, pane.”

„Do města. Tak je to? A co ses chystal ve městě přesně dělat?”

„Měl jsem namířeno do knihkupectví. Ta paní tam - Pam - před pár dny jsem jí opravil topení a chtěl jsem zkontrolovat, zda je vše v pořádku. Zvlášť po minulé noci - byla hrozná zima.”

Veliký strážník na něj netečně zíral. „Na motorkáře jsi ušlechtilý, ne?”

„Byl jsem dobře vychovaný, pane.” Finn se podíval do země. „A ne všichni motorkáři jsou tu, aby vyváděli neplechu.”

Wilson přikývl. „Tvá jízda mluví jinak.”

„Omlouvám se, pane,” řekl Finn znovu. „Už se to nestane.”

„To víš, že ne.” Wilson se zarazil a pak si povzdechl. „Tentokrát ještě přimhouřím oči. Znám Pam McCarronovou a ona o tobě dobře mluvila. Ale pokud tě ještě chytnu, jak řídíš jako maniak, tu tvou motorku ti zabavím, je to jasný?”

„Ano, pane. Děkuji.”

„A Finne…je to tak, jmenuješ se Finn, že?”

„Ano, seržante?”

Wilson se na něj upřeně zadíval a Finn měl pocit, že se mu pohledem zavrtává až do duše. „Pam má neteř, která s ní bydlí. Faye McCarronovou.”

„Ano, pane. Potkali jsme se…”

„Faye je dobrá kamarádka mé dcery Liz. Chci, aby ses od obou dívek držel dál, chápeš?”

Finn se zamračil. „Faye a já jsme přátelé a…”

„Když je Fayein otec pryč, dohlížím na ni,” řekl Wilson a přerušil Finna s ledovým pohledem. „A můžu s jistotou říct, že ty jsi přesně druh přátel, které Faye nepotřebuje, chápeš?”

Finn ucítil, jak mu vztek vybuchuje každým pórem, ale přinutil se zachovat klid.

„Ano, pane,” bylo nakonec to, co mu řekl.

Wilson si ho znovu prohlédl, než stroze přikývl a otočil se. „Dobrá.

Jsem rád, že si rozumíme.”

Policejní auto sledovalo Finnovu motorku celou cestu k McCarronovým

Kapitola 19

Jednoduché vyšetřování

Obě dívky pokračovaly v nákupech, ale Faye se na ně vůbec nesoustředila.

Pokaždé, když si vzpomněla na tu ženu, která se odrážela v zrcadle, se zachvěla. Co se to s ní dělo? Nejdřív děsivý hon v lesích a teď tohle? Přála si, aby tu tak byl její otec. Jen kdyby si s ním mohla promluvit, ulevilo by se jí, ale on se stále neozýval. Dokonce i teta Pam si začínala dělat starosti a řekla, že se ho pokusí vystopovat.

„Faye? Jsi v pořádku?” zeptala se Liz. „Nějak jsi ztichla.”

Faye vymohla slabý úsměv a pokrčila rameny. „Je mi fajn. Promiň, jsem nejspíš pořád jenom unavená z minulý noci.”

Liz náhle vypadala zasažená vinou. „Pořád se na mě zlobíš?” zeptala se. „Tolik mě mrzí, že jsem tě nechala jít domů pěšky, Faye. Pořád nemůžu uvěřit, že jsem to udělala.”

„Ne-ne, to nebylo…tys to neudělala…” Faye se zarazila. Nechtěla říct Liz, že nakonec nešla domů pěšky, protože to by znamenalo vysvětlování proč. A nebyla si jistá, že chce říct Liz o honu v lesích.

To by ho učinilo ještě reálnějším…a ona by o tom všem nejradši smýšlela jako o špatném snu. O všem, kromě Finnovy záchrany a té cesty domů na motorce. Žaludek jí poskočil pokaždé, když si vzpomněla, jak se dotýkal její tváře… Odkašlala si. „Jen jsem se nevyspala dobře, to je celý.”

Liz přimhouřila oči a založila si ruce na prsou. „Nevěřím ti. Něco mi tajíš.” Natáhla se a chytla ji za ruku a stiskla. „Prosím, řekni mi to.

Říkávaly jsme si všechno. Třeba ti můžu pomoct.”

Faye zavrtěla hlavou. „Nemyslím, že by někdo mohl pomoci.”

„Takže se opravdu něco děje!” vykřikla Liz a okamžitě stáhla Faye na jednu z laviček v nákupním centru. „No tak, vyklop to. Když se o problém podělíš, uleví se ti. O co jde? Celej den nejsi ve svý kůži.”

Faye se zhluboka nadechla. „Budeš si myslet, že jsem blázen,” řekla.

Liz se rozesmála. „No tak, Faye. Z nás dvou, která je známá jako ta bláznivá?”

Faye se zazubila. „OK. No, potom co jsem včera v noci opustila večírek, jsem nešla dolů po cestě. Šla jsem zkratkou přes lesy.”

Její přítelkyně vypadala vyděšeně. „Copak nebyla tma jak v pytli?”

„Byla pěkná tma, jo, ale měsíc byl vysoko…tak jako tak, neuvažovala jsem moc rozumně. Jen jsem se chtěla dostat domů co nejdřív to bude možný a myslela jsem, že je to nejrychlejší cesta.”

Faye pokračovala a vyprávěla Liz o tom, jak jí honili - její závod lesem s vlky v patách… Liz vykulovala oči víc a víc, a když se Faye dostala k té části, jak spadla na silnici, přímo před Finna, trochu vykřikla.

„Ach-můj-bože! Mohla ses zabít! Co udělal?”

Faye se podívala na své zápěstí a pohrávala si s novým přívěskem na náramku. „Vzal mě domů a řekl mi, abych tam nahoru už znovu nechodila.”

„Takže on věděl, co tam bylo?” zeptala se Liz.

Faye přikývla. „Myslím, že věděl, jo.”

„Můj táta měl pravdu! Říkal, že tihle motorkáři znamenají špatný zprávy!”

Faye zavrtěla hlavou. „Já nevím. Finn řekl, že mě udrží v bezpečí…”

„Jo - před jeho gangem! Oni museli být ti, co tě honili!”

„To si nemyslím - slyšela jsem jen jeho motorku. Nemyslím, že to byli oni, Liz.”

„Kdo jinej by to mohl být?”

„Já nevím…” Faye náhle dostala nápad. „Ale musím to zjistit.

Musím se tam nahoru vrátit a prozkoumat to. Pokud tam byli vlci, zanechali by stopy! Pojď, Lizzie, hned teď. No tak - je světlo, nic se nám nemůže stát - teď během dne. Bude to dokonale bezpečný.

Můžu udělat snímky jako fotografickej důkaz.”

„Faye, ty ses zbláznila!” vykřikla Liz. „Copak ti Barbie Finchová neřekla, aby ses držela dál? A co můj otec? Zešílel by, kdyby zjistil, že jsem tam nahoru šla, zvlášť kdyby věděl o minulý noci!”

Faye se postavila, už byla rozhodnutá. „Nemusíš jít, Liz. Úplně pochopím, když nepůjdeš. Ale já musím. Já musím.”

Liz na ni na okamžik zírala, než s povzdechem vstala. „A jak se tam hodláš dostat? Pěšky? Tak pojď, budu řídit. Jen dohlídni na to, abych byla na večeři doma!”

Faye ji silně objala. „Díky!”

„Myslím, že tím jsme vyrovnaný,” zamumlala Liz.

Liz napůl doufala, že v lese nic nenajdou. Nikdy by Faye nic neřekla, samozřejmě, ale myslela si, že si její kamarádka věci, o kterých jí vyprávěla, jen představovala - bylo by to snadné, sama tam v lesích, v noci.

„Jak zjistíš přesně, kde to bylo?” zeptala se, když se plahočila sněhem za Faye. Zaparkovaly na silnici a prodíraly se vzhůru náspem do lesů. Byla zima a světlo už se začínalo z odpoledního nebe vytrácet.

„No, vím, že tohle je ta zatáčka, ze který vyjel Finn,” řekla Faye a ukázala na cestu za nimi. „Takže to musí bejt někde tady, kde jsem spadla ze svahu. Začni se dívat - dokonce i v tomhle čerstvým sněhu tu musí bejt nějaká stopa.”

Liz si povzdechla, když Faye začala dělat předběžné snímky toho místa. Věděla, že když je její kamarádka do něčeho zcela ponořená, neustoupí, dokud nenajde, co hledá. Pokud to vůbec existovalo. Liz jen doufala, že to nebude trvat moc dlouho.

Něco upoutalo její pozornost a ona dodupala sněhovými závějemi ke křovisku ověnčenému rampouchy. Některé z nich byly zlomené a rozdrcené. „Tohle je podivný,” zavolala přes rameno. „Vypadá to, jako by něco do toho křoví narazilo a rozlámalo led.”

Faye přišla za ní, aby se podívala, a zazubila se. „Skvělý, Liz. Musíme být na správným místě - vsadím se, že se to stalo během honu.”

Po tom, co si udělala snímek, si její přítelkyně klekla do sněhu a začala hrabat.

„Co děláš?” zeptala se Liz zmateně.

„Někde tady kolem musí být vlčí stopy! Musí tu být, pod novou vrstvou sněhu… Ano - podívej!”

Opravdu, Liz z ničeho nic hleděla na otisky tlapy. Otřásla se. „Ach můj bože, Faye. Nikdy jsem neviděla otisk tlapy velikej jako tenhle…

Je obrovskej!”

Faye vstala a Liz v její tváři viděla výraz odhodlání, když si důkladně prohlížela okolí. „Tak dobře. Hledejme dál. Uvidíme, jestli je jich tu víc - chci vědět, jestli je tu skutečně smečka, nebo jestli to byli jen dva vlci, který jsem viděla.”

Liz se otřásla a z lesů, které se najednou staly velmi děsivým místem, se už toužila dostat pryč. „Vážně? Musíme? Našly jsme tuhle, Faye, nestačí to? Fakt bych teď ráda šla…” Liz se vyděšeně rozhlédla kolem, přesvědčená, že se něco velikého s vyceněnými zuby chystá každou chvíli vyskočit ze křoví.

Faye neposlouchala a místo toho zacházela hlouběji mezi stromy a prohledávala zem.

„Podívej na tohle!” zavolala o pár chvil později, když chňapala po svém foťáku.

Liz zamířila k místu, kam Faye ukazovala. Byla to hromada zkrvavených kostí, masa a kožešiny, vše na hromadě. Liz měla co dělat, aby se z toho pohledu nepozvracela. „Co je to?” zeptala se s rukou před ústy.

„Mýval, myslím. Hlava je támhle,” řekla Faye, nevšímavá k Lizině nevolnosti, když kývla směrem k dalšímu křovisku. „Můžeš znovu zkontrolovat svah? Chci si jen udělat ještě pár fotek.”

Liz přikývla, nevěřila, že by byla schopna promluvit. Nechtěla Faye ukázat, jak moc je vyděšená. Její kamarádka byla vždy tak silná a sebejistá. Zdálo se, že ji nic neznepokojovalo. Liz si často přála, aby mohla být taková.

Šla zpátky ke kopci, který vedl zpět k silnici, a při představě nebohé Faye, samotné ve tmě, se otřásla. Bylo tam pár zlomených větví, ale naštěstí neviděla žádné další mršiny. Liz se užuž chtěla otočit a zavolat na Faye, když něco zahlédla.

Bylo to schované pod sněhem u kmene stromu, napůl zahrabané pod kořenem, ale v zapadajícím odpoledním slunci se to zatřpytilo.

Když přistupovala blíž, uvědomila si, že to bylo něco stříbrného.

Sehnula se a zvedla to. Byl to drobný nůž na otevírání dopisů - krásný, s vyřezávanou rukojetí. Malá tmavá značka špinila jeho čepel, která byla překvapivě ostrá. Liz na něj upřeně zírala. Mohla to být zaschlá krev? Vytáhla z tašky kapesníček a očistila ho.

„Jak ses sem dostal?” zamumlala si pod vousy. Podívala se zpět nahoru do svahu, ale Faye nebylo vidět. „Hej, Faye? Podívej na tohle…”

„Liz? Liz, kde jsi?” rozléhal se Fayein hlas mezi stromy. „Právě jsem se podívala, kolik je hodin! Nepřijdeš pozdě na večeři?”

Liz se koukla na hodinky. „Ach ne! Máš pravdu. Bože, taťka s mamkou mě zabijou!” Zastrčila dopisní nožík do tašky a škrábala se do svahu.

Faye otevřela pusu, aby něco řekla, ale zarazila se. Další zvuk prorazil ticho lesa - túrování motorů v dálce. Faye se otočila za hlukem, ale Liz ji chytla za ruku.

„Je čas jít,” řekla rozhodně, vyděšená, ale odhodlaná to skrýt.

„Hned.”

Kapitola 20

Pneumatika

Slunce už začínalo zapadat, když se dívky dostaly zpět do auta. Už neslyšely motorky, ale Faye cítila, že si Liz dělá starosti - i když to mohlo být jen kvůli tomu, že bude mít obrovské potíže, pokud přijde domů pozdě.

„Neměj strach,” řekla své kamarádce, když vyrazily. „Ve městě budeme za chvilku. Můžeš tátovi říct, že je to moje vina, že jdeš pozdě.”

Liz se ohlédla a usmála se. „To je v pohodě. To bych měla zvládnout.

Víc starostí mi dělá…”

Náhle se ozval zvuk podobný výstřelu a auto prudce změnilo směr. Obě dívky křičely, když sklouzlo stranou, a na vteřinu si Faye myslela, že se úplně převrhne a obě je uvězní uvnitř. Liz dupla na brzdy. Kola zaskřípala, když se snažila přilnout k ledové vozovce, ale nakonec auto smykem zastavilo, nárazem o hustou sněhovou závěj.

„Co se stalo?” zeptala se Faye udiveně, prsty stále svírala strany sedadla.

Liz se naklonila proti volantu, těžce dýchala. „Myslím, že jsme píchly. Byl to zvuk píchlý gumy. Musely jsme přejet přes něco pořádně ostrýho.”

„Máš rezervu?”

„Jo, ale měnila jsem pneumatiku jen jednou!”

Faye zasténala. „Můžeš zavolat tátovi? Přijede a pomůže nám, co?”

Liz zavrtěla hlavou. „Hm, to by sice udělal, ale měla bych zaracha aspoň tak na měsíc! Chtěl by vědět, co jsme tady venku dělaly.”

Povzdechla si. „To je v klidu. Snad to zvládnu sama…jen to možná chvíli potrvá.”

„Můžu ti pomoct?” zeptala se Faye, když Liz otevřela dveře. Venku začínala další chumelenice a teplota rychle klesala. Taky se stmívalo.

Winter Mill se v těch dnech zdál pořád temný, nehledě na to, kolik bylo hodin. Faye si těsněji přitáhla kabát.

„Jo - můžeš držet baterku?”

Děvčata vystoupila z auta a zírala na zničenou pneumatiku. Byla to pravá přední guma a bylo jasně vidět, kde je trhlina - rozedraná díra velikosti stříbrného dolaru.

„Co to mohlo způsobit?” zeptala se Faye. „Muselo to bejt něco enormně velkýho.”

Liz, celá roztřesená, pokrčila rameny a šla pro hever a náhradní pneumatiku do kufru. „Právě teď mě to nezajímá. Jenom chci tuhle věc vyměnit, než umrznu k smrti!”

Faye zapla baterku, ale když už se Liz připravovala, že zasune hever pod auto, objevil se přímo za zatáčkou pár předních světel.

Auto za nimi zastavilo. Liz se narovnala, když se dveře otevřely, a přešla k Faye. Zahákla se do její paže a Faye si uvědomila, že se Liz trochu třese. Zjevně byly obě stále ještě rozhozené po tom, co málem nabouraly, protože Faye taky bušilo srdce.

„Jste vy dvě v pořádku?” Drsný hlas zněl povědomě, ale až když muž vstoupil do kruhu světla vrženého baterkou, si děvčata uvědomila, o koho jde. Faye ucítila, jak ji Liz silněji stiskla.

„To je Ballard,” zašeptala jí Liz do ucha. „Ten muž, který pracuje pro Mercy Morrowovou. Už jsem ho dneska jednou viděla a byl hrozný.”

„Jsme v pořádku,” řekla Faye pevným, klidným hlasem. „Jen jsme píchly. Liz právě měnila kolo. Děkujeme, že jste zastavil, ale zvládneme to.”

Veliký muž shlédl na zničenou pneumatiku a přikývl. „To je ale ošklivé píchnutí. Můžu vám pomoct.”

„Ne!” řekly obě dívky jednohlasně. Liz se nervózně zasmála. „Ne, vážně, pane Ballarde, to je v pořádku. My - my jsme se právě chystaly zavolat mému otci. On je šéfem místní policejní stanice, seržant Wilson. Přijede okamžitě, jen co mu zavolám, takže…”

Ballard se usmál. V jeho případě to představovalo zvláštně nepříjemné gesto, ve kterém ohrnul ret, aby ukázal řadu zažloutlých, křivých zubů. „Ach ano. Seržant Wilson. Vlastně jsem se s ním setkal dnes ráno. Dal mi svou vizitku. Předpokládám, že má spoustu jiných záležitostí, které ho dnes večer zaměstnávají. A když už tu jsem, bylo by hloupé ho obtěžovat, nebo ne, děvčata?”

Z něčeho ve způsobu, jakým Ballard řekl slovo ,děvčata’, Faye přeběhl mráz po zádech. Bylo to jako kočka připravující se na hru s myší - bylo na tom něco potutelného a děsivého. Ale než mohla některá z nich říct něco dalšího, aby ho zarazila, Ballard už klečel ve sněhu, pilně zaměstnán výměnou gumy. Ustoupily, rukama se objaly proti zimě a sledovaly Ballarda, jak pracuje. Bylo to, jako by se žádná z nich k němu nechtěla otočit zády, dokonce ani na chvíli.

Ballard byl velice silný o tom nebylo pochyb. Ve chvilce zvedl hever a holýma rukama vytáčel kolo. Nasadil nové a zajistil ho. Faye se podívala na hodinky, když Ballard skončil. Trvalo mu to méně než deset minut. Měly by být vděčné za jeho pomoc, to věděla - bez něj by tam ona a Liz mohly být celé hodiny. Ale vše, co chtěla udělat, bylo naskočit do auta a s Liz odjet tak rychle, jak jen mohla.

Muž vstal, zvedl hever a staré kolo a hodil do kufru auta. Oprášil si sníh z kolenou a obrátil se ke dvěma čekajícím dívkám. „Tak to máte,” řekl Ballard. „Hotovo. Nebylo třeba volat tatínka, nebo ano?”

Faye se přinutila pohnout a stiskla přitom Liz ruku. „Děkujeme vám,” řekla s úsměvem. „To je vážně báječné. Vážně bychom se tady bez vás zasekly, pane Ballarde.”

Přistoupil blíž, tyčíc se nad nimi, a úsměv jí oplatil. „Měly jste štěstí, že jsem to byl já, kdo jel kolem,” řekl jim a snižoval hlas tak, až se zdálo, že se zvuk jeho slov smísí s chladným větrem. „Po okolí se motá hodně podivných a zlých lidí. Vy dvě byste měly být opatrné.

Tady venku to může být nebezpečné.”

Kapitola 21

Zrcadlo, zrcadlo…

Liz vysadila Faye a pak zamířila domů. Při jízdě si nacvičovala, co řekne otci. Když se podívala na hodiny na palubní desce, uvědomila si, že ji výlet do lesů a píchnutí stálo víc času, než si myslela - měla hodinu a půl zpoždění. Byla ve velkém, velkém průšvihu, to nepochybně.

První věc, která jí připadala podivná, když zahnula na jejich příjezdovou cestu, bylo to, že se zdálo, že je v domě úplná tma. Obvykle bylo alespoň v jednom okně rozsvíceno a dnes v noci by měl dům zářit - zvlášť s Poppy doma na víkend, listě nemohli jít už všichni do postele! Ačkoli by to svým způsobem bylo dobré, pomyslela si. Mohla by se vplížit dovnitř, aniž by ji otec viděl, a ráno vstát dřív do školy.

Možná by přes celodenní práci na dnešek úplně zapomněl!

Liz vypnula motor a vystoupila z auta. Dveře za sebou zavřela tak tiše, jak jen to šlo. Vyrazila k hlavnímu vchodu, a když míjela okno v přízemí, podívala se do místnosti. Stál tam před krbem otec. Liz dobře poznala jeho siluetu. Srdce jí pokleslo. Očividně na ni čekal, až přijde domů. Tohle bude horší, než si myslela. Liz se pokusila představit si, jak dlouhé domácí vězení dostane tentokrát a na mysl jí přišlo něco hrozného. Blížila se Bitva kapel! Co když se otec rozhodl, že ji bude za trest muset oželet? Věděl, jak natěšená na ni byla -

řekla mu vše, co věděla, toho rána u snídaně, než se vydal do sídla Morrowových.

Zhluboka se nadechla, tiše odemkla přední dveře, vešla dovnitř a zamířila přímo k otci. Nejlepší bude si to odbýt, pomyslela si Liz pro sebe. A možná to můžu vysvětlit. Koneckonců jsem píchla! Kdyby se to nestalo, byla bych doma včas.

Stál tam, zády k ní, uprostřed místnosti, a neotočil se, když vešla.

Ach-můj-bože…je vážněrozčílenej!, pomyslela si Liz. Viděla odraz jeho tváře v malém zrcadle zavěšeném nad krbem, ale nemohla z ní vyčíst jeho výraz.

„Ahoj, tati!” řekla svým nejveselejším hlasem. „Nevěřil bys, jakej jsem měla večer! Já vím, jdu pozdě, je mi to tak líto - doufám, že jste na mě nečekali s večeří moc dlouho. Pokoušela jsem se zavolat, ale myslím, že se s mým telefonem něco stalo - nebo možná tohle počasí poškodilo některej ze stožárů. Každopádně jsem neměla signál.”

Zarazila se a čekala, až něco řekne, ale on se stále neotočil. Breptala dál.

„Tak jako tak - podívej, vím, že se nejspíš zlobíš, ale než začneš ječet, jen mě na vteřinu poslouchej. Píchla jsem! Bylo to příšerný -

vážně děsivý. Nevím, co píchnutí způsobilo, ale byla to závažná trhlina - mohly jsme mít strašnou nehodu! Ale udělala jsem, cos mě naučil, abych dělala v takový situaci, a byly jsme pořádku. Ale nepřicházelo v úvahu, abych na pneumatice jela dál, tak jsme ji musely vyměnit. A já si stejně tak pamatovala všechno, cos mě naučil!

To je skvělý, ne? Dokázala jsem ji vyměnit úplně sama! Dobrá, Faye trochu pomohla,” dodala Liz najednou, když ji napadlo, jestli to není až příliš nepravděpodobné, že by to udělala celé úplně sama.

Ale nechtěla, aby se příliš vyptával. A mimoto také doufala, že když otec uslyší, jak je šikovná, nebude se jí ani ptát, kde vlastně byla.

Seržant Wilson se stále nehýbal. Liz popošla blíž a přemýšlela, jestli mohl být vážně tak naštvaný. Pak si uvědomila, že neměl hlavu sehnutou, jak si nejdřív myslela. Občas to dělával, když o něčem usilovně přemýšlel - to by tam pak stál s rukama založenýma a zíral by do země. Ale on upřeně hleděl na svůj odraz v zrcadle.

„Nejsi na mě pyšnej?” řekla a snažila se z něho vymámit nějakou odpověď. „Není to skvělý? Tak v každým případě, tohle je důvod, proč jdu pozdě. Tak doufám, že se moc nezlobíš. Protože to vážně nebyla moje chyba a nemohla jsem s tím nic udělat. Dokonce i kdybych odjela dřív. Ne že bych teda odjela pozdě. Z místa…na kterém jsme byly. Jasný? Tak mi prosím nedávej zaracha. A jestli jo…prosím, ať nemusím zmeškat Bitvu kapel. Je to snad největší věc, jaká se tu děje asi za celý desetiletí. Prosím, tati! Prosím!”

Seržant Wilson stále neodpovídal a Liz si začínala říkat, jestli vůbec slyšel něco z toho všeho, co říkala. Stále zíral do zrcadla. A pak, když se Liz podívala zblízka, uvědomila si, že zas až tak nezírá. Něco sledoval. Oči se pohybovaly po skle, jako by sledovaly něco, co se odehrávalo uvnitř.

Liz se podívala pozorněji, ve snaze přijít na to, co hledal. A pak něco uviděla. Něco tmavého jako stín. Pohybovalo se to rychle z jedné strany zrcadla na druhou, tak rychle, že kdyby mrkla, přehlédla by to.

Zalapala po dechu, její otec se konečně pohnul a otočil se. Liz se mu podívala do tváře, ale jeho oči byly zamlžené, jako by se soustředil na něco velmi vzdáleného.

„Tati?” zeptala se nejistě. „Co se děje?”

Nevšímal si jí a prošel kolem ní do chodby. Liz bylo náhle velmi chladno.

„Tati?” zeptala se ho Liz v panice znovu. Tohle vůbec nebylo jejímu otci podobné. „Tati? O co jde? Kde je máma? A Poppy?”

„Je pozdě,” řekl. Od úst se mu v mrazivé chodbě dělaly obláčky páry. „Je čas jít do postele, hned.”

Liz stála pod schodištěm úplně otřesená. Sledovala otce, jak mizí ve své ložnici, a pak zavřel dveře. A i když tomu mohla stěží uvěřit, uslyšela, jak za sebou zamkl.

Kapitola 22

Here comes the sun

O pár dní později to vypadalo, jako by se věci začaly vracet do normálu.

Poprvé za několik týdnů se Faye probudila do jasné oblohy a teplého slunce. Podívala se z okna a nemohla si vzpomenout, kdy naposledy nebyly ulice Winter Millu pokryty čerstvým sněhem.

Pomyšlení, že ta zvláštní předčasná sněhová nadílka snad už skončila, jí zvedlo náladu a rychle se přichystala do školy. Zastavila se na kávu a toust k snídani s tetou Pam, oblékla kabát a vyrazila ven s velikou hromadou knih, které musela vrátit do knihovny.

Změna počasí, jak se zdálo, ovlivnila i zbytek města - lidé se na sebe smáli a mávali nebo si řekli veselé ahoj, když se míjeli. Faye se cítila šťastnější. Jistě bylo nějaké racionální vysvětlení pro všechno, co se stalo během posledních několika dní. Jen to, že to nemohla vysvětlit, ještě neznamenalo, že se tam dělo něco divného a děsivého.

A ať už se v lesích stalo cokoli - ať už se jimi proháněla jakákoli stvoření - i pro to muselo být nějaké dokonale rozumné vysvětlení.

Liz na ni čekala na schodech Wintermillské střední a vypadala báječně - jako obvykle. Půjčila si nějaké další z Poppyiných cikánských šatů a kombinovala je se všemi novými kousky, které nakoupila v MK. Faye vždy žasla, jak Liz dokázala tak snadno přijít s úžasným novým modelem - ona sama také zbožňovala přijít s novým vzhledem, ale samozřejmě u Liz se to zdálo jako její druhá přirozenost.

Když přišla blíž, Faye uviděla, že její přítelkyně hledí do dálky se slabě ustaraným výrazem ve tváři.

„Hej!” zavolala, když přišla blíž. „Všechno v pohodě?”

Liz se usmála, když ji uviděla, a společně vešly do budovy školy.

„Ale jo. To jenom táta. Je vážně podivnej.”

Faye zamrkala. „Ale ne. Nedal ti domácí vězení na neděli, že ne?

Myslela jsem, žes říkala, že to zatím vůbec nezmiňoval.”

„To taky nezmiňoval! To je tak divný.”

„Stěžuješ si, že ti nedal domácí vězení?” škádlila ji Faye. „Copak někdo provedl tělesnou výměnu? Kdo jsi a cos udělal s mojí kamarádkou?”

„Já vím, já vím,” zasmála se Liz. „Ale vážně, nevím co s ním v tuhle chvíli je. Sotva s náma za celej tejden promluvil.”

„Takže jsi nedokázala najít způsob, jak mu říct o tom vlkovi?”

Liz zavrtěla hlavou. „Snažila jsem se, ale je těžký vymyslet, jak mu to říct a zároveň nepřiznat, že jsme tam nahoře byly. A abych byla upřímná, nejsem si ani jistá, jestli by poslouchal. Občas je to, jako bychom tam ani nebyly. Myslím, že si mamka taky dělá starosti.”

„To je trochu podivný,” souhlasila Faye. „Ale možná je jenom unavenej. Hodně se toho v poslední době dělo. Myslím, že sníh se na lidech trochu podepsal. Zvlášť s tím nebožákem, kterej v něm venku v lesích zemřel. Neuvažuješ o sněhu ve skutečnosti jako o nebezpečí, ale on jím je. A obklopoval nás už týdny. Tvůj táta se tím vším pravděpodobně trápil, nebo ne?”

„Jo, jsem si jistá, že máš pravdu,” rozhodla Liz. „Každopádně jak jsi řekla - pokud to znamená, že nejsem za něco potrestaná, tak proč si vlastně stěžuju?”

„Zanedlouho vyštěkne kvůli čemukoli, co to zrovinka bude, uvidíš.”

Liz přikývla. „To máš nejspíš pravdu. Což znamená, že bych měla provést tolik pubertálních přestupků, kolika jenom jsem v tuhle chvíli schopná!”

Faye zavrtěla hlavou a usmála se. „Hele, musím odnést tyhle články. V jednom o lesích jsem sepsala všechna naše zjištění. Možná mě to dostane do potíží, ale myslím, že to za to stojí. A včera v noci jsem taky konečně dopsala ten o Mercy Morrowové. Ale jdu s tím pěkně pozdě - slečna Finchová mě zabije!”

„Kdepak,” řekla Liz a přezíravě máchla rukou. „Bude v pohodě.

Je to ta nejměkčí učitelka na škole. Já bych nicméně měla vyrazit do třídy. Dám panu Petrusovi vědět, kde jsi. Nebo potřebuješ s tímhle vším pomoct?” zeptala se Liz a kývla k Fayeiným knihám.

„Ne, to je v pohodě. Za minutku jsem tam.”

Faye zamířila ke kanceláři školních novin, která byla o patro výš, poblíž přírodovědných laboratoří. Bylo pro ni neobvyklé, že by se zpozdila s odevzdáním, ale ještě neobvyklejší bylo, že byla nervózní z toho, že má odevzdat něco, co napsala. Faye učinila, jak ji slečna Finchová požádala, a napsala článek o životě Mercy Morrowové.

I když ho skutečně nechtěla psát, uvědomila si, že je to tak jako tak dobré žurnalistické cvičení. Koneckonců nebude mít vždycky možnost volit si své úkoly. Ale napsala taky delší důkladný článek o tom, co se dělo v lesích, - od příjezdu motorkářů k jejímu nedávnému objevu zvířecích mršin. Vynechala část o tom, jak ji honili -

jednak proto, že to bylo příliš osobní pro objektivní novinový článek, druhák nechtěla, aby někdo věděl, že byla tam nahoře v noci.

Zvlášť potom, co jí říkali, že se tomu místu má vyhnout. Také nechtěla způsobit Finnovi potíže. Faye si stále nebyla jistá, jak byl zbytek Černých psů v tomhle všem zapletený, ale byla přesvědčená, že Finn s tímhle vším nemá nic do činění.

Faye právě ramenem otvírala dveře místnosti školních novin, když jí je někdo přirazil z druhé strany. Jimmy vyšel ven se zmateným výrazem ve tváři.

„Dobrý ráno, Jimmy,” přivítala ho Faye. „Jak to jde?”

Zamračený, opatrně zavřel dveře a zatlačil ji na stranu. „Slečna Finchová je dnes ve v-vážně divné n-náladě,” zašeptal.

„Co tím myslíš?”

Jimmy potřásl hlavou. „Myslím ď-divné, Faye. Obvykle je tak…

ž-živá, dokonce i takhle po ránu - ale dneska, je jako c-cihlová z-zeď.

S-snažil jsem se s ní promluvit o tématu tohohle týdne - myslím, že je třeba zahrnout v-velký úvod o Bitvě k-kapel; profily soutěžících, informace o r-rozhodčích, věci jako tohle - a-ale ona j-jen ztichla.

Nevíš, jestli se něco n-nestalo?”

„Nic, o čem bych slyšela,” řekla Faye tiše. „Nejspíš ji jen bolí hlava nebo něco takového. Nebo má špatnou náladu.”

Jimmy zvedl obočí. „Od té d-doby, co znáš slečnu Finchovou, m-měla někdy š-špatnou náladu?”

„Nikdy,” připustila Faye. „No, pokusím se něco zjistit. Stejně musím odevzdat tyhle články.”

„H-hodně štěstí,” špitl Jimmy, otevřel jí dveře a pak zamířil do třídy.

Uvnitř kanceláře byla tma. Závěsy na oknech byly stále zatažené a žádné ze světel nebylo rozsvícené. Faye uviděla učitelku usazenou za stolem před svým počítačem.

„Ehm, dobré ráno, slečno Finchová,” začala Faye, když vyrazila ke stolu. „Mám tu dva články na tenhle týden. Vážně mě mrzí, že je odevzdávám pozdě. Doufám, že se vám budou líbit.”

Od učitelky se nedočkala žádné odpovědi. Zdála se zcela ponořená do něčeho, co bylo na obrazovce počítače. Faye si myslela, že možná čte - jako redaktorka novin toho měla hodně, čím se musela každý týden prokousat, plus ještě běžné povinnosti ohledně známkování.

Odložila si knihy a vyndala papíry z tašky.

„Na tom druhém jsem pracovala opravdu pilně,” dodala Faye, když přišla blíž. „Vím, že jste mi říkala, abych to nepsala, ale myslím, že je to vážně důležitý příběh, a doufám, že si ho alespoň…”

Zarazila se. Počítač slečny Finchové nebyl zapnutý. Obrazovka byla prázdná, jen odrážela okraje oken za nimi, kde závěsy nezastavily ranní světlo.

„Slečno Finchová?” zašeptala Faye. „Jste v pořádku?”

Žena neodpověděla. Oči měla zapadlé a skelné, možná to bylo nedostatkem světla v místnosti, ale Faye se zdály tmavší než obvykle.

Bylo to, jako by se světlo v nich změnilo v něco tvrdého a černého.

Náhle vyděšená, Faye upustila své úkoly na stůl a couvla. „Já -

vrátím se o přestávce, slečno Finchová,” řekla. „Vidím, že máte napilno…”

Posbírala své knihy a když došla ke dveřím, ozval se za ní hlas slečny Finchové. Až na to, že to nebyl hlas slečny Finchové, ne skutečně.

Měl kolem sebe něco tvrdého a strohého - jako její oči.

„Myslela jsem, že jsem ti řekla, aby ses držela od lesů zpátky, Faye,” řekl hlas.

Kůže na Fayeině zátylku zabrněla strachem. Místo odpovědi otevřela dveře, spěšně jimi proběhla a zavřela je za sebou. Stála ve světle chodby a čekala, až se tlukot jejího srdce uklidní. Přitom vyhlédla z okna.

Mraky se znovu sevřely kolem slunce a opět sněžilo.

Kapitola 23

Nečekaná chemie

Faye popadla dech, zahnala svůj strach a vyrazila chodbou. Hlavu měla plnou otázek, o kterých věděla, že je nikdo nemůže zodpovědět.

Byla tak ponořena do toho, co se právě stalo se slečnou Finchovou, že nedávala pozor, když zahýbala za roh. Někdo do ní přímo vrazil, až jí celá hromada knih vylétla do vzduchu a sama málem upadla.

„Ajaj!” Lucas Morrow se natáhl a chytil ji za ruce, aby neupadla.

„Hej! Dávej pozor!” vyštěkla, když se mu vysmekla.

Lucas zvedl ruce. „Promiň, ale ty jsi ten, kdo nekoukal, kam jde, Blesku,” řekl a sehnul se, aby jí pomohl posbírat rozházené knihy.

„Kam jdeš tak rychle?”

„Do třídy,” řekla Faye. „Tak mě napadá, není to náhodou místo, kde bys právě teď měl bejt taky?”

Lucas se ušklíbl, podal jí knihu a natahoval se pro další. „Právě jsem byl na cestě. I když teď přijdu pozdě, takže mi něco dlužíš.”

„Já ti dlužím?” řekla s obočím výhružně zdviženým. „To je teda bohatá úvaha.”

Lucas se narovnal s drzým úsměvem na rtech. „Ne, to bych byl já.

To je ten důvod, proč mě nesnášíš? Protože jsem tááááák bohatej?”

Faye si založila ruce na prsou a ohromeně zavrtěla hlavou. „Ty nejseš bohatej,” řekla mu a snažila se udržet kamennou tvář. „Tvoje matka je. A není pravda, že tě nesnáším. Nemůžu o nikom říct, že bych ho nesnášela. Přesto si myslim, žes ranil Liziny city.”

Lucas se zadíval na leták, který zvedl ze země. Vypadl z jedné z Fayeiných knih. Zmateně vzhlédl. „Vážně? Co říkala?”

Faye si povzdechla, uvědomila si, že cokoli Lucasovi řekne, to by s největší pravděpodobností Liz ztrapnilo. A po jejich poslední hloupé rozepři kvůli němu nehodlala riskovat, že svou nej lepší kamarádku znovu zklame. „Nic, na tom nezáleží. Jsem si jistá, že je v pohodě.”

Lucas pozvedl leták. Byla to upoutávka na noc Bitvy kapel. „Jdeš na tohle, Blesku? Mohla by to bejt zábava.”

Faye mu papír vytrhla z ruky, mírně roztrpčená. „Víš, Lucasi, myslím, že jsem tě vlastně ještě neviděla na vyučování. A tohle je poprvý, kdy jsem tě viděla zvednout knížku. Zábava je to jediný, o co se zajímáš?”

„Ne,” řekl Lucas mírně, očividně pobavený jejím podrážděním.

„Ale taky nevidím smysl v tom, být pořád knihomolem. Rozptyl se.

Prospělo by ti to.”

„Já mám spoustu zábavy!” řekla Faye. „A nejsem knihomol!”

Lucas zvedl obočí a ukázal na knihy, které ještě ležely na zemi.

„Kolik jsi jich tak nesla?”

„Já - já musím během oběda do knihovny!”

Se škodolibým úsměvem překřížil ruce. „Hádám, že jsi mi to právě potvrdila.”

Faye poraženě vzdechla. „Takže, ty se chystáš jít?”

„Na Bitvu kapel?” zazubil se Lucas. „Zajímáš se o můj společenský rozvrh?”

„Pokud ho budu znát, můžu se ti vyhnout, nebo ne?”

„Á, nebuď taková. Měla bys mě ráda, kdybys mě poznala. Jistě, myslel jsem, že půjdu. Byla by to…zábava, kdybys šla taky. Takže co?”

„To mě zveš?” zeptala se Faye, opravdu v šoku.

„Je na tom něco divnýho?”

„Kromě faktu, že jsem ti právě řekla, že jsi zklamal mojí nejlepší kamarádku?”

Lucas pokrčil rameny. „Nemyslím si, že bych to udělal. A tak jako tak, nevěděl jsem, že jedna druhou řídíte.”

Faye zavrtěla hlavou a začala sbírat poslední ze svých knih. „Víš co, Lucasi? To je nejspíš důvod, proč nemáš žádný přátele.”

Chvíli mlčel, pak poodešel a sehnul se pro poslední knihu. „No,”

řekl tiše, „když se stěhuješ tolik jako já, je dost těžký si nějaký udělat.”

Faye se narovnala a pocítila náhlé bodnutí viny. Nemyslela, že její odseknutí o nedostatku přátel vyzní takhle. Muselo být těžké se stěhovat na nové místo, kde nikoho neznáte. A nebylo to tak, že by se někdo kromě Liz skutečně snažil ho poznat. Ano, lidé se o Lucasovi a jeho matce bavili neustále, ale vždy jen o tom, kolik mají peněz nebo co dělají tady nebo o jejich obrovském domě. Přemýšlela, jestli se ho vůbec někdo od té doby, co přijel, zeptal na něco o něm. Faye si povzdechla. Jako obvykle nedávala pozor, co říká teta Pam, která měla vždycky pravdu. Soudila Lucase, aniž by ho znala. Ale nemohla s ním randit. Pro začátek nechtěla. A pak tu byla Liz…

Lucas vstal a knihu zvedl. Když pro ni Liz natahovala ruku, jejich prsty o sebe zavadily. Lucas uzamkl její do svých a Faye ohromeně ucítila, jak se jí zadrhlo srdce a zahořely tváře. Vzhlédla k Lucasovi a s překvapením našla v jeho očích překypující vřelost, kterou tam předtím neviděla. On pak shlédl na titul knihy a zazubil se.

„Chemie krok za krokem,” řekl hlasem stále jemným. „Myslím, že mezi námi nějaká chemie je, co ty na to, Blesku? Musí být - koneckonců se červenáš…”

Faye zahlédla na konci chodby náhlý pohyb a spatřila Liz se skupinou přátel, jak míří přímo k nim. Vyděšená, že by je dva Liz viděla spolu, vytrhla Lucasovi knihu z ruky, nacpala si ji na vrchol hromady pod bradou a spěchala pryč, tváře stále zrudlé. Proč se červenáš? zakřičela na sebe neslyšně. Je to Lucas Morrow! A co Liz? A co Finn? Faye byla svou reakcí na jeho dotek, kterou rozhodně nezamýšlela, šokovaná a vyděšená. Co to znamenalo? Nemohla ho mít ráda…nemohla!

Ano, začínala si uvědomovat, že Lucas byl mnohem milejší, než si prve myslela, ale to nic neznamenalo… Nebo ano?

„Faye, kdes byla?” zeptala se Liz, když se její kamarádka přidala k hloučku dívek - a Jimmymu, který se připojil za ně, jako obvykle.

„Zmeškala jsi nej důležitější konverzaci dne: kdo vyhraje Bitvu kapel?”

„Vážně doufám, že se na mě usměje štěstí,” řekla Ráchel Hoganová, jedna z Fayeiných a Liziných největších kamarádek, „ale mám strach, že se nastydnu se vším tímhle odporným počasím a ztratím hlas! Dokážete si představit, jak hrozný by bylo, kdybych ten večer nemohla zpívat?”

„Budeš v pořádku,” řekla jí Candi Thorssonová a zahákla si ruku do její, když skupinka znovu vyrazila. „Jen pořád pij med s citrónema nos šálu!”

„Proč si nekoupíš klapky?” navrhla Liz. „Vypadaj přece tak stylově a jsou i teplý!”

Faye je následovala, nasadila úsměv a snažila se zapojit do štěbetání.

Ale věděla, že Lucas tam pořád stojí a pozoruje ji. Než zahnula za roh, ještě se ohlédla a uviděla ho, jak se usmívá.

Kapitola 24

Doma

Lucas stál před branami školy a pozoroval děti proudící ven na cestě domů, zatímco čekal, až ho Ballard vyzvedne. Většinu času strávil přemýšlením o setkání s Faye toho rána. Byla tak roztomilá, když se zlobila, a překvapilo - a potěšilo - ho, že se červenala, když se jejich prsty dotkly. Něco tam muselo být, nebo ne? Je tak těžké dívky pochopit.

Náhle před ním zastavilo Ballardovo černé auto, ale Lucas s nastupováním nespěchal. Ballard nesnášel, když ho Lucas nechával čekat, a ten se právě teď neostýchal využít každou příležitost, aby ho naštval.

Byl stále rozhořčený kvůli jejich sporu o starou motorkářskou bundu. Přemýšlel, že to řekne matce, jak vyhrožoval, ale pak si to radši rozmyslel. Z kdovíjakého důvodu byl Ballard lokajem, kterému v současné době Mercy nejvíc důvěřovala, a Lucas věděl, že by se ohledně něčeho tak triviálního nepostavila na stranu svého syna.

Lucas otevřel dveře u spolujezdce a vklouzl dovnitř - další věc, která Ballarda rozčilovala. Byl radši, když seděl vzadu, ale Lucas byl v náladě věci rozvířit. Ballard nic neřekl ani se na něj nepodíval. Jen přidal plyn.

„Myslím, že jedeš špatně,” řekl Lucas, když Ballard zabočil do ulice vedoucí do města. „Ztrácíš nervy?”

Ballard si ho nevšímal, ale Lucas byl vytrvalý. „Kam jedeme, Ballarde?

Mám udělat domácí úkol; nepotřebuju nějakou okružní projížďku městem.”

Velký chlap ohrnul ret a tiše zavrčel. „Vyzvedáváme tvou matku/’

řekl Ballard krátce a už nepromluvil.

Lucas si povzdechl a opřel se o luxusní kožené sedadlo. Auto bylo naprosto čisté, jako by nikdy předtím nebylo použito. Přemýšlel, co má Ballard v přihrádce, a otevřel ji. Cítil, jak se na něj Ballard podíval, ale nevšímal si ho. Nebylo tam nic než manuál k autu. Znovu přihrádku zavřel a zabubnoval prsty o palubní desku - další věc, která jistě Ballarda popudila.

Lucas vyhlédl ven na obchody, které lemovaly městské ulice. Byly to malé krámky, které prodávaly většinou dárkové předměty pro turisty, ale nic skutečně užitečného.

Na volnoběh dojeli před knihkupectví McCarronových, z čehož se Lucas se zájmem v sedadle napřímil. McCarronovi? To nemůže být náhoda, pomyslel si. Musí patřit Fayeině rodině…

Obchod měl dvě veliká prosklená okna po každé straně podivných dřevěných dveří se vzorovaným sklem. Nad nimi visel na provázku malý model něčeho, co vypadalo jako pes. Posléze si Lucas uvědomil, že to byl ve skutečnosti vlk. Přemýšlel, proč to tam bylo -

vypadal nepatřičně vedle zavěšených košíků plných stále zelených keřů a kvetoucích rudých zimních pryšců.

Pak ho upoutal pohyb uvnitř obchodu. Jedna ze siluet byla jeho matka a jelikož se zdálo, že nikdo jiný v obchodě není, odvodil si, že další žena musí být majitelka. Byla to Fayeina matka?

Někde zuřivě štěkal pes. Zdálo se, že zvuk vychází z obchodu.

Uviděl svou matku, jak se sklání, aby něco odehnala. Pak se otočila a zamířila ke dveřím. Další žena ji celou cestu následovala, každých několik kroků se ohýbala, jako by se snažila něco sebrat ze země.

Dveře se otevřely a matka vykročila ven - v patách jí byl malý, ale extrémně zuřivý pes. Štěkal a chňapal, cenil zuby a vrhal se jí na paty, když se od něj snažila dostat pryč.

Lucas stáhl okénko. „Omlouvám se,” říkala majitelka obchodu přes zvuky rozzuřeného zvířete. „Jerry je obvykle velmi přátelský -

nevím, co to do něj vjelo.”

„Pokud hodláte mít takové stvoření na volno ve svém obchodě,”

slyšel svou matku říkat ledově, „tak byste se měla naučit ho ovládat.

Ta věc je prakticky divoká.”

„Omlouvám se,” zopakovala žena. J a k jsem řekla…”

Pes znovu skočil a jeho matka ucouvla na malý schod venku, přímo pod miniaturu vlka, který se jí otřel o vlasy. Zatímco ho Lucas pozoroval, zdálo se, jako by na okamžik zamrzl, než se pomalu znovu otočil - ale v opačném směru. Lucas zamrkal, nejistý tím, co přesně viděl. Pak ulicí prolétl prudký poryv větru, rozhoupal zavěšené košíky a roztočil i figurku.

Mercy nakopla psa a zamířila k autu. Otevřela zadní dveře a nastoupila, běsnící malý pes se jí stále snažil kousnout s každým krokem, který udělala. Když ho pak dveře auta málem praštily přes čumák, vyštěkl a odskočil vzad.

Lucas se otočil a podíval se na Mercy, která si upravovala několik povolených pramenů vlasů rukou s bezvadnou manikúrou.

„Co to pro všechno na světě bylo?”

Jeho matka se napjatě usmála a pokrčila rameny. „Někteří lidé prostě nevědí, jak své psy ovládat. Takoví by vůbec neměli mít umožněno nějaké mazlíčky chovat.”

Lucas viděl, jak se jeho matka dívá do zpětného zrcátka, s Ballardem si vyměnili pohled, kterému nerozuměl. Pak se podívala z okna.

Lucas se užuž chystal taky otočit jinam, když si všiml něčeho v jejích vlasech. Byl to tenký pruh černé, jako by vlasy něco zbarvilo až ke kořínkům.

Nebyl si jistý, ale zdálo se to být přesně na místě, kterého se dotkla miniatura vlka.

Kapitola 25

Jimmy

Jimmy stál na školních schodech, viděl Lucase Morrowa, jak nasedá do auta, a po jeho odjezdu pocítil ostré bodnutí závisti. Lucas ani nemusel domů sám řídit! Jimmy neměl auto, natož pak někoho, kdo by ho v něm odvezl domů. Což znamenalo další dlouhou, chladnou a mokrou procházku ze školy.

Zpozdil se za první vlnou dětí opouštějících Wintermillskou střední a čekal, dokud neuvidí Liz Wilsonovou, až vyjde ze své poslední hodiny. Pokaždé, když ji Jimmy viděl, mu srdce zapomnělo bít. Ale ona ho hned setřásla, což ho ani v nej menším nepřekvapovalo - Liz byla jednou z nejhezčích děvčat na škole a on byl nesporným Králem ňoumů. Ale toho dne v obchoďáku s ním opravdu mluvila. Ve skutečnosti se na něj i usmála. Tak možná měla Faye pravdu. Možná jen potřeboval s děvčaty trochu víc kuráže a ony by si ho všimly.

Což je taky důvod, proč se rozhodl zkusit s ní znovu promluvit.

Jistě, trvalo mu několik dní sebrat odvahu, ale teď byl připravený.

Počká, dokud nepůjde kolem, a řekne…

„A-ahoj, Liz! J-jaký jsi měla d-den?” zavolal konečně pár kroků od ní.

Liz neodpověděla. Psala zprávu, jednou rukou ovládala telefon a druhou si zastrkovala zbloudilý pramen dlouhých tmavých vlasů zpět pod roztomilou vlněnou čepici. Jimmy byl na rozpacích. Měl by to zkusit znovu? Možná ho neslyšela…

„Hej, Liz! Počkej!” ozval se další hlas dál v chodbě. Otočila se, aby viděla, kdo to byl. A hned se usmála a zamávala, když se ten, komu patřil, proplétal mezi hloučky dětí směrem k ní.

Jimmy se zamračil. Byl to Hart Jesson, jeden z chlapců ze školního basketbalového týmu. Byl vysoký, svalnatý a opálený, a pokud mohl Jimmy soudit, měl IQ nižšího primáta. Povzdechl si, když Liz a Hart společně zamířili po schodech dolů a ven ze školních bran. Pravděpodobně se měli setkat se skupinou dalších dětí u Griffinů. Ti nejpopulárnější tam někdy chodily po škole, když neměli na druhý den moc úkolů. On tam nikdy nebyl, i když ho Faye několikrát zvala.

Věděl, že by nezapadl, tak jaký by to mělo smysl? Jen by tam tiše seděl jako idiot nebo by začal mluvit o něčem, co nikoho jiného nezajímá, a všechny by je unudil k smrti.

Jimmy si nasadil batoh na záda a šoural se ze školních bran. Bude to mizerná cesta domů. Během dne vysvitlo trochu slunce, což bylo sice super, ale taky začala tát horní vrstva sněhu a proměnila chodníky v moře mokrého, špinavého, šedého, rozbředlého marastu, který mu promočil nohy, sotva ušel pár kroků.

Když došel na křižovatku, odbočil ven z města a začal své dlouhé každodenní plahočení do kopce. Dům jeho rodiny stál na odlehlém místě v lese, na kraji pozemku sídla Morrowových. Původně postavený jako farma jeho prapradědem, byl jednou z nejstarších budov ve Winter Millu. Rodinná historie poutala rodiče k domu tak silně, že by ho nikdy neopustili, ale Jimmy si často přál, aby ho prodali a přestěhovali se blíže k městu. Bylo to sice krásné místo k životu, zastrčené stranou ve stromech, ale občas, jen občas by bylo milé bydlet trochu blíž někomu dalšímu.

Chvíli už byl na cestě, když za sebou zaslechl zvuk auta. Otočil se a všiml si, že to bylo to samé auto, do kterého viděl po škole naskakovat Lucase. Zvláštní, pomyslel si, museli jet nejdřív do města. Kdo ví, třeba mě svezou…

Jimmy neměl štěstí. Místo aby zpomalilo, auto zvýšilo rychlost, využívaje dlouhé prázdné silnice. Když ho míjelo, pneumatiky zvedly přílivovou vlnu sněhového marastu, která Jimmyho zmáčela až na kost.

„Ó! No jasně, to je p-prostě - to je p-prostě s-skvělý!” vyprsknul Jimmy, když si utíral obličej a shlédl na své mokré šaty. Stále mu zbývalo ujít alespoň další dva kilometry a chlad už se do něj začínal zakusovat.

Roztřesený se zahleděl od cesty do stromů. Mohl by jít zkratkou -

pokud by šel lesem spíše než po silnici, ušetřil by si alespoň patnáct minut. Ale stmívalo se a před pár dny mu seržant Wilson - před oběma jeho rodiči - řekl, aby do odvolání nechodil do lesů. Důstojník jim řekl o nějakém chudákovi - s největší pravděpodobností pobudovi - který tam uvízl ve sněhu a přes noc umrzl. Jimmy se při tom pomyšlení zachvěl. Jaký hrozný způsob smrti.

Ale zrovna teď Jimmymu byla taková zima. A on nebyl nějaký nemocný starý tulák - věděl, kam jde. A stejně, kdo by se o tom dozvěděl?

Rozhodl se, že půjde zkratkou, a vydal se mezi stromy, potěšený, když viděl, že pod jejich hustým přístřeškem zůstal sníh pevný.

Nedostal se ještě daleko, když za sebou zaslechl šelest. Nejdříve si myslel, že to byl jen vítr v korunách stromů, ale pak to uslyšel znovu a znovu. Náhle vyděšený se Jimmy otočil a ulevilo se mu, když za sebou nic neviděl.

Jseš jen vystrašenej, řekl si. Jenom se ti zdá, že něco slyšíš. Přestaň si dělat starosti. Nic tam není!

Jimmy šel dál, přidal do kroku, stoupaje po nerovném lesním povrchu tak rychle, jak mohl. Vpředu uviděl světlo, které vycházelo z okna jejich domu, a pousmál se.

Tam. Domov. Nic, čeho bych se měl bát. Vůbec nic…

Ale pak ho něco přimělo otočit hlavu. Žádný zvuk - prostě tam něco bylo, v koutku oka.

Dvě žluté oči na něj zíraly ze tmy. Bez mrknutí. Visely tam a pozorovaly.

Jimmy zíral na ně, mysl prázdnou. Na okamžik zůstal jako přibitý - snažil se přinutit k běhu, ale nemohl se pohnout. Kůži měl ledově chladnou, ale nemohl se ani zatřást. Vše, co mohl dělat, bylo zírat do těch hrozných, zle vypadajících očí a zadržet dech.

Pak se oči pohnuly, kradouce se vpřed z temných listů na skrovné světlo. Byl to obrovský šedý vlk, jeho krutá tvář zjizvená, širokou tlamu otevřenou. Sliny odkapávaly z dlouhých, ostrých, žlutých zubů.

Vlk na Jimmyho zavrčel a naježil se.

Jimmy se přinutil pohnout a za křiku: „Mami! T-tati!” se otočil.

Pokusil se běžet, ale chodidla měl jako z olova. Podařilo se mu udělat krok, ale zvíře se na něj vrhlo. Jimmy na zádech pocítil drápy, kterými ho srazilo k zemi. Hlavou těžce narazil na kmen stromu, pak dopadl na zem omráčený.

Vlk mu zanořil zuby do nohy, Jimmy vykřikl, stále se snažil utéct.

Nic necítil, i když mu mysl říkala, že by ho noha měla bolet. Srdce mu bušilo v hrudi. Domov byl odtud jen pár metrů. Jen se potřeboval…

Poslední věc, kterou viděl, byl pár černých bot patřící někomu, kdo nad ním stanul. Pak se všechno zatočilo v naprostou temnotu.

Kapitola 26

Naděje a obavy

Faye tomu nemohla uvěřit. Mávla kopií školních novin před Liz, když spolu byly společně na obědě ve školní jídelně.

„Můj článek je skoro úplně celej přepsanej!” řekla. „A zkrátili ho na půlku - podívej! Slečna Finchová udělala článek o Mercy Morrowové dvakrát tak dlouhej a vystřihla všechny důležitý části o tom, co se děje v lesích. Věřila bys tomu?”

„No,” řekla Liz, zatímco ujídala své těstoviny, „v první řadě ti řekla, že nechce, abys ten článek psala, ne?”

„No - ano,” přiznala Faye. „Ale - já nevím - myslela jsem, že až si ho přečte, uvidí, že je třeba o tom všem něco říct. O tom, co jsme tam nahoře našly, Liz… Pokud jsou ve wintermillském lese znovu vlci, lidi to jistě potřebujou vědět. V tuhle chvíli si studenti myslí, že by neměli chodit do lesů kvůli počasí a ne kvůli tomu, že by možná mohli skončit s vlkem v patách! A ten článek dokonce vůbec nezmiňuje motorkáře.”

Liz odložila vidličku a zatvářila se ustaraně. „Víš, Faye, přemýšlela jsem. Ty otisky tlap mohly být jen od psa, nebo ne?”

Faye na svou kamarádku upřeně zírala. „Liz - no tak. Viděla jsi, jak jsou velký! A řekla jsem ti, co jsem slyšela, když mě ty tlapy honily.”

„Já vím, já vím,” přikývla Liz a ušklíbla se. „A ne že bych ti nevěřila - ale Faye, bylo to v noci a tys byla sama ve tmě, v lesích. Nemyslíš…

já nevím, třeba si s tebou jen zahrávala tvá představivost?”

„Ne!” vykřikla Faye. „Liz - viděla jsi tam nahoře to, co já!”

Liz si povzdechla. J á vím. Ale no tak, ty jsi ta chytrá. Říkáš mi, že všechno, co jsme viděly, se nedá snadno vysvětlit?”

Faye zavrtěla hlavou. „Liz, přísahám, že to nejsem já, kdo si věci představuje. Něco se děje.”

„Tak dobrá, co myslíš, že to je?” zeptala se Liz. „Všechno, co víme, je, že by tam v lesích možná mohli být nějací vlci a že je tam utábořená skupina motorkářů ve sněhu, protože jsou zřejmě blázni.”

„Taky tam byl ten roh,” řekla Faye pomalu. „To jsem ti neřekla?

Když mě té noci honili, myslela jsem, že slyším roh.”

„Co - jako troubení auta?” zeptala se Liz zmateně.

„Ne. Nejsem si jistá, co to bylo - ale myslím, že to mělo co dělat s vlky, kteří mě honili. Myslím, že je to ovládalo.”

Liz si vložila do pusy sousto a chvíli zamyšleně žvýkala. „Takže ty myslíš, že někdo, něco - chová vlky jako mazlíčky nebo něco takovýho?”

Faye si povzdychla. „Já nevím. Možná.”

„Kdo by to dělal?”

„Já nevím, Liz, vážně ne!”

Liz přikývla. „A co ti motorkáři?”

„Liz…”

„Netvař se, že jsi na ně nemyslela jako první! A pokud to, co říkáš, je pravda, musejí to být oni, ne snad? Táboří v lesích a všechny tyhle divný věci se začaly dít, když se objevili.”

Faye neústupně zavrtěla hlavou. „Ne. Finn mě před nimi zachránil.

Proč by to dělal, kdyby mě honil jeho gang?”

Liz pokrčila rameny. „No, pokud nemyslíš, že jsou to oni, tak kdo?”

Faye zavrtěla hlavou. Neměla ponětí. Liz měla pravdu, motorkáři byli jasná odpověď. Ale ona nechtěla, aby to byli oni. Nechtěla, aby v tom byl Finn zapletený…

„Budu prostě muset dál pátrat,” řekla odhodlaně.

Po vyučování zůstaly Faye a Liz ve škole, protože se konala schůzka kvůli plesu. Stále ještě do něj zbývaly týdny, ale všichni studenti chtěli, aby letošní Halloweenský ples byl tím nejlepším, který Wintermillská střední kdy zažila, takže přípravy začínaly brzy. Schůzka trvala docela dlouho. Bylo skoro osm hodin, když Liz vysadila Faye doma.

Knihkupectví mělo být už dávno zavřené, ale když Faye odemkla dveře, viděla, že dole hoří lampa. Teta Pam byla u svého pracovního stolu v malé zadní místnosti obchodu obklopená hromadou otevřených knih. Jerry vyskočil ze svého pelíšku a běžel Faye přivítat.

Pohladila pejska a šla se pozdravit s tetou Pam.

„Ahoj,” řekla Pam s pozorností upřenou stále ke knihám. „Měla jsi ve škole dobrý den?”

Faye popošla ke stolu, posadila se na židli a opřela si lokty o staré dřevo. „Moc ne,” řekla, ale rozhodla se nerozvádět to.

Teta Pam vstala se soucitným výrazem ve tváři a obešla stůl, aby svou neteř objala. „To mě mrzí,” řekla, „ale moc si s tím nedělej starosti.”

Faye předpokládala, že to znamenalo, že od otce stále nepřišla ani řádka. „Nic od taťky?”

„Ne, zatím ne.”

Faye přikývla, ale srdce jí pokleslo. „Kdy bychom se tedy měly začít strachovat? Už jsou to týdny.”

Pam něžně stiskla Faye a pak ji pustila. „Jsem si jistá, že je všechno v pořádku. Víš, jaký je, když se ponoří do výkopů. Ale jestli chceš, zavolám zítra na konzulát v Tanzánii. Jsem si jistá, že budou schopni ho vystopovat.”

Faye se usmála. „Díky, teto Pam. Tak co je tohle všechno?” zeptala se a mávla ke knihám před nimi.

„Jen nějaké svazky o téhle oblasti a historii Winter Millu. Věděla jsi,” pokračovala a nasadila přitom ten zadumaný pohled, který měla vždy, když byla něčím zaujatá, „že když se sem dostali první osadníci, pokusili se ochočit místní vlčí smečku? Skutečně si mysleli, že by mohli být schopní je zkrotit. Předpokládám, že si mysleli, že by je mohli použít jako hušky.”

Při zmínce o vlcích přeběhl Faye mráz po zádech. Četla jí teta Pam myšlenky? Proč tak zčistajasna zkoumala tak specifické téma? Snažila se, aby její hlas zněl klidně, a zeptala se: „Ale nefungovalo to?”

„Samozřejmě, že ne!” vykřikla teta Pam. „Vlci nejsou vůbec jako psi - jsou mnohem víc nezávislí. Mnohem inteligentnější - bez urážky, drahý Jerry/’ dodala, když se podívala přes pult na malého Jack Russelova teriéra. „Ne, oni mají svou vlastní složitou sociální strukturu -

více jako lidé než psi. To je důvod, proč přírodní národy spoléhají na prvním místě na hušky - mnohem ovladatelnější.”

„Tak co se stalo? Myslím osadníkům, kteří se pokusili ochočit vlky.”

Teta Pam se přes své brýle podívala na Faye. „Vlci se na ně vrhli.

Roztrhali je na kousky. Trvalo dalších deset let, než se tady osídlení skutečně upevnilo. Lidé se příliš báli.”

Faye se otřásla. „To je strašné!”

„To je,” souhlasila Pam.

Faye přemýšlela, jestli je teď na čase svěřit se se svými podezřeními.

Teta Pam vždy všechno brala s takovým klidem… Ale to poslední, co chtěla, bylo, aby jí zakázala vyšetřování v lesích, což by pravděpodobně udělala, kdyby věděla, že tam jsou nebezpečná stvoření.

„Co tě vlastně přivedlo na všechen tenhle výzkum?” zeptala se Faye.

„Měla jsem tu včera tu ženskou, Morrowovou,” řekla teta Pam a Faye s překvapením sledovala, jak jí obličej potemněl. To nebylo její tetě podobné, že by někoho neměla ráda, natož někoho, koho nezná.

„Mercy?”

Pam opovržlivě odfrkla a s povzdechnutím zavrtěla hlavou. „Je na ní něco, co mi dělá starosti. Nemůžu přijít na to, co to je - ale Jerry to cítí taky. Nikdy jsem ho neviděla, že by po někom šel tak, jako po Mercy Morrowové.”

„To proto jsi vyvěsila nový amulet?” zeptala se Faye, mluvíc o malém vlku visícím nade dveřmi obchodu. Lidové umění, zvlášť přívěšky a talismany její tetu fascinovaly. „Myslím, že jsem tenhle ještě neviděla.”

Pam se usmála. „Ano - abych byla upřímná, to je jeden z důvodů, proč jsem vůbec začala myslet na vlky. Dal mi ho Finn - ten mladý motorkář, o kterém jsem ti říkala.”

Při zmínce o Finnovi Faye cítila, jak se červená. „Jo,” zamumlala.

„Ano, pamatuju se…”

„Řekl mi, že ho dělal sám,” pokračovala teta Pam. „Je na ochranu, zjevně, i když neřekl proti čemu. Zdá se mi krásný, tak jsem ho pověsila.

Ten chlapec má tolik talentu. Vážně by se měl zapsat na Wintermillskou střední, pokud tu hodlá chvíli pobýt. Zdá se nicméně, že amulet neochránil celé město, že? Ne před tím, co se stalo nebohému Jimmy mu.”

Faye cítila, jak jí ztuhla krev v žilách. „Co tím myslíš? Co se stalo Jimmymu?”

Teta Pam se na ni překvapeně podívala. „Co tím myslíš?” zopakovala.

„Faye - ty to nevíš?”

Faye těžce polkla a zavrtěla hlavou.

„Myslela jsem…” Pam zakroutila hlavou. „Je mi to tak líto, Faye -

když jsi říkala, že jsi měla špatný den, předpokládala jsem, že to je to, co máš na mysli… Jimmy včera večer nepřišel ze školy domů. Od té doby ho pohřešují.”

Faye si přitiskla ruku na ústa. „Jimmy je nezvěstný?”

„Ano. Vážně nevím, na co si Mitch Wilson hraje. Měl dnes ráno projít celou školu a snažit se zjistit, o co jde - od vás dětí. Ale tys ho neviděla.”

Faye zavrtěla hlavou. „Ne. Ani Liz o tom nic nevěděla - něco by řekla. Všimla jsem si, že tam nebyl, ale předpokládala jsem, že bude jenom nemocnej!”

Stín na tváři tety Pam ještě víc potemněl. „Ti chudáci Paulsonovi.

Musejí umírat strachy.” Těžce si povzdechla. „V tomhle městě se děje něco velmi divného, Faye. Nevím co, ale není to nic dobrého.”

Obě nadskočily při hlasitém zaklepání na dveře.

Kapitola 27

Hádej, kdo přijde na večeři?

„Kdo by to pro všechno na světě mohl být v tuhle hodinu?” řekla teta Pam, když se podívala na hodinky. „Je skoro půl deváté!”

„Nechoď tam,” řekla Faye a chytila tetu za rukáv, když vstala.

„Musím. Co když je to Mitch Wilson, aby si s tebou promluvil ojimmym?”

Faye si uvědomila, že má pravdu, a následovala Pam z malé místnosti k předním dveřím s Jerrym za patami. Přes zdobené prosklení viděly veliký stín - někdo stál venku na schodech. Faye byla překvapená, když viděla, jak se teta Pam rozhlíží, pak zvedla nejtěžší knihu, jakou našla.

„Jen pro případ,” zašeptala. „Opatrnosti nikdy nezbývá.”

Faye přemýšlela, jestli na hádce tety s Mercy Morrowovou nemohlo být víc, než prozradila.

Pam se zhluboka nadechla, natáhla se, odemkla dveře a prudkým škubnutím je otevřela.

Na prahu stál Finn oděný ve svém motorkářském koženém oblečení, černý vzorovaný šátek měl omotaný kolem krku. Podíval se na Pam, na Faye stojící za ní, potom na knihu, kterou Pam držela v napřažené ruce.

„Omlouvámse, jestli jsem vás obě vyrušil,” řekl. „Jen jsem chtěl zkontrolovat vaše topení. Víte, ujistit se, jestli stále pořádně funguje.

Je tak studená noc. A chtěl jsem vrátit tohle.” Finn pozvedl kopii Motocyklových deníků Ernesta Guevary. „Už jsem to přečetl - je to skvělé.”

„Ach,” řekla teta Pam a úleva v jejím hlase byla jasně znát. „Ach, Finne, to jsi ty. Pojď dál, pojď dál - pryč z té zimy.”

Finn udělal, co řekla, stále zahleděný na knihu v její ruce. „Vážně nechci překážet,” řekl.

„Ne, ne, vůbec ne. Právě jsem pomáhala Faye s domácím úkolem o …” Faye pozorovala, jak teta Pam s uzarděním zkontrolovala název knihy, kterou držela. „O, ehm, Starověkých rybářských zvycích baskických národů v severním Španělsku.”

Finn vypadal pobaveně. „V pořádku. Hádám, že se škola trochu změnila od doby, co jsem tam byl naposled.”

„Ano, dobrá,” řekla Fayeina teta. „Budu předstírat, že jsem to neslyšela. Víš, co si myslím o tvém vzdělávání.”

Finn se zazubil. „Ano, vím. A právě proto vím, že budete potěšená, až vám řeknu, že jsem se dnes ráno zapsal na Wintermillskou střední.”

„Finne! To jsou báječné zprávy!”

„Ty budeš student?” vykřikla Faye překvapením.

Finn se na ni podíval, oči plné úsměvu. Faye cítila, jak jí srdce poskočilo, když pokrčil rameny. „No, tvoje teta řekla, že bych měl, takže…

příští týden začínám.”

„To je - to je skvělý,” přikývla Faye. Mysl se jí rozvířila. Bude ho tedy vídat každý den. Možná budou mít dokonce nějaké společné hodiny…

„Proč nezůstaneš na večeři, Finne?” navrhla teta Pam, čímž rozptýlila Fayeiny myšlenky. „Právě jsem se chystala ji připravit. Udělala jsem lasagne a máme spoustu salátu.”

Finn vypadal trochu překvapeně tou nabídkou, ale očividně ho lákala. Podíval se na Faye, jako by chtěl zkontrolovat, zda je to v pořádku, než řekne ano.

„Ach, rozhodně bys měl zůstat,” řekla Faye, přestože cítila, jak se červená. „Kuchyně tety Pam je nejlepší.”

Finn se znovu usmál a Fayeino srdce udělalo kotrmelec. „V tom případě,” řekl, „zůstanu.”

Večeře s Finnem byla mnohem uvolněnější, než Faye čekala. Ochotně pomohl jídlo přichystat a Faye přemýšlela, jak je to asi dlouho od doby, kdy měl naposled pořádné jídlo, kromě toho uvařeného na cestě.

„Tak,” řekl, jakmile všichni seděli u stolu a jedli. „Viděl jsem po městě plakáty na tu noc Bitvy kapel. Zdá se to dost dobrý.”

„Jo, těším se na ni,” řekla Faye. „Na škole máme pár vážně dobrých muzikantů, takže by to mělo stát za to. Vím, že se zúčastní minimálně čtyři kapely mých přátel.”

„Máš favorita?” zeptal se Finn. „Víš, někoho konkrétního, komu bys přála, aby vyhrál?”

Faye zavrtěla hlavou. „Ne. Bude to jenom zábava, to je všechno.”

Zasmála se. „Nestává se často, že by něco takového přišlo až sem!

Obvykle je tu pěkně mrtvo.”

„Ne právě teď,” přerušila ji teta Pam. „S motorkáři, tímhle hnusným počasím, tím nebohým mužem, co umrzl, a Morrowými -

a nyní ten nebohý Jimmy…”

Faye vystřízlivěla při vzpomínce na svého kamaráda. Finn se zamračeně podíval z jedné na druhou. „Kdo je Jimmy?” zeptal se.

Faye si povzdechla. „Náš kamarád. Pracuje se mnou ve školních novinách - pohřešují ho. Včera v noci se nedostal domů. Nikdo neví, kde je.”

Finn se zarazil, vidličku na půl cesty k ústům. „Ví někdo, kde ho viděli naposledy?”

Faye zavrtěla hlavou. „Ne. Ale bydlí nahoře na hranici sídla Morrowových - v lesích.”

Finn se na další chvíli zamyslel. Pak se usmál. „Jsem si jistý, že je Jimmy v pořádku. Jestli chceš, podívám se tam kolem. Znám teď lesy dost dobře.”

Faye se vděčně usmála. „To by bylo fantastický. Zdá se, že policie vůbec nic neudělala.” Zavrtěla hlavou. „V poslední době se tu vážně děly divné věci, i když se tu normálně neděje vůbec nic.”

Finn se usmál. Ten večer se usmíval hodně. Faye se to líbilo - jeho obličej byl jemnější, když se smál. Pak si uvědomila, že o něm zase přemýšlí, a zčervenala, zahleděla se do téměř prázdného talíře, aby to neviděl.

„Mám tohle místo rád,” řekl Finn jemně. „Nejdřív jsem si myslel, že ne, ale je skvělé. Tiché. Lidé se starají o své město a sousedy. A je…

krásné.”

Když řekl slovo ,krásné’, podíval se Finn přímo na ni a Faye se zatajil dech. Mluvil o ní? Cítila, jak jí obličej zrudl, ale tentokrát se nemohla přimět podívat jinam.

Teta Pam si odkašlala a začala sklízet jejich prázdné talíře. Finn se lehce začervenal, přerušil oční kontakt a rychle vstal, aby jí pomohl.

„Les, myslím,” dodal a zněl trochu neklidně. „Lesy jsou prostě krásné.”

„Ach, ano, to jsou,” souhlasila Faye trochu moc rychle. „Měl bys je vidět i v létě, když kvetou všechny kytky…”

„Tak a teď, jelikož já jsem všechno uvařila, nechám vás dva, abyste to umyli,” oznámila teta Pam. „Nechám vás tu oba samotné a vrátím se ke svému čtení.” Věnovala své neteři široký úsměv, při kterém Faye zasténala, protože se cítila trapně před Finnem, který si ho také všiml!

Faye počkala, než teta zmizí dole, a až poté se na Finna znovu podívala. „Promiň,” řekla. „Ona je jen…”

„Je skvělá,” řekl jí Finn.

Faye se usmála. „Jo, to je. Bez ní - nevím, co bych dělala.”

Na vteřinu stáli tiše a po chvíli si Faye uvědomila, že znovu zírají jeden na druhého. Otřásla se a došla pro talíř, který zůstal ležet na stole.

„Takže,” řekla, hledajíc nějaké téma, které by je nedostalo do další trapné situace „Jsi motorkář. Jak ses jím stal?”

Finn pustil vodu a naklonil se nad dřez. „No, můj táta jím vždycky byl. Je na cestě co si pamatuju.”

„A co tvoje matka?”

Finn pokrčil rameny. „Zemřela, když jsem byl hodně malej - tak malej, že si ji dokonce ani nepamatuju. Chvíli jsem žil s tetou, ale měla svou vlastní rodinu, víš. A já nikdy nebyl ve škole nijak dobrej.

Takže jsem začal kráčet v tátových stopách co nejdřív to šlo. Byl jsem hodně mladej. Většina motorkářů se nepřesouvá tolik, jako Černí psi, ale je to skutečně všechno, co jsem kdy poznal. Zdá se to…normální.”

„Tebe škola nebavila?” zeptala se Faye, vzala si utěrku, stoupla si vedle něj a začala utírat nádobí.

Finn pokrčil rameny. „Jen jsem nikdy pořádně nezapadl. Lip mi to jde rukama než hlavou.”

Faye se podívala na jeho ruce. Byly veliké a opálené a vypadaly, jako by zažily hodně tvrdé práce. V hlavě se jí vynořila náhlá vzpomínka na to, jak jí Finn přejížděl prsty po tváři…

„Hej,” řekl tiše a zlehka. „Dám cokoli, když mi řekneš, na co myslíš.”

Faye vzhlédla. Byl velmi blízko, díval se na ni vřelýma, tmavýma očima. Srdce jí málem vyskočilo z hrudi. Šíleně zrudla a zavrtěla hlavou a aniž by se podívala, něco chytla a začala po tom prudce přejíždět utěrkou. „Ach, nic, to je - au!”

Finn pustil misku, kterou právě myl, a chytil jí za ruku, když se jí z dlaně vyřinula kapka krve. To, co zvedla, byl nůž. „Idiote!” nadávala si Faye. „Jsem tak nemotorná!”

„Ne, nejsi,” protestoval Finn, když sevřel její ruku ve svých. „Bylas jen…” ztichl, a když se na něj podívala, viděla, jak se jeho oči usmívají.

„No, možná jen trošičku…”

Zasmála se a on se natáhl, aby znovu pustil kohoutek. Přitáhl ji blíž, aby zranění omyl, a Faye se k němu tiskla, nohy měli blízko u sebe. Finn zavřel kohoutek a ruku jí osušil, pak si sundal šátek z krku a omotal jí ho kolem ruky.

„Tady,” řekl jemně. „Jako nová.”

„Děkuju,” špitla Faye. Nechtěla se pohnout. Jak tam stáli, dal jí jednu ruku lehce kolem pasu. Podívala se mu do tváře, jen centimetry od ní, a byla sotva schopná dýchat. Finn shlédl dolů na ni, prstem ji něžně hladil po zádech, kde ji rukou držel proti sobě. Na vteřinu jako by váhal, ale pak něco zajiskřilo hluboko v jeho tmavých očích. Sklonil se, dech mísící se s jejím, když se jejich rty málem dotkly…

„Hej, vy dva!” ozval se hlas tety Pam zdola ze schodiště, dost nahlas, aby se od sebe s nadskočením odtrhli. „V lednici je nějaká zmrzlina, jestli chcete dezert.”

Faye se podívala na Finna, ale on se pohledu na ni vyhýbal, místo toho se otočil jinam. Těžce dýchal, ramena pokleslá, když se opřel o dřez.

Faye chvíli trvalo, než sebrala hlas. „Hm, díky, teto Pam!” zavolala tak nahlas, jak mohla.

Rozprostřelo se mezi nimi nepříjemné ticho. Po pár chvílích se Finn natáhl a zvedl další talíř, ale už se na ni znovu nepodíval. Faye s myslí rozvířenou si držela odstup.

Zákusek si nedali.

Kapitola 28

Hledá se: Dokonalý outfit

„Takže, myslíš si, že to bude víc popový nebo spíš rock?” zeptala se Liz s pohledem upřeným do své otevřené skříně.

Dívky se snažily rozhodnout, co si vzít na sebe na Bitvu kapel.

Faye zašla k Liz dřív, aby se připravily, ale teď ani jedna z nich nevěděla, jaký model zvolit.

„Myslím, že to nejspíš bude směs obojího,” řekla Faye s povzdechem.

Liz se ohlédla, když Faye vytáhla věci, které si přinesla - oblíbené džínsy a rozkošné modré tričko. Liz si myslela, že její přítelkyně vypadá skvěle, ale Faye si nebyla tak jistá.

„Myslím, že to ladí vážně báječně,” řekla jí Liz, „ale jestli chceš půjčit něco z mých věcí, tak do toho.”

„Vážně?”

„Samozřejmě! Ale musíš mi říct, co si mám vzít na sebe, protože myslím, že mi z toho pukne hlava, jestli se to budu snažit vymyslet sama.”

„A co třeba ten punkovej top s potiskem, co sis koupila přes internet?”

navrhla Faye. „Mělas ho vůbec už na sobě? Ten je vážně hustej a nikdo jinej nebude mít nic podobnýho.”

Liz sepjala ruce. „Ach můj bože, Faye, tys na to kápla. Vidíš, to proto jsme tak dobrý kamarádky. Ty vždycky víš, co dělat!”

Faye vytáhla bledě růžovou blůzu a přidržela si ji před hrudí. S dalším povzdechem ji pověsila zpět do skříně a vyndala něco dalšího, ale když se viděla v zrcadle, ušklíbla se.

„Víš,” řekla jí Liz, „měla by sis prostě vzít to, co je ti pohodlný.

Ten modrej top, co sis přinesla, je skvěle j.”

„Ale je nudnej!” odporovala Faye. „Jsem unavená z lidí, kteří si myslí, že jsem knihomol a že nevím, jak se bavit!”

Liz pozvedla obočí: „To si lidi myslí?”

„Myslím, že někteří ano,” zamumlala Faye. „Přiznejme si to, Liz, jsem kus nudnýho ňoumy.”

„Nejseš,” vykřikla Liz. „Hele, džínama nikdy nemůžeš nic zkazit a ten vršek má skvělej potenciál. Všechno, co potřebuješ udělat, je trochu to pozvednout.”

„Jak, doplňky?”

„Ano - a make-upem.” Liz přešla ke své komodě a zvedla hrstku jasně barevných lahviček. „Tyhle jsem koupila předevčírem - jsou to nej novější barvy.”

Faye si vzala, co jí Liz podala. „Tyjo. Tyhle jsou skvělý. Zbožňuju ten žlutej lak na nehty.”

„Ty zelený oční stíny jsou taky parádní,” upozornila ji Liz. „A budou opravdu kontrastovat s tím topem, zvlášť když si je rozetřeš přímo na víčko a pak je skombinuješ s tyrkysovou linkou.”

Faye se zakřenila. „Nikdy předtím jsem takový líčení nezkusila.”

Liz pokrčila rameny. „No, chtěla jsi změnu - tak jdi do ní. Budeš vypadat bombasticky!”

Faye si začala lakovat nehty a Liz na sebe znovu pohlédla v zrcadle.

Tohle byla tak klíčová noc ve školním kalendáři, že byla odhodlaná vypadat úchvatně.

„Pořád se tvůj taťka chová divně?” zeptala se Faye, když si Liz začala vybírat boty na podpatku, které by se k jejímu modelu hodily.

„Mnohem víc než to,” řekla Liz a zavrtěla hlavou. „Začíná to vlastně bejt docela děsivý. Myslím, že se mamka snaží předstírat, že se nic neděje, zvlášť co se Poppy vrátila na univerzitu, ale něco rozhodně není v pořádku. Dnes ráno jsem se ho pokusila zeptat se na Jimmyho a přísahám, že celou dobu jen zíral do prázdna.”

„On ti nic neřekl?”

„Ne - vůbec nic se mi z něj nepodařilo dostat,” povzdechla si Liz.

„Nemůžu na Jimmyho přestat myslet, Faye. Je to hrozný. Jak může někdo jen tak…zmizet? Tady ve Winter Millu?”

„Já vím. Neustále přemýšlím, jestli není něco, co bychom mohly udělat, co by pomohlo ho najít.”

„Jo,” souhlasila Liz. „Něco být musí. Možná můžeme udělat nějaký plakáty a začít je vylepovat po celým městě. Myslím, sice nesmíme chodit do lesů, ale někdo mohl někde něco vidět, nebo ne?

Myslíš, že by nám slečna Finchová dovolila použít vybavení novin?”

Faye se zamračila. „Normálně bych řekla, že ano. Ale čestně? Ona je další, kdo se chová v téhle chvíli fakticky divně. Teta Pam říká, že se s celým městem něco děje. A pohádala se s Mercy Morrowovou.

Vlastně si myslím, že z ní má strach.”

Liz si odfrkla. „Občas si myslím, že by bylo bývalo lepší, kdyby se Morrowovi vůbec nikdy neukázali.”

Faye vzhlédla ke své kamarádce. „Jsi stále zklamaná z Lucase?”

Liz nad tím ledabyle máchla rukou. Byla odhodlaná se jím nezabývat.

„Ach ne, vážně. Tak jako tak, pojď se o Morrowowých už nebavit. Raději bych se bavila o Jimmym.” Liz ve skutečnosti na Jimmyho hodně myslela, co se doslechla o těch novinkách. Bylo to zvláštní - sotva si ho všimla, když věděla, že tam je, ale představa, že není poblíž…z nějakého důvodu se to zdálo špatné. Nebylo to jen proto, že se mu mohlo stát něco ošklivého, což byla skutečně hrozná představa, Jimmy byl součástí jejich životů, uvědomila si Liz - část jejího života. Ať už byl jakkoliv troubovitý, věci se zdály v nepořádku, když tam nebyl.

A Liz neustále myslela na ten rozhovor, který měli v obchodním domě právě po její hádce s Faye. Jimmy byl tak hodný… Liz se otřásla. „Hádám, že se dnes večer na něj můžeme poptat kolem.”

Faye přikývla a začala pracovat na své druhé ruce. „Jo, to je dobrej nápad. A Finn řekl, že se rozhlédne v lesích, jestli tam po Jimmym nenajde nějakou stopu.”

„Počkej chvilku - Finn?” zopakovala Liz u vytržení. „Ten motorkář?

Kdy jsi ho viděla?”

„On, ehm - on přišel před pár dny na večeři,” řekla Faye a Liz sledovala, jak její přítelkyni zrůžověly tváře. „Bylo to vlastně milý.

Přišel zkontrolovat, jestli topení pořád funguje. A teta Pam mu půjčovala nějaký knihy. Nabídla mu, aby zůstal na večeři a on zůstal.”

„Bože. Myslela bych si, že ona bude mít víc rozumu,” řekla Liz a kroutila nad tím hlavou. „Já bych ho ani nepustila dovnitř!” Neuniklo jí zardění ve Fayeině tváři, když o Finnovi mluvila. Liz to skutečně dělalo starosti - nechtěla, aby se její nejlepší kamarádka dostala do potíží se špatným typem kluka. Faye byla obvykle tak rozumná, ale motorkáři a záhada toho, co se děje v lesích, jak se zdálo, vážně upoutalo její pozornost. Liz měla o svou kamarádku starost.

„Úplně ses ve Finnovi spletla,” řekla Faye tiše. „Myslím, že je to dobréj kluk. Řekl, že se podívá po Jimmym, takže nemůže bejt tak zlej, nebo jo?”

Liz neochotně pokrčila rameny. „No, asi ne, no.”

Fayein telefon zazvonil oznámením nové zprávy. „Zatraceně,”

řekla a zvedla své čerstvě natřené nehty. „Můžeš mi to, prosim, podat?”

Liz jí telefon vytáhla z tašky a prozkoumala ho. „Není tam jméno,”

řekla zamračeně. „A ať je to kdokoli, nemáš ho v kontaktech.”

„Nejspíš proto, že je to můj starej telefon,” řekla Faye. „Ten novej jsem upustila v lese. Co tam je?” zeptala se.

„Pojď se sejít dnes večer v sedm u dveří na scénu - to tam je.”

Kapitola 29

Nechť bitva začne!

Soutěžní noc Bitvy kapel se konala uvnitř Wintermillské střední.

Zapojení studenti a učitelé strávili poslední týden přípravami na tuto událost - výzdobou tělocvičny, kde bylo vztyčeno hlavní pódium.

Zdálo se, že je z toho každý rozrušený - po týdnech nepřetržitého sněžení to byla šance užít si trochu barvy a zábavy.

Faye a Liz tak dlouho dumaly, co si vzít na sebe, až jejich původní plán dostat se tam dřív vylétl do povětří. Místo toho musely ve skutečnosti chvátat, aby nezmeškaly první číslo.

„Přijdeme pozdě,” vykřikla Liz, když zajely na školní parkoviště.

„Neměj strach, o nic nepřijdeme,” řekla Faye, rozhlížejíc se po proudech švitořících lidí, kteří se valili ke školním branám. „Vidíš, spousta lidí je ještě na cestě jako my. Budou chtít plný publikum, než show začne, nebo ne?”

„Jo, ale já si chtěla najít vážně dobrý místo,” zasténala Liz. „Teď budeme namáčknutý někde vzadu.”

Faye zavrtěla hlavou, s úsměvem otevřela dveře auta. „Bude to v pohodě. Přestaň si dělat starosti! A v každým případě to zpoždění za to stálo - vypadáš skvěle.”

Liz vystoupila a podívala se na model, který nakonec zvolila. Koukla se na Faye a vzdychla. „Víš, já si tady dělám vrásky kvůli tomu, jak vypadám a kdo vyhraje tuhle soutěž…a Jimmy je tam někde venku, ztracený…nebo…nebo hůř. To je prostě tak špatný.”

Faye obešla auto a Liz objala. „Já vím. Taky se cítím provinile.

Ale to, že zůstaneme doma, mu nepomůže. Možná, když jsme tady a zeptáme se každýho na spoustu otázek, třeba zjistíme něco, co by mohlo pomoct.”

Liz přikývla. „Já vím. Máš pravdu. Já jenom nechápu, proč to vypadá, že jsme jediný, který se stará o to, že je nezvěstnej. Podívej -

všichni ostatní se chovají, jako by se vůbec nic špatnýho nedělo.”

Faye musela souhlasit. Kolem nich se studenti smáli a žertovali, vzrušení z večera před nimi. Musela taky připustit, že obvykle nudná školní budova vypadala úžasně. Byla zalita mnoha barevnými laserovými světly a všude byly světelné paprsky rozlévající se ve vzduchu a mísící se s umělým kouřem.

Cítila, jak ji Liz tahá za rukáv, a když se otočila, viděla, jak její kamarádka kývá směrem k autu zaparkovanému v zastíněné části školního parkoviště. Bylo sluhy Mercy Morrowové, Ballarda. Jen tam seděl a zdálo se, že se dívá přímo na ně. Když se obě dívky obrátily, usmál se na ně svým hrůzu nahánějícím úsměvem.

„Sleduje nás,” zasyčela Liz se zachvěním. „Nelíbí se mi to.”

Faye nemohla zastavit mrazení, které jí přejelo po zádech, ale přinutila se pokrčit rameny, když se otočily. „Nejspíš je tu, aby počkal na Lucase. Prostě ho ignoruj.”

„Štve mě, že jsme tenkrát dopustily, aby nám pomohl s tou pneumatikou,”

ucedila Liz. „Nechci, aby si myslel, že mu něco dlužíme.

Cítím, že by to mohl kdykoli říct tátovi.”

Faye jí stiskla ruku. „To neudělá. Proč by? V každým případě na to už dnes nemysli. Jsme tu, abychom se bavily!”

„Nejdřív musíme zjistit, kdo je ten záhadnej autor tý zprávy,” připomněla jí Liz. „Tak pojď, najdeme dveře na pódium.”

Došly za roh, kde tým bedňáků stále pilně tahal vybavení z náklaďáků do školy. Bylo šero, ale Faye viděla obrys někoho opřeného o zeď proti světlu linoucímu se ze dveří na scénu.

„Znáš někoho z bedňáků?” zeptala se Liz šeptem.

Faye zavrtěla hlavou. „Nemyslím si. Nikdo z nich mi není povědomý.”

Liz ukázala na osobu opřenou o zeď. „Hádám, že pak to teda musí bejt ten, kdo ti poslal zprávu, kde tě žádal, aby ses tu s nim sešla.”

Světlo bylo tak mdlé, že bylo těžké poznat, o koho jde - ale pak, když se dostaly blíž, si Faye uvědomila, že to je Lucas Morrow!

Úzkostlivě se podívala na Liz, starostlivá, jak bude její kamarádka reagovat. Nechtěla, aby si Liz myslela, že mu dala svoje číslo.

„Lucasi?” zeptala se, když vykročil ze stínu.

„Ahoj, Faye. Nebyl jsem si jistej, jestli přijdeš. Jak se máš?”

„Fajn…ale kde jsi sehnal moje číslo? Nepamatuju se, že bych ti ho dávala…”

Lucas pokrčil rameny. „Poprosil jsem tvou tetu Pam. Říkala, že jsi svůj telefon někde ztratila.” Vypadal náhle znepokojený. „Nevadí ti to, nebo jo?”

Faye zavrtěla hlavou, i když se cítila pěkně zmatená. Nevěděla, proč se z Lucase cítí tak nejistá sama sebou. Měla by být schopná ho jen ignorovat nebo se k němu chovat jako ke kamarádovi, alespoň kvůli Liz, ale bylo na něm něco, z čeho se jí vždycky zamotala hlava.

Liz promluvila a přerušila Fayeino malé snění. „Chceš, abych šla?”

zeptala se. „Můžu počkat vevnitř nebo…”

„Ne,” řekli Faye a Lucas, oba společně, a podívali se jeden na druhého s lehkým úsměvem.

„Ne,” řekl Lucas znovu a usmál se na Liz. „Vážně jsem se jen chtěl ujistit, že tu jsi - vy obě, vlastně.” Podíval se zpět na Faye, v očích opět s onou vřelostí. „Ale zvlášť ty, Faye. Totiž - a Liz už to ví - víš, byla jsi tou, kdo mě inspiroval k tomu, zazpívat v týhle soutěži, Faye.

A opravdu jsem si přál, abys mě slyšela.”

Faye nevěděla, co na to říct. Cítila, jak se jí obličej rozpálil do ruda, když na ní Lucas dál upřeně hleděl. „Teda - to je…to je úžasný.”

„Ne, vážně,” zamumlal. „Ale doufám, že se ti to bude líbit. Protože to zazpívám pro tebe.”

Náhle se za nimi ozvaly kroky a všichni se otočili a uviděli postavu, která vyšla zpoza rohu.

„Finne!” vykřikla Faye překvapeně a instinktivně ustoupila od Lucase.

„Co tady děláš?”

Finn šel k nim, jeho obličej zprvu nebyl na světle vidět, a Faye poskočilo srdce. Podíval se na Lucase a ten úsměv, který měl prve na rtech, se vytratil v podezření. Faye si náhle vzpomněla, kdy ho naposled viděla - byla v jeho náručí a on se ji chystal políbit. Ale po vyrušení tetou Pam byl Finn tichý a odměřený a odešel, jakmile jí pomohl dokončit mytí nádobí.

„Ahoj, Faye,” řekl tiše. „Vypadáš skvěle. I ty, Liz.”

„Co tady děláš?” zeptal se Lucas hrubě.

„Jo,” dodala Liz. „Nejsi studentem na naší škole.”

Finn se ponuře usmál. „Vlastně jsem. Zapsal jsem se minulej tejden.

V pondělí mi začíná vyučování.”

Lucas si znechuceně odfkl. „To si snad děláš srandu. Doufám, že nebudem mít aspoň žádný společný hodiny.”

Finn vykročil kupředu, očividně rozčilený. „Co máš za problém?”

Lucas pokrčil rameny a uculoval se. „Ó, já nevím. Jen si nemůžu pomoct, ale mám pocit, že to tu nějak budeš táhnout dolu.”

Faye s Liz se na sebe podívaly, cítily to napětí mezi dvěma chlapci.

„Hele, vy dva se neznáte,” řekla Faye. „Jsem si jistá, že kdyby…”

„Nepotřebuju ho znát,” zavrčel Finn, stále zíraje na Lucase, „abych věděl, že znamená jen potíže.”

„Já že znamenám potíže?” Lucas se zasmál. „To je od tebe rozhodně vtip. Nežiješ snad ve stanu nebo tak něco?”

Finn udělal další výhružný krok směrem k Lucasovi, ale Faye mu přitiskla ruku na hruď a zadržela ho zpátky. „Finne, prosím, ne…”

„Hele, stejně musím jít,” řekl Lucas. „Soutěž už bude začínat a já se musím převléct. Faye - jsem první na řadě. Nezmeškej to, ano?

Prosím.”

Faye se ohlédla přes rameno. „Slibuju,” odpověděla.

Lucas věnoval Finnovi vítězoslavný úšklebek a pak se otočil na patě a zmizel uvnitř.

„Tak pojď, Faye,” řekla Liz, „pojďme dovnitř. Nechceš přece zmeškat Lucasovo vystoupení!”

Finn zarazil Faye, než mohla odpovědět. „Faye. Počkej chvíli. Vážně jsem tě chtěl vidět. Prosím.”

„Faye,” varovala ji Liz. „No tak, jdeme. Máš fotit všechna vystoupení, pamatuješ?”

Faye se dívala z jednoho na druhého, zoufalá, jak chtěla mluvit s Finnem, ale nechtěla naštvat Liz. Z malé cestičky za nimi zaslechla prosté, suché zakašlání; všichni se otočili a uviděli Ballarda, jak stojí napůl ve stínu a pozoruje je. Ruce měl v kapsách a tvář ve tmě, ale Faye si byla jistá, že vidí jeho oči jasné jako den.

„Faye,” řekl Finn znovu, jemně. Hlas měl neklidný a ona viděla, že pohled upírá na Ballarda. „Skutečně s tebou potřebuju mluvit. Je to důležitý.”

Faye se na něj upřeně zadívala. Poprvé ho potkala teprve před pár týdny a strávili tak málo času společně. A když se viděli, bylo pro ni tak těžké uhodnout, co k ní Finn cítí. Někdy se zdálo, jako by byla jedinou věcí, která ho zajímá, ale pak z ničeho nic se změnil a byl tak odtažitý, až se zdálo, jako by ani nevěděl, že tam je. Přesto byl tady, právě teď, a prosil ji, aby si vyvolila jeho před nejlepší kamarádkou na světě. Faye tolik chtěla být s ním, až to bolelo.

Liz vyhodila ruce do vzduchu. „Víš co? Pokud se s nim chceš zahazovat, tak si posluž. Ale já se nehodlám zase dostat do průšvihu kvůli nějakýmu zběhlýmu studentovi ze střední, kterej bydlí ve stanu.

Jasný?”

„Liz, počkej!” zavolala za ní Faye, když Liz odcházela pryč, ale její hlas zanikl ve vlně hudby, která proudila z budovy, když vystoupení začalo. Faye se snažila přítelkyni dohnat, než vyběhne po školních schodech, ale v okamžiku byly obklopeny studenty, kteří se všichni zoufale snažili dostat dovnitř, než soutěž začne. Faye se tlačila dopředu a snažila se najít Liz, ale někdo ji chytil za ruku a táhl ji zpět.

Otočila se a za sebou spatřila Finna.

„Faye, počkej. Mám nějaké zprávy o…”

Dav je pohltil, smýkal jimi po schodech a do školní tělocvičny, už neměli šanci na ústup. Pak se hudba změnila a Faye si uvědomila, že soutěž začala. Hrábla po foťáku, aby ho vyndala z pouzdra - slíbila Jimmymu, že udělá dobré snímky všech soutěžících pro jeho článek do školních novin. Nebylo by dobré ho zklamat, zvláště teď.

Na pódiu byla tma, ale někdo tam stál a na kytaru hrál lépe, než by Faye od někoho svého věku očekávala. Nemohl to být Lucas, nebo ano? Pokud to byl on, byl úžasný. Poznala píseň - akustickou verzi „Využít někoho” od Kings ofLeon. Uviděla Liz, její hlava poskakující nahoru a dolů v davu. Pokusila se dostat víc dopředu skrz hlučné studenty a stále držela Finna za ruku.

A pak vystupující na scéně začal zpívat a celý dav utichl.

Kapitola 30

Kdo k nám patří

Lucasův zpěv byl neuvěřitelný. Jeho hlas naplnil tělocvičnu hned od prvního tónu a každý byl úplně ohromen. Faye viděla, jak se Liz otočila a hledala ji. Když se jejich oči setkaly, uvědomila si Faye, že je Liz tolik unesena tou úžasnou hudbou, že zapomněla na svůj dřívější hněv. Faye se ulevilo - vážně nechtěla další hádku se svou nejlepší kamarádkou. Liz se prodírala davem nazpět. Nikomu to nevadilo -

každý byl příliš zaměstnaný posloucháním zpěváka na scéně.

„To vážně nemůže být Lucas, nebo jo?” zeptala se Liz, když byla dost blízko. „Je úchvatnej!”

Faye zavrtěla hlavou. Liz měla pravdu - zpěvák byl skutečně neuvěřitelně nadaný. Byla nicméně příliš tma na to, aby Faye mohla fotit - potřebovala se dostat blíž před pódium.

Finnův hlas jí zašeptal do ucha, velmi blízko, a Faye si uvědomila, že se stále drží za ruce. Finn provlékl prsty jejími, jako by ji nechtěl pustit.

„Faye,” řekl a jeho dech ji šimral v uchu, až jí srdce poskočilo.

„Vážně s tebou musím mluvit. Jde o tvého kamaráda Jimmyho.

Já vím…”

Při zmínce o Jimmym se Faye snažila naklonit blíž, aby slyšela, co jí Finn musí říct, ale jeho slova utonula v rostoucím hluku davu a zpěvu umělce na scéně. Finn se sklonil tak blízko, že se rty otřel o její ucho, když se jí pokusil něco říct, ale Faye stále neslyšela, co říkal.

V tom okamžiku Lucas došel k refrénu písničky - a když se tak stalo, všechna světla na scéně se rozsvítila. Záblesky bílé a modré zalily pozadí, zatímco umělec byl osvětlen jasným kotoučem zářivého světla. Dav zařval potěšením, když se zpěvák objevil v oslepující záři.

„Ach můj bože,” zaječela Liz, „Faye! Podívej! A to zpívá pro tebe!”

Lucas stál pohodlně před mikrofonem, jako by na jeviště patřil, a jeho hlas stoupal nad výkřiky publika. Na sobě měl bledě modré džínsy a neobnošenou, ale starou koženou bundu. Otočil se a Faye viděla, že má na zádech symbol - takový, o kterém si byla jistá, že už ho viděla, ale nevěděla, kam ho zařadit. Vzhlédla k Finnovi, který se temně díval na postavu na pódiu, a náhle jí to došlo - byla to motorkářská bunda Černých psů. Viděla, že ji na sobě měli všichni motorkáři tenkrát v obchoďáku.

„Finne,” vykřikla. „Není to …”

Nebyla šance, že by ji Finn slyšel, když Lucas stále ještě vystupoval.

Dav začínal šílet. Když píseň zesílila, světla vylétla vzhůru a vrhala po shromážděných studentech barvy, zatímco se každý kolébal do rytmu hudby.

„Finne,” vykřikla Faye znovu přes hluk. Upíral pohled na Lucase a vypadal víc naštvaně, než ho vůbec kdy viděla. Faye zvedla ruku k jeho tváři a snažila se ho přimět, aby se na ni podíval.

Při jejím doteku Finn nadskočil a hlavou cuknul k ní. Jejich oči se setkaly a jeho hněv se rozplynul v něco jiného, něco tak mocného a syrového, že to proměnilo její útroby v lávu. Otočil svou tvář v její ruce a přitiskl jí rty do dlaně. Byli na sebe natlačeni v davu, upřeně hledící jeden na druhého, jako by v místnosti nikdo jiný nebyl.

Píseň dohrála a obecenstvo vybuchlo v nadšený aplaus. Faye si myslela, že se k ní Finn skloní, když z pódia zahřímal Lucasův hlas.

„Děkuju vám všem! Jsem rád, že se vám to líbilo,” zařval přes stále sílící aplaus. „Ta byla pro Faye McCarronovou!”

Při zvuku Lucasova hlasu se Finn ještě jednou podíval směrem k pódiu. Jeho hněv se vrátil, odtrhl se od Faye.

„Finne,” zavolala za ním, když se začal prodírat k východu. „Finne, počkej!”

Nezastavil se. Faye ho následovala, než zmizel v davu.

Publikum stále provolávalo slávu, když Lucas odešel z pódia a při chůzi si přetahoval přes hlavu popruh kytary. Srdce mu bušilo -

pokud tohle je to, proč vystupovat pro lidi, není divu, že každý chce být rockovou hvězdou! Bylo to úžasné…dav z něj šílel. Z něj - Lucase Morrowa! Široce se usmál a jednou rukou si projel vlasy. Na to by si jistě mohl zvyknout! Jen doufal, že Faye se to líbilo taky. Díval se po ní v davu, ale nespatřil ji mezi všemi těmi lidmi. Místnost byla přeplněná!

Lucas uviděl Ballarda, jak čeká u dveří na scénu, a podal mu kytaru.

„Čas jít,” řekl sluha, jakmile převzal nástroj.

„Ještě ne! Chci vidět nějakou z mé konkurence.” Lucas už mířil do sálu, když ho Ballard popadl za loket.

„Řek jsem, že je čas jít. Matka na tebe čeká.”

Lucas přimhouřil oči a upřeně na Ballarda zíral. Ale věděl, že je lepší neodporovat. Lucas se opozdil, další soutěžící začal zpívat.

Skrz závěs viděl, že to byla ta dívka Ráchel, o které mu Liz říkala.

Usmál se pro sebe - rozhodně to pro něj nebyla žádná konkurence.

Vlastně mu jí bylo svým způsobem líto, že musela jít na scénu hned po něm!

Zamířil ven za Ballardem přes parkoviště a přitom přemýšlel, co matka chce. Vážně by se mu chtělo zůstat. Možná by se mohl vrátit později… Lucas byl skoro u auta, když na rameni ucítil silnou ruku.

Otočil se. Byl to ten tmavovlasý motorkář přibližně v jeho věku, ten, který ho vyrušil před představením - s rozzuřeným pohledem ve tváři. Viděl ho už dříve ve městě s jeho sebrankou kriminálníků. Pak Lucas uviděl Faye a Liz, jak vyběhly ze školy a dolů po schodech.

„Finne!” vykřikla Faye a zněla ustaraně. „Co to děláš?”

Blesk se stále zahazuje s tímhle týpkem? Přes Lucase se přelila vlna vzteku zbarveného žárlivostí. Vytrhl se.

„Co chceš?” zeptal se. „Mám teď napilno.”

„Kdes vzal tu bundu?” chtěl vědět Finn, měl hněvem zaťaté zuby.

Lucas se zaculil. „Proč, plánuješ, že si jednu koupíš? Nejsem si jistej, jestli by sis jí moh dovolit.”

Otočil se k autu, ale Finn ho zastavil tím, že ho chytil za paži.

„Je to naše motorkářská bunda. A jako taková je nošená Černými psy a jenom Černými psy.”

Lucas mu ruku vyškubl. „Takže?”

Finn znovu vykročil vpřed tváří přímo k Lucasovi. „Takže ty nejsi členem. Nemůžeš ji nosit.”

Lucas ustoupil, když si útočníka prohlédl odshora dolů. „Co je ti do toho, motocyklisto?” zeptal se. „Bojíš se, že bych moh zabrat tvý místo?”

Lucas viděl záblesk hněvu ve Finnově tváři, když ho popadl za límec a táhl k sobě, dokud nebyli tváří v tvář. Víc a víc studentů se shromažďovalo kolem, vzrušeni vyhlídkou na boj. Lucas si uvědomil, že hudba uvnitř školy utichla, pravděpodobně proto, že většina publika náhle odešla a stáli teď kolem nich v očekávání, že uvidí, co se bude dít.

Koutkem oka zahlédl Lucas Ballarda čekajícího za školní branou.

S ním tam byl policista, který je přijel navštívit domů - Lizin otec, seržant Wilson. Jen tam stál a nic nedělal, když mu Ballard něco říkal do ucha.

Finn Lucasem drsně zatřásl. „Chci tu bundu zpátky,” řekl se zavrčením.

„Sundej ji.”

Lucas se snažil vyprostit, cukl sebou dozadu a pak se vrhl dopředu a vrazil chlapci ostře do hrudi ramenem. Finn ztratil rovnováhu a spadl na zem.

Těžce dýchaje se nad ním Lucas naklonil. „Není tvoje. Našel jsem ji v našem domě. Proč se prostě neztratíš?”

Finn byl v okamžiku opět na nohou, tak rychle, že si Lucas ani nebyl jist, jestli ten pohyb postřehl. „Lžeš,” jeho hlas zněl jako hluboké, pomalé zabručení. „Sundej ji. Než ti ji sundám já.”

Lucas se výsměšně uchechtl, když si bundu setřásl. „Vážně jí tolik chceš, jo? No, je taková dost prohnilá, tak hádám, že ti bude sedět.

Je taky pěkně špinavá. Na, tady máš něco, čim ji můžeš umejt.”

Lucas plivl na otlučenou kůži a pak bundu hodil na zem. Uviděl vztek ve Finnově tváři. Než mohl Lucas o krok ustoupit, byl motorkář u něj. Úder přišel zčistajasna, rychlý hák, který tvrdě udeřil do Lucasových čelistí, srazil mu zuby k sobě a mrštil jím dozadu.

Ohromený Lucas narazil do auta. Viděl, jak Finn znovu zvedá paži, a odrazil se od auta, připravený provést vlastní úder.

Finn udělal krok vpřed, připraven na další ránu. Lucas se napjal v očekávání. Ale pak…se nic nestalo. Lucas zamrkal. Bylo to, jako by někdo scénu pozastavil. Finn stál s paží zdviženou, ruku sevřenou v pěst. Vedle něj stál seržant Wilson. V mžiku se policista natáhl a chytil Finnovu ruku ve vzduchu. Finnovy svaly se pevně napjaly, jak se snažil vysvobodit, ale seržant Wilson byl očividně silnější. Tak silný, že se ani nemusel namáhat. Na způsobu, jakým policista stál, bylo něco velmi divného. Jeho tělo vypadalo uvolněně, jako by spal.

Tvář měl klidnou - dokonce bezvýraznou. Očima bez jiskry zíral na Finna. A pak bez varování zkroutil chlapci paži dozadu a s křupnutím jím mrštil proti autu, tak snadno, jako by někdo hodil psovi míček. Finnův obličej se zkroutil bolestí.

„Tati!” vykřikla Liz, očividně zděšená.

Zdálo se, že policista neslyší, těžce se přitiskl na Finna, když vytáhl pouta a zapnul je těsně kolem chlapcových zápěstí. Lucas se podíval do tváře seržanta Wilsona a pocítil, jak mu žilami projelo bodnutí chladného strachu. V mužových očích nebyla žádná emoce. Ve skutečnosti tam nebyla vůbec žádná známka života. Bylo to jako dívat se do hluboké nehybné tůně s vodou - prázdné a nezměrné.

„Seržante Wilsone,” začala Faye. „Prosím, nezatýkejte Finna, on se jen…”

Wilson neposlouchal ani nepromluvil. Kráčel s Finnem před sebou shromážděným davem. Liz ho následovala a dotkla se otce za paži ve snaze přimět ho, aby zastavil. Policista ji setřásl, až jeho dcera narazila do Faye.

Byli téměř u policejního auta, když Lucas uviděl, jak se Finn otočil a zavolal na Faye.

„Vím, kde je tvůj přítel,” křičel. „Faye, já vím, kde je Jimmy!”

Kapitola 31

Mlýn

Faye pomohla Liz vstát. Její přítelkyně se třásla. I Faye se chvěla.

Nikdy dřív takhle seržanta Wilsona neviděla. Nikdy nebyl násilnickýnikdy nebylo třeba, aby byl. Na to byl příliš dobrým policejním důstojníkem.

Kolem nich byl ještě zbytek studentů, hovořili o tom, co se právě stalo, a pak zamířili zpět na Bitvu kapel. Faye spatřila bundu, která boj způsobila. Stále tam ležela na zemi, tak ji šla sebrat.

„Musíme jet za nimi,” řekla Liz drsným hlasem.

„Nejsem si jistá, jestli je to tak skvělej nápad,” řekla Faye.

„Jakmile budeme na policejní stanici, táta se mnou bude mluvit,”

naléhala Liz, ačkoli to znělo, jako by se spíše snažila přesvědčit sama sebe než někoho jiného. „A neříkal Finn, že ví něco o Jimmym?

Jestli ví, kde je, měly bychom to zjistit, nebo ne?”

To nemohla Faye popřít. Vyrazily k Lizinu autu. Faye uviděla Lucase, jak tam stojí sám a ošetřuje si čelist, a uvědomila si, že je Ballard pryč. Cítila, že tam Lucase nemůže jen tak nechat.

„Jsi v pořádku?” zeptala se.

Lucas si ji ostražitě prohlížel. „Budu v pořádku. Pěkné kamarády máš, Blesku.”

Faye ignorovala jeho komentář. „Kam odjel Ballard?”

Lucas pokrčil rameny. „Nemám ponětí. Asi bys mě nemohla odvézt domu, viď? Nechci volat mamce…”

Faye se rozhlédla. Liz už s autem couvala. Zavrtěla hlavou. „Podívej, Lucasi, je mi líto…ale musím pomoct Finnovi.”

Lucas vypadal, že ho to ranilo. „Správně,” řekl.

„Tvrdí, že ví, kde je Jimmy,” řekla Faye na vysvětlenou. „A…”

„Nedělej si s tím starosti,” řekl jí Lucas, očividně raněný.

„Lucasi? Jsi v pořádku?” Hlas přišel odněkud zezadu, kde se stále dav studentů točil kolem a klábosil o tom, co se právě stalo. Byla to Ráchel Hoganová a vypadala ustaraně. „Hele, vezmu tě domů - mám tu auto.”

Faye viděla Lucasův překvapený pohled. „Och - to by bylo vážně skvělý. Díky.”

Liz zastavila vedle nich a zatroubila. „No tak, Faye! Jedem!”

„Je mi to vážně líto, Lucasi,” zavolala Faye, když auto obíhala, ale on už odcházel s Ráchel.

Faye zabouchla dveře a Liz vystřelila z parkoviště v honbě za policejním autem svého otce. Zamířili ke stanici, která byla na hlavní třídě. Chodníky a ulice byly tiché - zdálo se, že kolem nikdo není, i když nebylo v zásadě ještě tak pozdě. Winter Mill vypadal opuštěně a hrůzostrašně a Faye se stísněně zatřásla. Teta Pam měla pravdu.

V jejich městě se dělo něco skutečně divného.

„Podívej,” ukázala Liz a přerušila tak Fayeiny nešťastné myšlenky.

„Ballard taky sleduje mého otce!” Před nimi jela městem dvě auta.

„Táta nezastavuje u policejní stanice,” řekla Liz se zamračením.

„Kam to jede?”

Sledovaly seržanta Wilsona přes hlavní křižovatky a do staré části města. Faye si myslela, že zastaví u jednoho z domů podél silnice.

Namísto toho pokračovali dál k hranici města, zahnuli ostře doleva a zamířili vzhůru do kopce, do hustého borovicového lesa, který obklopoval Winter Mill.

„Myslím, že táta jede do Starýho mlýna!” zamumlala Liz, když sledovaly, jak obě auta před nimi zabočila na starou, nepoužívanou cestu.

„Ale proč?” zeptala se Faye. „Tam nahoře nic není. Už desetiletí je mlýn opuštěněji Proč by bral Finna tam, místo na policejní stanici?”

„Nevím,” řekla Liz bezmocně. „Nevím, proč se cokoli z tohohle děje. Všechno je to šílený. Motorkáři, ty věci odehrávající se v lesích, Jimmy nezvěstný… a teď tohle. Faye, co se nám pro všechno na světě děje? Co se děje s mým tátou? Tam…nikdy jsem ho takovýho neviděla. Vypadal tak divně. A ten způsob, jakým jednal s Finnem…

a teď, že ho nebere na policejní stanici? Co se to děje?”

Faye neměla odpověď. Jely tiše, a když se stopa zúžila, Liz zpomalila ještě víc. Vypnula světla.

„Liz! Co to děláš?”

„Uvidí nás přijíždět, pokud to neudělám!”

„Ale je tu úplná tma! Nabouráme! Zaparkuj. Pojďme zbytek cesty pěšky - tak nás ani neuslyší.”

Liz přikývla a zastavila auto na místě, které vypadalo, že bylo uzpůsobeno k tomu, aby se tu vyhnula dvě auta. Sníh byl tak hluboký, že sahal až ke kapotě. Dívky vyklouzly tak tiše, jak mohly, a vstoupily do stop pneumatik zanechaných seržantem Wilsonem a Ballardem.

Před nimi se z temnoty nořil Starý mlýn. Se svou mlýnskou věží vypadal jako starobylý hrad. Faye se otřásla. Tohle místo nikdy neměla ráda. Otec ji sem jednou zavedl na jednom z výletů po místní historii. Když byla malá, moc rád ji bral na předstírané archeologické vykopávky kolem Winter Millu a učil ji o historii téhle oblasti. Faye to obvykle zbožňovala - učit se o tom, jak vykopávat křehké artefakty byla zábava, i když to, co našla, byly většinou jen střepy mělkých talířů. Faye musela polknout náhlý knedlík v krku při pomyšlení na svého otce. Přála si, aby tu teď pro ni byl, a ne někde tak daleko pryč, že nemohl ani zavolat.

Ale tohle místo - jakmile ho uviděla - ji naplnilo hrozným pocitem neblahého tušení. Otec jí kdysi řekl, že to je jedna z nejstarších budov v okrese. Nejdřív byla postavena jako zastávka pro lesní dělníky a pak, když bylo město větší, se tam mlela pšenice na mouku pro každého, kdo tu žil. Ale nyní byl opuštěný, sešlý, jeho věž napůl zničená troska. Faye nechápala, proč prostě celou tu ošklivou věc nestrhli.

Jakmile se ona a Liz dostaly blíž, vyklouzly ze stop a do lesů. Aby si posvítily na cestu, používaly Liziny malé baterky na klíčích a světla měsíce na sněhu. Po žádném autu nebylo ani stopy, Faye došlo, že oba, Ballard i seržant Wilson museli zajet přímo do mlýna. Faye nechtěla Liz dříve nic říkat, ale přísahala by, že během zápasu viděla Ballarda, jak policistovi šeptá, co má dělat. Faye se nelíbilo pomyšlení, že by Mitch Wilson byl na opačné straně zákona - byl pro ni jako druhý otec - od doby, kdy byla ještě mimino. Ale věci nevypadaly dobře.

„Co budeme dělat teď?” řekla Liz. „Nemůžeme tam jen tak přijít!”

Faye se rozhlédla kolem. V tom šeru rozeznala jen díru v dřevěných zdech mlýna, sotva vykukující ze sněhu. Znamenalo to, že by musely vlézt do té závěje, aby viděly, co se děje, ale jedinou další možností bylo vyšplhat k jednomu z rozbitých oken, což by nadělalo příliš mnoho hluku. Faye ukázala a Liz přikývla. Společně se připlížily k díře a klekly si, aby viděly, co se děje.

Uvnitř mlýna bylo sucho, ale tma. Faye rozeznala dvě auta zaparkovaná vedle sebe. Náhle se ozvalo hlasité prasknutí a objevilo se jasné světlo. Obě nadskočily, chytaje se navzájem. Po vteřině si Liz uvědomila, co to bylo.

„Je to světlice,” řekla Faye Liz do ucha. „Táta zapálil světlici.”

Jasná zelená zář osvětlila veliký prostor uvnitř. Byl prázdný až na pár hromad polen a starých rozbitých dřevěných beden. Ballard nesl těžké lano. Zatímco ho pozorovaly, dotáhl židli doprostřed podlahy.

Seržant Wilson otevřel zadní dveře policejního auta a přinutil Finna vystoupit. Faye si vytáhla zpod bundy foťák a zaměřila ho, snažíc se získat jasný snímek toho, co se dělo.

„Co to děláš?” zasykla Liz.

„Co když budem potřebovat důkaz?” zašeptala Faye a ujistila se, že je blesk vypnutý, když udělala několik fotek.

„Důkaz čeho?” zeptala se Liz.

Na to Faye nechtěla pomyslet.

Kapitola 32

Svázaný

Děvčata sledovala, jak seržant Wilson a Ballard přivázali Finna k židli.

Finn bojoval a křičel, ale proti dvěma mužům neměl šanci, i když mu seržant Wilson sundal pouta. Ballard mu svázal nohy a ruce dohromady, pak mu omotal lano kolem krku, přinutil ho zaklonit hlavu a konec připevnil k židli. Pak se otočil na seržanta Wilsona.

„Vypadni. Okamžitě.”

Lizin otec ani nezaváhal. Došel k autu, vklouzl na přední sedadlo, nastartoval a vycouval.

„Nechápu to,” řekla Liz. „Proč táta přijímá rozkazy od toho hroznýho chlapa? Co se to s ním děje? Měly bychom jet za ním!”

Faye jí stiskla paži, když sledovaly, jak policejní auto mizí dolů po úzké stopě. „Musíme zůstat tady,” řekla Liz. „Nemůžeme nechat Finna samotného s Ballardem.”

Liz vypadala nešťastně, ale přikývla. Oknem uviděly Ballarda, jak napřáhl ruku a ostře Finna uhodil do tváře. Chlapcova hlava narazila na židli a dívky slyšely, jak zasténal.

„Tak ty si myslíš, že můžeš zasahovat do našich plánů, co, Finne?”

řekl Ballard svým zlomyslně pobaveným hlasem. „Jak dlouho tobě a tvému parťákovi potrvá, než pochopíte, že nikdy nevyhrajete?”

Finn zvedl hlavu a otočil jí ze strany na stranu, aby povolil provaz.

Zakašlal a šokovaná Faye uviděla krev na jeho rtech.

„Ještě jsme neprohráli,” dokázal ze sebe dostat Finn. „A ty víš, že se nevzdáme bez boje. Viděl jsem horší než ty přicházet a zase odejít.”

Ballard kroužil kolem Finna způsobem, jakým se zvíře přikrádá ke své kořisti. „Ale ty se vzdáš, chlapče. Podívej se na sebe. Jak dlouho tahle bitva trvá? Nikdy se nezměníš. A nikdy se nepoučíš. Čekal jsem, až někdo z vás klopýtne a udělá něco hloupého. A to, co jsi udělal na školním dvoře - to bylo hloupé. Upoutal jsi k sobě pozornost. Ke všem z nás…”

Finn zakašlal. „Co chceš?” zaskřehotal. Zdálo se, že stěží dýchá.

„Přestaň hrát tuhle hru. Mám důležitější věci na práci.”

„Dám ti na vybranou,” sehnul se Ballard nad Finnem a jeho hlas se rozléhal děsivou prázdnotou starého mlýna. „Protože jsem svým způsobem velkorysý a protože chci poslat zprávu. Tvůj druh nám možná dřív překážel, ale to už se nebude opakovat. Takže tady to máš, Finne. Můžeš se k nám přidat. Nebo tě můžu zabít, tady a teď. Můžu ukončit tvůj ubohý malý život jednou provždy, protože mě tvá arogance už unavuje.” Ballard se narovnal. „Dám ti pět minut v tichosti o samotě, aby ses rozhodl. Radím ti, rozhodni se moudře. Nebo může být tvůj dlouhý život zakrátko u konce…”

Ballard odešel a krůtě se přitom smál. Dívky sledovaly, jak otevřel staré hlavní dveře, vešel do sněhu a zavřel je za sebou.

Faye se otočila na Liz, zuby jí jektaly z toho, jak se krčila ve sněhu.

„Musíme dostat Finna ven, hned teď,” řekla.

„Nemůžeme to udělat samy!” protestovala Liz. „No tak - vraťme se do města pro pomoc.”

„A co když ho Ballard zabije, než se budeme moci vrátit? Ať už požádáme o pomoc kohokoli, stejně zavolá policii. A ty víš, že to nepomůže!

Tvůj otec je jediný policista ve službě a on je ten, kdo sem Finna přivezl! No tak, Liz - musíme to zkusit.”

Liz zavrtěla hlavou a pak bezmocně pokrčila rameny. „Dobrá, dobrá, tak jdeme. Ale musíme rychle, než se Ballard vrátí.”

Faye znovu změřila otvor, kterým se dívaly. Měly by být schopné jím prolézt, zvlášť kdyby odhrabaly trochu sněhu. Jen doufala, že tam pod závějí nejsou žádné rezavé hřebíky nebo nebezpečné hroty zpuchřelého dřeva, které vyčnívají. „Půjdu první. Jenom buď opatrná.”

Faye se začala tlačit skrz, musela natočit ramena, aby prošla úzkou mezerou. Ani ne za minutu byla na podlaze na druhé straně. „Tak pojď,” sykla na Liz, která stále váhala. „Pospěš si!”

Faye viděla, že se Finn otočil, když zaslechl její šepot, zjevně šokovaný, že ji tam vidí. Doběhla k němu a klekla si za židli, aby mu pomohla, když zápasil s provazy.

„Faye, neměla bys tu být,” řekl. „Musíš odejít, než se Ballard vrátí.

Je nebezpečný. Prosím, Faye…”

„Ne bez tebe,” řekla, bojujíc s těžkými uzly rukama zchromlýma chladem. Ohlédla se přes rameno a viděla, že Liz taky prolézá dovnitř.

„Rychle!” zavolala na kamarádku. „Pomoz mi s tím!”

Podařilo se jim rozvázat Finnovi nohy, ale ruce jim uvolnit nešly.

„To sundáme později,” řekla Liz naléhavě. „Pojďme odtud prostě vypadnout.”

Finn se podíval na škvíru, kterou se protlačily. „Nikdy se tudy nedostanu bez volných rukou. A ani nebudu schopnej běžet dost rychle.”

Faye se podívala ke dveřím mlýna. Po Ballardovi zatím nebylo stopy, ale neměli mnoho možností. „Potřebuji něco na přeříznutí lana. Nemáš kapesní nůž?” zeptala se Finna, ale on zakroutil hlavou.

„Počkat!” řekla Liz. „Počkej - já mám. Tak nějak, víceméně.” Zašátrala v tašce a o vteřinu později vytáhla malý stříbrný nožík na otevírání dopisů. „Myslím, že jedna strana je dost ostrá!”

Faye se pro něj natáhla, ale pak se zarazila s rukou ve vzduchu.

Zírala na nožík, tvář bledou. Byl jí povědomý. „Kdes tohle vzala?”

Liz pokrčila rameny. „Našla jsem ho - tu noc, kdy jsme šly nahoru do lesů a našly vlčí stopy. Prostě ležel ve sněhu úplně špinavěj. Proč?”

Faye si ho vzala a držela ho v dlani. „Je mého otce,” zašeptala.

„Bere si ho všude s sebou. Patříval mému prapradědovi.”

„Cože? To nemůže být on.”

„Je to on. Má prasklinu na rukojeti. Poznala bych ho kdekoli. Proč jsi mi o tomneřekla, Liz, proč jsi mi ho neukázala?”

„Já - já na něj zapomněla. Měly jsme zpoždění a pak jsme slyšely motorkáře a pak jsme píchly a…”

„Děvčata,” přerušil je Finn. „Můžeme tohle prosím vyřešit později?”

Faye sebou trhla. „Správně…správně. Vydrž…” Chystala se přeříznout lano nožem, ale Finn ucukl.

„Je to stříbrné?” zeptal se a ostražitě hleděl na nůž v její ruce.

„Ano-proč?”

J e n se jím nedotkni mojí kůže, jasný? Jsem - jsem alergický. Velmi téžce alergický.”

Faye přikývla. Finn za sebou napjal zápěstí a ona vklouzla prsty mezi jeho kůži a uzel. Finnova kůže byla teplá a Faye cítila jeho tep, jak pulzuje proti její ruce. Byla mu teď hodně blízko, ale snažila se to Ignorovat a hbitě začala přeřezávat provazy.

„Trvá to moc dlouho,” zasyčela Liz, hledíc na dveře. „Přidej!”

Faye zatahla za lano a sledovala, jak se třepí. Jen ještě malou chvilku a…

„Dobrá, dobrá, dobrá,” řekl nevrlý hlas za nimi.

Všichni tři se otočili a uviděli Ballarda, jak je pozoruje se zlomyslným pohledem ve tváři. J e n se podívejme, co sem vítr přivál.”

Kapitola 30

Žluté oči

Finn odtáhl ruce od Faye a napjal se proti napůl přeříznutému lanu.

Faye sledovala, jak se mu svaly na pažích nadmuly, hrubé příze se mu zařezávaly do kůže. Lano najednou prasklo a on byl volný. Stoupl si před dívky a roztáhl paže, aby je zakryl před Ballardem. Starší muž k nim pomalu přicházel, ruce za zády a ve tváři nepříjemný úsměv.

„Nech je jít,” řekl Finn. „Je nepotřebuješ. Chceš jen mě.”

Ballard otevřel krutá ústa a pomalu se rozesmál. Dal paže před sebe. Na obou rukou měl těžké stříbrné boxery, které si musel vyzvednout v autě.

„No, Finne,” řekl Ballard velice tiše. Šel dál pomalu směrem k nim.

„Co by to pak bylo za srandu?”

Finn se na něj vrhl a doufal, že ho překvapí, ale Ballard byl připravený.

Když se mu Finn vrhl na nohy, muž o krok ustoupil a připravil se, aby využil své váhy. Pak, když se srazili, Ballard chytil Finna za ramena a hodil jím dozadu, až letěl střemhlav přes celou místnost.

Narazil do hromady starých dřevěných krabic a rozdrtil je na třísky, které se rozlétly do vzduchu. Slyšel dívky ječet, ale ignoroval bolest, odhodlaný nenechat Ballarda si myslet, že má navrch.

„No tak, chlapče,” dobíral si ho Ballard. „Copak nic lepšího neumíš?”

Finn vyskočil na nohy, bál se o Faye a Liz. Zatlačil je do rohu, kde by byly alespoň částečně kryty těžkým dřevěným nosníkem. Dalo by mu to taky šanci udržet od nich Ballarda. Otočil se akorát, když se Ballard vymrštil, a ho udeřil do ramene. Pak přidal ještě kopanec, který ho srazil k zemi, ačkoli byl zpět na nohou, než mohl přidat další. Ballard chytil Finna za chodidlo, ostře ho otočil a mrštil jím do vzduchu. Finn se obrátil, aby přistál na nohou. Znovu Ballarda napadl, praštil ho do žeber, ale zdálo se, že to ani nezaregistroval. Ballard oplatil úder a chytil Finna za hrdlo jako do nůžek, až chlapec zalapal po dechu.

Než se mohl Finn vzpamatovat, Ballard ho celého zvedl, zavrčel a mrštil jím proti dřevěné zdi. Udeřil ho stříbrným boxerem do krku a tiskl mu ho proti ohryzku. Ozvalo se ostré zasyčení pálícího se masa a od kůže se vyřinul oblak páry. Finn vykřikl, když ho stříbro spálilo. Pekelný zvuk, který sílil a sílil, až se změnil v dlouhé sténající zavytí.

Přes vlastní bolest Finn slyšel Faye, jak křičí, a věděl, že v několika příštích okamžicích bude přesně vědět, čím je. Prolétl jím hněv a vztek, který jako by se mu měl propálit až do samé duše. Vztek na Ballarda, že ho k tomu dohnal, vztek na ženu, která z něj tohle udělala, vztek na celý svět. Chtěl tenhle svůj aspekt před dívkou zatajit. Chtěl, aby si myslela, že je zdravý, normální. Finn nechtěl, aby věděla, čím je nebo čím se mohl stát… To žádal opravdu tak moc? Opravdu?

Finn se vzpíral proti Ballardovi, ale nemohl se vysmeknout, stříbro z něj vysávalo sílu, i když zlost uvnitř narůstala. Pohlédl na dívky a věděl, že jakmile se mu Faye podívá do očí, bude vědět, že už není tou osobou, kterou myslela, že je. Finn se zahleděl na Faye a přes bolest a krev, která mu pulzovala v uších, postřehl její leknutí.

„Utečte,” zaskřehotal a navzdory tomu, jak trpěl, byla jeho slova zřetelná. „Utečte. Hned.”

Měl žluté oči. Faye zaplavila hrůza, když sledovala, jak se Finn zmítá v křečích. Slyšela křik a sotva si uvědomila, že vychází z jejích vlastních úst, Liz ji prudce chytla za paži.

„Musíme se odtud dostat!” ječela jí Liz do ucha. „Musíme…”

Faye čapla Liz za ruku a společně vyběhly z rohu místnosti a vyrazily ke dveřím. Faye se třásla takovým způsobem, že zakopla a málem stáhla Liz s sebou. Slyšela Finna - nebo cokoli, čím ve skutečnosti byl - znovu křičet ohlušujícím zvířeckým zvukem. Už se skoro dostaly ke dveřím, když tu o něco zakopla a spadla na kolena. Liz se ji snažila zvednout, ale když se Faye ohlédla přes rameno, strnula hrůzou.

Ballard Finna pustil a motorkář nyní klečel na všech čtyřech a třásl hlavou jako pes. Široce otevřel ústa a zavyl. Zaklonil hlavu a Faye viděla jizvu na místě, kde ho Ballard zranil boxerem. Nebyla to jizva -

vypadalo to jako prasklina v jeho kůži, jako by stříbro Finna rozetlo.

Trhlina rostla a rozšiřovala se. Běžela dolů přes hrudník a nahoru do vlasů. Faye sledovala, jak si Finn strhl košili. Viděla, jak se zranění šíří, šíří, trhajíc jeho trup, záda, paže. Finnova kůže jako by se roztavila a odhalila vrstvu husté, šedé srsti rašící pod ní.

Znovu zavyl a Faye uviděla, jak se jeho tvář začíná měnit. Oči, které znala, byly nahrazeny tvrdými, jiskřícími žlutými koly. Ústa a nos se roztahovaly, přeměňovaly v psí čenich se stále hustší srstí. Faye uviděla zuby, dlouhé, zlověstné, z kterých odkapávaly sliny, a pocítila, jak jí hrůzou naskakuje husí kůže. To nemohl být Finn, nebo ano?

To nemohl být on!

Podívala se na Liz, držíc ji stále za ruku, a viděla, že její kamarádka má ústa roztažená ve zhrozeném O.

Ten Finn, kterého znala, byl téměř úplně pryč. Místo toho tam stál obrovský šedý vlk. Zavrtěl hlavou, až sliny lítaly napravo a nalevo.

Napnul svaly, dlouhé nohy připravené vyrazit do akce, vrčící, naštvaný, vztekle krčící čenich, když cenil zuby. Dokonce i Ballard ustupoval. Ale pak, právě když se vlk chystal vyskočit, otočil hlavu a podíval se přímo na ni. Faye málem znovu vykřikla, ale pak si uvědomila, že se jí snaží něco říct. Finn se jí snažil něco sdělit. Díval se na ni vlk, ale na zlomek sekundy Faye cítila, jako by hleděla do Finnových očí a slyšela jeho hlas tak jasně, jako když před ní stál poté, co ji zachránil v lesích.

„Ty se nemusíš bát/’ říkal. „Ne dokud jsem tady. Nikdy\ dokud jsem tady.” Pak vlk odvrátil pohled a soustředil se na Ballarda.

Ale Faye nevěděla, jestli mu může věřit. Té noci v lesích…byl to Finn? Byl to nakonec Finn, kdo ji honil? Faye se vzpamatovala a táhla Liz odtud. Když doběhly ke dveřím, zaslechly lidský výkřik, ale Faye se neodvážila ohlédnout. Vrhly se do závějí a usilovně se snažily běžet. Každou vteřinu Faye čekala, že za nimi uslyší další zavytí nebo zvuk mocných tlap dusajících po sněhu. Znovu ji to vrhlo v myšlenkách k tomu honu lesem, kdy byla přesvědčena, že je v ohrožení života. Nyní si uvědomila, že měla pravdu, a vnitřnosti se jí stáhly nepopsatelnou hrůzou.

„Tam!” vykřikla Liz, lapajíc po dechu. „Tam, koukej - moje auto!”

Přiběhly k němu a Liz vytáhla klíčky, prsty se jí třásly tak silně, že nemohla zasunout správný klíč do zámku. Faye chytila její ruce a uklidnila je natolik, aby odemkly dveře. Dívky se vrhly dovnitř, těžce dýchaly. Liz zamkla dvěře a nastartovala motor, sešlápla plyn tak rychle, že se kola ve sněhu protočila. Auto se valilo dolů vyjetou stopou, klouzalo a dostávalo se do smyku, ale dívky byly příliš zoufalé na to, aby jely opatrně.

„Vlkodlak,” zajíkla se Liz skrz divoce jektající zuby. „Ta…ta věc…je vlkodlak.”

Faye zavrtěla hlavou, chtěla popřít, co viděla, ale nenacházela slova. Celé tělo se jí chvělo. Zavřela oči, ale nemohla se zbavit obrázku Finnovy kůže trhající se jako papír.

„Co budem dělat?” zeptala se Liz pronikavým, šokovaným šepotem, když auto konečně zastavilo. „Faye, co bychom měly udělat?

Nemůžeme zavolat policii. Já nemůžu jít domu. Táta…” vzlykla a zhluboka se nadechla. „Táta je součástí toho. Nevím proč, ale je.

Nemůžu…nemůžu se vrátit.”

Faye se natáhla po Lizině ruce a pevně ji stiskla. Seděly takhle několik minut a snažily se uklidnit.

„A co Jimmy?” zeptala se Liz náhle. „Neříkal Finn něco o Jimmym?”

„Jo,” přikývla Faye. „Řekl, že ví, kde je.”

Liz vytáhla ruku a pevně uchopila volant. „Myslíš, že ho mají oni?

Ta věc…Finnův…gang? Motorkáři - nebo vlkodlaci, ať už jsou čímkoli?

Faye, mají Jimmyho?”

Faye přikývla a zavřela oči. „Myslím, že možná mají. Liz - měla jsi pravdu…měla jsi o Finnovi pravdu…”

Liz se na svou přítelkyni otočila. Stále se třásla, ale když promluvila, její hlas byl klidný. „Musíme ho jít hledat. Musíme najít Jimmyho.”

„Nejsem si jistá…” začala Faye.

Liz se na ni podívala, odhodlaný výraz přemohl její strach. „Nenechám ho s těmihle monstry, Faye,” řekla. „Jenom my víme, co jsou zač. Jenom my s tím můžeme něco udělat. Musíme ho zachránit.”

Kapitola 34

Rodina

„Víš co?” zamumlala Liz, když opatrně jela autem po stezce k chatě Mathesonových. „Už mě vážně unavuje pobývat v noci v těhle lesích.”

Faye přikývla. „To mě taky.”

Liz zastavila, než dojely k odbočce k chatě, zhluboka se nadechla a opřela se o volant. Faye sledovala, jak se její přítelkyně ještě několikrát zhluboka nadechla. Sama se stále třásla, celá ledová leknutím a strachem. Zírala ven do lesů a bylo jí zle při pomyšlení, že musejí jít tam do tmy, po tom, co viděly. V mysli jí probleskl obrázek trhající se kůže a odkapávajících slin ze zubů. Otřásla se.

„Tak dobrá,” řekla Liz. „Myslíš, že bys byla schopná někde najít tábořiště motorkářů?”

„No, nikdy jsem tam nebyla…ale myslím, že to musí být někde tady kolem. Po tom večírku mě Finn našel nedaleko Mathesonových a Jimmyho dům je taky tam nahoře.”

Liz přikývla. „Dobrá, hádám, že je jenom jeden způsob, jak to zjistit, nebo ne?”

Faye zavrtěla hlavou. „Jsi si jistá, že to chceš udělat?”

„Ne,” řekla Liz s krutou upřímností, „ale musíme.”

Navzdory všemu se Faye usmála. Zdálo se, že Liz někde v sobě objevila skrytou zásobárnu odvahy. Uvažovala, jestli to mělo co do činění s Jimmym, který byl v nebezpečí… Ale rozhodla se, že nejlepší bude se neptat.

Předtím se ještě zastavily u Liz doma pro tmavé pláště a svítilny -

dům byl temný a tichý a nebylo tam ani stopy po autu seržanta Wilsona.

Liz vedla Faye do chladných, zasněžených lesů, svírajíc v ruce světlo, aby viděly na cestu. Když šly, ani jedna z nich nemluvila. Faye se stále znovu a znovu vracela k okamžiku, kdy se na ni Finn - vlk -

podíval. Nechtěla tomu uvěřit, ale před pravdou nebylo úniku. Finn byl vlkodlak a s největší pravděpodobností zodpovědný za události, které se rozmáhaly v těhle lesích a jejím městě.

Vlkodlak. Ve Winter Millu. Zdálo se to neuvěřitelné, a přesto to Faye viděla na vlastní oči. Náhle si vybavila něco, co jí teta Pam řekla - o tom, jak byli první osadníci v téhle oblasti roztrháni vlky -

a zachvěla se.

„Jsi v pořádku?” špitla Liz.

„Jo,” odvětila jí Faye. „Jen se to snažím všechno vstřebat. Všechno se to zdá tak šílený.”

„Ono to je šílený!” řekla Liz, houpajíc svítilnou ze strany na stranu.

„Možná proto se táta chová tak podivně. Možná je Ballard tajnej agent nebo tak něco a pracují společně, aby se zbavili motorkářů.”

Faye zatřásla hlavou. „Ballard se mi nezdá zrovna jako kus dobráka.”

Liz pokrčila rameny. „Vsadím se, že musíš bojovat hodně tvrdě, abys přemohla tyhle vlkodlaky. Proč by se jinak táta choval tak, jak se chová?”

„Snad. Ale…”

Liz se zarazila a zvedla ruku. Zhasla světlo. Před sebou uviděly slabou zář ohně a zaslechly mumlání hlasů.

Pomalu se připlížily blíž a uviděly tábořiště. Přikrčené za zasněženým křovím sledovaly, jak se motorkáři pohybují. Vybrali si malou mýtinu, kde byly stromy mnohem řidší. Tábor kolem dokola ohraničoval les a tak jako všude jinde tam ležel na zemi sníh. Ale motorkáři ho většinu odmetli stranou, než vztyčili stany - takže ho okolo tábora ležely obrovské hromady. Uprostřed divoce plápolal veliký oheň. Kolem něj se rozprostíraly malé stany, které byly před živlem navíc chráněné plachtami nataženými mezi stromy. Další celta byla roztažena nad motorkami, které stály na druhé straně kempu. Faye jich napočítala pět - Finnovu nebylo nikde vidět.

Zatímco tiše pozorovaly, stan nejblíže ohni se otevřel a vyšel z něj jeden z motorkářů. Otvorem Faye zahlédla postavu ležící na nízkém tábornickém lůžku.

„Podívej,” zašeptala Liz. „To je Jimmy!”

Jimmy ležel nehybně, zachumlaný v těžké vlněné přikrývce, a měl zavřené oči. Dokonce i odtud, kde byly, viděla Faye, že dýchá mělce a je velmi bledý.

„Co uděláme?” zeptala se Faye. „Nemůžeme tam jen tak přijít a odvést ho. Nevypadá dobře - nejspíš není ani schopen jít po svých!”

Liz se zamračila. „Co kdybys je nějak rozptýlila? Už předtím jsi jim utekla. Můžeš…já nevím, hodit kámen nebo něco a pak se dát na útěk. Budou tě sledovat a já vlezu dovnitř a vytáhnu Jimmyho.”

„Já nevím…” řekla Faye, vyděšená, že by se měla nechat znovu honit, zvlášť teď, když věděla, co by ji honilo. „Mám takovej strach, Liz. Já prostě nevím, jestli to můžu udělat… Možná můžeme počkat, až všichni usnou.”

„Nebudou mít nadlidskej čich?” namítla Liz. „Jsou jako psi. Ucítí nás přicházet. Ach - nebo počkej!” Lizina tvář se rozzářila. „Stříbro Finna vážně zranilo, viď? Podívej!” Liz si ukázala na uši. Měla na sobě malé stříbrné pecky. „Můžu házet tohle! Budou jako…jako granáty!”

Faye zavrtěla hlavou. „Liz, nebuď směšná. Nedal ti tvůj taťka pepřovej sprej nebo něco?”

„Aha, jo… To dal. Más pravdu. To by možná fungovalo lip.”

„Myslíš?”

„Samozřejmě,” řekl jiný, hlubší hlas za nimi. „Nebo jste nás mohly jen poprosit, jestli můžete svého přítele navštívit…”

Obě dívky vyskočily. Otočily se a uviděly vůdce motorkářů - Joea Crowleyho, Finnova otce, jak tam tak stojí. Poté dívky spatřily více motorkářů, jak se vynořují z lesa. Faye se podívala kolem a uvědomila si, že jsou obklíčené.

Liz sáhla po své kabelce. „Držte se dál!” vydechla, hrabajíc v tašce.

„Jsem ozbrojená! Budu nás bránit! Mám - mám pepřový sprej!” Liz vytáhla něco ven a podržela to před sebou. Byl to kartáč na vlasy.

Faye pocítila, jak tuhne strachem, když se muži posunuli vpřed.

Joe se začal hlasitě smát a ostatní muži následovali jeho příkladu.

„Má drahá/’ řekl. „Vím, že jsme zanedbaná pakáž, ale není třeba nám hrozit smrtí učesáním.”

„Jen…jen se držte dál,” řekla Liz a málem vzlykala, jak se zoufale snažila najít sprej.

„Ale vy jste nás chtěly najít,” upozornil Joe. „Musely jste pro to mít důvod.”

„Jimmy,” vyhrkla Liz. „Máte našeho přítele Jimmyho. Co jste mu udělali?”

Velký motorkář přešel blíž k Liz, utišil jí ruce a chytil ji kolem ramen. Ohlédl se na Faye. „Jimmy je v pořádku. Byl nemocný, tak jsme se o něj postarali.”

„Je - udělali jste z něj jednoho z vás?” zeptala se Faye, když konečně nalezla hlas. „Je - je z něj vlkodlak?”

Joe se usmál. „Proč se nejdete podívat samy?”

Jimmy slyšel hluk, ale zdál se mu velmi vzdálený. Otočil hlavu a proti tváři ucítil něco měkkého. V krku měl sucho a uvědomil si, že potřebuje vodu. Bylo mu horko. Otevřel oči a zamrkal, jak se snažil zaostřit.

Byl ve stanu, vedle hořícího ohně, plameny se nejasně míhaly. Náhle se nad ním tyčil nějaký stín. Vzhlédl a uvědomil si, že je to Liz. Vypadala ustaraně a krásně a on přemýšlel, jestli se mu to zdá. Pokusil se promluvit, říct její jméno, ale ústa měl tak suchá, že to znělo jako zavrčení.

Liz uskočila, když Jimmy zavrčel, a dala si ruce k ústům. „Ach můj bože! On je vlk! Proměnili jste ho v jednoho z vás!”

Joe Crowley se nevrle zasmál. „Jen potřebuje trochu vody - dejte někdo tomu chlapci napít!”

„My od vás nic nechceme,” řekla Liz, vyděšená, ale vzdorovitá.

„Okamžitě ho vezmeme do nemocnice.”

Joe zavrtěl hlavou a vzal si hrnek, který mu nabídl jeden z dalších motorkářů. Přikrčil se vedle Jimmyho a jednou rukou ho zvedl, druhou mu podržel šálek u úst, aby mu pomohl se napít.

„Teď pomalu, Jimmy,” řekl. „Nehltej to, synku, nebo se zakuckáš.”

Liz se zakabonila, když sledovala, jak Jimmy pije. Nevypadal, že by se Joea vůbec bál - a Joe vlastně nebyl tak děsivý. Byl ve skutečnosti velmi milý. Připomnělo jí to, jak se o ní staral její otec, když jí jako malému dítěti bylo špatně. Slzy jí vhrkly do očí, když na něj pomyslela. Bude vůbec ještě někdy tak milý?

Joe vzhlédl k Liz a kývl směrem k přikrývce zakrývající Jimmyho nohu. „Podívej se sama. Neexistuje doktor, který by věděl, co s tím dělat.”

Liz zaváhala, než znovu popošla dál a odsunula přikrývku. Zalapala po dechu. Uviděla hlubokou otevřenou ránu způsobenou obrovskými zuby, ze které vytékal černý hnis. Udělalo se jí špatně a měla co dělat, aby se nepozvracela.

„Co se mu stalo?” zeptala se polykajíc žluč a znovu přikrývku rychle přetáhla.

Joe se zamračil s pozorností upřenou na Jimmyho. „Něco ho pokousalo.”

Liz zalapala po dechu. „Vy jste to udělal! Vy, nebo jeden z vašich mužů. M y -v á s …”

„To jsme nebyli my,” řekl jí Joe klidně.

„Ale vy jste…”

„My jsme zastavili to, co ho napadlo.” Motorkář se narovnal a odložil hrnek tak, aby na něj mohl Jimmy dosáhnout. „A teď se mu snažíme pomoct.”

„Je skutečně nemocný,” zašeptala Faye. „Vážně, vážně zle, podle toho, jak to vypadá. Musíme sehnat pomoc. Zavolám záchranku!”

Při jejích slovech se Jimmy s velkou námahou pokusil posadit.

Liz mu položila ruku na rameno, aby ho přiměla zůstat v klidu.

„N-ne…ne…” zamumlal nezřetelně, hlas stále ochraptělý. „N-nenemůžete…

t-to n-nesmíte… K-každý ve m-městě by t-teď m-mohl být j-její. N-není n-nikdo…n-nikdo, komu m-můžete v-věřit…”

Joe unaveně přikývl. „Má pravdu. Nemůžete.”

„Jimmy?” zeptala se Liz. „Co tím myslíš? Nechápu. Nechápu nic z tohohle! Co tím…”

Najednou si blízko nich v lese všimly nějakého pohybu ve větvích.

Finn vklopýtal do kruhu světla vrženého táborovým ohněm.

Neměl na sobě tričko a chvěl se zimou. Fialové modřiny mu pokrývaly tvář a trup a krev se řinula z ran na pažích a obličeji. Spálenina na Finnově krku byla rudá do masa. Motorkáři se k němu seběhli, když doklopýtal k ohni. Liz uviděla, jak Joeovi Crowleymu přejel po tváři záchvěv hněvu, když vyšel ke svému synovi.

„Finne? Co se stalo? Kdo ti tohle udělal?”

„Ballard,” dokázal Finn odpovědět, než se zhroutil. „Byl to Ballard.”

Vzhlédl a Liz viděla, že je jeho pohled přitahován směrem k její kamarádce, která stála vedle vchodu do stanu. „Faye,” řekl Finn.

„Faye, jsi…”

Jeho otázka byla přehlušena, když se kolem něj shromáždili ostatní motorkáři, všichni mluvící naráz. Všichni byli rozzuření a chtěli vědět, co se stalo.

„Proč to udělal?” zeptal se Joe. „Co chtěl?”

Finn zavrtěl hlavou. „Dal mi na vybranou. Přidat se k nim, nebo zemřít. Myslím…myslím, že tentokrát je to jiný, tati. Myslím…že možná tentokrát nebudeme schopni ji zastavit…”

Joe se otočil ke zbytku gangu. „Jděte. Hned - najděte ho! Potřebujeme víc informací. Přiveďte ho sem, živého, pokud můžete.”

V okamžiku se mýtina zaplnila hrozivým vytím. Liz ve strachu sledovala uvnitř stanu obrysy vržené proti ohni - jak se každý kromě Joea a Finna začal přeměňovat. Faye klopýtla dozadu, drápajíc se do stanu, když se vzduch naplnil zvukem trhající se kůže a skřípěním zubů.

Liz se slyšela, jak křičí, a otočila se zády proti té podívané. Budou roztrhány na kousky, tím si byla jistá, přesně jako se to pokusili udělat Jimmymu. Zavřela oči a křičela a křičela, když ucítila, jak se jí něco otřelo o ruku. Podívala se dolů a uviděla Jimmyho prsty propletené do jejích - a že se na ni něžně dívá svýma modrýma očima.

„N-neměj s-strach,” zašeptal s velkým úsilím. „To je v pořádku.

V-všechno b-bude v-v p-pořádku.”

Vlkodlaci vyběhli do lesů a s jejich odchodem se táborem rozhostil zvláštní klid. Když šel Joe pomoci Finnovi, Liz se naklonila blíž k Jimmymu, který znovu zavřel oči, i když ji stále držel za ruku. Faye se schoulila vedle nich, bledá a třesoucí se.

„Jimmy,” řekla a jemně jím zatřásla. „Musíme jít, Jimmy. Jsme v nebezpečí, musíme tě odtud dostat…”

„Pokud ním odejdete, zemře,” řekl Joe přes rameno, když otíral krev z Finnových ran.

„Jen se od nás držte dál,” řekla Faye třesoucím se hlasem. „Budeme se prát, pokud budem muset.”

Joe se na ni podíval a zavrtěl hlavou. „My nejsme ti špatní. Je tu něco mnohem horšího, čeho by ses měla bát, Faye McCarronová.

Věř mi.”

Kapitola 35

Půlnoc

Lucas se s trhnutím probudil. Byla noc a v jeho pokoji byla taková zima, že se jeho dech srážel v bílou páru. Posadil se a třásl se zimou.

Sklouzl z postele a omotal si přikrývku kolem ramen. Dům byl tichý - ne, nejen tichý. Byl cítit pustou prázdnotou. Mrtvolný jako tmavé prostory za neznámými dveřmi v neznámém domě.

Zachvěl se.

Otevřel dveře pokoje a vykoukl ven. Chodba se rozprostírala do inkoustové černi proražené pouze světlem z jeho pokoje. Tiše pokračoval dál chodbou.

Očekával, že studený bude jen jeho pokoj, ale i zbytek domu byl ledový. Lucas šel ke galerii, která čněla nad hlavním schodištěm.

Cítil, jak mu prsty u nohou s každým krokem mrznou víc a víc. Topení se muselo rozbít. A možná vypadl proud. To by vysvětlovalo, proč byla zhasnutá všechna světla. Ballard obvykle nechával alespoň jedno na každém podlaží rozsvícené. Plížil se dál a ucítil bolest v rameni z podlitiny, kterou utržil ve rvačce s Finnem. Pomalu kroutil paží a snažil se uvolnit zatuhlý sval.

Když došel na balkon, podíval se Lucas přes zábradlí a zahlédl slabý svit vycházející z napůl otevřených dveří obývacího pokoje.

Možná že jeho matka řekla Ballardovi, aby rozdělal oheň - ona vždy měla lehké spaní a ta zima ji nejspíš taky vzbudila.

Lucas zaváhal, byl v rozpacích. Líbila se mu sice myšlenka, že právě teď sedí před hořícím ohněm, ale pokud by to znamenalo, že by seděl v jedné místnosti se svou matkou a možná Ballardem… I když Lucas čekal celý večer, až si s ním promluví. Chtěl vědět, kam se Ballard tak rychle vyřítil a proč nezůstal, aby se ujistil, jestli je v pořádku.

Taky chtěl zpět svou kytaru - naposledy ji viděl, když ji Ballard nesl do auta. Ale Lucas čekal celé hodiny a nic nenaznačovalo tomu, že by se Ballard vůbec vrátil domů.

Pokud tam dole teď byli spolu, Lucas nepochyboval, že Ballard řekl Mercy o incidentu ve škole. Jeho matka nesnášela, když k nim přitahoval pozornost, a to navzdory faktu, že ona sama se donekonečna nechávala fotit do všech bulvárních plátků o celebritách.

Podezíral ji, že prostě jen nebyla ráda, když se lidem připomínalo, že je dost stará na to, aby měla šestnáctiletého syna. Někdy si Lucas myslel, že by Mercy byla radši, kdyby neměla vůbec žádné dítě.

Chodidla ho začínala od zimy bolet a teplo by pomohlo jeho rozbolavělému rameni…

Dostal se do poloviny schodiště, když zaslechl tlumený, ale hrozivý výkřik. Vycházel z obývacího pokoje. Lucas ztuhl a pověsil se na zábradlí. Křik následoval hlasitý, rozhněvaný hlas. Patřil jeho matce.

„Jak se opovažuješ?” křičela Mercy. „Ty blázne. Mohls všechno zničit! Víš, jak dlouho trvalo tohle všechno naplánovat a provést?

Víš to? Vis?”

Ozval se další výkřik, jako by slova jeho matky někomu způsobovala fyzickou bolest. Lucasovo srdce se bázlivě zachvělo v hrudi, ale pokračoval dolů po schodech přemožen nutkáním vidět, co se děje.

Teplota klesla ještě níž, ještě víc se ochlazovalo, když se plížil přes vstupní halu.

„Tohle je nepřijatelné,” zuřila Mercy. „To už je prostě příliš!”

Lucas slyšel matku naštvanou už dřív, ale nikdy ne takhle. Při zvuku jejího hněvu mu tuhla krev v žilách. Chtěl vidět, na koho křičí, ale dveře pokoje nebyly ani zdaleka dost otevřené. Natáhl se a měl v úmyslu do nich jen trošičku strčit. Prsty se dotkly kliky, ale Lucas jimi okamžitě ucukl. Byla ledově studená - ne, byla studenější než studená. Mrzla chladem tak hlubokým, že se jí bolelo jen dotknout.

Podíval se na svou ruku a se zděšením zjistil, že jeho prsty byly poznamenané, kde se kliky dotkl - drobné kousky kůže stržené chladným kovem.

„Máš něco, co bys k tomu řekl?” vyštěkl hlas jeho matky a Lucas se sehnul za dveřmi. Viděla ho? Klíčovou dírkou pozoroval povědomou postavu klečící na podlaze před jeho matkou, třesoucí se ruce sepjaté dohromady v prosbě.

„Prosím…prosím, má paní…mrzí mě to…už se to znovu nestane.

To jen - ten chlapec, Finn…myslel jsem…tentokrát je odhodlaný.

Ta dívka…ona je příliš jako…jako ona. Kdyby se k nám ochotně přidal…”

Byl to Ballard plazící se u jejích nohou. Sotva to Lucas uviděl, spadla mu čelist překvapením. Co měl ten motorkářskej kluk co dělat s Ballardem a jeho matkou?

„Ticho!” vykřikla Mercy a zvedla ruku.

Ballard sebou trhl, jako by ho drželo neviditelné lano, brada se mu třásla, když mu hlava trhla zpět. Zaskučel bolestí.

„Ty mizernej, nechutnej červe,” pošklebovala se mu Mercy. „Já ti dovolila mi sloužit a tohle je způsob, jak mi to oplácíš? Mohls klidně zničit všechno, na čem jsem pracovala.”

„Prosím, má paní,” zaškemral Ballard znovu. „Myslel jsem…”

„Dost!” zařvala. „Ta dívka je poznamenaná - jako Finn. Tos věděl.

To je všechno, cos potřeboval vědět!” Mercy otočila rukou, když mluvila, a Lucas sledoval, jak se Ballard zkroutil v agónii. „Teď musíš zaplatit za svou hloupost.”

„Ne…ne…” prosil Ballard. „Dostal jsem svou lekci… Prosím, ne…”

„Přestaň fňukat, Ballarde. Raduj se, že mi můžeš ještě sloužit.”

Mercy sepjala ruce dohromady a služebník se zhroutil na podlahu.

Jednou zaskučel a pak propukl v ubohé, kňouravé vzlyky. Lucas sledoval, jak matka udělala krok vzad a pak zvedla ruce. Pohled na ně ho naplnil hrůzou.

Mercyiny prsty - rostly. Slyšel praskání kloubů, jak se každý prst prodlužoval, až vypadaly dvakrát tak dlouhé než je jejich normální délka. Z matčiných nehtů se staly pařáty, kruté a ostré.

Pak, když Ballard ležel a sténal na koberečku před krbem, Mercy začala zpívat.

„ To-than-dek, par-than-dek, kan-than-dek…”

Byl to jazyk, který nikdy předtím neslyšel, ale ze slov mu naskočila husí kůže. Měl takový strach, že se nemohl pohnout, jen zůstal tam, přikrčený za dveřmi, a hleděl klíčovou dírkou. Jeho matka opakovala tu větu pořád dokola a dokola a hlas byl hlasitější a hlasitější. Pomalu zvedla své nepřirozené ruce, celou dobu zpívajíc, dokud je nedržela vysoko nad hlavou. Na zemi se Ballard svíjel a křičel, ruce na uších, jako by se snažil zablokovat slova. Lucas pocítil, jak se země pod jeho bosými chodidly začala třást. Chtěl utéct, ale něco ho přimělo zůstat.

Kdyby ho teď jeho matka viděla, kdyby ho slyšela utíkat…

Nábytek ve vstupní hale se začal s rachotem pohybovat, jako by se pod sídlem sbíralo zemětřesení. Lucas cítil otřesy hluboko ve svém nitru.

Zaslechl za sebou zvuk a otočil se, ale ve vteřině, kdy byla jeho hlava otočená, se ozval hrozný výkřik, tak prosycený hrůzou, že se Lucas málem pozvracel strachy. Dveře obývacího pokoje se zabouchly, ale stále ten výkřik slyšel. Bylo to, jako by měl znít navždy, ale tak náhle jako začal nakonec i odezněl. Stejně tak rychle přestaly i otřesy. Padlo ticho.

Lucas se snažil uklidnit své zplašené srdce. Z obývacího pokoje se rozlehly kroky. Vydrápal se na nohy a skočil za jedno z velikých křesel v chodbě. Mercy rozrazila dveře. Rty měla sevřené do úzké štěrbiny a oči stále plné vzteku. Došla k hlavním dveřím, otevřela je a vykročila do chladné noci. Zavřely se za ní s rozléhajícím se prásknutím.

Když se zdálo, že už nebezpečí pominulo, vstal Lucas ze svého úkrytu a pomalu se šoural k obývacímu pokoji. Byl prázdný. Ballarda nebylo nikde vidět. Z pokoje nebyl žádný jiný východ. Lucas ho neviděl odcházet. Až na tohle se všechno zdálo normální. Nic se nepohnulo.

Teplota znovu stoupala dík ohni praskajícímu si poklidně v krbu.

Lucas popošel a zahleděl se do ohně, zatímco se snažil přijít na to, co se právě stalo. Něco ho přimělo vzhlédnout. Tam, na starém zrcadle, byly dva veliké otisky rukou.

Kapitola 36

Pravda

Faye šokované zírala na Joea Crowleyho. Ona, Jimmy a Liz seděli vedle burácejícího ohně, Liz nervózně tiskla Jimmymu ruku.

„Mercy Morrowová?” zopakovala Faye. „Není možná.”

Joe přikývl. „Je to pravda. Ona je důvod, proč jsme tady. A ona je tím, kdo působí zmatek ve Winter Millu, ne motorkáři.”

„Ale vy jste ti, kdo jsou vlkodlaci,” poukázala Faye směle. Její strach se zmenšil - sedíc tady, u ohně, necítila se v nebezpečí. Na Joeovi bylo něco uklidňujícího, ne děsivého. A co se Finna týče…Faye se na něj podívala a nedovedla si představit, že by z něj kdy měla strach.

Joe vzal čistý hadr a misku a naplnil ji vodou z kastrolu, který se ohříval nad ohněm. Faye sledovala, jak se připravoval na ošetření synových zranění a něco uvnitř ní se zachvělo, když viděla, jak Finn uskočil bolestí. Vzpomněla si na ten okamžik ve Starém mlýně, kdy byla přesvědčená, že rozumí jeho myšlenkám, dokonce i jako vlkovi.

„Udělám to,” uslyšela se, jak říká, a vstala. „Vy nám můžete povědět svůj příběh.”

Joe se na ni podíval, pak zpět na Finna, očividně zaskočený. Nicméně nakonec vstal a podal jí mísu s vodou a hadr.

„Jste si jistí, že jste připraveni to slyšet?” zeptal se velký motorkář.

„Není to pěkné a nebude to snadné. Ale ať už Mercy naplánovala cokoliv, budeme potřebovat veškerou pomoc, jakou budeme schopni získat.” Joe se ohlédl přes rameno na Liz a Jimmyho. „A začínám si myslet, že to znamená vás tři.”

Faye se ohlédla na Liz, která stále držela Jimmyho za ruku. Její kamarádka pokrčila rameny. „Možná, že když budeme vědět, co se děje, budeme moct Jimmymu pomoci,” řekla Liz tiše.

„Chceme to vědět,” řekla Faye Joeovi. „Po všem, co se stalo - všem, co jsme viděli… Potřebujeme to vědět.”

Motorkář se na ni na další okamžik zadíval a pak pomalu přikývl.

„Tak dobrá. V tom případě půjdu udělat kafe a najdu vám všem nějaké přikrývky. Myslím, že obojí budete potřebovat.

Joe zmizel v jednom ze stanů a Faye si klekla vedle Finna. Byl pohmožděný a zakrvácený, ošklivá rána se mu táhla od ramene k hrudi.

„Ty se mě nebojíš?” zeptal se Finn nevrle po chvilce.

Faye zavrtěla hlavou, ale zjistila, že není úplně schopná se mu podívat do očí. „Tam - jsem se bála, jen trošku,” připustila. „Ale tu noc v lesích - řekls mi, že není třeba se bát, když jsi nablízku. A já…ti stále věřím.”

Finnův krk stále nesl těžkou popáleninu po Ballardově stříbrném boxeru. Faye natáhla ruku a prsty přejela po okraji porušené kůže.

Finn lehce ucukl a ona nadskočila a ruku odtáhla.

„Promiň,” zašeptala. „Já…”

Finn chytil její ruku a pevně ji držel. Faye se na něj poprvé podívala a srdce jí poskočilo při té bolesti v jeho tmavých očích.

„To nic,” řekl jí jemně. „Faye, já …” hlas se mu vytratil, než začal znovu. „Přišla jsi pro mě. Nemůžu uvěřit, žes pro mě přišla. Bylo to tak nebezpečný, ale - děkuji ti.”

Faye se podívala na jeho prsty propletené s jejími. Skutečně viděla to, co viděla v té staré budově? Ten chlapec, který před ní teď seděl, byl tak dokonalý, tak…krásný. Jak mohl mít uvnitř sebe takové ošklivé stvoření, připravené v jakýkoli okamžik vyrazit?

Odtáhla něžně prsty a namočila hadr do teplé vody, než mu ho přitiskla na zranění. Faye se soustředila na to, co dělá. Ani jeden z nich nic neřekl, ale ona cítila Finnův ohnivý pohled na své tváři.

„Proč jsi mi to neřekl?” špitla Faye posléze. „O…o tom, čím jsi?”

Finn zavrtěl hlavou. „Jak jsem mohl? To není zrovna věc, která se objevuje při běžné konverzaci. A…”

Zarazil se. Vzhlédla k němu. „A co?”

Tentokrát to byl Finn, kdo se natáhl. Faye zadržela dech, když zvedl prst a něžně jí přejel po čelisti. Znovu zavrtěl hlavou. „Nechtěl jsem, abys to věděla. S tebou…jsem chtěl být jen tímhle svým já. Ne…

nějaké odporné stvoření, co by tě vyděsilo nebo znechutilo.” Upustil ruku a zamračeně se podíval jinam. „Je mi to líto.”

Faye sledovala smutek v jeho tváři a ucítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Zamrkala a přejela mu rukou po hrudi. Finn se na ni otočil a ona se pokusila usmát.

„Nejsem znechucená,” zašeptala. „To jen…chvíli potrvá si na to zvyknout…”

Finnovy oči ještě více ztmavly a na okamžik si Faye myslela, že se chystá říct něco dalšího. Ale pak podle zvuku stop poznali, že se jeho otec vrací.

Joe jim rozdal pokrývky a nalil kávu, než se posadil vedle nich.

Pak se zhluboka nadechl a začal mluvit.

„Můj příběh začíná asi před třemi sty lety,” řekl zahleděn do ohně.

„Má rodina byli cikáni z východní Evropy. Žili jsme na cestě, kočovali jsme z místa na místo. Vždy jsem byl šikovný se dřevem - umím vyřezávat, tesat, stavět z něj.” Podíval se na svého syna. „To je jedna z dobrých věcí, kterou po mně Finn zdědil. V těch dnech, ať jsme jeli kamkoli, obyvatelé města se sbíhali, aby ode mě kupovali nábytek nebo mě žádali, abych opravil jejich domy na zimu. Tak jsem potkal Mercy Morrowovou. Přišla do mého vozu. Doslechla se, že umím vyřezat podobu jakéhokoli zvířete a chtěla miniaturu vlka.” Joe se podíval dolů na své mohutné černé boty. „Byla nejkrásnější ženou, jakou jsem kdy v životě spatřil. Stále je. A její krása je prokletím celého lidstva.”

Faye nevěřícně zírala na Joea. „Před třemi sty lety?” Koukla se na Finna, který se jí do očí nepodíval. Pokud jeho otci bylo tři sta, kolik tedy bylo jemu? Faye se otočila zpět na Joea a nebyla si jistá, jestli věří tomu, co řekl. Jistě, jeho tvář byla vrásčitá, ale nevypadal o moc starší než její otec. Joeovy oči nicméně…teď, když se na ně Faye podívala, se zdály nějak starší než zbytek tváře. Vypadaly, jako by byly svědky mnohého, ale nevypovídaly nic.

„Zamiloval jsem se do ní,” pokračoval Joe pomalu. „Přímo tam, v ten okamžik. To byla má první chyba. Mou druhou chybou bylo, že jsem ji následoval a vešel do jejího domu.”

„Co se stalo?” zeptala se Liz, která ho poslouchala s napětím.

Motorkář se pochmurně usmál. „Zaklela mě. Nejen mě, ale mou rodinu. Mercy Morrowová nás všechny zotročila, vzala část naší lidskosti a nahradila ji tou vlčí. Stali jsme se napůl lidmi, napůl zvířaty, zavázáni konat její vůli a chovat se tak, jak přikáže. Byly to hrozné roky krveprolití, hladu a bolesti.”

„Nechápu to,” řekla Liz. „Proč z vás Mercy chtěla vlkodlaky?

Co chtěla, abyste udělali?”

„Lovili jsme pro ni,” povzdechl si Joe. „Byli jsme součástí její vlčí smečky - já byl ve skutečnosti vůdcem. Chápejte, Mercy Morrowová je mnohem starší než ta nej starší věc, co si dovedete představit. Kráčí po zemích světa už tisíce let a pořád si zachovává svou krásnou lidskou podobu. A nemá v úmyslu odejít. Ona a její druhové strávili celý čas hledáním a nacházením způsobů, jak ošidit smrt a prodloužit své mládí a krásu.”

„Ale jak?” zeptala se Faye. „Jak to změna lidí ve vlky dokáže?” Podívala se na Jimmyho, který se snažil zůstat bdělý, když Joe mluvil.

„To je to, co se snažili udělat s Jimmym?”

„Je tu…podsvětí,” vysvětloval jí Joe. „Nazývá se Annwn. Je plné všeho, čeho se nejvíc obáváte - stvoření starodávných, věčných a krutých. Nic je nemůže porazit - vše, v co můžeme doufat, je, že nikdo z nás nebo těch, které milujeme, neskončí v jejich území. Tady na zemi máme štěstí - nemohou v našem světě přežít. Ale tam, v Annwnu jsou plní moci. Mercy a její druh našli způsob, jak s nimi komunikovat.”

„Ale proč?” zeptala se Faye.

„Protože věděli, že mohou obyvatelům Annwnu dát to, co chtěli -

lidské emoce. Lidský život. Představte si, že nikdy nejste schopni jíst, nikdy, a pak poprvé něco ochutnáte. Nechtěli byste víc? To je to, co Mercyini lidé udělali,” řekl Joe. „Představili zlým duchům Annwnu myšlenku lidství a oni žadonili o víc. O tolik víc, že by vzali cokoli, co mohli dostat. A čím ryzejší a vzácnější emoce, tím by zaplatili víc. Strach si vychutnávají - to proto je tu hon, aby oběť vyděsili.

Ale láska - pravá, nesmrtelná, nesobecká láska - to je jedna z nejvzácnějších emocí vůbec. Nic ji nemůže nahradit. Nikdo nemůže někoho přimět milovat další osobu, ani s elixíry nebo podvody, dokonce ani s nejsilnější magií. Skutečná láska, pravá láska kvete náhle, nežádána a neočekávaná. To” - dodal motorkář tiše - „je to, co si ode mě Mercy vzala. A na oplátku ji Annwn udržuje mladou a krásnou.”

Faye zírala do ohně, snažíc se to všechno vstřebat. Bylo to prostě příliš neskutečné, aby to byla pravda, a přesto se Finnův otec zdál smrtelně vážný. Domyla krev z Finnovy hrudi a zvedla svůj plechový šálek kávy. Ovinula prsty kolem tepla a snažila se v tom všem najít smysl.

„Ale vy už nejste pod jejím kouzlem?” zamračila se Faye. Najednou přemýšlela, jestli mohou Joeovi skutečně důvěřovat. Zdál se upřímný a ona chtěla…ale byl to vlkodlak, koneckonců. Ale potom jím byl i Finn. Ale Faye nyní věděla, že by mu mohla svěřit do rukou svůj život, kdyby potřebovala. A Finn to musel od někoho mít, nebo ne?

Joe se plným douškem napil kávy a zavrtěl hlavou. „Někteří z mých bratrů milovali hon. Zcela přijali vlka. Já nikdy. Nesnášel jsem nahánět druhým strach a to mi možná dovolilo uchovat si drobný kousek mé lidskosti. To a skutečnost, že poprvé za dlouhou, dlouhou dobu Mercy pocítila lásku k někomu jinému než je ona sama. Ke mně.”

„Mercy vás milovala?” zeptala se Liz.

Přikývl a podíval se pryč. „Nevím proč, ale ano. Stal jsem se víc než jen další osobou, kterou využije. Důvěřovala mi. A pak…pak se něco změnilo. Mohl jsem pracovat proti ní, trošku. Předpokládám, že její láska ke mně oslabila sevření mé duše. Skutečná láska nemůže než být nesobecká, koneckonců. Tak jsem se začal učit tolik, kolik jsem mohl o její magii - o tom, jak obchodovala s Annwnem.”

„Proč?” zeptala se Liz. „K čemu vám to bylo dobré?”

„Znamenalo to, že jsem věděl, co jim nabídnout. Něco většího, než cokoli, s čím Mercyin rod obchodoval předtím. A to stačilo na osvobození mé a těch, co chtěli jít se mnou - na zbavení kletby.”

Povzdechl si. „Věděli jsme, že to bude obtížné, ale dožadovali jsme se svobody - abychom žili naše životy, jak nejlépe můžeme, drželi osud ve vlastních rukou navzdory stvůrám, které z nás učinila. A nepůsobit žádné další zlo nevinným.”

Faye cítila, jak jí po páteři přejelo ledové mravenčení. „Co jste jim dali?” zeptala se, oči upřené na Joeův obličej. „Co jste dali Annwnu?”

Joe se ponuře usmál. „Všechny z Mercyina rodu,” řekl zlehka.

„Převrátil jsem jednu z jejích smluv, jen trošku. Duchové Annwnu vzali tolik členů její rodiny, kolik mohli, a stáhli je do Annwnu.

Ukryl jsem se a poslouchal výkřiky. Byly to ty nej hrozivější zvuky, jaké si vůbec dovedete představit. Mercy přežila, ale sama. A na oplátku mě Annwn osvobodil z její moci. Ačkoli ode mě neodtrhli část vlka. Nebo od kohokoli z nás.”

„Takže…takže Mercy je jediná, kdo zbyl z jejího rodu?” zeptala se Faye.

„Ano.” Tentokrát to byl Finn, kdo promluvil. Kmitající oheň vrhal dlouhé stíny po jeho tváři. „Ale je odhodlaná získat svou rodinu zpět.”

„Neustále to zkouší,” souhlasil Joe. „Neustále nachází různé obchody, které by s Annwnem udělala. Tak ji stopujeme a sledujeme kamkoli jde a snažíme se zachránit tolik, kolik můžeme.”

„Jednoho dne najdeme způsob, jak ji zastavit jednou provždy,”

ucedil Finn.

„Ano,” řekl Joe vážně. „A ten den je skoro tady. Něco chystá -

něco většího než kdy předtím. Musíme ji zastavit, nebo všichni zaplatíme tu nej strašnější cenu.”

Kapitola 37

Muž v zrcadle Lucas zíral na otisky rukou v zrcadle a s hrůzou si uvědomil, že jsou přitlačené k vnitřku skla, ne na vnější straně. Byly příliš veliké, aby je tam zanechala Mercy - bylo mnohem pravděpodobnější, že jsou Ballardovy.

Jenže ten nebyl nikde vidět. Pokoj byl prázdný a dům tichý až na praskání ohně v krbu.

Přistoupil blíž k zrcadlícímu se povrchu a upřeně se zadíval do jeho hlubin. Na okamžik měl Lucas pocit, jako by padal z obrovské výšky dolů, dolů, dolů, hlouběji a hlouběji do zrcadla. Aby si udržel rovnováhu, natáhl ruku a chytil se za okraj starožitného rámu. Dotyk vyřezávaného dřeva ho vrhl zpět na zem a Lucas zamrkal. Uviděl, jak se něco splašeně pohybuje podél okrajů zrcadla, pavoučí pohyb, ze kterého mu naskočila husí kůže.

Náhle se před ním objevil Ballardův obličej a Lucas vyděšeně uskočil. Ballard byl uvnitř zrcadla. Oči měl zlověstné, vyděšené.

Díval se sem a tam, něco hledal.

„Pomoz mi,” žadonil Ballard, když zahlédl Lucase, jeho hlas vzdálený a naléhavý. „Prosím. Pusť mě ven. Pusť mě ven…”

„Já ne…co…já nemůžu…” zakoktal se Lucas rozechvěním.

„Prosím,” řekl znovu Ballard. „Je taková zima, taková zima…

Poučil jsem se. Jsem tu tak dlouho…příliš dlouho…zdá se to jako věčnost.”

„Ballarde,” řekl Lucas, pokoušeje se přemoci svůj strach. „Ballarde, nevím, jak ti pomoci. Nevím, co se děje…”

„Mercy,” zašeptal Ballard, jeho postava mihotající se v odraze.

„Má paní mi může pomoct. Ona…ona mě může propustit… Prosím…

taková zima… taková…”

Ballardova slova se rozplynula ve strašný výkřik, ústa se mu široce roztáhla strachem a zvuk sílil a sílil. Lucas klopýtl nazad, když se z ještě hlubšího vnitřku zrcadla, ze studně hluboké černoty natáhla větrem ošlehaná paže. Její kostnaté prsty Ballarda draply a muž znovu vykřikl, když se snažil vykroutit z jejího sevření.

Lucas v hrůze sledoval, jak paže táhla Ballarda dolů, do nejhlubších zákoutí zrcadla; do beztvaré vířící prázdnoty. Ballard se zcvrkával, až nebyl nic víc než malá svíjející se figurka. A pak s konečným rozléhajícím se výkřikem zmizel.

Lucas stál, těžce dýchal a dál zíral na prázdné zrcadlo. Jeho vlastní třesoucí se obličej mu oplácel pohled, bledý a s očima vyvalenýma.

Pak se rozhodl. Ať už jeho matka byla čímkoli, ať udělala cokoli -

musel to vědět. Lucas neměl představu, kdy se vrátí, ale právě teď byl dům prázdný. Pokud má jednat, musí to být hned, v tomhle okamžiku.

Dveře do ložnice jeho matky byly odemčené; Lucas věděl, že budou.

Mercy své dveře nikdy nezamykala - věřila, že není třeba, a doteď by Lucas nikdy nesnil o tom, jak prohledá matčiny soukromé pokoje. Ale nyní byl jeho strach nahrazen vztekem a zoufalou potřebou vědět. Nějak si uvědomil, že je blíž pravdě o svém životě, než byl kdy předtím. Všechno to nepřetržité stěhování, zvláštní společníci, nekonečné peníze, které Mercy, zdálo se, nikdy nevydělala…

Otevřel dveře. Pokoj jeho matky byl luxusní, zdobený bohatými barvami a drahými výrobky. Do výše se tyčila obrovská postel s nebesy a na podlaze ležely kožešiny - Lucasovi se zdály pravé.

V arkýřovém okně stál stůl. Byl starý - další kus nábytku, který si Lucas pamatoval z dětství. Pamatoval si ho se zrcadlem, ale nevzpomínal si, že by se do něj kdy podíval. Povrch stolu tvořila veliká deska pracně dekorovaného dřeva a pod ní byly čtyři zásuvky s opotřebovanými zdobenými úchyty. Lucas je všechny postupně vyzkoušel, ale byly zamčené.

Prohrabal se kolem v papírech na stole, ale po klíči nebylo stopy.

Rychle se rozhlédl a všiml si matčina kosmetického stolku na druhé straně pokoje. To, co potřeboval, byl pilník na nehty - a jeho matka jich zajisté měla několik.

Vklouzl tenkou čepelí do prvního zámku a silou jí otočil. Uslyšel jemné ,cvak’, když kov uvolnil cestu a zásuvka se otevřela. Vytáhl ji a prohledával předměty, které tam jeho matka měla zamčené. Nebylo tam nic podstatného - něco, co vypadalo jako usušené květiny, pramen vlasů a dvě staré knihy. Lucas jimi listoval, ale nenašel uvnitř nic zajímavého. Byly staré a křehké, psané jazykem, který nerozeznal, obě měly vpředu něčí podpis. Přesunul se k další zásuvce, kde našel více podobných věcí, a pak ke třetí.

Ruce mu spočinuly na staré zažloutlé obálce nacpané fotografiemi.

Lucas je vytáhl, usadil se na kraj matčina křesla a pokládal je jednu po druhé na desku před sebou. Všechny fotografie byly staré -

některé z nich vypadaly, jako by pocházely ještě ze samých počátků fotografie. Lidé na nich měli elegantní šaty a obleky, vázanky a cylindry. Některé z nich byly tak staré, že bylo těžké rozeznat lidské tváře. Lucas se naklonil blíž, očima sleduje hnědé obrázky. Přemýšlel, zda jsou to jeho příbuzní - jako fotografický rodokmen. A pak si něco uvědomil.

Přísahal by, že jeho matka byla na každém z těhle snímků.

Její obličej na něho zíral z každého obrázku - na některých byla s jedinou osobou, obvykle s dobře vypadajícím mužem. Na dalších byla se skupinou lidí, z nichž většina ji podle všeho obdivné sledovala.

Lucas se opřel, srdce a mysl běžící jako o závod. Jak mohly tyhle staré fotografie zobrazovat jeho matku, které nemohlo být víc než čtyřicet? Vypadala na každém snímku naprosto stejně. To prostě nebylo možné. A proč je všechny měla? Vzpomněl si na ten zmačkaný obrázek Faye, který našel zastrčený v té staré bundě.

„Musejí být falešné,” zamumlal si Lucas pro sebe. „Digitální zpracování.

Možná…možná byly pořízeny v jednom z těch lunaparků, kde se můžou lidi přestrojit.”

Ale dokonce i když si tohle řekl, sám tomu nevěřil. Na každém obrázku bylo něco hrozivě skutečného, od barvy a vyblednutí po roztrhané, ošoupané rohy. Vytáhl další a přidržel si ji na světle. Jeho matka stála v pozadí, chladný úsměv zmrzlý v její tvrdé, krásné tváři.

Ale nebyla to ona, co upoutalo jeho pozornost. Vedle ní, poklidná a stejně krásná, byla jiná dívka. Viděl ji už dřív a často na ni myslel…

Byla to Faye McCarronová. Musela to být ona - nemohl to být nikdo jiný. Ale měla na sobě také starý oděv, upnutý krajkový límec až ke krku a tmavé šaty až na zem. A fotografie byla tak stará jako ostatní. Stála tam s jeho matkou.

Lucas na ni zíral a byla mu čím dál větší zima. Nic z toho nedávalo smysl, ale teď alespoň věděl, kdo by mu mohl pomoci. Zastrčil zbytek fotografií zpět do zásuvky a zabouchl ji.

Pokud byla Faye na tom obrázku, musí vědět, o co jde.

Kapitola 38

Tajemství

„Ale jak to funguje?” zeptala se Liz zahleděná na Jimmyho bledý obličej. Stále ho držela za ruku. „Chci říct, chápu tu věc s obchodováním.

Ale jak Mercy kontaktuje Annwn, aniž by tam sama musela jít?”

Joe vstal a protáhl se, když dopil zbytek své kávy. „Má Černé zrcadlo, nej starší na světě, a ona ho už po staletí vlastní. Pochází ze starobylého hradu v nejvýchodnější části Rumunska. Mercy objevila, že je spojením do Annwnu - průchodem mezi dvěma světy.”

„To proto bylo počasí kolem Winter Millu tak chladné od té doby, co přijela,” dodal Finn tiše. „Černé zrcadlo nevtahuje jen jakoukoli oběť, kterou mu Mercy dá. Bere jakoukoli energii, co může dostat.

Je výživou Annwnu. A právě teď vysává víc síly než kdy předtím.

Tohle je nejhorší, co jsem kdy viděl.”

„Není tím neuvěřitelně nebezpečné?” zeptala se Faye.

„Ach ano,” řekl Joe. „Dokonce ani Mercy nemůže Černé zrcadlo ovládnout. Vše, co může udělat, je vlastnit a používat ho. Je tomu už dávno, kdy její rod objevil své vlastní složité metody jak omezit fyzický kontakt, který mají s obojím, oběťmi i zrcadlem.”

Liz se zachvěla. Jen před pár dny si myslela, že Mercy a Lucas Morrowovi jsou ti nejdokonalejší lidé, jaké kdy viděla. Nyní pokaždé, když pomyslela na jednoho z nich, cítila se, jako by někdo dupal po jejím hrobě.

„Co budeme dělat?” zeptala se. „Pokud je tak mocná, co můžeme udělat, abychom ji zastavili?”

Joe se usmál. „Pracujeme na tom. Existuje způsob a my ho nějak najdeme.”

Přikývla, pak se podívala dolů na Jimmyho a kousla se do rtu.

Vypadal tak bledý. „A co Jimmy? Co se jemu stalo?”

„Dostihli ho při jednom z jejích honů,” vysvětlil Joe. „Doufám, že jsme je zastavili právě včas.”

„Co myslíte tím - právě včas?”

Joe si povzdechl. „Obvykle, když honci zaútočí, je to buď aby se nakrmili, nebo aby shromáždili nové členy. Zabránili jsme jim v nakrmení, ale…”

Liz si v hrůze přitiskla ruku na ústa. „Ach můj bože. Takže on se změní ve vlkodlaka?”

„To je to, co se snažíme zastavit,” řekl jí Finn mírně. „Zatím to vypadá dobře, ale stále v sobě má něco z vlka. To proto teď vypadá tak zle.”

Liz cítila, jak se jí oči plní slzami, když na Jimmyho shlédla. „Jste si jistý, že bychom ho neměli vzít do nemocnice? Co tím myslel, když říkal, že by touhle dobou mohli být všichni její?”

„Mercy si nebere oběti jen přímo,” vysvětloval Finn. „Využívá taky své síly, aby je ovládala. Očarovává lidi - ovládá je tím, že ovlivní jejich mysl, jejich rozhodování. Pak může používat další zrcadla, standardní, aby jim dávala instrukce nebo aby posunula jejich myšlení jakýmkoli směrem se jí zachce.” Pokrčil rameny. „Je úžasné, do kolika zrcadel se denně podíváte, aniž byste si to uvědomili.”

Liz se podívala na Faye. Její přítelkyně kroutila hlavou a ona věděla přesně, co si myslí. Že tohle všechno bylo bláznivé, neuvěřitelné.

A přesto, jak by to nemohla být pravda - po tom všem, co obě v nedávné době zažily? Vzpomněla si na noc Candiiny oslavy. Byla Liz dost…svá? Natáhla ruku a dotkla se Fayeiny. Faye se k ní otočila a propletla prsty do jejích, něžně jí ruku stiskla.

„Dost šílený, co?” řekla Liz.

Faye přikývla. „No, to teda.”

„Co hodláš dělat?”

„Hodlám jim pomoct,” řekla Faye rozhodně. „Mercy se musí zastavit a pokud není nikdo jinej, kdo by to udělal…”

Liz přikývla. „Máš pravdu. Musíme jim pomoct.” Podívala se na Joea. „Postaráte se o Jimmyho, že jo?”

Velký motorkář přikývl. „Samozřejmě, že postaráme. A ty taky, Liz.”

Já ? “

Joe pohlédl na Finna, který přikývl. „Myslíme si, že tvůj otec -

seržant Wilson - už byl možná obrácen na její stranu,” vysvětloval Joe tiše. „Vždycky, sotva přijede, zaměří se na nejdůležitější lidi ve městě. Je mi to líto. Myslím, že bude bezpečnější, když zůstaneš tady s námi, alespoň teď.”

„Ale…ale co moje mamka?” zeptala se Liz šeptem. „Ona - ona tam pořád je, s ním…”

Joe přikývl. „Neměj starost. Ona není pro Mercy hrozbou, takže bude dostatečně v bezpečí. Ale Mercy už touhle dobou musí vědět, že jsi pomáhala Finnovi, Liz. To z tebe dělá cíl. Ve skutečnosti bude tvá matka víc v bezpečí, když budeš pryč.”

Liz přikývla, náhle otupělá. Zamrkala, když jí slzy zastřely zrak.

„Choval se poslední dobou hrozně divně. A - a máme to veliké zrcadlo. V obýváku. Našla jsem ho před týdnem nebo tak, jak před ním jen stojí. A zírá.”

Joe si povzdechl. „Strávil předtím s Mercy nějaký čas?”

Liz cítila, jak jí slzy kloužou po tváři a znovu přikývla. „Ano. Byl ji navštívit dříve toho dne.”

Ucítila, jak se Jimmyho ruka pohla, a když se na něj podívala, viděla, že otevřel oči. Sledoval ji s účastí a usmál se na ni. „Neměj starost,” řekl chraplavě. „Pomůžou mu, pokud budou moct. A já se o tebe postarám, zatímco budeš tady. Slibuju.”

Liz mu úsměv oplatila a přikývla. Snažila se teď být statečná.

„Dobrá,” zašeptala. „Dobrá, Jimmy. Zůstanu tady.”

Faye sledovala Liz a Jimmyho. Na vteřinu oba vypadali, jako by zapomněli na všechno kolem nich, a Faye pocítila osten osamělosti.

Přála si, aby tak měla někoho takového, někoho, kdo by dokázal nechat svět a všechny jeho problémy zmizet, i kdyby jen na okamžik.

„Ty bys nicméně měla jít domů, Faye,” řekl za ní Finn jemným hlasem. „Pam bude mít starost.”

Odtrhla pohled od svých přátel a s přikývnutím vstala. „Jo, to máš pravdu.”

„Já tě odvezu,” řekl Joe a vstal také. „Nebude to trvat dlouho.”

„Ne, tati, to je v pohodě - já pojedu.” Finn vstal. Vypadal trochu strnulý, ale jinak v pořádku.

Joe zavrtěl hlavou. „Nemyslím, že je to dobrý nápad, Finne. Potřebuješ se zotavit - byla to dost drsná nakládačka, cos dostal.”

„Je mi fajn. Je to jen pár škrábanců.”

„I přesto nemyslím, že…”

„Tati,” přerušil ho Finn. Jeho hlas byl klidný a tichý, ale nepřipouštěl žádné argumenty. „Vezmu Faye domů. Nezdržím se.”

Joe přimhouřil oči a na vteřinu se na Finna zadíval, potom přikývl.

„Tak dobrá. Jenom buď opatrnej. Jasný?”

Faye zachytila mezi Finnem a jeho otcem pohled, který naznačoval, že Joe mluví o něčem víc než jen o cestě do města, ale nevěděla, o čem.

Došla k Liz a pevně ji objala. Faye se stále myšlenka na to, že nechává nejlepší kamarádku samotnou s těmihle…vlkodlaky, nezamlouvala.

Nemohla dokonce ani uvěřit, že používá to slovo!

„Seš si jistá, že budeš v pořádku, když tu zůstaneš?” zeptala se Faye Liz tichým hlasem.

Liz přikývla. „Vážně, Faye, myslím, že jim musíme důvěřovat. A já se s Joem cítím v bezpečí. Ty s Finnem ne?”

Faye se usmála. „Jo. Jo, cítím.”

Klekla si, aby Jimmyho jemně objala, zatímco pro ni Finn opatřoval helmu.

Její kamarád stále vypadal slabý, ale byl méně bledý než o pár hodin dříve. Možná to mělo co do činění se způsobem, jakým Liz trvala na tom, že ho bude držet za ruku.

„Spolíhám na tebe, že se o ní postaráš, víš,” zašeptala. Jimmy se s přikývnutím široce usmál.

Faye byla unavená, ale jakmile seděla vzadu na Finnově motorce, paže omotané kolem jeho pasu, zmocnila se jí radostná nálada. Řítili se lesy a během pár okamžiků dorazili hladce na silnici. Pod nimi jasně zářila světla Winter Millu a Faye si říkala, jak se něco tak strašného mohlo dít tady, v jejím poklidném městečku.

Když dojeli do centra, Finn zpomalil, opatrně, aby nevzbudil žádné z obyvatel, když zahýbal ke knihkupectví McCarronových.

Faye viděla, že je nahoře rozsvíceno, a doufala, že teta Pam nezůstala vzhůru, nečekala na ni a nedělala si starosti.

Smykem zastavili, motor utichl, když Faye přehodila nohu a seskočila z motorky. Finn sledoval, jak si sundala helmu. S úsměvem mu ji podala, ale on jí gesto neoplatil. Znovu se na ni upřeně zahleděl - tím způsobem, jako už předtím - jako když se poprvé potkali v obchodě a také pokaždé, když se uviděli znovu. Srdce se jí zatočilo, ale stejně bolelo. Ve Finnově pohledu bylo něco usedavě smutného.

Nezmírňovalo to osamělost, kterou Faye cítila - jen ji to zhoršilo.

Nepokusil se ji znovu políbit a nevypadalo to, že by se k tomu chystal teď. Jen se na ni díval, jako by se pokoušel vrýt si každý detail její tváře do mysli. Faye cítila, jak ji něco uvnitř k němu táhne, pouto, které nemohla přestřihnout.

„Nedělej to,” zašeptala. „Prosím.”

„Co nemám dělat?”

„Nedívej se na mě takhle. Vždycky na mě koukáš, jako bys -

já nevím - jako když vidíš víc než jen mě. Já nemůžu…”

Finn prudce odvrátil pohled. „Omlouvám se. Já jen…je to složitý.

Pokaždý, když se na tebe podívám…” Odmlčel se a zavrtěl hlavou.

„To je jedno.”

„Ne - já to chci vědět. Řekni mi to.”

Zavrtěl hlavou, jako by se snažil nalézt slova. „Pokaždý, když se na tebe podívám, je to, jako bych se díval na obrázek někoho, koho jsem velmi, velmi dlouhou dobu neviděl,” řekl tak tiše, že se Faye musela naklonit blíž, aby ho slyšela. Byli velice blízko a jeho dech tančil po její tváři, když mluvil. „Až na to, že ty nejsi jen obrázek.

Jsi skutečná. Jsi skutečná, Faye, a jsi právě tady a vypadáš tolik jako…”

Faye si uvědomila, že při jeho slovech zadržuje dech. Jejich rty byly tak blízko, že se téměř dotýkaly, a vše, co potřebovala udělat, bylo posunout se blíž, jen o zlomek, a dotkly by se. „Jako kdo?” zašeptala, napůl toužíc vědět, napůl toužíc, aby zklapnul a políbil ji.

Finn zaváhal. „Někdo, koho jsem…někdo, koho jsem měl rád.

Hodně. Ona…” Znovu se zarazil, náhle se odtáhl a narovnal záda.

„Promiň. Já…nechtěl jsem tě… Měla bys jít dovnitř, do tepla.”

Než mohla Faye cokoli říct, nastartoval. Hluk motorky přerušil okolní ticho, když Finn s burácením zmizel do noci.

„Počkej!” zavolala za ním Faye. „Počkej, já…”

Nebylo to k ničemu. Už byl pryč. Faye několik minut zírala za Finnem.

Adrenalin z jízdy na motorce a jejich polovičatá konverzace náhle odezněla a zanechala po sobě jen vyčerpání. Cestou ke dveřím obchodu vytáhla klíče a odemkla. Když vstoupila dovnitř, přejela si rukou přes unavené oči.

Ale když se za sebou chystala zavřít dveře, někdo do nich strčil nohu.

Kapitola 39

Přespání

Byl to Lucas. Těžce dýchal, jako by předtím běžel, a vypadal vyděšeně.

Faye se pokusila dveře přibouchnout, ale on se nepohnul. Faye měla strach - po všem, co se právě dozvěděla o jeho rodině, o tom, jak nebezpečná je jeho matka…a on byl teď tady.

„Jdi pryč!” zasyčela Faye a zoufale se rozhlížela po něčem, co by snad mohlo fungovat jako zbraň.

„Musím s tebou mluvit!” škemral Lucas. „Prosím, Faye. Prosím, pusť mě dovnitř.”

„Nechci s tebou mluvit,” řekla mu a znovu se pokusila dveře zavřít.

„Faye…ne…”

Přetahovali se, dveře mezi nimi, ale Lucas byl mnohem silnější.

Hrubě zatlačil a nutil Faye ustoupit, dokud mezera nebyla dost široká, aby jí prošel. Dveře se za ním zabouchly. Faye couvla, aby mezi ní a Lucasem vytvořila odstup.

„Vypadni,” řekla, nyní zkamenělá. Zoufale si teď přála, aby tu byl její otec a pomohl jí. „Nejsi tu vítán. Ty…ať už seš cokoli.”

Známka zmatení následovaná zábleskem hněvu se přelila přes Lucasovu tvář. „Co tím myslíš?” zeptal se.

„Vím, co jseš,” řekla Faye a snažila se, aby se jí netřásl hlas. „Ty a tvá zlá matka. Vím, co děláte lidem. Co jste udělali.”

„Co víš o mojí matce? Nebo bych se snad měl zeptat, jak dlouho ji znáš, Faye?”

Tentokrát byla řada na Faye, aby byla zmatená. „Cože? O čem to mluvíš?” Najednou si uvědomila, jak bledý Lucas je. Vypadal vyděšeně, ruce se mu slabě třásly.

Vytáhl něco z kapsy a podržel to před ní, aby viděla. Byla to stará fotografie, zvrásněná a pomačkaná.

„Tohle seš ty,” řekl hlasem plným obvinění. „Tohle seš ty a já chci vědět, kdo jsi a co dělalo tohle v komodě mojí mámy.”

Faye upřeně hleděla na obrázek v Lucasově roztřesené ruce. Cítila, jak se jí barva z tváře vytrácí, jako když se vylévá tekutina z láhve.

Nebyla to ona. Nemohla to být ona. A přesto…přesto to vypadalo jako ona. Vypadalo to přesně jako ona. Nechápavě zavrtěla hlavou.

„Tohle jseš ty,” řekl Lucas znovu a popošel k ní. „Vím, že jseš.

A jedeš zjevně v tom samým, co moje matka - tak mi to vysvětli.

Co se děje? Co - co je ta věc se zrcadlem?”

Zmínka o zrcadlu vrhla Faye zpět do současnosti. Šokované vzhlédla k Lucasovi. „Já nemám s tvojí matkou nic do činění! Jak sis to mohl myslet? Jak sis mohl myslet, že bych…to udělala…lidem?

Jak jsi mohl?” vychrlila, rozčilená a zároveň vyděšená. „Jak sis mohl myslet, že bych byla tak zlá?”

Následovala vteřina ticha, kdy na sebe oba navzájem upřeně zírali.

Pak se v Lucasových očích něco zlomilo. Zamrkal, podíval se jinam a přiložil si ruku na tvář.

„Tohle je noční můra,” zamumlal. „Nevím, kam jít. Nemám nikoho, komu bych mohl důvěřovat. Nevím, co se děje. Všechno…

všechno se rozpadá. A já nevím proč.”

Faye ho zamračeně pozorovala. Nechoval se způsobem, jakým by se choval někdo se starodávnou neomezenou mocí. Lucas se zdál ztracený, nejistý sám sebou.

Při jejím mlčení znovu zavrtěl hlavou a otočil se k ní čelem, ale do očí se jí nepodíval. „Hele,” řekl, „já myslel - myslel jsem, že se z nás stali přátelé. Nebo ne? A…a já musím zjistit, co se děje. Má matka -

ona…něco dělá. Nevím, co to je, ale myslím, že to je to, proč jsme přišli sem, a vím, že to není nic dobrýho. A tohle je druhej obrázek tebe, kterej jsem našel v našem domě, Faye. To musí něco znamenat, ne snad?”

Faye stále nic neřekla. Byl to trik? Poslala ho Mercy? Nebo to bylo skutečné a Lucas vážně neměl ponětí o tom, co se děje?

„Mám tě rád, Blesku,” pokračoval, nyní tišeji. „Jsi jediná, koho nezajímaly naše peníze nebo má matka. A…a jsi rozkošná.”

Při tom Faye ucítila, jak se jí znovu do tváří jako za trest vrací barva.

Podívala se jinam, zatímco Lucas dál mluvil. Cítila, jak se jí srdce zadrhává právě tak, jako tenkrát, když se jejich ruce dotkly, když jí Lucas pomáhal posbírat rozházené knížky. Faye nevěděla, proč na ni takhle působil - ale věděla, že je milé mít někoho, kdo je pro změnu upřímný ohledně toho, co cítí. Na rozdíl od Finna, ze kterého se jí vždy rozechvěl vzrušením každý nerv v těle, ale vždy se zdálo, že ji stejně nechá stát samotnou.

„Jestli víš, co se děje, prosím, řekni mi to,” škemral. „Nemám nikoho jinýho, koho bych se na to zeptal. Faye, já ani nemám kam jinam jít.”

Další okamžik se na něj upřeně dívala. Pak pomalu přikývla. „Jo,”

řekla Faye a lehce se usmála, „stejně bys mi nevěřil, jakej jsem měla den. Proč si neuděláme trochu horký čokolády? Pak si můžeme promluvit, jo?”

Lucas seděl u stolu v kuchyni McCarronových a snažil se pobrat všechno, co mu Faye právě řekla. Zíral do svého šálku, sleduje hustou horkou čokoládu, která pozvolna kroužila uvnitř. Přál si, aby byla dost horká, aby ho spálila - cokoli, co by jeho mysl odneslo od toho, co se právě dozvěděl.

Cítil, jak ho Fayeiny oči přes stůl pozorují. „Vím, že je těžký tomu uvěřit,” řekla tiše. „A je mi to líto. Ale přísahám, že je to pravda, Lucasi.”

Po chvíli přikývl a upil ze svého nápoje, i když jeho chuť nebyl už dále schopen cítit. Sladká čokoláda mu v ústech zhořkla.

„Po pravdě, není to tak, že by bylo těžký tomu uvěřit,” zamumlal.

„Já jen ne…nechci tomu uvěřit. Ona je moje matka. Ona…”

Odmlčel se a s překvapením ucítil, jak se Fayeiny prsty otřely o jeho. Lucas vzhlédl a našel její oči plné účasti, znovu pomyslel na to, jak je krásná.

„Omlouvám se,” řekl.

„Za co?” zeptala se a odtáhla ruku.

Pokrčil rameny. „Za to, že mám zlou matku. Za to, že jsem si to neuvědomil dřív… A vlastně i za to, že jsem se popral s Finnem.

Pokud on je v tomhle všem klaďas, myslím. Navzdory tomu divnýinu vlkodlačímu stavu.”

Faye se usmála. „No, ty první dvě věci skutečně nejsou tvoje chyba. A ta třetí…je těžký vědět, co si Finn myslí. Moc toho neřekne.

A všichni motorkáři si myslí, že seš součástí Mercyina okruhu, takže byl asi tak ochotnej se s tebou poprat, jakos byl ty. Takže není třeba, aby ses za to omlouval. Byl jsi úžasnej, mimochodem.”

Lucas vzhlédl, nechápal, co tím myslela.

„Myslím na Bitvě kapel,” osvětlila mu Faye. „Způsob, jakým jsi zpíval a hrál na kytaru. Ty máš opravdu, opravdu talent, Lucasi.”

Usmál se. „Díky. Hudba pro mě hodně znamená. A měl jsem dost času na cvičení. I přesto, že mě máma vždycky brala všude s sebou…

tuším, že jsem vždycky trávil většinu času o samotě.”

Faye kývla. „To mě mrzí.”

Lucas se zasmál, i když to znělo drsněji, než skutečně zamýšlel.

„To nemusí. Koneckonců, kdyby se o mě víc zajímala, možná bych byl teď tak zlej jako ona.”

„Tomu nevěřím,” řekla Faye tiše. „Jsi dobrej člověk, Lucasi. Pomůžeš nám?”

„Pomůžu vám s čím?”

„Já nevím,” připustila Faye s povzdechem. „Joe je odhodlanej zastavit cokoli, co chystá. A já myslím, že my - a motorkáři - budem potřebovat veškerou pomoc, jakou budeme schopni získat. Ať už se ukáže, že je to cokoli.”

Lucas se usmál a lehce pokrčil rameny. „Hej. Pokud ti to pomůže, Blesku…cokoli. Jasný?”

S potěšením viděl, že se jí tváře znovu slabě zardělý, a musel se zarazit, aby se nenatáhl a neodhrnul jí vlasy z očí. Bylo na ní prostě něco…

„Chceš tu dnes v noci zůstat?”

Zamrkal. „Ehm…” Lucas byl překvapený a váhal - ne proto, že by nechtěl zůstat, ale protože se náhle bál, co by jeho matka udělala, kdyby zjistila, kde byl.

„Dole je gauč,” dodala Faye ve spěchu a ještě víc zrudla. „Je vážně starej, ale pohodlnej. Zítra můžeme dál řešit, co dělat. Měl by ses pravděpodobně sejít sjoem a ostatníma.”

Lucas se rychle vzpamatoval. „Jasný. Chápu. Ano - díky. Gauč bude skvělej.”

Opláchl šálky od čokolády tak tiše, jak to jen šlo, zatímco Faye připravovala náhradní lůžko. Ukázala mu, kde je gauč, celá úzkostlivá, aby mu ho udělala tak pohodlný, jak to bude možné. Lucas se usmál, když pobíhala kolem. Nemohl si vzpomenout, kdy naposledy měl pocit…že je o něj pečováno. A ten pocit byl příjemný.

„Díky,” opakoval znovu, když Faye konečně přestala pobíhat.

„Za všechno, Faye. Myslím to vážně. Bez tebe…”

Stáli dost blízko u sebe. Zavrtěla hlavou. „Nemáš za co. Mrzí mě…

no, vlastně všechno, vážně.”

Lucas přikývl, nevěděl, co vlastně říct. Další okamžik zírali jeden na druhého, až se neudržel a natáhl se, aby jí odhrnul ten pramen vlasů z očí, přejížděl jí konečky prstů po čele a dolů po tváři. Její pokožka byla teplá…

Faye při jeho doteku nadskočila a zadržela dech. „Tak…tak ti řeknu teda dobrou noc.”

Usmál se. „Tak dobrou noc.”

Lucas sledoval, jak Faye prchla ke dveřím. Těsně než vyšla na schody, ohlédla se, aby se na něho podívala.

Před knihkupectvím McCarronových byla tma, ulice plná hlubokých stínů.

Stojíc na chodníku naproti, Mercy Morrowová sledovala osvětleným oknem, jak její syn stahuje žaluzie. Tvář měla zmačkanou vzteky, oči plné hněvu. Natáhla se a nahmatala plot domu za sebou. Klouby jí zbělely zimou, když ho uchopila prsty, silněji a silněji, těsněji a těsněji…

Ozval se zvuk ječícího kovu a hlasité prasknutí, když se plot proměnil v led.

Kapitola 40

Uzdravení

Finn dojel zpět do tábora, nadávaje sám sobě. Jeho otec měl pravdu -

neměl by být s Faye o samotě…když byl, byla vším, co byl schopen vidět, vším, co si přál. Ale nebylo to tak jednoduché - pro něho to nikdy nemělo být tak jednoduché - a to, že s ní trávil čas, to jen všechno zhoršovalo. Srdce mu tlouklo rychlým, bolestivým rytmem, když si vzpomněl, jak blízko byli a jak teplý byl její dech, když se mu nesl podél tváře. A navzdory jeho nejlepším úmyslům neustále slyšel ten malý, neústupný hlásek na pozadí své mysli.

Ona to ví, zašeptal, když se ho snažil utišit. Ona ví, co jsi, a přesto…

Finn zavrtěl hlavou, aby tu myšlenku zaplašil.

Ostatní motorkáři byli venku na hlídce, když se dostal zpět do tábora. Stavili se, aby oznámili, že po Ballardovi nebylo nikde ani stopy - musel se dostat zpět do sídla, než měli příležitost ho chytit.

Mysleli si nicméně, že je velká šance, že půjde na další hon, a tak zůstávali v pohotovosti.

„Chystám se vyrazit a přidat se k nim,” řekl jeho otec, když si tiše povídali vedle stále hořícího ohně. „Jen jsem čekal, až se vrátíš.

Nechtěl jsem tu tyhle dva nechávat o samotě.”

Finn se podíval otci přes rameno, ke stanu, kde stále ležel Jimmy.

Vedle něj, zachumlaná pod silnou přikrývkou byla Liz. Oba tvrdě spali, Liz s jednou paží přehozenou přes Jimmyho hrudník.

„Jak se mu daří?” zeptal se Finn tiše. „Myslíš, že jsme to dokázali zastavit včas?”

Joe pokrčil rameny. „Věřím tomu. Je silnější, než vypadá. Mohou tu být nějaké přetrvávající vedlejší účinky - ale nemyslím, že v něm povstane úplný vlk.”

Finn cítil, jak se mu ulevilo. Neznal nikoho z těhle lidí dlouho, ale na všech z nich mu záleželo. O nic nežádali a on byl odhodlaný udělat vše, co bude v jeho silách, aby jich udržel v bezpečí tolik, kolik jen půjde.

„Budeš tu v pořádku?” zeptal se Joe, když si natahoval bundu a chystal se na hlídku.

Přikývl. „Budu v pohodě. Jen jeď.”

Po pravdě, Finn byl rád, že vidí svého otce odjíždět. Po cestě s Faye chtěl strávit nějaký čas o samotě. Sledoval, jak Joe na své motorce odjíždí, a pak si rozložil jednu ze starých tábornických stoliček, které s sebou přivezli. Nalil si kávu z hrnce, který motorkáři vždy nechávali vřít, posadil se a zíral do ohně, zatímco se snažil uklidnit rozptýlené emoce. Pokoušel se přijít na to, co by měl udělat. Finn se pyšnil tím, že vždy dělá správnou věc - nebo se alespoň snažil ji dělat. Viděl, jakou škodu mohou mocní lidé napáchat, pokud svou moc používají špatným způsobem. Nikdy nechtěl být takový. Nikdy nechtěl nikomu ublížit, zvláště ne někomu jako je Faye.

Přejel si rukou po tváři. Pravdou bylo, že snažit se nikomu nikdy neublížit obvykle končilo tím, že tím ublíženým byl on. A právě teď, když nebyl s Faye, znovu ho přepadl ten pocit - ačkoli věděl, že dělá správnou věc. Byl to takový pocit bolesti, který už dlouho, velmi dlouho nezažil.

„Myslíš na Faye?”

Vyskočil, když se ozval ten tichý hlas. Finn vzhlédl a viděl Jimmyho, jak nad ním stojí. Vypadal, že se dlouho neudrží na nohou.

„Hej!” řekl a sám se postavil. „Neměl bys stát!”

Jimmy máchl nad jeho znepokojením rukou. „Je mi fajn. Je mi čím dál tim lip.”

Finn přitáhl další sedátko a Jimmy do něj vděčně klesl. „Viděl jsem, jak ses na ni díval,” řekl tiše, když se Finn znovu posadil. „Řekls jí to?”

Finn se nepohodlně posunul na své stoličce. „Řekl jí co?”

Jimmy vědoucně zvedl obočí. „Ty víš, co tím myslím.”

Lokl si kávy a pokrčil rameny. „Není to tak snadný,” zamumlal Finn.

Jimmy přikývl. „Ta věc se staletí starým vlkodlakem je potíž.”

Finn se pod vousy zasmál. „Jo; to bych řekl.”

„Znám Faye celej život,” namítl Jimmy. „Hodně si toho prožila -

jak její matka umírala, to, že je její otec většinu času pryč. A vždycky se s tím dokázala vyrovnat. Ona se vyrovná i s tímhle vším. A s tím, co jsi.”

Finn dopil kafe, položil hrnek na zem a předklonil se, aby se zapřel lokty o kolena. „Možná,” řekl tiše, „ale zaslouží si lepší.”

Sledoval, jak se Jimmy letmo ohlédl směrem k Liz, která stále tvrdě spala. „Srandovní,” ucedil. „Dřív jsem si myslel to samý.”

„Víš co?” řekl Finn, když mu něco došlo. „Za celej rozhovor ses ani jednou nezakoktal.”

Jimmy se na něj překvapeně podíval. „Máš pravdu. Dokonce se ani necítím, že bych ještě někdy koktat měl.”

„Jak se jinak cítíš?”

„V pohodě.” Jimmy pokrčil rameny. „Trochu slabě.”

Finn zvedl svůj plechový hrnek a na vteřinu si s ním pohrával.

Pak ho bez varování mrštil na Jimmyho, mířil chlapci přímo do tváře.

Rychle jako blesk zvedl Jimmy ruku a praštil do plechového hrnku tak silně, že málem spadl do ohně. Finn se natáhl a zachytil ho, než dopadl do plamenů. Podíval se na hrnek a ušklíbl se, když znovu pohlédl na Jimmyho. V kovu byl vmáčklý tvar - otisk Jimmyho kloubu.

„Ukaž mi svojí nohu,” řekl Finn, i když už věděl, co najde. Jimmy si odmotal obvaz, aby ukázal ránu, která se zdála, že se hojí. Černá infekce začínala mizet, vystřídána nyní novým, zdravě růžovým masem. Finn se usmál. „Myslím, že budeš v pořádku. Vypadá to, jako by ti ten vlk svým kousnutím předal jen dobré vlastnosti.”

Jimmy si nohu znovu omotal a krátce se zazubil, než se mu na tváři usadil vážný výraz. „A co ty?”

Finn se podíval jinam, do ohně. „Mně je fajn,” pronesl. „Mně je vždycky fajn.”

Kapitola 41

Týmová práce

Faye šla v pondělí ráno do školy - mluvila s Liz po telefonu a její přítelkyně říkala, že se chystá dojít domů převléct a setká se s Faye u Wintermillské střední. Faye zaslechla chvění v Lizině hlase, když mluvila o tom, že půjde domů, ale zároveň neústupně tvrdila, že bude v pořádku, když půjde sama.

„Bude to rychlejší, když tam půjdu jenom já,” řekla Liz. „Přijdu a odejdu. Doufejme, že si ani nevšimnou. A pokud jde o mamku, celou noc jsem byla u tebe.”

Přesto se Faye ulevilo, když zahnula ke školní bráně a uviděla Liz přes rušné parkoviště. Její přítelkyně vykročila směrem k ní, ale pak se na místě zastavila. Faye přemýšlela, kvůli čemu zaváhala, a pak až si uvědomila, že to byla nejspíš skutečnost, že vedle ní šel Lucas Morrow.

„Faye!” zasyčela Liz a vrhla vyděšený pohled směrem k Lucasovi.

„Co tu pro všechno na světě děláš s ním?”

Faye se podívala na Lucase, jehož tvář poklesla. Minulou noc si o něj dělala starost. Byl úzkostný a ustaraný, i když slíbil, že jim pomůže. Toho rána vypadal trochu lépe - ne zrovna šťastnější, ale víc vyrovnaný. Zdálo se, že mu větší starost dělá to, že si musí půjčit nějaké oblečení jejího otce - Lucas vážně nebyl uchvácen tvídovými kalhotami, které pro něj teta Pam pozorně vybrala. Lizina reakce nebyla to, co teď zrovna potřeboval.

„Neměj strach, Liz,” řekla, když její přítelkyně došla až k nim.

Liz ji chytla za rukáv a přitáhla ji ke straně. „Co tím myslíš, neměj strach? Copak si nepamatuješ, co jsme právě zjistily? Lucas…on je…on../’

„On nemá nic společnýho s tím, co jeho matka chystá,” řekla Faye rozhodně a dokončila tak Lizinu větu.

„A jak to víš?” zeptala se Liz. „Och - nech mě hádat. On ti to řekl?”

„Liz, nech toho.”

„Nech čeho? Copak ses úplně zbláznila? Po tom všem, co jsme včera viděly, po všem, co jsme se dozvěděly?”

Faye si povzdechla. „Liz. Liz, jen mě poslouchej. Prosím! Jen minutku.”

Liz zavrtěla hlavou a založila si ruce na prsou. Pevně semkla rty do tenké čárky a se zdviženým obočím čekala, až Faye promluví.

„Důvěřuješ mi?” zeptala se Faye a podívala se kamarádce do očí.

„Cože?”

„No tak, Liz. Známe se už od doby, kdy jsme byly malý. Důvěřuješ mi?”

Liz si povzdechla. „Víš, že ano.”

„Tak mi důvěřuj právě teď. Říkám ti, Liz, že Lucas je v pohodě.

Jasný?”

Na okamžik na sebe navzájem upřeně koukaly a potom Liz obrátila oči v sloup a pokrčila rameny. „Fajn. Ale…”

„Podívej, vysvětlíme ti to, slibuju,” přerušila ji Faye. „Ale bude to muset počkat do přestávky, nebo přijdeme pozdě do školy. Teď nemůžeme udělat nic, co by vybočovalo z normálu.”

Liz zavrtěla hlavou. „Zapomeň na školu, Faye. Rozhlídni se kolem sebe. Co vidíš?”

Faye se podívala na studenty na parkovišti a pochopila, co měla Liz na mysli. Nikdo nemluvil. Všichni se jen tiše pohybovali. Vypadalo to, jako by byli náměsíční, až na to, že všichni měli oči otevřené.

Bylo to neskutečně hrůzostrašné a Faye si při tom vzpomněla na ten podivný moment v kanceláři školních novin se slečnou Finchovou.

A mrzlo, bylo teď ještě chladněji než před pár dny. Zachvěla se.

„Co se to děje?” zeptala se Faye. Školní zvonek zazvonil a všichni studenti se okamžitě otočili k hlavním dveřím školy.

„Vypadají, jako by byli zhypnotizovaní nebo něco takovýho,”

řekl Lucas šeptem.

„Myslím, že jsou,” odpověděla mu Liz taky šeptem. „Můj táta je taky takovej. Myslím, mluví, ale přesto…ale není to normální. A moje mamka…moje mamka tam jen sedí a… a zírá do zrcadla. Je to přesně, jak řekl Joe. Faye, já mám strach. Co budeme dělat?”

Faye sledovala, jak poslední ze studentů zmizel ve škole, a oni tak zůstali na školním dvoře samotní. „Nemůžeme zůstat tady,” rozhodla.

„No tak - musíme jít.”

Lucas se rozhlížel kolem sebe, když všichni tři procházeli ulicemi Winter Millu. Očividně to nebyly jen školní děti, kdo byl očarován.

Každý, koho míjeli, se choval úplně stejně.

„To je hrozný,” zamumlal Lucas, když sledoval mladou ženu, jak mechanicky tlačí kočárek zasněženou ulicí. „Co se jim stalo?”

„Tvoje máma, to je to,” řekla mu Liz úsečně.

„Seš si jistá?” zeptal se Lucas zmateně. „Myslím, podívej se na ně.

Je to celý město! Jak by tohle mohla udělat?”

„Ovládá lidi skrz zrcadla,” řekla mu Faye tiše.

„Zrcadla?” zopakoval Lucas mdle při pomyšlení na Ballarda lapeného uvnitř matčina oblíbeného zrcadla.

„Ano. Joe říká, že je jedno skutečně staré, kterým kontaktuje Annwn. Černé zrcadlo.”

Lucas se zastavil tak prudce, že dívky šly ještě několik kroků dál, než si uvědomily, že není s nimi.

Faye se zamračeně otočila. „Lucasi? Co je?”

„Černé zrcadlo?”

„Ano. Tak se mu říká. Je stovky let staré.”

Lucas přikývl. „Viděl jsem ho. Rozhodně si to myslím. Je v sídle.

Já …je to vážně podivný. Ale já ne…já nevěděl…” Zavrtěl hlavou.

„Minulou noc - věřil jsem ti, ale pořád jsem doufal. Víš? A teď…”

ukázal na dalšího z obyvatel Winter Millu, který kolem nich nepřítomně prošel. „Teď to prostě vypadá…já nevím…skutečně. A já nechci, aby to tak bylo.”

Faye došla k němu a položila mu ruku na paži. „Já vím, Lucasi.

Já vím.”

Liz se také vrátila a vážně se na něj podívala. „Tys o tomhle vážně nic nevěděl? O tom, čím tvá matka skutečně je?”

Lucas zavrtěl hlavou. „Přísahám, že nevěděl.”

„A hodláš nám pomoct? Nehledě na to jak?”

Lucas přikývl. „Slibuju.”

Liz se zhluboka nadechla. „Dobrá. Pak nám pomůžeš dostat se do domácí pracovny mýho táty.”

Lizin dům vypadal přesně tak, jako když ho to ráno opustila. Okna byla temná, závěsy stále zatažené. Když otevřela vchodové dveře, všechno bylo tiché. Podívala se na místo, kde obvykle stávaly boty jejího otce, ale nebyly tam. Dobrý. To znamenalo, že není doma.

Ani po Lizině matce nebylo stopy. Liz prohlédla dům od sklepa po půdu, ale nikde ji nenašla.

„Musela jít přece jenom do práce,” zašeptala Liz, když mávla na Faye a Lucase, aby šli dál. „Tak pojďte. Bude lepší, když si fakt pospíšíme.”

„Jak se ale dostaneme dovnitř?” zeptala se Faye, jakmile stanuli před těžkými dveřmi pracovny. „Nemůžeme je prostě vyrazit - hned by se to dozvěděl.”

„Mám kapesní nůž,” řekl jim Lucas. „Nejspíš jím můžu odemknout zámek.”

„Ty víš, jak se to dělá?” zeptala se šokované Liz.

Lucas přikývl a pokusil se o malý úsměv. „Když jsem byl dítě, mámin osobní strážce mě v noci zamykal v pokoji. Jen to nikomu neříkejte, jasný?”

No jistě, Lucas byl s dveřmi brzy hotov. S prudkým cvaknutím se otevřely. Všichni tři se rozhlédli, jako by se k nim Mitch Wilson mohl připlížit, když byli otočeni zády, ale byli stále sami. Lucas ustoupil a nechal Liz dveře otevřít.

„Dobrá,” řekla Faye, když se rozhlížela po úhledné místnosti. Byl tam stůl se zásuvkami, dvě kartotéky a knihovna. „Kde bychom měli začít?”

Lucas a Faye si oba vzali kartotéku, stůl nechali na Liz. Hledali v tichosti několik minut, pokoj byl naplněný jen zvukem šustění papíru.

„Co přesně hledáme?” zeptal se Lucas, když otevřel další zásuvku.

„Všechno, co tu nacházím, jsou účtenky a stvrzenky.”

„Stejně tak tady,” řekla Faye. „Tohle všechno vypadá jen jako poznámky ke starým policejním případům.”

„Myslím, že to budem vědět, až to uvidíme,” řekla Liz tiše. „Bude to prostě něco neobvyklýho. Něco o tom, co se tu kolem děje, možná - tohle všechno začalo tím tělem v lesích, takže možná to. Nebo něco o jeho návštěvě u Mercy? Možná si o tom napsal nějaké poznámky a poví nám to něco o tom, jak ona…”

Zarazila se a oba dva k ní vzhlédli. „Liz?” zeptala se Faye. „Co je to?”

Liz se narovnala nad jednou ze zásuvek, u které byla sehnutá.

Pomalu se otočila. V rukou měla malou stříbrnou krabičku, kterou dekorovala složitá rytina.

„Vidělas to někdy předtím?” zeptal se Lucas.

Liz zakroutila hlavou. „Nikdy.”

Faye se zhluboka nadechla a pomalu dech vypustila. „Tak fajn.

Pojďme se podívat dovnitř.”

V okamžiku, kdy otevřeli víčko, věděli, že našli, co hledali. Uvnitř byl úhledně svinutý kus zažloutlého papíru převázaný červenou stužkou. Liz stáhla stuhu, a když papír jemně rozvinula, odhalila těsně zhuštěné písmo v jazyce, který nikdo z nich předtím neviděl.

„Co myslíš, že to je?” zeptal se Lucas.

Liz zavrtěla hlavou. „Nemám ponětí. Vypadá starodávně. Co myslíš ty, Faye?”

Liz a Lucas vzhlédli a uviděli, jak Faye upřeně zírá do krabičky.

Bylo tam něco dalšího, pod svitkem. Byl to rytý zlatý medailon na jemném řetízku. Faye se pro něj pomalu natáhla a zvedla ho. Protáhla si řetízek mezi prsty, když ho přidržovala na světle.

„Faye?” zeptala se Liz. „Co se děje?”

„Tohle poznávám,” zašeptala Faye. „Myslím…myslím, že patřil mé matce. Můj otec si ho nechal po tom, co umřela. Pamatuji se, že se na něj občas koukal, když jsem byla hrozně malá…”

Upustila si ho do dlaně a jemně medailon otevřela. Lucas a Liz se přisunuli blíž, aby viděli dovnitř.

„Ach můj bože, Faye!” řekla Liz. „To seš ty!”

Faye se slzami v očích přikývla. „To byly moje patnáctý narozeniny.

Taťka tohle vyfotil - říkala jsem si, kam se ta fotka poděla. Musel ji dát do medailonu…ale…ale proč by to bylo tady, ve stole tvýho táty?”

Liz zavrtěla hlavou, stále tiskla svitek. „Nevím, Faye. Ale myslím, že bychom měli vzít medailon a tenhle papír k Joeovi, hned teď.”

Kapitola 42

Volba stran

„Jste si jisté, že je to dobrej nápad?” zeptal se Lucas, když Liz zaparkovala auto v zasněžených lesích. „Z toho, co jste mi řekly, si myslej, že jsem zplozencem zla… nebudou příliš nadšení, když se objevím bez ohlášení, nebo ano?”

„Technicky vzato,” řekla Liz, když si natahovala teplý kabát, „ty seš zplozenec zla…”

Lucas se na ni podíval. Nebyl si jist, jestli žertuje, nebo ne. „Žiš díky, Liz.”

„Liz!” zasyčela Faye. „To neříkej!”

„…ale Faye a já ti to nezazlíváme,” dodala Liz rychle. „Moc. No, rozhodně už ne. Jsem si jistá, že motorkáři řeknou to samý. Zvlášť pokud seš ochotnej nám pomoct.”

„Už jsem řekl, že jsem,” ucedil Lucas a brodil se dál sněhem.

„Dobrá, tak se jde na to.”

Lucas si povzdechl, když následoval obě dívky lesem. Liz mluvila pravdu, když dávala Faye slovo, že jí důvěřuje, ale bylo jasné, že si jím není jistá. Lucas ji za to skutečně nemohl obviňovat. Kdyby byla situace obrácená, nebyl by nadšený, že se musí zdržovat s někým, o kom se jen pár hodin předtím dozvěděl, že je čiré zlo. Dohonil je, a když s Liz vyrovnal krok, šťouchl ji do paže v tom, co doufal, že je přátelské gesto.

„Takže vy jste tedy našly Jimmyho, hm?” zeptal se. „To je ten, co vypadá jako ňouma, že jo?”

„On ve skutečnosti není takovéj ňouma,” řekla Liz.

„Trochu je.”

Liz se pokusila potlačit ušklíbnutí, ale selhala. „Jo. Máš pravdu.

Trochu jo.”

„Nikdy předtím jsem s ním vlastně nemluvil,” pokračoval Lucas ve škádlení. „Takže mi nejspíš budete muset překládat. Nemluvím ňoumovsky.”

Liz zavrtěla hlavou. „Ach, tak ubohý. A ty se mě snažíš přesvědčit, že nejsi zplozencem zla?”

„Jak si zatím vedu?”

Liz na něj vyplázla jazyk a v očích jí zajiskřilo. „Porota se zdržuje hlasování.”

Tábor, když do něj dorazili, byl až na Jimmyho prázdný. Lucas sledoval, jak vstal, když přicházeli, a usmíval se na Liz.

„Jsi vzhůru,” vykřikla a spěchala k němu. „Seš si jistej, že můžeš chodit?”

„Je mi fajn. Beztak mám nohu cvičit, jak říkal Joe. Všichni jsou na hlídce. Teda kromě Finna - ten jel do školy. Neviděli jste ho tam?”

„Nebyli jsme tam tak dlouho,” řekl mu Lucas.

Jimmy se na něj podezřívavě podíval. „Co tady děláš?”

„To je v pořádku, Jimmy,” začala Faye. „On nám pomůže. Víš…”

Náhle se za nimi ozval zvuk, jako by někdo rozhrnoval větve, a Finn vešel dlouhým krokem na mýtinu tábořiště.

„Ty?” řekl rozzlobeně, jakmile Lucase spatřil. „Jak jsi tohle místo našel?”

„Finne, to je v pořádku,” řekla Faye a zvedla ruce, když se k Lucasovi přiblížil. „On je tu s námi.”

„Co myslíš tím, že je tu s vámi?”

„Přivedly jsme ho sem. On nemá…”

Finn na ni spustil: „Vy jste ho sem přivedly? Po všem, co jsme vám řekli?”

„Finne, on není jako Mercy,” snažila se mu to Faye vysvětlit, „chystá se nám pomoct. Podívej, potřebujeme vidět Joea. Našli jsme…”

„Pomoct nám?” zopakoval Finn nevěřícně. „On tu není, aby nám pomohl. Oklamal tě, Faye. Je to špeh. Klam - to je to, v čem je jeho matka tak dobrá.”

„A jak to můžeš vědět?” odsekl Lucas stejně tak zuřivě. „Nebo myslíš, že seš schopnej to vyčenichat těma tvýma superzabedněnýma smyslama?”

Finn přimhouřil oči. „Cos to řekl?”

„Slyšel jsi mě. Holky mi řekly, co jseš zač. To sedí. Vždycky jsem si myslel, že cítím mokrýho psa, kdykolis byl poblíž.”

Finn zavrčel zvukem, který v hrdle seděl hlouběji než cokoli, co by mohl splodit člověk. Přistoupil blíž a Lucas uviděl žluté zbarvení v jeho očích.

„A co ty?” zavrčel Finn s vyceněnými zuby. „Co seš ty, kříženče?

Na rovinu, s mámou jako ta tvoje, nikdo nemá ani tušení, co skutečně jseš.”

Lucas neustoupil, když Finn přišel blíž. Nemohl teď ustoupit, ale měl strach. Finnův hněv se kolem něj komíhal jako viditelný žár.

Vlasy jako by mu stály v ostrých bodcích a Lucas viděl, že všechny jeho svaly byly připravené, navzdory podlitinám, které se modraly na ramenou.

„Finne,” zaslechl Faye. „Uklidni se. Prosím. Lucas není tím, čím si myslíš. Slibuju. On je s námi.”

Finn vycenil zuby a znovu zavrčel, Lucas viděl jeho Špičáky - ostré, mohutné, rostoucí. Pak zahlédl, jak Finnovýma žlutýma očima problikl záblesk pobavení.

„Bojíš se, co?” zavrčel poloviční vlk dost blízko, aby to slyšel jen Lucas. „No tak hádej co! Tos ještě nic neviděl.”

Náhle někdo silně strčil Lucase do ramene. Byl sražen stranou a klopýtl, až padl na zem u Finnových nohou. Na jeho místě stanul jiný motorkář - Joe, vůdce, o kterém mu Faye a Liz říkaly. Paže měl holé navzdory sněhu a Lucas viděl, jak se mu husté chlupy na nich ježí.

Joe byl tváří k Finnovi, tak blízko, že se jejich nosy málem dotýkaly.

„Couvej, chlapče.”

Lucas se zvedl na nohy, šokovaný, když uviděl, že Joeovy oči také září žlutí divokého zvířete. Stáli tváří v tvář, ramena vypnutá, chlupy na temeni zježené, připraveni k boji. Lucas se rychle o krok stáhl.

„On je Mercyin příbuzný,” slyšel Finna. „Je to nepřítel.”

„Mercy by ho sem nikdy nenechala přijít samotného,” zavrčel Joe.

„Používej mozek. Pokud tady je, je tu z nějakého důvodu.”

Lucas za sebou uslyšel Fayein hlas. „Je pro to důvod,” řekla roztřeseně.

„Našli jsme tenhle svitek, ale neumíme ho přečíst. Mysleli jsme, že byste snad věděl, co to je.”

Joe natáhl ruku a naznačil jí, ať mu papír podá, ale z Finna oči nespustil. Zlost z těch dvou mužů vyzařovala ve vlnách. Faye přiskočila a upustila starý svitek do motorkářovy veliké ruky. Uchopil ho a krátce přesunul pohled z Finna na svitek, když ho rozvinoval. Jakmile se jejich oční kontakt přerušil, Lucas uviděl, jak se Finn podíval na Faye a málem zahlédl jiskření, které mezi nimi vystřelilo.

„Kde jste tohle vzali?” zeptal se Joe po chvíli.

„Já - já to našla v pracovně mého otce,” promluvila Liz nervózně.

„Měl to zamčené. S medailonem, který měl v sobě fotografii Faye.”

Joe na okamžik nic neřekl, zjevně dál hloubal o svitku. Pak položil ruku Finnovi na hruď.

„Lucas Morrow není náš nepřítel, Finne.”

„Jak to můžeš vědět?”

„Protože tohle je jazyk Annwnu. Rozhodně to není něco, čeho by se Mercy ochotně vzdala. Zvláště svému nepříteli.”

„Mohl by to být trik!”

„Není,” řekl Lucas, jakmile ucítil, že musí promluvit. „Přísahám.”

Finn se k němu otočil, zuby stále vyceněné. „A co tě přimělo si myslet, že ti budu věřit?”

„Finne,” řekl Joe tiše. „Budeš muset.”

„Proč? Co ho tak zčistajasna činí tak důvěryhodným? Možná jste se všichni nechali nachytat, ale já ne. Je to had skrývající se v trávě, to je všechno.”

Joe zavrtěl hlavou. „To není. Finne…tohle je něco, co jsem ti měl říct už před lety. Lucas…Lucas je tvůj bratr.”

Kapitola 43

Zrada

Finn ucítil, jak ho Joeova slova udeřila do hrudi jako pěst. Zamrkal, zíraje z otce na Lucase. Zavrtěl hlavou, nechtěl uvěřit tomu, co právě slyšel.

„O čem to mluvíš?”

„Řekl jsem ti, že tvá matka byla jednou z Mercyiných lidských služebnic, které vlci vzali s sebou, když jsme uprchli z jejího vlivu.”

„Správně,” řekl Finn. „Tos řekl…řekls, že jste se do sebe vy dva zamilovali, jakmile jste se očistili z Mercyiných pout…že jste plánovali společný život se mnou…”

Joe přikývl. „Ale život na cestě byl těžký, zvlášť tehdy, tvá matka onemocněla a zemřela ještě než jsi byl dost starý, aby ses sám posadil.”

„Takže co?” zeptal se Finn. Cítil, jak se pevná zem jeho identity začíná bortit. „Co říkáš teď, tati?”

„Že to byla lež, Finne. Všechno to byla lež. Je mi to líto. Nebyla žádná služebná. Mercy tehdy neměla lidské služebníky.”

„Pak kdo?” zašeptal Finn a vrhl rychlý pohled na Lucase. „Nemůžeš říct… Nemůžeš tím myslet…”

„Mercy.”

Finn zavřel oči. „Ne. Ne… Ne, tomu nevěřím.” Finn se otočil, ožil v něm náhle každý nerv. Věděl, že se na něj všichni dívají a chtěl utéct, zmizet pryč. Jak jen tohle může být pravda? Jak mu jeho otec mohl takhle lhát? Jeho otec, kterému naprosto důvěřoval. Lhát mu -

o něčem tak velkém, tak důležitém…

„Mrzí mě to,” řekl Joe tiše a vykročil k němu. „Finne, mrzí mě to.

Tolikrát jsem se ti to snažil říct…ale nikdy se to nezdálo správné.”

Finn otevřel oči, hleděl teď na Joea v novém světle. „Nechápu to,”

řekl. „Já prostě nechápu jak…”

„Bývala by tě zotročila, stějně jako lapila zbytek nás,” řekl Joe, „tak jsem tě vzal, když jsme prchali. Byl jsi tak malý, ale já tě nemohl nechat s ní, Finne. Nemohl jsem.”

Finn otevřel oči. Cítil, jak mu v žilách proudí vlčí hněv, přímo pod povrchem jeho lidského já. Chtěl běžet, dokud by z Finna nezbylo nic, dokud by z něj nezůstal jen vlk. Chtěl něco ulovit…cokoli.

„Jak jsi mi to mohl neříct?” zeptal se Joea. „Jak jsi mě mohl tahat s sebou a tohle přede mnou tak dlouho tajit?”

Joe zavrtěl hlavou. „Je mi to líto. Skutečně líto. Když jsi byl mladší, myslel jsem, že to bude lepší - snazší - než kdybys znal pravdu. A pak roky plynuly…staletí…a nebyl způsob, jak ti to říct.”

„Ale byl,” řekl Finn tak nevrlým hlasem, že mu spálil hrdlo.

„Tys jen dal přednost lži.”

Rozhlédl se. Všichni ho upřeně sledovali - Faye, Liz, Jimmy…

a Lucas. Všichni byli tak mladí, tak bezradní. Jak by to vůbec mohli chápat? Byla tu bitva, kterou bylo třeba vybojovat, bitva - a teď…

Finn musel pryč. Musel být kdekoli, kdekoli, jen ne tady. Otočil se a vyrazil ke své motorce. Slyšel, jak za ním otec volá, ale neposlouchal.

Přehodil nohu přes sedadlo a nakopl motor, smykem vyjel z tábořiště.

Poslední věc, kterou zaslechl, byl Fayein hlas - volající na něj, aby zastavil. A pak vítr v jeho uších všechno odvál pryč.

Faye se rozeběhla, když Finn vyrazil ke své motorce. „Finne! Počkej!”

Nezastavil a motorka zmizela mezi stromy dávno předtím, než se /.vuk jejího motoru vytratil ze vzduchu. Ucítila na paži silnou ruku.

„Nech ho jít,” řekl Joe. Jeho tvář nesla stopy vyčerpání. „Bude potřebovat čas.” Zvedl svitek. „Dobře jste udělali, že jste tohle našli.

Mohlo by to být přesně to, co potřebujeme.” Joe pustil její paži a posadil se se zájmem upřeným ke starodávnému papíru.

Faye se otočila zpět k ostatním, kteří stáli nehybně, v šoku. Jimmyho tvář ztratila barvu, kterou předtím nabyla.

„Jimmy?” zeptala se Faye. „Jsi v pořádku?”

„Jo,” řekl slabě a pokusil se usmát. „Jen…možná bych si měl na chvíli sednout.”

Faye sledovala, jak Liz chytila Jimmyho pod paží. „Pojď,” řekla její kamarádka. „Je tu stejně moc velká zima. Měl bys být uvnitř.”

„Jsem v pořádku,” protestoval Jimmy. „Jsem jen trochu unavenej, to je celý.”

„Půjdu s tebou,” řekla mu Liz. „Je mi tady venku zima, Jimmy.”

Jimmyho tváří přejel ustaraný pohled, dal Liz ruku kolem ramen.

„Mám přikrývku navíc.”

Faye pozorovala, jak její dva přátelé došli pomalu k Jimmyho přístřešku a zmizeli uvnitř stanu. Nemohla si pomoct a musela se pousmát.

Alespoň něco dobrého vyvstávalo v celém tomhle chaosu.

Jimmy byl pro Liz dobrý, i když si Faye myslela, že její nejlepší kamarádka byla taky pravděpodobně sakra dobrá pro Jimmyho. Byli roztomilá dvojice - a věděla, že Jimmy nemohl uvěřit svému štěstí. Měl Liz rád tak dlouho, zpovzdálí, a teď byli spolu. On se změnil, uvědomila si Faye - nějak zesílil, jako by tahle zkušenost Jimmyho donutila postavit se na vlastní nohy a on si užíval toho, jaké to je.

Faye se rozhlédla po Lucasovi, ale ten zmizel. V jedné minutě tam byl, stál tiše, když se před ním všechno odehrálo, a v další se vypařil.

Faye viděla stopy vedoucí z mýtiny, kde stál, do neporušeného sněhu pod klenbou lesa.

Následovala je a našla ho, jak stojí pod velikým cedrem na hřebeni jedné vyvýšeniny. Země mu pod nohama klesala v prudkém srázu.

Lucas měl ruce omotané kolem sebe, aby mu nebyla zima, a upřeně hleděl do moře stromů sehnutých pod sněhem. Fayeino srdce se k němu natahovalo. Dozvěděl se během posledních pár dní strašné věci o své rodině a muselo to být náročné.

„Lucasi?” Faye se zastavila několik metrů od něj, náhle si uvědomila, že chtěl být nejspíš sám. Nepohnul se ani nic neřekl. Přistoupila k němu a podívala se do bezútěšné krajiny. Obloha byla ztěžklá dalším sněhem.

„To je směšný,” řekl po několika okamžicích ticha, „vždycky jsem přemejšlel, jaký by to bylo mít bratra. Věř mi - a skončím s pitomcem jako je Finn.”

Sobě navzdory se Faye zasmála. „On je dobrej kluk, vážně, Lucasi.

On je jenom…popudlivej, hádám.”

Lucas se k ní otočil. „Vždycky ho bráníš, víš to?”

Faye pokrčila rameny. „Zachránil mi život.”

Lucas se suše zasmál. „Správně. To je můj bratr: hrdina. Co to dělá ze mě? Rodinnou nulu.”

Faye se k němu natáhla a přiměla Lucase, aby se jí podíval do obličeje.

„Já vím, že je to těžký…”

Lucas zavrtěl hlavou a přerušil ji. „To není těžký. Rozvod - to je těžký. Tohle je…tohle je…nemožný! Před tejdnem jsem byl prostě normální teenager, kterej byl náhodou trochu bohatší než většina.

Teď…teď je to tak, že dokonce už ani nevím, kým jsem. A předně jsem si tím nikdy nebyl moc jistej.” Lucas se znovu zasmál - suchý, krátký, neradostný zvuk. „Víš co? Když Joe řekl, že…když Joe řekl Finnovi, že jsem jeho bratr, myslel jsem, že tím chce říct, že je mým otcem. Jen na vteřinu jsem si myslel…” Zavrtěl hlavou a shlédl dolů na špičky bot. „A byl bych s tím v pohodě smířenej. Byl bych…s tím dokonce šťastnej. Ale ne. Já tahám krátkou slámku. Mercy - ta zlá - je stále moje matka a můj táta je pořád nějakej penis beze jména.”

Faye nevěděla co říct. Nebylo nic, co by mohla říct. Tak si místo toho přitáhla Lucase k sobě. Cítila, jak ji pevně chytil a tvář si položil na její vlasy. Stáli tak tiše několik minut.

„Teď jsi s námi,” řekla Faye nakonec do ticha. „Jsme tu pro tebe.”

Cítila, jak se Lucas pohnul a lehce ustoupil, aby chytil její tvář do dlaní. V modrých očích se mu zračila bolest, ale slabě se usmíval.

„Jsi, Blesku? Jsi tu pro mě?”

Žaludek se jí úplně zatočil, když se mu podívala do očí. Paže měla stále kolem Lucasova pasu, jeho tělo přitisknuté proti svému. Díval se na ni, jako by nic jiného neviděl. Hlavou jí probleskl obrázek Finna a Faye věděla, že by ho měla odstrčit, ale nebyla toho schopná.

Zoufale ji to k němu táhlo a ten pocit byl úžasný. Lucas se pomalu předklonil a jeho rty se dotkly jejích.

„Faye?” Joeův hlas prolomil ticho lesa, hlasitý a blízký. „Faye?

Lucasi? Jste tu někde?”

Lucas odvrátil pohled a Faye vykročila z jeho objetí. Třásla se.

„Ano, Joe - jsme tady!” zavolala.

Motorkář se objevil za nimi. „Hlídka hlásí, že ve městě sněží.

Mercy spustila svou konečnou hru.” Joe zvedl svitek. „Myslím, že si potřebujeme promluvit s tvou tetou.”

Kapitola 44

Tajemství a lži

Vlk uvnitř něho žhnul, když se studený vítr zařezával do Finnových kožených věcí. Jel prudce, nejdříve přes les a pak dolů na silnici. Nejprve neměl tušení, kam jede - myslel, že by snad měl vyjet z města a nikdy se nevrátit. Ale pak uviděl tabule oznamující, že Winter Mill je zapadaný sněhem, a pochopil, že je uvězněný s každou další živou bytostí uvnitř hranic města.

Finn nikdy nepocítil takový vztek - a rozhodně ne namířený proti otci. Celý svůj život ke svému otci, Joeovi Crowleymu, vůdci Černých psů vzhlížel. Vždy věděl, že jeho otec je dobrý člověk a vychoval svého syna, aby šel v jeho stopách. Ale teď? Teď se zdálo, že celý Finnův život byl vybudovaný na lži. Mercy Morrowová, žena, jejímuž pronásledování a zastavení zasvětil život, byla jeho matkou.

Chvíli jel Finn slepě, hnal se větrem a čerstvě padajícími sněhovými vločkami, až se ocitl na cestě, která vedla k sídlu Morrowových v hlubinách lesů, těsně u hranic města. Věděl, kam musí jet.

Finn nikdy neviděl Mercy zblízka. Viděl fotky, samozřejmě, a špehoval ji z dálky, obvykle když motorkáři nedokázali zastavit její poslední obchod s Annwnem. Ale vždy byl v pozadí a neměl žádnou šanci stanout tváří v tvář jejich obrovskému protivníkovi. Finn nyní pochopil, jak to bylo jeho otcem pečlivě zkonstruované - samozřejmě, že Joe nikdy nechtěl, aby se s Mercy setkal. S ní by se jeho lež rozlétla na kousky.

Finn nepochyboval o tom, že Mercy byla zlá - na vlastní oči viděl věci, které dělala, krutost, kterou používala proti lidstvu už po staletí.

Ale byla to jeho matka. A teď, když Finn tu skutečnost věděl, nemohl ji prostě ignorovat. Stejně jako nemohl jen tak ignorovat skutečnost, že právě zjistil, že má bratra… Pomyslel na Lucase a zavrtěl hlavou.

To bylo něco, s čím se bude muset vyrovnat později. Nikdy předtím ho ani nenapadlo, že by bratra měl, a jistě to bude chtít čas si na to zvyknout.

Stáhl plyn a zpomalil motorku, když dojel k hlavním branám sídla.

Byly doširoka otevřené, ustupující ve svých pantech. Finn přesto zaváhal. Představil si, co by řekl jeho otec, kdyby věděl, že Finn uvažuje o tom, že stane před Mercy samotný. Věděl, že je to hloupé, že by to otec měl vědět - ale teď si Finn uvědomoval, že je to jeho matka, musel s ní mluvit tváří v tvář. Joe by pronesl přednášku o tom, jak její slova mohou svazovat a tvář klamat. Řekl by Finnovi, že ona je čirý klam a nekonečná zkáza a že poslouchat ji je zpečetit si vlastní krutý osud.

Ve skutečnosti ji poslouchal už jednou ve svém životě a vedlo to ke smrti osoby, kterou miloval nejvíc na světě.

Ale čím déle zíral na ten obrovský dům, tím víc Finn věděl, že to nutkání nemůže potlačit. Chtěl ji vidět osobně. Chtěl se Mercy Morrowové podívat do očí, aby sama řekla ano - je jeho matkou.

Finn se rozhodl, že neprojede hlavní branou. Místo toho ukryl svou motorku v hustém křoví u vchodu a pak přelezl zeď, doskakuje do měkkého sněhu na druhé straně. Jít pěšinkou ke vchodu by mu vzalo výhodu překvapení. Finn se chtěl setkat se svou matkou, ale nebyl hloupý. Nehodlal dát Mercy žádnou výhodu, kterou by proti němu mohla použít.

Zamířil k tomu, co dříve bývalo obydlím pro služebnictvo, umístěným v suterénu. Vnější dveře byly malé a zamčené, ale tabule kolem nich byly ze starého skla, které bude snadné rozbít. Udeřil do jedné pěstí obalenou v kůži své bundy a sklo zazvonilo o kamennou podlahu na druhé straně. Finn ztuhl poslouchaje, zda nezachytí nějaký náznak toho, že by ho uvnitř někdo slyšel, ale nebyl tam žádný pohyb. Prostrčil ruku rozbitou okenní tabulí a našel klíč v zámku.

Ve třech minutách byl Finn uvnitř v domě, znovu se zastavil a poslouchal.

Nikde nebylo nic slyšet. Bylo to, jako by byl dům mrtvý.

Gumové podrážky Finnových bot nevydávaly na kamenné podlaze žádný zvuk, když se plížil z kuchyně a nahoru po krátkém schodišti do přízemí. Nesvítila tam žádná světla a v domě byla zima a tma.

Chodba, ve které byl, se rozevírala do hlavní haly, jež byla dlážděná původním mramorem. Obrovské dřevěné schodiště se stáčelo do temného vyššího patra. Finn na okamžik stál a přemýšlel o své poloze.

Přál si, aby tak mohl použít své vlčí smysly, ale držel je pevně na uzdě. Nechtěl, aby jeho první pořádné setkání s matkou ukázalo tuhle tvář. Po mnoho let se Finn učil ovládat, kdy se ve vlka změní.

Nefungovalo to vždy - když byl velmi rozzuřený například nebo pod útokem Finn občas ucítil, že se mění, než měl vůbec příležitost zarazit to stvoření uvnitř sebe. Ale většinou se snažil temnou stránku držet pod kontrolou.

Pak zaslechl, jak hlavní branou projelo auto, štěrk chrastící pod koly. Rozhlédl se a uviděl dveře otevírající se do potemnělé místnosti - vklouzl dovnitř. O vteřinu později Mercy Morrowová otevřela vstupní dveře a vešla. Na okamžik se zastavila na prahu a zaposlouchala se, přesně tak, jako to dělal Finn. Finn ji fascinovaně sledoval ze stínu. Byla tak vysoká, štíhlá - a ano - byla krásná. Polkl. Ve snaze upomenout se na ta staletí, ve snaze vzpomenout si na dobu, kdy byla skutečně jeho matkou. S překvapením si uvědomil, že je pro něj důležité být schopen ji vidět takovým způsobem. Nikdy nevěděl, jaké to je mít matku. A nyní tu byla, ani ne dvacet kroků od něho.

Finn byl vychován, aby se téhle ženy bál, dokonce ji nenáviděl. Ale teď, teď, když tu byl…se věci vůbec nezdály tak jednoduché.

Mercy rozsvítila světlo. Rozhlédla se, jasné veliké oči v náhlé záři.

„Vím, že jseš tu,” oznámila. Stále se nehýbala ze svého místa.

„Myslíš, že necítím vlastního syna, když je tak blízko?” Mercy udělala jeden krok na mramorové podlaze, hlavu držela vysoko, krk napjatý.

„Vím, kdes byl, Lucasi. Jak si dovoluješ myslet si, že se sem ke mně můžeš jednoduše vrátit?”

Finn ucítil, jak mu srdce nevolností poskočilo. Mercy nebyla schopna říct, že to byl on - Finn ne Lucas. Jen věděla, že je poblíž někdo stejné krve. Krátce zavřel oči. Dobrá, už bylo dost schovávání.

Vystoupil z potemnělých dveří na světlo, ale nepromluvil. Mercy se při tom zvuku prudce otočila, její nespokojené zamračení se přeměnilo v šok, který rychle skryla pod masku lhostejnosti.

„Ale,” zavrčela a popošla blíž. „Podívejme, koho tu máme. Můj ztracený syn, můj rádoby dědic. Tak ti to Joe konečně řekl, jo? Konečně odhalil pravdu po všech těch letech.”

Finn nic neřekl, sleduje Mercy, když se k němu pomalu vlnivou chůzí přibližovala. Při jeho mlčení se usmála, kouzelný záblesk vřelosti, na který jeho srdce odpovědělo. Tohle byla jeho matka. Tohle byla…

„Takže. Co si myslíš o tom úžasném, poctivém Joeovi Crowleym teď, drahoušku?”

Finn si odkašlal. „Nic to nemění.”

Mercy se znovu usmála. „Že ne? Tak proč jsi tady?”

Byla teď před ním. Prsty se dotkla jeho tváře. Byly ledově chladné.

Pocítil, jak jím projelo zachvění. Když byl mladší, toužíval cítit matčino objetí, jak mu říká, že ho miluje - během těch chladných nocí na cestě.

„Jen jsem chtěl vidět…”

„Cos chtěl vidět?” zašeptala znovu.

Finn zakroutil hlavou, neschopen promluvit. Mercy mu najednou sjela rukou po paži a chytla jeho prsty do svých. Škubla jím a táhla ho po podlaze do chabě osvětleného pokoje. Uvnitř byl krb a pohodlná křesla. Neposadili se. Namísto toho ho Mercy dotáhla ke krbu, nad kterým viselo starodávné, obrovské zrcadlo.

„Scházel jsi mi, můj dokonalý chlapečku,” řekla znovu tiše. „Byl jsi tak krásný, když ses narodil. Tak maličký, s tolika tmavými, přetmavými vlasy. Tolik jsem tě milovala. Ale on mi tě vzal.”

Finn byl ohromen. „Řekl, že to bylo pro mé bezpečí,” dokázal zamumlat.

„Ach, Finne - jak to může být pravda?” zeptala se Mercy tiše. „Jak může být správné oddělit dítě od matky?”

Na to neměl odpověď. Sledoval, jak Mercy zvedla štíhlou ruku směrem k zrcadlu. Pozoroval její pohyb, hleděl na místo, kde se prsty dotkly a skla a pak, aniž si to uvědomil, se díval do skla samotného.

V mysli mu propukl alarm. Tohle bylo špatné…něco bylo špatně.

( lítil, jak ho něco táhne blíž.

„Ne,” řekl ostře a odtrhl pohled. „Ne!”

Ucouvl. Mercy udělala krok k němu, ale on ustoupil z jejího dosahu a zamířil ke dveřím.

„Říkal o tobě pravdu,” pronesl Finn chraplavě. „Všechno, co říkal, byla pravda.”

Mercy se ušklíbla, kruté mocné gesto, které jí zkoutilo tvář. „Ale ty víš, že to není pravda, Finne. A jestli lhal o tomhle, o čem dalším ti lhal?”

„O ničem,” řekl Finn už téměř u dveří.

„Ach, vážně? A co ta dívenka, kterou jsi tolik miloval? Jak že se jmenovala? Eve, je to tak?”

Finn už měl ruku na klice, ale naráz ztuhl a otočil se. „Co s ní?”

„Copak nevíš, jak zemřela?”

Bolestivě polkl. „Tys ji zabila,” řekl. „Nařídila jsi svým vlkům, aby…aby…” Finn se zajíkl a zavřel oči. I po tolika letech na to nebyl schopen ani pomyslet.

Mercy zavrtěla hlavou. „Já tam nebyla. Dokonce jsem ani neznala její jméno. Kdo ano, Finne? Kdo o ní věděl?”

Ta myšlenka mu vytanula na mysli, než ji mohl zastavit. Joe! Joe to věděl. Joe ho před tím varoval - právě jako se to pokusil udělat s Faye. Finn zavrtěl hlavou. „Lžeš.”

Mercy si povzdechla a ozvěna se rozléhala celou chodbou. „Ach, Finne. Zamysli se nad tím. Kdy jsem ti já lhala?”

Otevřel dveře a vyběhl ven. S dunivým prásknutím se za ním zabouchly.

Kapitola 45

Návrat domů

Jimmy byl neklidný. Liz ho sledovala, když si pokrývku, kterou jí dal, přitahovala těsněji kolem ramen. Posledních deset minut si tiše povídali, ale ona poznala, že chlapec je duchem jinde.

„Jimmy?” zeptala se konečně. „Co je? O co jde? Myslím tím, vedle všech těch podivných vlkodlaků a tím co souvisí s koncem světa…”

Usmál se na ni a Liz si nemohla pomoct, musela mu úsměv oplatit.

Poslední dobou se na něj smála hodně. Nemohla uvěřit tomu, jak rychle se její city k němu změnily. Bylo to, jako by jí celá tahle bláznivá věc otevřela oči. A chlapec, k její radosti, to tak měl taky.

„Promiň. Nechtěl jsem - to není tak, že bych tě neposlouchal, Liz,”

řekl Jimmy a přisedl si blíž. „Jen jsem zrovna myslel na rodiče.”

„Oni věděj, kde jseš, ne?”

Jimmy zavrtěl hlavou. „Ne. Joe myslel - motorkáři nevěděli, jak mě kousnutí ovlivní. Nevěděli, jestli to přežiju, nebo…” pokrčil rameny.’

„Kdybych šel domů, máma s tátou by naléhali, abych šel do nemocnice, a to by bylo vůbec nepomohlo. Tak Joe řekl, že bych měl počkat.

Dokud mi nebude lip.” Jimmy pokrčil rameny. „A já mu důvěřuju.

Důvěřuju všem motorkářům.”

Liz přikývla. „Bez ohledu na to musej bejt strachy bez sebe. Chci říct, kde myslí, že jseš?”

„Já vím,” Jimmy sklopil zrak, nehty drhl o studenou zem. „Joe mě učil, jak jezdit na motorce.”

„Páni-vážně?”

J o - je to úžasný. Teda, umím teď jenom základní věci, s tou nohou a vůbec vším. Ale sedět na motorce - to je fakt neuvěřitelný, Liz.

Prostě zapomenu na všechno ostatní.”

Liz přikývla, přeci jen si nebyla jistá tím, co to má co dělat s Jimmyho nebohými rodiči.

„V každém případě,” pokračoval Jimmy nervózně, „myslel jsem, že bych vzal jednu motorku a jel se na ně podívat.”

„Na rodiče?”

Jimmy přikývl. J o . Je mi čím dál lip. Joe říká, že všechno, co to bude chtít, je čas a odpočinek.”

„To je dobréj nápad, navštívit je, Jimmy,” řekla Liz a stiskla mu na ujištění ruku. „Budou o tolik šťastnější, jakmile budou vědět, že seš v pořádku.”

Usmál se, otočil ruku a zapletl prsty do jejích. „Jo, to jsem si přesně myslel. Tak jsem přemýšlel…přemýšlel jsem…”

Liz dala hlavu ke straně, pozorovala, jak se jí snaží na něco se zeptat. „O co jde?”

„Přemejšlel jsem, jestli bys jela se mnou. Podívat se na ně. Na motorce,”

řekl Jimmy ve spěchu. „Je v pořádku, pokud se ti nechce. Pochopím to. Jen se mi popravdě nechtělo jet samotnýmu, to je celý. Ale je to v pohodě. Jsem si jistej, že budeš…”

„Jimmy,” řekla Liz a přerušila tím jeho nervózní žvanění. „Samozřejmě, že půjdu.”

Široce se usmál a vstal. Vypadal teď nejlíp, jak ho viděla od útoku v lese. „Ach, to je skvělý! Děkuju. Tak pojď, zeptám se jednoho ze skupiny, jestli by mi půjčil svojí motorku.”

„Ty chceš jet hned?” řekla Liz překvapeně. „Seš si jistej, že je ti dost dobře?”

Jimmy ji stále držel za ruku. Vytáhl ji na nohy. „Je mi fajn,” řekl jí, stále s úsměvem. „S tebou je mi vždycky fajn.”

Jízda byla bez zvláštních příhod, ale stála za to. Liz nikdy předtím na motorce nejela. Jeden z motorkářů jí dal koženou bundu, aby si ji oblékla proti zimě - byla obrovská, ale teplá.

„Chyť se mě,” řekl jí Jimmy, když nasedli. „Ať se děje cokoli, nepouštěj se.”

Chytila se ho kolem pasu a ucítila, jak jí Jimmy ruce stiskl a držel je u sebe. Liz byla dost vysoká, aby mu položila hlavu na rameno, a když vyjeli, zašimraly ji Jimmyho vlasy na nose. Jimmy motorku nehnal - zdálo se, že jede klidně kvůli ní. Asi měl starost o její bezpečí.

Neustále se na ni otáčel, aby viděl, jestli je v pořádku. Pokaždé, když tak udělal, se tváří otřel o její čelo a Liz se po břiše rozlil malý záchvěv slasti. Měla pocit, jako by každý nerv v jejím těle zajiskřil, když se jí dotkl. Zavřela oči a vychutnávala pocit bezpečí, který jí Jimmyho blízkost dodávala. Ucítila, jak rukou přejel po jejích sepjatých prstech, a otevřela oči.

„Jsi v pořádku?” zakřičel Jimmy do větru.

„Dokonale,” odpověděla mu.

Když zastavili, venku u domu svítilo světlo. Malá lucerna, která ozařovala zasněženou cestičku. Jimmy opřel motorku a seskočil, pak pomohl Liz dolů. Chytil ji kolem pasu a zvedl, jako by ani nic nevážila.

Liz byla u vytržení - neměla ponětí, že by byl Jimmy tak silný.

Postavil ji na zem, ale nepustil se jí. Liz mu přitiskla ruce na hruď, když ji Jimmy pevně držel. Oči měl ustarané, ale stejně se usmál.

„Děkuju, že tu jsi.”

„Kdykoli. Chceš, abych počkala u motorky?”

Jimmy si ji přitáhl blíž a položil jí bradu na hlavu. „Ne. Pojď se mnou ke dveřím. Prosím.”

Přikývla a on ji pustil, potom ji chytil za ruku, když šli po cestě k domu. Jimmy na okamžik zaváhal, než zazvonil na zvonek.

„Ztratil jsem klíče a telefon při tom honu,” vysvětlil jí. „Tak jako tak, nemůžu prostě přijít dovnitř. Nechci jim oběma přivodit infarkt.”

„Bude to fajn,” zašeptala. „Budou prostě šťastní, že tě vidí, to je celý.”

Jimmy si povzdechl. „Jo. Pak mi nejspíš daj domácí vězení asi tak na deset let.”

Zazvonil. Následovalo pár tichých chvil a pak se zevnitř ozvalo šoupání, jak šel někdo ke dveřím. Otevřely se do tmy - uvnitř domu nesvítila žádná světla.

„Mami?” zeptal se Jimmy do ticha.

Postava za dveřmi vyšla vpřed, do skrovného světla vrženého pouze lampou na konci cestičky. Liz ji poznala jako paní Paulsonovou, ale jen stěží. V očích měla ten zvláštní, vzdálený pohled a čelo měla zvrásněné zamračením. Liz se zachvěla. Jimmyho matka vypadala přesně jako všichni ostatní ve městě.

„Jimmy,” špitla, „musíme jít…” Liz vzhlédla k Jimmymu a uviděla jeho sklíčený obličej. „Mami?” řekl znovu, „To jsem já, Jimmy.”

Liz se natáhla a položila Jimmymu ruku na paži, zatímco ostražitě nespouštěla oči z jeho matky. „Jimmy,” zopakovala naléhavěji. „Je mi to líto, ale…”

„Mami, to jsem já.” Jimmy se od Liz odtáhl. „Jimmy, tvůj syn.

Mami?”

Paní Paulsonová ustoupila do stínu, stále nepřítomně zírajíc před sebe. „Prosím, hned odejděte,” řekla rezolutně. „Nechceme nic koupit.

Odejděte.”

„Mami!” vykřikl Jimmy, když zavřela dveře. „Mami, počkej…”

Liz, otřesená, ho chytla za paži. „Jimmy přestaň.”

„Ale…”

„Jimmy,” řekla znovu tiše. „Mercy se k nim dostala. Mrzí mě to.

Musíme jít.”

Vedla ho zpět dolů po cestě k motorce, ale Jimmy nebyl schopen řídit. Stáli tiše, jeden vedle druhého. Liz nevěděla, co dělat, nebo jak mu pomoci, ale oči se jí zaplnily slzami při pohledu na bolest v Jimmyho tváři. Vypadal, jako by se snažil něco říct, ale nakonec se obrátil a přitáhl si Liz k sobě. Pevně ji tiskl, když plakal.

Faye otevřela dveře do knihkupectví. Teta Pam se objevila ze zadní místnosti téměř okamžitě.

„Faye!” vykřikla a vyběhla k ní, „kdes byla? Bývala bych volala policii, kdybych si myslela, že by to bylo k něčemu dobré. Tohle město…”

zachvěla se. „Skutečně se bojím, Faye.”

Faye tetu divoce objala. „Mrzí mě to.”

„Myslela jsem, že starostí zešílím. Město je zasněžené a zdá se, jako bych byla poslední člověk, co nechodí kolem jako ztracená duše.

Je to děsivý.”

„Já vím, co se děje, teto Pam,” řekla jí Faye. „Podívej - bude toho hodně na vstřebání, ale budeme potřebovat tvoji pomoc.”

„Kdo vy?” zeptala se Pam zmateně. „Faye, o co jde?”

„Můžu ti všechno vysvětlit - ale nejdřív potřebuju, aby ses setkala s pár lidmi, ano?”

Teta Pam se ani nepohnula. Podívala se přes Fayeinu hlavu ven z okna obchodu. Faye se otočila a uviděla Joea a Lucase, jak je pozorují.

„To je vůdce Černých psů, nebo ne?” zeptala se Pam. „A tamto je syn tý Morrowový. Ach, Faye, do čeho ses to zapletla?”

Než mohla Faye odvětit, Joe se doplahočil sněhem do obchodu, shýbaje hlavu, aby se vyhnul amuletu, který se stále zlehka točil na svém tenkém provázku. Nabídl Pam přátelský úsměv a ukázal na něj.

„Pěkný totem tu máte, madam.”

Pam mu úsměv oplatila, zdvořilá, ale obezřetná. „Děkuji. Ve skutečnosti to byl dárek od jednoho z vašich lidí.”

Joe se vědoucně usmál. „Myslel jsem si, že by mohl být. Finn to byl, že?” zeptal se Joe. Postoupil dál do obchodu, když za nimi Lucas tiše zavřel dveře.

„Přesně tak. Má velký talent.”

Joe přikývl. „To má. Je to taky můj syn. Věděla jste to?”

Faye pozorovala, jak podezřívavý pohled ve tváři tety Pam roztál.

„Nevěděla. Ale vždy jsem to cítila tak, že dobrota v dítěti odráží tu v rodiči. A pokud je to váš případ, pak jste tu vítán.”

Motorkář přikývl, stále zahleděný na vlčí amulet. „Děkuji vám.

Víte, proč vám to Finn dal?”

Pam se na něj vážně podívala. „Ne, to nevím. Ale rozhodla jsem se, že ho pověsím, protože se to v té době zdálo správné.”

Joe se znovu usmál a natáhl ruku, aby si s tetou Pam jemně potřásl.

„Můj syn říká, že jste chytrá žena. Zdá se mi, že má pravdu.”

„No, Finn je dobrý mladý muž.”

Joe přikývl. „Slečno McCarronová, Finn je téměř dvě stě let starý.”

Teta Pam na Joea na okamžik upřeně zírala a pak klidně přikývla.

„Chápu.”

Faye šokovalo, když viděla, že teta vypadá, jako by to všechno přijímala a s klidem se s tím vyrovnala. Vždy věděla, že je teta Pam silná, ale právě teď Faye viděla, že na ní možná bylo dokonce ještě víc, než si kdy uvědomovala.

„Jmenuji se Joe Crowley,” pokračoval, „a jsem tu, abych zastavil, co se v tomhle městě děje.” Joe kývl na Lucase. „Lucas mi říkal o incidentu tady v obchodě s jeho matkou Mercy. Podle všeho se proti ní váš miláček ohradil.”

„Takže Mercy Morrowová má s tímhle něco společného, že je to tak?” Teta Pam vážně přikývla. „Myslím, že bude lepší, když mi všechno povíte, pane Crowley.”

Kapitola 46

La Belle Dame

Teta Pam stáhla žaluzie v oknech obchodu a Faye přinesla židle.

Seděli v kruhu, zatímco Joe vyprávěl svůj příběh. Faye doplňovala části, do kterých byla osobně zapojená - spolu s Lucasem vysvětlujícím to málo, co věděl sám. Pam tiše naslouchala, příležitostně přikyvovala, ale nekladla žádné otázky. Několikrát se Faye přistihla, jak se jí mysl zatoulala k Finnovi, přemýšlela, kde je a co dělá. Joe řekl, že je nejlepší nechat ho samotného najít cestu zpět a že se jeho syn potřeboval vypořádat se svým vztekem o samotě. Ale Faye si i přesto dělala starosti. Pokud bylo venku zlo, chtěla, aby byl v bezpečí.

„No/’ řekla teta Pam, když konečně skončili. „To je mi tedy věc, co přišla do našeho ospalého městečka.”

„Přál bych si, aby se to bylo nestalo,” řekl jí Joe upřímným hlasem.

„Ale stalo. A my teď potřebujeme vaši pomoc. Řekli mi, že jste odbornice na historii a kulturu.”

Pam se usmála. „Znám pár užitečných střípků a útržků - učívala jsem folklor na Miskatonické univerzitě. A to, co nevím, můžu obvykle dohledat,” řekla a ukázala na knihy vyskládané vysoko kolem nich. „Co potřebujete?”

„Potřebuji tohle přeložit,” řekl jí Joe, vytáhl svitek a podal jí ho.

„Nejspíš nepoznáte jazyk.”

Pam svitek rozvinula a na okamžik text zkoumala, než znovu vzhlédla. „Vypadá to jako forma starověkého cyrilického písma,”

řekla. „Ačkoli jazyk vypadá jako variace něčeho neslovanského, co jsem nikdy předtím neviděla. Moldavské snad? Nebo baškirština?

Má hodně podobností s oběma, nicméně myslím, že to bude přeložitelné.”

Faye sledovala Joea, který byl očividně ohromen, a pocítila další vlnu pýchy na svou tetu. „Jsem schopen něco z toho přečíst, ale ne všechno,” řekl. „Ta oblast má tolik dialektů.”

Pam přikývla, stále hledíc do svitku. „No, pak bychom měli být společně schopni většinu toho pochopit.” Vstala, přešla k polici s knihami, kde byly staré svazky ilustrované poezie. „Nejprve vám nicméně chci ukázat tohle.”

Vstali a shromáždili se kolem tety Pam, když vytáhla veliký svazek vázaný v kůži a udělala pro něj prostor na stole. Zalistovala křehkými stránkami, pak ho otevřela a položila tak, aby na něj každý viděl.

„La Belle Dame sans Merci,” přečetla Faye.

„Krásná paní bez milosti,” řekla teta Pam, překládajíc z francouzštiny.

„Je to balada od anglického básníka Johna Keatse, o dobrém a nevinném rytíři, jenž je okouzlen a spoután krásnou ženou, které zastaví na pomoc. V okouzleném snu vidí zkroucená těla dalších mužů, kteří byli podobně raněni její krutou krásou.” Pam pohlédla na Joea. „Zní to povědomě?”

Joe se předklonil blíž. „Jak je to staré?”

„Keats napsal dvě verze, první v roce 1819,” řekla jim teta Pam.

„Ale název téhle balady je mnohem starší než tohle - převzal ho z díla Alaina Chartiera, který svou báseň napsal někdy mezi roky 1392 a 1430.”

Faye ohromeně zírala na slova na stránce. „Může to skutečně být Mercy Morrowová?” zeptala se, když pohlédla na Lucase. „Vážně to dělala tak dlouho?”

Lucas pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Mě se neptej,” řekl, zřetelně rozrušený. „Myslím, že už nemám naprosto ponětí o tom, kdo ta žena je, ale nikdy ji už nebudu nazývat matkou.”

Joe se narovnal. „Je to ona,” řekl tiše. „Mrzí mě to, Lucasi. Ale tohle skutečně je tvá matka.”

Náhle prořízl ticho na ulici zvuk motorky. Zastavila před dveřmi obchodu a o vteřinu později někdo tloukl na sklo. Faye tam došla a našla Finna stojícího na schodě přede dveřmi. Těžce dýchal, oči rozzuřené.

Mitch Wilson vyšel ze sídla do hlubokého sněhu. Padal v posledních několika hodinách tak silně, až to vypadalo, jako by se závěje měly brzy dotknout nebe a uzavřít zemi v nikdy nekončícím ledu.

Veliká sada klíčů, kterou mu Mercy svěřila do péče, řinčela o jeho opasek.

Šel k sešlým hospodářským stavením, která stála stranou od domu. Jako zbytek usedlosti byla roky opuštěná, než Mercy přijela. Ale na rozdíl od sídla nevypadala tak dobře. Střechy byly děravé tam, kde břidlicové tabule opadaly na zem a dřevěné dveře byly zprohýbané, zámky zrezivělé.

Když došel ke dveřím nejvzdálenější stáje, zasunul jeden z klíčů do velkého stříbrného zámku. Byl nový, dodaný, až když Mercy přijela, a hladce odemkl. Otevřel staré dveře a vešel dovnitř.

Silně tu páchlo seno a špína. Kolem se rozléhalo jakési sténavé vřeštění zpoza vnější ohrady, která byla postavena, aby zajistila dobytek a koně. Mitch si zvuku nevšímal, dokonce ani když škemrání přidalo na hlasitosti.

Místo toho se otočil k rezivému železnému věšáku. Na něm visela souprava starodávného zdobeného brnění. Bylo vyrobené z kovu, jemuž nemohl přijít na jméno, bohatě ryté a sesazené dohromady drobnými, spletitými nýty. Patřilo Ballardovi, ale Mitchovi sedlo, jako by bylo vyrobeno pro něho samotného. Nasadil si helmu, zapnul si ji pod bradou a pak se natáhl pro náprsní krunýř.

Za ním se ozvalo tiché ržánía Mitch se usmál. „Ahoj, děvče,” zašeptal k obrovskému koni, který vykláněl hlavu přes jednu z přepážek. „Připravena na jízdu?”

Klisna zvedla a sklonila hlavu, jako by věděla, co Mitch říká. Byla bílá, ne - bledší než bílá, mléčný, průsvitný odstín opálu, díky kterému vypadala ještě strašidelněji.

Mitch ji pohladil po nozdrách. „Jen dojdu pro psy,” zašeptal a otevřel papírovou tašku, kterou nesl. Vytáhl veliký skrojek syrového steaku.

Vřeštivé skučení okamžitě narostlo do křiku, když stájí zavanul pach masa. Mitch popošel k vzdálené ohradě a nahlédl přes dřevěnou mříž.

Uvnitř byl zástup mužů - divokých a špinavých, oblečených v cárech. Obličeje měli hladově, těla vyzáblá; kolem krků měli řetězy z blyštícího se stříbra. Všichni seděli na zadku, sledovali, co Mitch držel v ruce. Mrskl masem proti plotu, který je držel uvnitř, a muži začali šílet, drápali se po steaku, rafali po sobě, když se střetávali.

„Tak pojďte, kluci,” řekl Mitch s úsměvem. „Je čas na lov.”

Kapitola 47

Eve

„Finne?” řekla Faye s úlevou, že ho vidí stát na svém prahu.

„Je všechno v pořádku?”

Zavrtěl hlavou. „Ne. Ne, to není. Potřebuju, abys šla se mnou.”

Faye vyvalila oči. „Cože, teď? Kam?”

„Já nevím. To jsem ještě nevyřešil, ale…”

„Finne?” Joe se postavil vedle Faye. „Proč nejdeš dál?”

Faye viděla, jak Finnův obličej potemněl při pohledu na otce.

„Co ty tu děláš?”

„Fayeina teta mi pomáhá přeložit svitek,” řekl Joe, zamračený při Finnově výrazu. „Proč nejdeš dál a nepomůžeš nám? Znáš ze starého jazyka tolik, co já.”

„Ne,” řekl Finn stroze a podíval se zpět na Faye. „Prosím, Faye. Pojď se mnou. Nikomu tady nemůžeš důvěřovat. Nikomu.”

Faye na něj upřeně hleděla. „Finne, přestaň. Děsíš mě.”

„Co se stalo?” zeptal se Joe a přistoupil k synovi. Finn ucouvl a chytil Faye za ruku.

„Já nevím, tati,” řekl Finn a hlas mu lehce přeskočil. „Proč mi to neřekneš ty?”

„Co tím myslíš?”

„Eve,” řekl Finn chraplavě. „Mluvím o Eve.”

Faye se zmateně podívala na Joea. Měla pocit, že v mužových očích zahlédla prokmitnout záblesk viny.

„Šels za Mercy, že jo?” zeptal se Joe. „Finne, víš, že nemůžeš věřit ničemu, co říká.”

„Zatímco ty nikdy nelžeš, že jo, tati?” vyštěkl Finn. „Faye. Jen si se mnou promluv. Prosím - tam venku. O samotě.”

Faye byla stále vyděšená, ale přikývla. Vzhlédla k Joeovi. „Za minutu budu zpátky.”

Po chvíli neochotně přikývl. Finn si ho nevšímal a táhl Faye za sebou, když vyšel do tmy opuštěné ulice. Šel dál, dokud nenašel potemnělé zákoutí z dohledu ulice a zatáhl ji do něj.

„Finne,” řekla Faye. „Co se děje? Prosím, řekni mi to. Kdo je Eve?”

Finn se na ni upřeně zadíval. Faye znovu pocítila povědomý tlak, ten, který měla uvnitř pokaždé, když ho uviděla, už od toho dne v obchodním domě. Odvrátila pohled, pozorujíc neonový nápis dál v ulici. Jeho žárovky zmíraly, mdle blikaly a vrhaly do tmy nepřirozenou záři.

„Faye,” začal, „ vím, že je to zvláštní…”

„Prostě mi to řekni,” naléhala Faye znovu. „Jen mi řekni, kým Eve byla. Kým byla pro tebe?”

Finn se zhluboka nadechl. „Eve byla tvá pra-pra-prateta. Nebyla odtud - žila ve východní Evropě, odkud, hádám, tvá rodina před dávným časem emigrovala. A vypadala - vypadala přesně jako ty.”

Faye přikývla, ochromená, hlava se jí zatočila. „Počkej,” řekla.

„Počkej… Lucas mi ukazoval snímek ženy, která vypadala jako já, ale nebyla jsem to já. Ach bože. To byla ona? To byla Eve?”

Finn přikývl. „Mercy terorizovala její vesnici. My jsme se doslechli o jejím příjezdu a jeli na pomoc a já …” Finn se zarazil a zavřel oči.

Pohled ve tváři měl tak vzdálený, jako by za víčky sledoval minulé scény. „Bylo to jako úder blesku sotva jsem ji uviděl. Byl jsem tehdy mladej, skutečně mladej, a všichni říkali, že to časem odezní, ale to se nestalo. Nikdy se tak nestalo.” Podíval se na ni. „Až doteď. Než jsi přišla ty, Faye.”

„Co se jí stalo?” zeptala se Faye tiše.

Finn otevřel oči, zadíval se na zatažené žaluzie v knihkupectví.

„Zemřela,” řekl stručně hlasem plným bolesti. „A já myslel, že vím jak, až do dneška, a teď…” Zavrtěl hlavou, hlas se mu vytratil.

Faye na něj zírala, cítila, jak se jí v hrudi stupňuje vztek vedle proudu energie, který, zdálo se, tu byl vždy, když byla s ním.

„Takže co?” zeptala se. „Od té doby sis hledal náhražku? Prostě sis spočítal, že bych mohla přesně zapadnout a být znovu tvojí Eve?

Protože jsem vypadala jako ona? Protože jsme stejné krve?”

Finn šokované trhl hlavou. „Ne!” řekl. „Samozřejmě, že ne! Faye -

jak tě to vůbec mohlo napadnout?”

„A jak by nemohlo?” zeptala se Faye rozrušeně. „Vypadám jako ona, Finne! Vypadám přesně jako ona a to je jediný důvod, proč se mnou vůbec teď mluvíš!”

„Ne!” řekl Finn znovu. „Faye - copak to necítíš? Je to jako…je to jako věc v tvé hrudi, že jo? Věc, která tě poutá ke mně, jako bychom byli spojeni lanem nebo něčím. Až na to, že je to silnější než lano.

Vím, že je, protože je tam už roky. Vždy tam to pouto bylo. A vím, že to cítíš, protože já taky.” Finn si položil ruku na srdce. „Je přesně tady. Nebo ne? Přísahám, Faye, v tom okamžiku, kdy jsem tě uviděl -

ten okamžik v obchodním centru - měl jsem pocit, jako by se všechno rozpadalo. Mohl jsem tě cítit, právě tam. Slyšel jsem, jak dýcháš, jako by tam nikdo kromě nás nebyl.”

„Ale jak to můžu vědět?” zeptala se Faye a chtělo se jí brečet. „Jak můžu vědět, jestli je to ke mně nebo Eve? Ona je tu vždycky taky, nebo ne?”

Finn si rukama projel vlasy a zavřel oči. „Ne. Ne. Začalo to jako s Eve. V několika věcech seš jí tak podobná. Ale v jinejch nejsi. Jsi tak silná, Faye. Vrháš se do věcí po hlavě. Necouváš. Staráš se o sebe sama. Eve byla jiná. Byla křehká - potřebovala mě, abych ji ochraňoval.

A já to neudělal. Nemohl jsem. Vyklouzla z mého sevření jako voda a já ji ani neviděl.”

Finn udělal krok dopředu, chytil Faye za paže a tiskl ji k sobě, dokud se jejich čela nedotkla. „Jsi má druhá šance, Faye,” zašeptal.

„Miloval jsem Eve sto padesát let. Sto padesát let! Ale tebe miluji desetkrát tolik a potrvá to desetkrát tak dlouho. Pomyšlení, že bych tě ztratil…musím tě udržet v bezpečí. Musím. Pokud tě ztratím -

pokud znovu selžu…myslím, že by se mi ani nechtělo žít. Prosím, odejdi se mnou. Jen ty a já, Faye. Prosím.”

Se zajíknutím se Faye vysmekla z jeho sevření a ustoupila. Slzy jí stékaly po tváři. „Nemůžu!” řekla zoufale. „Nemůžu to udělat - nemůžu se s tímhle vypořádat. Nic z toho nechápu…”

„Nemusíš,” prosil Finn. „Jen to přijmi.”

„Jak to můžeš říct?” Faye zavrtěla hlavou. „Já tě ani neznám!”

„Znáš,” zašeptal. Finn vystoupil vpřed, chytil její tvář do dlaní tak blízko, že cítila, jak mu srdce v hrudi prudce bije. „Znáš, Faye. Znali jsme se vždy, jen to trvalo tak dlouho, než jsme se našli.” Finn se zhluboka, rozechvěle nadechl. „Řekni mi, že necítíš to, co já, a já tě nechám být.”

Faye na něj zírala, snažila se přinutit lež, aby jí prošla přes rty, snažila se mu říct, že nic necítí, ale věděla, že by byl schopen vyčíst pravdu v jejích očích. Zvedla ruku a odtáhla Finnovy dlaně ze své tváře. Pak se otočila na podpatku a letěla zpět do obchodu.

Finn se zastavil v prázdné ulici, sledoval Faye, jak mizí v knihkupectví.

„Teď už můžeš vylézt,” řekl do prázdného vzduchu, když se za ní zavřely dveře.

Následoval ještě okamžik ticha, než se ze stínů ozval zvuk opatrných kroků. Lucas šel pomalu k Finnovi, zastavil tam, kde ho Finn mohl vidět.

„Jak jsi věděl, že jsem tam?”

Finn na chlapce upřel pronikavý pohled. „Vlk je právě teď pěkně blízko u povrchu,” řekl. „Tak bych ti vážně doporučil mě nerozčilovat.”

Lucas přikývl. „Dobrá,” sklopil pohled, rukama šátraje po kapsách.

„Takže…já jsem to všechno slyšel.”

„Takže?”

„Pěkně těžká věc. Hádám, že jsem si neuvědomil…co všechno mezi vámi dvěma je.”

„Jo, dobře,” řekl Finn. „Ve skutečnosti ti do toho nic není, nebo jo?”

„Proč se chováš jako takovej idiot?” zeptal se Lucas. Jeho náhlý vztek Finna překvapil. „Nemůžeš ji ochránit tím, že utečeš. Tady je víc v bezpečí - s námi všemi.”

/;Je to tak?”

„Ano! To je! A kdybys nebyl tak tvrdohlavej…” Lucas se s povzdechem zarazil. „Podívej, nejseš jedinej, komu na ní záleží. Ale…”

Lucas odvrátil pohled a pokrčil rameny, jak mu bylo trapně. „Nikdy jsem neměl bratra. A teď, když jednoho mám, nechci s ním bojovat, víš? Tak proč nezačneme znovu? Zdá se, že to dělám v poslední době hodně. A zatím to vypadá, že to zabírá.”

Finn se na Lucase poprvé pořádně podíval. Byli si podobní, soudě podle všeho, navzdory staletím a otci, který je odděloval.

„Tak pojď,” naléhal Lucas. „Nebudu se honit za holkou mýho bráchy. Ale pomůžu ti ji udržet v bezpečí. OK?”

Finn pomalu přikývl.

„Tak v pořádku teda,” řekl Lucas s váhavým úsměvem. „Tak zapomeň na tyhle věci ohledně útěku z města a vrátíme se dovnitř. Dávaj tam dohromady bitevní plán.”

Kapitola 48

Volba

Faye se snažila soustředit se na to, co teta Pam a Joe říkají, ale mysl se jí stále zatoulávala k rozhovoru s Finnem. Zdál se tak přesvědčený o tom, co říká, tak naléhavý. A to spojení mezi nimi tam bylo, v její hrudi, brnící dokonce i teď.

„Když se podíváte sem,” říkala teta Pam, „myslím, že tohle odkazuje k princi, ne Nesmrtelným. Vím, že předložka je matoucí, ale…”

Dveře se otevřely a vešel Lucas následovaný Finnem. Faye cítila, jak jí srdce poskočilo, a podívala se jinam. Předstírala, že je pozorně zahleděná do poznámek, na které teta Pam ukazovala.

„Vítejte zpět, chlapci,” zaslechla Joea, jak říká suše. „Finne? Jsi tu, abys zůstal?”

Nastala pauza, než Finnův hlas prořízl ticho obchodu. „Prozatím.

Ale musíme si promluvit, táto.”

„Promluvíme, slibuji,” ujistil ho Joe. „Ale právě teď se musíme obrátit k tomuhle.”

„Co jste zjistili?” zeptal se Finn. Očividně se rozhodl, že všechno, co právě teď může udělat, je přidat se k nim. „Něco užitečného?”

„No,” řekla Faye a ucítila, jak na ní Finnovy oči spočinuly, když promluvila. „Zjevně to není kouzlo. Je to záznam.”

Finn vykročil k ní. „Co tím myslíš, záznam?” zeptal se. Hlas měl tichý a plný zájmu. Faye se snažila ignorovat, co to dělalo s jejími útrobami, a místo toho se znovu naklonila nad svitek.

„Teta Pam říká, že to popisuje rituál,” vysvětlila mu Faye.

„Jaký rituál?”

„To je to, co se snažíme zjistit,” řekl Joe. „Finne, proč se nepodíváš?

S dalším párem očí by se nám to myslím mohlo povést.”

Faye ustoupila z cesty, když Finn popošel blíž, ale ne dost rychle, aby mu zabránila otřít se něžně o její ruku. Ucítila, jak se jeho prsty krátce zapletly s jejími a pak ji Finn pustil, soustřeďuje se na svitek.

Faye těžce polkla.

Finn pozoroval Faye ve snaze zachytit její pohled, ale ona se mu záměrně vyhýbala. Uvažoval, jestli udělal správnou věc, když řekl to, co řekl - možná na ni příliš tlačil. Ale pokud měl jeho otec pravdu, ubíhal jim čas a Finn měl hrůzu z pomyšlení, že by se jí možná mohlo něco stát. Po tom, co se stalo Eve před všemi těmi roky…musel najít způsob, jak Faye ochránit před čímkoli, co mělo přijít. Ať to stojí, co to stojí.

Finn vstoupil do prostoru, který vznikl mezi Faye a Pam. Svitek byl rozevřený párem knih a sotva se k němu Finn sklonil, zamračil se.

„Co jste zatím zjistili?” zeptal se.

„Tedy,” začala Pam po hlubokém nádechu. „Co se týče toho, co můžeme vyvodit, text hovoří o urozeném princi, který před staletími vládl nyní zapomenuté zemi ve východní Evropě - během temného středověku, kdy Nesmrtelní byli čistá stvoření a ještě chodili po povrchu zemském. Jeho země byla obsazena Mercyiným rodem, poddaní drženi v jejím otroctví.”

Lucas se otřásl. „Tohle je tak podivný. To je má matka, o kom mluvíte.”

„Princ zoufale toužil najít způsob, jak pomoci svým lidem,” pokračoval Joe, začínaje s příběhem. „Ale Mercyina moc v jeho zemi silně vzkvétala. Princ se zamiloval do jedné z mála Nesmrtelných, které z oblasti neprchli. Dvojice byla šťastná - oddaná a tolik zamilovaná, že pohled na ně každému navozoval pocit blaženosti.”

Finn přikývl a ukázal na svitek. „Tady stojí, že plánovali svatbu.

Velikou oslavu své lásky, aby přinesli útěchu celé zemi.”

„Správně,” souhlasila teta Pam. „A to je prozatím vše, co máme.”

Finn zamračeně svitek studoval. Nemohl vše rozluštit, ale bylo tam pár slov, která rozeznal. „Hovoří to o obchodu s Annwnem,” zamumlal a četl dál.

„Jednom z Mercyiných?”

„Ne, myslím, že ne.” Zamračil se. „Byl to obchod, který navrhli Nesmrtelní princi.”

„To nedává smysl,” řekla Faye.

Finn vzhlédl na svého otce. „Poslouchej tohle,” řekl a překládal svitek nahlas. „Ačkoli byla Nesmrtelná pohlcena láskou ke svému Jedinému, její duše zažívala muka. Nemohla se dívat na utrpení svého lidu a užívat si své vlastní štěstí.”

„Takže co to znamená?” zeptal se Lucas. „Copak si nakonec prince nevzala?”

Finn upřeně hleděl na starodávný rukopis s pocitem, jako by se mu něco temného a krutého usazovalo na ramenou. Cítil Faye stojící jen několik stop od něho, ale najednou se na ni nemohl podívat.

„Vzala,” řekl jim tiše. „To je okamžik, kdy do toho vstupuje obchod.

Nesmrtelní věděli, po čem Annwn dychtí. Co by jim poskytlo tolik emocí, že by už dále nepotřebovali Mercyiny nabídky.”

„Skutečnou lásku,” řekl Joe tiše a Finn okamžitě věděl, že jeho otec pochopil.

Přikývl. „Řekla princi, že by mohli nabídnout svou lásku výměnou za životy a duše svých lidí. Mohli by je osvobodit, kdyby obětovali svou lásku Annwnu.”

Následovalo několik okamžiků ticha, kdy se to každý pokoušel vstřebat.

„Nechápu,” řekla Faye zmateně. Finn se přinutil podívat se jí do tváře a srdce ho zabolelo při úzkosti, kterou tam viděl skrytou. „Co to znamená, že obětovali svou lásku? Nemůžete lásku prostě zahodit.

Nemůžete se jednoduše rozhodnout, že někoho přestanete milovat.

Nebo snad ano?”

„Ne,” řekl Joe. „Což je právě důvod, proč šlo o tak obrovskou oběť.

Mám pravdu, Finne?”

Finn přikývl, znovu pečlivě zkoumá svitek. „Nesmrtelní věděli, jak připravit rituál, který by jejich lásku svrhnul do Annwnu,” vysvětlil.

„Vysál by každý ždibec toho citu z nich obou, protáhl ho zrcadlem, které bylo cestou do Annwnu. Tato jejich část by byla navždy pryč, vzata do podsvětí, aby duchy nakrmila na velmi dlouhou dobu. Princovi se protivilo, že to musí udělat, ale věděl, že je to jediný způsob, jak osvobodit své lidi. Nesmrtelná vepsala rituál do svatebního obřadu. Polibek, který je prohlašoval mužem a ženou se stal ohniskem jejího kouzla - Smrtícím polibkem, který rituál zpečetil. A jejich osud také.”

Smutné ticho se znovu sneslo na místnost při pomyšlení na ty dva, kteří se tolik milovali, ale byli odsouzeni k tomu, nebýt nikdy spolu. Finnovi se to zdálo jako ten vůbec nejkrutější osud.

„Co zůstalo?” zeptala se Faye hlasem rozechvělým a tichým, „když byl rituál dokončen?”

„Nic z jejich lásky,” řekl jí tiše. „Zbyli z nich skořápky, prázdné bez toho, co je činilo tak šťastnými. Neznali se. Stali se od toho dne cizinci odsouzenými nikdy jeden druhého znovu nepoznat nebo vědět o tom, čeho se vzdali?”

„To je hrozné,” zašeptala Faye se slzami v očích.

„Ano,” souhlasil Finn. „To je. To vážně, vážně je. Ale fungovalo to.

Mercy a její rod zemi opustili. Lidé byli v bezpečí.”

„Dobrá,” řekl Joe. „Chápu, proč byla Mercy tak posedlá tím, aby tenhle svitek zůstal zamčený.”

„Co tím myslíte?” zeptal se Lucas. „Abych byl upřímnej, vím, že tohle je strašnej příběh, ale vážně nechápu, proč všichni myslíte, že je to tak důležitý.”

Finn se odvrátil od Faye, zahleděl se na svého mladšího bratra a přemýšlel, jak si mohli být tolik podobní, ale zároveň tak odlišní. „Protože svitek taky obsahuje slova a symboly potřebné k dokončení rituálu,” vysvětlil. „A protože to znamená, že je možné ho provést znovu.”

„Ale jak?” zeptal se Lucas. „Myslím tím, nebude to fungovat jen tak s kýmkoli, nebo jo?”

„Ne,” řekl Finn, i když se mu slova zadrhla v krku. „Nebude to fungovat jen tak s někým.”

„O čem to mluvíte?” zeptala se Faye slabě. Ale když se Finn otočil a podíval se na ni, viděl z pohledu v jejích očích, že už to skutečně věděla. „Já?” zeptala se roztřeseně do ticha. „Myslíte, že je to o mně?”

„Tolik to do sebe zapadá, Faye. To, proč si Mercy zvolila Winter Mill. Jsi pro ni nebezpečím. A jsi taky kartou, kterou může hrát proti nám, pokud to bude potřebovat. Mercy má ráda vysoké sázky.” Podíval se na tetu Pam. „Hádám, že vaše rodina původně přišla odněkud z východní Evropy, správně?”

„To je pravda,” přikývla Pam a vstala, aby z police vytáhla jednu starou, v kůži vázanou knihu.

I Faye promluvila. „Ano,” zašeptala. „Taťka mi povídával o našem rodokmenu. Ale to bylo před staletími. A přece to nedává smysl.

Jak by o mě Mercy věděla? Jak by věděla o minulosti mé rodiny a o tom, že jsem tady?”

Finn se užuž chystal odpovědět, když si Faye zděšením přitiskla ruku k ústům. „Ach ne. Ach ne… Liz našla taťkův nožík na dopisy v lesích. A seržant Wilson měl můj přívěšek… A táta nebyl v kontaktu už týdny! Co když…co když…”

Vypadala tak zničeně, že se k ní Finn natáhl a chytil ji za paži.

„Nevíme, že by se mu něco stalo, Faye. Mohla ho někde potkat, vidět ten přívěšek a očarovat ho kvůli informacím, to je všechno.”

„Myslím, že je to pěkně jasné,” řekl Joeův silný hlas. „Faye, tvá rodina pochází z linie toho prince.” Podíval se na Finna. „Stejně tak i Eve. To proto vy dvě vypadáte tak podobně, Faye, a taky proto…”

Faye zavrtěla hlavou a než zavřela oči, Finn viděl, jak se jí plní slzami.

„Nechci to slyšet. Nemůžu tohle slyšet. Vy si to jen vymýšlíte - je to jen náhoda, to je celé!”

„Je mi líto, Faye, ale není.” Teta Pam vzhlédla od knihy, kterou prohledávala. „Tohle je náš rodokmen. Eve je tu uvedená. Joe a Finn mají pravdu.”

„Takže jsem to já?” vzlykla Faye. „Tohle je o mně a já jsem ta, kdo má Mercy zastavit?”

„Ano,” řekl Joe tiše. „Ty a…”

„Ne,” přerušila ho Faye přerývaně. „Neříkejte to.”

„To myslíte skutečně vážně?” zeptal se nevěřícně Lucas. „Sledoval jsem to správně? Říkáte, že Faye musí provést ten rituál?”

Joe vážně přikývl. „Ano.”

„S kým?” zeptal se Lucas.

„To je na Faye/’ řekl Joe. „Krev Nesmrtelných je v obou - Lucasovi i Finnovi.”

Lucas se podíval na Finna a pak řekl: „No, já se nabízím dobrovolně.

Faye? Já to udělám.”

„Lucasi, takhle to nefunguje,” řekl Joe. „Faye musí zvolit. A musí to být osoba, kterou miluje - skutečně, skutečně miluje. Jinak rituál nebude fungovat. Uvolněné emoce nebudou dost silné.” Podíval se na Faye. „Faye? Chápeš?”

Faye zavrtěla hlavou. „Nemůžu to udělat!”

„Musíš,” řekl Joe. „Mrzí mě to. Kdyby byla jakákoli jiná možnost, vzali bychom ji, ale ubíhá nám čas a takhle to musí být. Musíš si zvolit.”

„Ale já nevím!” vykřikla Faye, když se dívala z Finna na Lucase.

„Já neznám ani sama sebe!”

„Ale znáš,” řekl jí Joe. „Je to tam, Faye. Jen nahlédni dovnitř a buď upřímná. Zvol.”

Kapitola 49

Důsledky

Faye se od Finna odtáhla, otočila se k němu zády a rukama si zakryla obličej. S ničím z tohohle se prostě nemohla vypořádat, to bylo příliš.

Jak řekl Joe, hluboko uvnitř věděla jméno osoby, kterou skutečně milovala. Ale nemohla se přimět to říci, postoupit jejich lásku podsvětí, které by je od sebe tak krůtě odtrhlo.

Ucítila na ramenou něžné ruce, které ji tlačily vpřed. Byl to Finn a dovedl ji směrem k malé zadní místnosti obchodu. Zavřel za nimi dveře, ale ona si stále držela tvář v dlaních. Finn je odsunul, něžně ji držel za zápěstí.

„Ahoj,” řekl se slabým úsměvem.

„Ahoj,” zašeptala. Podívala se mu do tváře ve snaze přesvědčit se, že se jí to, jak vypadá, vryje tak hluboko do paměti, že nic, dokonce ani magie, by jí to nemohly z mysli vymazat.

„Jsem to já?” zeptal se Finn tiše.

Slzy znovu zaplnily Fayeiny oči. „Ach, Finne…”

„Pokud nejsem,” řekl náhle nejistý, „to je taky v pořádku. Musíš být upřímná. Co jsem řekl tam venku - nejspíš jsem řekl příliš. Možná to všechno - možná to cítím jenom já. Takže pokud je to ve skutečnosti Lucas…”

Faye zakroutila hlavou, slzy se jí lily po tvářích. „Jsi to ty, Finne.

Samozřejmě, že jsi to ty.”

Jiskra potěšení se mu zableskla hluboko v očích rychle následována výbuchem bolesti. Finn si ji přitiskl k hrudi, objímal ji a tiskl pevně, jako by jen to, že bude blízko ní, mohlo zastavit, co přichází.

Faye mu položila hlavu na prsa a plakala pro všechno, co budou oba nuceni ztratit.

„Ššš,” utěšoval ji Finn a přitom ji hladil po zádech. „To je dobrý.”

„Ne, to není!” řekla mu. „To není dobrý! Všechno, cos řekl - to všechno byla pravda, všechno. A akorát jsme našli jeden druhého, Finne. Sotva jsme našli jeden druhého ze všech lidí na světě, přes všechny ty roky, co jsi naživu. A teď se toho musíme vzdát?

To není…to prostě není fér.”

„Ne,” souhlasil Finn. „To není.” Ucouvl natolik, aby mohl chytit její tvář do dlaní, a něžně se usmál. „Ale jenom mě poslouchej, Faye.

Vše, co jsem kdy chtěl, bylo udržet tě v bezpečí. Jen jsem si prostě nikdy neuvědomil, že to já tě do nebezpečí uvrhuju - moje nesmrtelné já kombinované s tvým dědictvím. Tohle je způsob, jakým tě můžu ochránit nadobro, Faye. Setřeme tu tabuli do čista a jednou provždy.” Přejel jí prstem po srdci. „Přetneme to pouto a budeš volná. Budeš v bezpečí. Navždy.”

Faye zavrtěla hlavou, oči se jí znovu začínaly plnit slzami. „Ale později…nebudeme znát jeden druhého, už nikdy víc. Nejsem si jistá, jestli to budu moct unést.”

Finn se usmál a sklonil se blíž, aby ji políbil na čelo. „Ale znali jsme se,” řekl tiše. „Na tomhle světě je tolik lidí, kteří nikdy nepoznají, jaké to je skutečně milovat. My tohle máme, i když je to jen právě teď.”

Faye znovu zavřela oči. „Mohli bychom prostě utéct. Musí být způsob, jak se dostat ven z města. Nějak.”

„No tak, Faye McCarronová,” řekl Finn. „Znám tě natolik, abych věděl, že bys to neudělala.”

Povzdechla si, zatímco si utírala slzy. „Jo, tušim, že znáš.”

Dveře se náhle s bouchnutím otevřely, až oba nadskočili. Byla to Liz a Jimmy, oba v kůži a poprášeni čerstvým sněhem.

„Panečku,” řekla Liz a prudce se zarazila, když uviděla Faye a Finna, jak stojí tak blízko sebe. „Sorry - rušíme? Kde jsou všichni?

Obchod je prázdnej. Jestli jsou všichni nahoře a svačej sušenky tety Pam, měli by mi radši nějaký schovat.”

Navzdory všemu se Faye usmála, ráda, že svou kamarádku vidí, spěchala ji obejmout. „Jsem tak ráda, že jste tu. Kde jste byli?”

Liz jí objetí oplatila a pak s vážnou tváří vzhlédla k Jimmymu.

„U Jimmyho rodičů. Neneseme dobrý zprávy.”

„Ach ne - ne, oni taky? Jimmy, to je mi líto.”

Jimmy přikývl. „Nevěděli jsme, kam jinam jít. Motorkářská hlídka nám řekla, že jste všichni tady - prohlížíte svitek?”

Faye přikývla. „Zavolám ostatní. Je toho tolik, co vám musíme říct.”

Ostatní vskutku vyšli nahoru do bytu tety Pam. Mladí je následovali a posadili se kolem kuchyňského stolu. Zatímco Liz a Jimmyho zasvěcovali, popíjeli silnou černou kávu, aby se udrželi bdělí.

Liz mohla stěží uvěřit vlastním uším, když naslouchala Fayeinu vysvětlení textu a toho, co znamenal. Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem si to neuvědomila,” řekla tiše. „Proč jsi mi neřekla, že k Finnovi cítíš něco tak silnýho? Nikdy bych proti němu tolik nebyla, kdybys mi to řekla!”

Liz sledovala, jak se Faye slabě usmála. „Myslím, že jsem si to dokonce ani sama neuvědomila, Liz. Prostě to tam bylo, sotva jsme se potkali. Jako moje součást. Tak veliká část, že jsem měla pocit, jako by tam byla vždycky.”

Liz jí úsměv oplatila, ale pak se zamračila. „Takže zadrž,” řekla.

„Říkáš mi, že Finn je tvá dlouho ztracená Nesmrtelná láska a ty ji nyní prostě hodláš obětovat?”

Faye silněji stiskla Finnovu ruku, jak tam tak seděli vedle sebe.

„Nemáme na vybranou, Liz. Jenom musíme vyřešit, kdy provést rituál.”

„Je potřeba obnovit svatební obřad, který spojoval starodávnou Nesmrtelnou a jejího prince,” vysvětlila teta Pam. „Nevím, jak to hodláme uspořádat a sehnat dost očarovaných lidí z města, aby toho byli svědky, a to v tak krátké době, když je Winter Mill zasněžený.”

Liz se zamračila. „Postačil by večírek?”

Joe pokrčil rameny. „Ano, cokoli takového, pokud tam bude zrcadlo, které bychom mohli použít k provedení rituálu. Symboly v textu na svitku se musí napsat na něj, aby otevřely cestu do Annwnu.”

„V tělocvičně školy je vážně veliký zrcadlo,” upozornila je Liz.

„To je,” souhlasil Lucas, „ale jak nám to pomůže? Jak jen můžeme uspořádat večírek a dostat tam všechny lidi?”

Liz se usmála. „Copak jste vážně všichni úplně zapomněli, kolikátýho dneska je?”

Jimmy se tiše zasmál. „Liz, ty seš geniální!”

„Cože?” zeptali se Finn a Faye společně.

„Ach můj bože,” řekla teta Pam při pohledu do kalendáře na zdi.

„Je Halloween.”

„Jojo,” řekla Liz. „A ať už naši zombie přátelé dělali cokoli dalšího, připravovali se na největší Halloweenský ples Wintermillské střední v historii, pamatujete? Když jsme sem přišli - venku byly stovky studentů, všichni vyfiklí, na cestě do školy.”

Teta Pam se podívala na Joea. „Myslíte, že by to mohlo účinkovat?”

„Ano,” řekl, „pokud najdeme způsob, jak dosáhnout soustředěného okamžiku pro započetí rituálu.”

„Počkejte minutku,” ozvala se Faye. „Nekorunuje se většinou král a královna plesu?”

„Ano, to se dělá,” vykřikla Liz. „Mohli bychom to zmanipulovat, abyste vyhráli vy dva. Korunovační ceremonie by byla nejlepším ohniskem pro rituál, nebo ne?” Liz sledovala Fayeino přikývnutí.

Pak uviděla, jak z přítelčiny tváře mizí barva. „Faye? Co se děje?”

Faye zavrtěla hlavou. „Já jen… Vážně tohle hodláme udělat? Hned teď? Tak brzy?”

Finn ji objal kolem ramen, naklonil se a vtiskl jí polibek do vlasů.

„Čím dřív, tím lip,” řekl tiše. „Mercy se přibližuje ke svému cíli a my ji nemůžeme nechat vyhrát.”

Liz se natáhla, chytila Fayeinu volnou ruku a něžně ji stiskla.

„Zapomeň, co je na konci,” řekla. „Jen pomysli - tohle je tvoje první rande s tvou pravou láskou. Nemůže to být už o moc romantičtější, že jo?”

Faye se usmála, dokonce ji to i dokázalo trochu rozesmát. „No, když to podáš takhle…”

Liz vstala a vytáhla Faye s sebou. „Přesně. Což taky znamená, že potřebuješ vážně, vážně vražednej outfit.”

Kapitola 50

Přípravy

Faye nepřítomně zírala do své skříně. Nemohla si pomoct, ale připadalo jí, že snažit se vybrat, co si vezme na sebe, s tím vším, co se dělo, bylo prostě jednoduše nějak špatné. Mysl se jí stále dokola vracela k té konverzaci s Finnem - vypadal tak šťastně, když mu řekla, že on je tím jediným. Ale to štěstí nebude trvat - nemůže trvat. Všechno kvůli ní: její rodině a minulosti, o které neměla nejmenší potuchy.

Faye zamrkala, když ucítila, jak ji slzy bodají pod víčky. A její otec -

co se stalo jemu? Všechno byl jeden velký chaos, a přesto se od ní čekalo, že vytrvá, jako by se svět nehroutil.

„Vezmu si prostě plesový šaty, co jsem si koupila loni,” řekla Faye nakonec.

„Ne,” řekla Liz rozhodně. „Faye, musíš mít na sobě něco, co bude stát za to, aby tě korunovali Královnou plesu - i když zašvindlujeme s hlasováním, musí to bejt věrohodný.”

Faye si přejela rukou přes oči. „Já prostě nemůžu normálně myslet.

Snažit se zvolit si outfit právě teď…se zdá hloupý.”

„Taky proto jsem tady,” řekla jí Liz a poplácala ji po rameni.

„Ale naposledy, když jsme byly ve škole, se každej choval jako zombie,” zdůraznila Faye. „Jseš si jistá, že vůbec budou ples mít?”

„Tak to rozhodně vypadalo, když jsme s Jimmym procházeli kolem,” naléhala Liz. „Plánovali to týdny, takže je to možná něco jako autopilot? Nikdo nemá nic jinýho na práci, když je město zasypaný.”

Faye se zachvěla. „Stále nevíme, jakej je Mercyin plán,” řekla.

„Všichni by mohli bejt jeho součástí.”

„Hádám, že to je důvod, proč musíme jednat hned,” řekla Liz.

„Víš, než bude moct něco udělat.”

Faye utrápeně přikývla. „Myslím, že máš pravdu.”

Liz ji minutu sledovala, jako by se snažila rozhodnout, co udělat.

„Přála bych si, abych mohla pomoct, Faye. Ale nevím, co dělat jinýho než dohlídnout na to, abys vypadala úchvatně.”

Faye vymohla uslzený úsměv. „To je v pořádku,” řekla své přítelkyni.

„Prostě to musím udělat. Pomáháš mi.”

Liz přikývla, ale stejně vypadala ztrápeně, když řekla: „Podle toho, jak všichni, co mířili na ples, vypadali, se zdá, že je to vážně ve velkým stylu. Úplně to působilo jako jeden z těch festivalů v Benátkách nebo tak něco. Potřebuješ něco opravdicky velkolepýho”

Faye zavrtěla hlavou. „To není dobrý,” zamumlala. „Nic takovýho nemám.”

„Možná můžu pomoct?” Dívky se otočily a uviděly tetu Pam stojící ve dveřích, v rukou držela velkou lepenkovou krabici. Vešla dovnitř a položila ji na postel.

„Co to je?” zeptala se Faye se zaujetím.

„Něco, co jsem měla pod postelí moc, moc dlouhou dobu,” řekla teta tiše. „Mrkni se. Myslím, že ti to bude sedět. Byla jsem jen o pár let starší než ty, když jsem si to koupila.”

Faye a Liz došly ke krabici a společně zvedly víko. Šaty uvnitř byly měkké a pečlivě zabalené v hedvábném papíru. Dívky je vyndaly a začaly papír odmotávat.

„Páni!” řekla Liz, když sundaly poslední kousek papíru. „Páni…”

Faye šaty roztáhla a obě dívky zalapaly po dechu. Byly hedvábné, pableskující paví modř s širokou sukní a elegantně vyztuženým korzetovým svrškem vzadu na šněrování. Když je Faye zvedla na světlo, něco, co bylo uvnitř šatů srolované, spadlo na zem. Faye se pro to sehnula a věc zvedla. Byl to krajkový závoj a ona byla jako u vytržení.

„Jsou to - teto Pam, jsou to svatební saty?”

„Ano, to jsou,” připustila její teta. „Ne že bych je kdy oblékla.”

Faye a Liz na ni upřeně zíraly. „Já - já netušila,” zakoktala se Faye.

Teta Pam se smutně usmála. „No, řekněme, že nejsi jediná, kdo ví, jaké to je ztratit lásku,” řekla tiše. „Ale to je jiný příběh. No tak, pospěš si - najdu něco z oblečení tvého táty, abychom oblékli Finna.

Nemůže se tam ukázat v těch jeho špinavých starých kožených hadrech.”

Finn čekal u paty schodiště, když se Faye objevila. Myslel, že je připravený na všechno, ale nečekal, že bude vypadat tak krásně. Ochromeně na ni zíral, když se nesměle usmála a opatrně sestupovala ze schodů, aby si nepřišlápla sukni. Finn se vzpamatoval, než došla až dolů, a natáhl ruku, aby jí pomohl z posledního schodu.

„Faye,” zašeptal, když si prohlížel její vlasy sepnuté do povolených vln. „Já - ehm…já nevím, co říct. Vypadáš úžasně.”

Znovu se usmála a začervenala se. „Ty taky. Pěkná…košile.”

Finn se rozpačitě podíval dolů na svůj model. Měl na sobě černé kalhoty a bílou frakovou košili. „Omlouvám se,” řekl. „Saka tvýho taťky mi byly těsný v ramenou. A…” ukazoval na rozepnutý límeček, „do košile se vejdu, jenom když si jí nezapnu až ke krku.”

Faye se rozesmála. „Nebuď hlupáček. Vypadáš nádherně.”

Finn tam chtěl stát a dívat se na ní věky, ale tolik bylo v sázce.

„Mrzí mě to,” řekl tiše, „ale musíme jít hned.”

Faye přikývla a rozhlédla se po jejich malé skupince. „Co budete vy všichni ostatní dělat?”

„Lucas a Jimmy půjdou se mnou zpět do tábora,” řekl Joe. „Musíme všechno sbalit a pak všichni zamíříme dolů do města. Beru si s sebou pravý svitek, abych ho udržel v bezpečí, ale opsal jsem vám tady značky a zaříkávání, které potřebujete.” Podal Faye kus papíru. „Jen se přesvědč, že jsi označila zrcadlo přesně, jak jsem napsal, ano?”

„Já mám falešné hlasovací lístky,” řekla Liz, ukázala papírky a pak si je zasunula do kabelky. Měla na sobě Fayeiny staré plesovky. Krátké žluté saténové šaty s tenkými špagetovými ramínky, která odhalovala záda. Liz došla k Jimmymu a natáhla se, aby ho chytla za obě ruce. Jimmy se předklonil, až se jejich čela dotkla. Krátce takhle stáli a pak se Liz zhluboka nadechla a ustoupila. „Tak a teď honem,” řekla odhodlaně. „Jde se.”

Všichni zamířili ke dveřím, ale Finn zadržel Faye zpět, jen na okamžik.

Podívali se jeden na druhého a on uviděl, jak se jí v krásných očích třpytí slzy. Snažil se najít něco vhodného, co by řekl, ale v hlavě měl jen jedinou věc.

„Miluji tě,” zašeptal. „Nevím, jak bych kdy mohl přestat.”

Faye se usmála, slzy hrozily, že skanou. „Pak nepřestávej,” také zašeptala. „Prostě…nepřestávej.”

Kapitola 51

Ples

Navzdory všemu musela Faye připustit, že škola vypadá božsky.

Všechna světla byla rozsvícená, kolem oken zavěšený černý tyl, a přesto budova ve tmě zářila. Uvnitř ručně vyřezaných dýní se mihotaly svíce a vedly cestou do školní tělocvičny, kde se měly odehrávat ples a korunovace krále a královny.

„Víš,” zamumlala Liz, „na zombie odvedli pěkně slušnou práci.”

Světla v tělocvičně byla ztlumena do slabé záře, ale diskokoule, která visela ze stropu, byla zapnutá a vrhala po celé místnosti hustý vzor kroužících špičatých hvězdiček. Netopýři z černého papíru se v tlumeném světle třepotali nad hlavami zavěšení na neviditelné niti. Taneční parket už byl plný, tanečníci se točili vířící shluk barev pohybující se do rytmu hudby.

„Podívej,” řekla Liz tentokrát hlasitěji, když kývla směrem k rohu tělocvičny. „Tam jsou urny na hlasování.”

Faye přikývla. „A hlídá je slečna Finchová,” řekla, když spatřila svou profesorku postávající vedle zdobených lepenkových krabic.

„Neměj strach,” uklidňovala ji Liz. „Najdu cestu, jak se kolem ní dostat.”

„Jseš si jistá?” zeptala se ustaraně Faye. „Teď víme, že byla v Mercyině moci už týdny, Liz. Co když…”

Liz pokrčila rameny a přerušila ji. „Stejně nemáme na vybranou, nebo jo? Popřej mi štěstí.”

O vteřinu později vyrazila masou studentů, proplétajíc se mezi tanečníky.

Finn chytil Faye kolem ramen a ona se k němu přivinula. „Ona to dokáže, Faye,” řekl.

Faye si povzdechla. „Já vím.” Podívala se na velké zrcadlo, které se rozpínalo na vzdálené zdi a stiskla rtěnku, kterou držela v jedné ruce.

„Musím se k zrcadlu dostat, co nejdřív to půjde.”

Finn přikývl, chytili se za ruce a začali se prodírat přeplněným tanečním parketem.

Liz závistivě koukala na své spolužáky, když je míjela při tanci - jako by neměli co ztratit. Byla tam Candi, vypadala úchvatně - jako obvykle - v ametystově zbarvených šatech dlouhých až na zem. Byla tam s ní i Ráchel ve splývávém oděvu, který vypadal skoro jako by byl upředen ze stříbra. Tenhle ples byl ten nejlepší, jaký kdy Wintermillská střední pořádala, a tady byla ona, strachující se o konec světa.

Ach, co by dala za to, aby bylo vše zpět v normálu! Kousla se do rtu, jakmile si uvědomila, že ,normál’ je to, co budou mít na konci večera - a Faye ztratí Finna navždy. Srdce ji bolelo za její nejlepší přítelkyni, ale chtěla také, aby bylo po všem tak brzy, jak to jen půjde.

A když si ani Faye ani Finn nebudou druhého pamatovat, neucítí bolest. Mysl se jí zatoulala k Jimmymu, přála si, aby tu byl s ní. V těch dnech se zdálo, že se z jeho nesmělého úsměvu vždy cítí lip.

S nevinným výrazem se přitočila k Barbie Finchové. Učitelka jí úsměv oplatila s očima těkajícíma po tanečním parketu.

„Ahoj, Liz, zlatíčko,” řekla nepřítomně.

„Slečno Finchová,” Liz se zářivě usmála a otočila se zády k jednomu z hlasovacích boxů. „Není to skvělý večírek?”

„Ach ano,” řekla žena, její hlas zněl dutou ozvěnou. „Prostě úžasný.

Úžasný.”

„To je dobře. Až na to …” Liz se zarazila a zavrtěla hlavou. „No, jen jsem si říkala, jestli tu měli být ti motorkáři.”

Při zmínce o motorkářích slečna Finchová mrskla pohledem po Liz, oči přimhouřené. „Motorkáři?”

Liz cítila, jak se při jejím chladném pohledu chvěje. Ne, ona rozhodně nebyla sama sebou. „A-ano,” řekla. „Jsou před branou…”

Barbie Finchová na Liz na chvíli upřeně zírala. „Musím to vyšetřit,”

řekla a prolétla kolem ní pryč.

Liz přikývla a sledovala, jak učitelka zamířila k zadním dveřím.

Počkala, dokud Barbie z tělocvičny neodešla a pak se otočila, rychle rozdělila své falešné hlasovací lístky na dvě hromádky a nacpala je do dvou boxů. Otočila se a zkontrolovala, jestli ji nikdo neviděl, ale studenti všichni tančili na hudbu jako zhypnotizovaní - nebo něco horšího.

Faye se přiblížila k zrcadlu, pustila Finnovu ruku a potom vytočila víčko rtěnky. Nikdo si ničeho nevšiml, když si pročítala kousek papíru, který jí Joe vtiskl do ruky. Byly tam dva symboly, které musela načmárat na spodní rohy zrcadla, a třetí, který bylo potřeba umístit na poloviční vzdálenost mezi ty dva.

Akorát dokončila první znak, když do ní někdo vrazil, až vyskočila.

„Promiň,” řekl jí Finn tiše do ucha. Upřeně sledoval místnost a dával pozor, jestli se někdo nedívá.

Zhluboka se nadechla a roztřeseně se usmála, když se přesouvala k druhému rohu s Finnem za zády, který ji zakrýval před případnými zraky ostatních.

Motorkáři už měli téměř všechno naložené na stroje. Lucas se, poté co pomohl s rychlým balením, posadil vedle skomírajícího ohně a Jimmy šel pro kávu. Byla jim zima a byli unavení, ale oba věděli, že té noci je toho potřeba udělat ještě mnohem víc.

Při čekání, než se Jimmy vrátí, vytáhl Lucas svitek a podíval se na něj. Přejel prsty po tom zmačkaném, starodávném papíře. Nemohl uvěřit tomu, že osud Faye a Finna byl zpečetěný tím, co tu bylo napsáno, nebo že rituál popsaný na svitku byl celý zaměřený na to, aby zastavil jeho matku. Lucas zavrtěl hlavou. V podstatě ani neřešil, co s ním teď bude, když byl v zásadě bez domova. Zdálo se sobecké starat se o takové věci, když se jeho nově nalezený bratr a dívka, kterou miloval, chystali pro záchranu města obětovat vše.

Lucas stále hleděl na svitek, když se Jimmy vrátil s kávou a posadil se vedle něj. Vzal si od něj plechový hrnek, který mu podal, šťastný, že má něco teplého, co může sevřít v prstech. Sníh už zase padal a teplota ještě více klesla.

Když se Jimmy snažil pohodlně usadit, najednou se posunul a strčil Lucasovi do lokte. Horké kafe vystříklo z hrnku a zmáčelo chlapci ruce a nohy.

„Ach ne - ten svitek!” Lucas vstal a zoufale třásl nyní promočeným pergamenem, snažíc se odstranit kapičky kávy.

„Tolik mě to mrzí!” řekl Jimmy, když celý bez sebe vyskočil na nohy. „Nemůžu uvěřit, že jsem to udělal - je to zničený?”

Lucas se na svitek opatrně podíval. Přestal papírem třást a nechal kávu stéct po zažloutlém textu. „Ne,” řekl tiše. „Ne, není.”

Jimmy si úlevou oddechl. „Díky bohu za to. Když ho přidržíme blízko ohně, možná to můžeme usušit.”

Lucas neposlouchal. Pozoroval kapky kávy na papíře. Odložil šálek, přejel jedním prstem podél mokrých slov a najednou ucítil, jak mu srdce začíná divoce bušit.

„Lucasi?” zeptal se Jimmy. „O co jde?”

„Nejsem odborník,” pronesl Lucas chraptivým hlasem, stále zíraje na svitek ve své ruce. „Ale neměl by se starej inkoust rozpít, když se namočí?”

Jimmy se předklonil a Lucas uslyšel jeho prudké nadechnutí, když se podíval na papír ve své ruce. „Ach ne…”

Lucas vstal a rozeběhl se přímo tam, kde stál Joe a balil si na motorku, Jimmy celou dobu vedle něj.

„Tohle je padělek,” vykřikl Lucas, „tenhle text je padělek!”

Joe se ohlédl přes rameno. „Cože?”

„Podívejte se na něj,” zasykl Lucas a třásl svitkem. „Pokud by tohle bylo napsané staletí starým inkoustem, rozpilo by se to. Ale ono ne.

Joe - musí to být moderní inkoust na starém papíře!”

Jimmy se podíval z jednoho na druhého. „Co to znamená? Pro nás? Pro Finna a Faye?”

Joe si v šoku přejel rukou přes oči. „Že měl Finn pravdu. Rituál -

celá tahle věc - musí to být past.”

„Ale…”

Lucasova otázka byla přerušena táhlým, znepokojivým voláním loveckého rohu nesoucím se z lesa.

Kapitola 52

V pasti

Zvuk rohu se ozýval dál a dál. Rozléhal se kolem tábořiště, děsivý a hrůzostrašný. Jimmy ztuhl při vzpomínce, kdy ho naposledy slyšel tak blízko. Vzpomněl si na ten hrozný strach, když byl v lesích sám, pohled do strašlivých vlčích žlutých očí, když k němu přišly z temnoty.

Zachvěl se. Motorkáři se nicméně dali do akce, postavili se na nohy a bedlivě pozorovali okraje tábořiště.

Byly tam - temné, plíživé tvary váhající v šeru podrostu. Klouzaly po okrajích světla vrženého ohněm, tu záblesk žlutého oka, tu třpyt ostrých bílých zubů. Jimmy se pomalu otočil a uviděl, že jsou obklíčeni.

Ucítil, jak mu Joe položil ruku na rameno, a leknutím uskočil.

„Buď v klidu,” varoval ho Joe. „Nezaútočí - zatím. Mercy něco chce.”

Lovecký roh se ozval znovu a z lesa vyjel bledý kůň. Oděný byl ve starodávném bitevním brnění, rytý černý kov mu zakrýval hlavu a slabiny. Na hřbetě seděl jezdec, také v brnění. Kůň pyšně kráčel vpřed, přímo k Joeovi Crowleymu. Motorkáři se s podezřením přesunuli, aby kolem vůdce s návštěvníkem vytvořili kruh, zřejmě připravení ho chránit, kdyby to bylo nezbytné.

Jezdec na bledém koni si zdvihl hledí své helmy a Jimmy za ním s šokem uviděl tvář seržanta Wilsona. Vzal něco ze zdobené brašny na sedle a aniž by promluvil, mrštil tím dopředu na Joea.

Bylo to stříbrné zrcadlo. Joe ho zvedl a Jimmy byl dostatečně blízko, aby viděl ledové vzory spojující se na jeho povrchu. A pak, zčistajasna se ve výhledu zamihotala krásná tvář Mercy Morrowové.

Usmála se.

J o e Crowley/’ zašeptala. „Už je to tak, tak dávno.”

„A přesto,” odpověděl Joe, „to stále není dost dlouho.”

Mercy ohrnula ret, jako by tohle byla hra, kterou prohrávala.

„Ach, no tak, Joe. Chyběla bych ti, kdybych tu nebyla. Ve skutečnosti vím, že ti chybím dokonce i teď.”

„To se pleteš. Vždycky ses pletla, Mercy, v tolika, tolika věcech.”

Mercyinýma očima projel záblesk hněvu a led na zrcadle zhoustl.

„No tak se podívejme, jestli se nepletu v tomhle. Teď víš, že ty a náš drahý syn jste byli lapeni do pasti, kterou jsem zosnovala. Okamžitě, sotva jsem uviděla obličej té dívky, jsem věděla, že Finn bude stejně tak okouzlený, jako byl tou poslední. Měls být chytřejší, Joe. Měl jsi najít způsob, jak je udržet od sebe. Konec je blízko, Crowley, a ty sám jsi ho způsobil. Ale nabízím ti možnost volby. Vrať se zpět ke mně.

Vrať se zpět ke mně, buď zase mým sluhou a já nechám tebe a syna, kteréhos mi vzal, naživu.”

Joe mlčel a na jeden hrozivý okamžik si Jimmy myslel, že zvažuje Mercy inu nabídku. Ale pak zavrtěl hlavou. „Nikdy, Mercy. To bych radši trpěl celou věčnost v Annwnu než ti znovu sloužit.”

Na zlomek sekundy zahlédl Jimmy v Mercyiných chladných očích něco jako smutek. Pak ho vystřídal vztek, který zahořel tak silně, že se led na povrchu zrcadla začal vypařovat.

„Pak sis tedy, Crowley, zpečetil svůj osud. Svůj a všech těch, kteří jsou s tebou.”

Světlo v zrcadle pohaslo a Mercyina tvář zmizela. Vzduch se okamžitě naplnil vrčením ozývajícím se z lesa, když Mercyini vlci vycítili boj.

Joe vyštěkl příkaz a motorkáři se naráz začali přeměňovat. Jimmy sledoval, jak padli na kolena, tváře zkroucené v agónii. Pleť se jim začala měnit, srst vyrůstat. Tváře se staly maskami pukajícími, aby odhalily vlky v nich skryté. Joe se nepřeměnil a Jimmy viděl, jak zaujal pozici za vlky, jako by měl ovládat jejich pohyby. Ve vteřině pouze Joe, Lucas a Jimmy zůstali lidmi, obklopení pronikavými zvuky dvou vlčích smeček.

Znovu zazněl lovecký roh.

Finn ucítil, jak se v něm něco pohnulo - mravenčení kůže, jakmile poznal, že se jeho smečka přeměňuje. Nutil se soustředit, sledoval Faye, která se pokoušela promluvit se svou kamarádkou Candi. Nebylo to k ničemu - Finn už dříve viděl ten pohled v dívčiných očích.

Byla příliš pod Mercyiným vlivem, aby ještě věděla, kdo Faye je.

Chytil Faye za ruku. Třásla se. „Hej,” zašeptal, když sklonil hlavu a rty se jí otřel o ušní lalůček. „Pojď tancovat.”

Faye zavrtěla hlavou. „Není na to ten právej čas.”

„Nikdy nebudeme mít jinej,” připomněl jí Finn se smutným úsměvem. „A beztak musíme zachovat dekorum, správně?”

Vytáhl ji na taneční parket, šťastný, že hudba zpomalila. Stáli blízko sebe a Faye k němu vzhlédla tak skleslým pohledem, že si Finn nemohl pomoct a přitáhl ji k sobě, položil si bradu na její hlavu. Houpali se pomaličku do rytmu hudby a Finn se snažil si vtisknout vzpomínku na ni do mysli.

„Řekni mi něco o sobě, co nevím,” zašeptala Faye a lehce se odtáhla, aby se mu podívala do tváře. „Ne vlkodlačí věci…něco o sobě.”

Finn k ní sklopil pohled. Už to bylo dávno, kdy se o sobě pokoušel smýšlet ne jako o vlku. Pokrčil rameny. „Rád píšu dopisy,” řekl nakonec.

Faye vypadala překvapeně. „Dopisy?”

„Jo…víš - než vznikly věci jako e-mail. Dopisy zasílaný poštou.

Rád je píšu.”

Faye se usmála. „Moc ráda bych od tebe dostala dopis.”

Přitáhl si ji zase blíž. „Napíšu ti ho. Slibuju. Nějak ti dopis napíšu.”

„Dámy a pánové!” rozlehl se místností hlas Barbie Finchové, až oba nadskočili. Stála na pódiu, v ruce mikrofon. Finn neochotně Faye pustil, když se vyvinula z jeho obětí, aby jasněji viděla. „Jak víte, dnes večer jsme volili krále a královnu Halloweenského plesu Wintermillské střední školy. A já musím s potěšením oznámit, že hlasy už jsou sečteny!”

Finn se natáhl pro Fayeinu ruku.

Liz zamračeně poslouchala Barbiino oznámení. Jistě by nemohli spočítat hlasy tak rychle. Čekala, až se slečna Finchová vrátí z honu na motorkáře, na který ji Liz poslala. Přišla zpět do tělocvičny sotva před pěti minutami. Až tehdy odnesla krabice ke sčítání.

„Musím říct,” pokračovala Barbie z pódia, „že mě výsledek velmi, velmi potěšil a jsem si jistá, že potěší i vás.”

Liz se rozhlédla po hale. Tanec se zastavil stejně jako hudba. Ale ne všichni studenti se dívali na učitelku na pódiu. Ve skutečnosti se většina z nich dívala na Faye a Finna, kteří stáli uprostřed tanečního parketu a drželi se za ruce…

„Čest krále a královny tohoto Halloweenského plesu v letošním roce připadne jedné z našich nejpilnějších, nejoblíbenějších studentek,”

pokračovala slečna Finchová.

Liz zapřemýšlela, zda si to jen nepředstavuje, ale ne - Faye a Finn -

zdálo se, nevšímali si toho, ale každý se díval přímo na ně. Skoro jako by už věděli, kdo bude korunován…

„A také jednomu z našich nejnovějších studentů,” pokračovala Barbie. „Což je, myslím si, skutečně báječný způsob, jak ho přivítat na naší škole. Takže s velikým potěšením vyhlašuji, že vítězi se stávají…”

Liz se zachvěla, když se jí o pleť otřel studený vítr. Ve skutečnosti teplota v tělocvičně klesla tak náhle, že viděla, jak shromážděným studentům stoupají od úst obláčky páry.

„…Faye McCarronová a Finn Crowley!”

Potlesk byl ohlušující. Rozléhal se po ledové místnosti, když se lidé tlačili dopředu, aby pogratulovali šťastnému páru. Liz se snažila zachytit Fayein pohled, aby ji varovala, že něco není v pořádku, ale bylo to nemožné. Finn a Faye byli obklopeni.

Samotná na okraji, Liz zacouvala k jedněm z menších dveří vedoucích z tělocvičny. Musela zjistit, co se děje, hned teď. Volba proběhla příliš rychle - bylo to téměř jako by Faye a Finn byli už za krále a královnu vybráni předem. A pokud to byl ten případ…

Liz vyklouzla ze dveří, když Barbie Finchová ohlásila, že korunovace proběhne za deset minut. Před tělocvičnou bylo ještě chladněji.

Liz zabočila doleva směrem k hlavnímu vchodu do školy a ucítila, jak teplota stoupá, když se dostala blíž. Otočila se a vrátila se tedy stejnou cestou, cítíc, jak chlad narůstá, když postupovala rozlehlou chodbou dál a dál. Tady, na konci školní chodby se nacházely kanceláře, do kterých studenti nikdy nevstupovali - Liz si byla jistá, že ať už se tu děje cokoli, bude se to odehrávat tam vzadu, kam by nikoho z jejích přátel nenapadlo jít.

Světla byla zhasnutá a byla tam tma, prostor osvětlený jen lampami na druhém konci chodby. Liz šla dál, rozechvělá zimou. Na konci chodby byly dveře - byly zavřené, ale nebyl tam žádný zámek. Liz vzala za kovovou kliku a stiskla jí, syčíc bolestí, když se jí do kůže zahryzl extrémní mráz. Dveře se otevřely a Liz se pustila. Sotva se na svou ruku podívala, uviděla, že má kus kůže stržený, přilepený ke zmrzlé klice. Zaťala pěst bolestí a zahleděla se do tmy za dveřmi. Byla to další chodba s dveřmi na druhém konci. Tyto dveře byly také zavřené, ale kolem okrajů pronikalo světlo. Bylo tu ještě chladněji, tak chladno, že se na stropě začaly tvořit rampouchy.

Třesoucí se zimou, Liz šla dál, zatímco se poohlížela po něčem, čím by si chránila ruku, až bude ty dveře otevírat. Nebylo tam nic, tak si vykasala sukni, chytila jí kliku, otevřela dveře a vkročila do místnosti.

Byla zalita chladným světlem, které hořelo intenzivní modří.

Ve středu místnosti, na vysoké dřevěné židli seděla Mercy Morrowová.

Oči měla ztracené ve stínu a vlasy jí zářily kolem hlavy jako bledá svatozář. U nohou jí ležel obrovský šedý vlk s jazykem vyplazeným mezi širokými čelistmi plnými ostrých zubů.

Liz vykřikla, otočila se a chtěla utéct, ale dveře se zabouchly a uvěznily ji uvnitř.

„Teda, teda,” řekla Mercy tichým, nebezpečným hlasem, když se sklonila, aby podrbala vlka za ušima. „Skutečně není důvod utíkat.

Kdybys to udělala, musela bych tady Petera poslat za tebou.”

Kapitola 53

Žádné slitování

Jakmile zvuk rohu odezněl, následoval okamžik ticha. Pak se rozpoutalo hotové peklo. Lucas sledoval, jak jeden z Mercyiných vlků vyskočil jako první. Vrhl se vpřed, pěna mu odkapávala z otevřené huby. Joe vykřikl příkaz a motorkáři-vlci zaútočili. Během pár vteřin se obě vlčí smečky trhaly navzájem. Usazený vysoko na svém koni, Mitch Wilson přihlížel z okraje mýtiny, roh k pobízení své smečky připravený u úst.

Jimmy tam stál vystrašený a nevěděl, co dělat.

„Potřebujeme zbraně!” vykřikl Lucas přes řev vrčících vlků, když se rozhlížel po něčem vhodném.

„Jak poznáme, kteří jsou kteří?” zavolal na něj Jimmy. „Všichni vlci vypadají stejně!”

Lucas pozoroval, jak Joe stojí neústupně uprostřed bitky. Nalevo od něj se dva vlci navzájem srazili k zemi. Jeden se zakousl druhému do slabin. Se zavytím se zraněný vlk ze sevření vyprostil, zbarvuje krví čumák svého nepřítele. Otočil se a lhostejný k natrženým tříslům se vrhl znovu vpřed, drásaje Špičáky hřbet toho druhého po celé délce. Vlk zaskučel bolestí. Zvířecí zvuk, který Lucasovi drásal uši.

„Lucasi! Dávej pozor!” Uslyšel Jimmyho křik, otočil se a uviděl vlka, který se s vyceněnými zuby přibližoval přímo k němu. Žluté oči měl plné nenávisti. Lucas na okamžik ztuhl, ale pak uslyšel Jimmyho, jak křičí: „Tady! Chytej!”

Koutkem oka Lucas uviděl, jak něco vzduchem letí přímo k němu.

Byla to tyč od stanu. Lucas prudce uskočil stranou, chytil ji, jedním pohybem se otočil a zarazil tupý konec do vlka. Zasáhl stvoření přímo do hrudi. Vlk zavyl bolestí a bojoval, aby se vyprostil. Lucas v šoku pustil tyč a ustoupil.

Všude kolem nich se nesly vzduchem zvuky vrčení a rafání. Mercyina smečka byla zoufalá, šílená z pachu krve kolem a příslibem potravy. Joe, stále v lidské podobě, doběhl k bledému koni a zaútočil na seržanta Wilsona hořící větví, kterou sebral z dohasínajícího ohně. Kůň se vzepjal, vyděšený z plamenů. Mitch Wilson se ho držel a rozmáchl se po Joeovi pěstí, zatímco zápasil, aby zůstal v sedle.

Zvíře dopadlo na všechny čtyři, pak se stočilo na stranu a s řinčením kovu vyhodilo Lizina otce ze sedla. Joe se k němu vrhl a ještě se ohlédl na Lucase a Jimmyho.

„Je to jen, aby nás zdrželi,” křikl přes ten hluk. „Dostaňte se k motorkám. Musíme se dostat k Finnovi a Faye - musíme zastavit ten rituál!”

Liz ztuhla otočená zády ke dveřím a hrozně se třásla. Mercy vstala, uhladila si své přepychové bílé saténové šaty. Vlk se pohnul s ní, žluté oči upřené na Liz.

„Jaká škoda, žes tam nebyla, když začali překládat ten svitek, hmm?” zapředla Mercy, když se vlnila směrem k Liz. „Ty jsi zřejmě ta chytrá, nebo ne? Přesně jako tvůj otec. Ty bys tomu neuvěřila jen na základě vzhledu, že?”

„Co jste udělala?” zeptala se bázlivě Liz.

„Ach, nic moc, má drahá,” řekla Mercy, když se dotkla ledovým prstem Liziny tváře. „Ale samozřejmě musíš pochopit, že tenhle malý rituál, který vás Joe nechal připravit, je jednoduše past. Vážně si myslíš, že bych nechala tak cenný text mimo svůj dohled?” Žena zavrtěla hlavou, její světlé oči tak pronikavé v tom zvláštním modrém světle. „Vážně, Joe už by mě měl znát lip.”

„Takže to nebude fungovat?” zeptala se Liz. „Rituál nic neudělá?”

Mercy se zasmála smíchem, který rval Liziny uši. „Ach, ale ono to něco udělá, správně. Jen ne přesně to, co jste všichni chtěli. Můj drahý chlapec, Finn, tak ochotný se obětovat… No, jeho přání se mu splní. Ale nezachrání jí to. Zachrání to namísto toho můj rod.”

„Váš rod?”

„Ty, které Joe uvrhl do hlubin Annwnu a zanechal mě tolik, tolik osamělou. Vynalezla jsem způsob, jak je přivést zpět, víš. Dostatečně velkou oběť, že mi je všechny do jednoho duchové Annwnu navrátí.”

Liz zamrkala. „Finna a Faye? To je to, co se stane, až provedou obřad?”

„Vážně mi to dalo tolik zabrat, abych ty dva dala dohromady,”

povzdechla si Mercy, když líně natáhla ruku, aby pohladila ohromného vlka u svých nohou. „Prakticky jsem ji musela vehnat do jeho náručí. Ale bylo to skutečně pouhé štěstí, že jsem potkala jejího otce, který měl u sebe ten zvláštní malý medailonek.”

Liz zírala na vlka a cítila, jak jí tuhne krev v žilách. Co tím Mercy myslela? Ach bože, zabila snad pana McCarrona? Nakrmila jím vlky?

„Jakmile jsem viděla její obrázek,” předla Mercy dál, „věděla jsem, že je to osud. Samozřejmě, Faye byla předurčena milovat mého zatoulaného syna. A ta láska byla přesně to, co jsem potřebovala, abych mohla ještě jednou udělat s Annwnem obchod.”

Liz ucítila slzy v očích. „Takže je oba hodláte prodat podsvětí?”

„Ach, Liz, má drahá, nauč se prosím myslet ve větším,” pronesla Mercy pomalu. „Jejich láska je důležitá, ano, ale já nemám na mysli jen je. Všichni tihle krásní teenageři plní energie, kteří tancují v tělocvičně…

nemyslíš, že by Annwn zbožňoval mít je všechny na hraní?”

Mercy se usmála, ukazujíc zuby. „To je druh výměny, kterou podsvětí žádá. To je to, co to bude stát, abych dostala znovu svůj rod. A hle!

Nadešel čas. Past je připravená a nastražená. Hra je téměř vyhraná.

Konečně!”

Faye chytila znovu Finna za ruku, ohromena davem gratulantů. Zdálo se, že si s nimi každý na plese chce potřást rukou a poblahopřát jim.

Každý se usmíval a smál, objímal a bavil se. Pak se hudba znovu ozvala a začal další tanec. Tentokrát byl rychlejší - hypnotické tempo, které se hodilo k atmosféře plesu.

„Jsi v pořádku?” zeptal se Finn. Faye přikývla. „Muselo to zabrat -

Liz to dokázala/’ dodal.

„Vidíš ji?” zeptala se Faye a rozhlédla se.

„V tuhle chvíli ne. Někde tu musí bejt.”

Faye se podívala do jeho výrazné tváře, když si Finn pečlivě prohlížel dav. Stiskla mu ruku silněji a on se na ni podíval. „Nejsem připravena,”

řekla zoufale. „Nemůžu to udělat.”

Finn ji volnou rukou pohladil po tváři. „Vím, jak se cítíš, ale dokážeš to. My to dokážeme. Slibuju.”

„Ale já nechci.”

Usmál se, spousta zármutku v jeho očích. „Ani já ne.”

Přikývla a přitiskla se k jeho hrudi.

Jimmy a Lucas doběhli k motorkám první, s Joeem blízko za nimi.

Jimmy viděl, jak Lucas váhá.

„Klíč bude pod zadním kolem,” vykřikl. „Tak pojď, pospěš si.”

„Já nevím jak,” zakřičel na něj Lucas odpověď. „Nikdy předtím jsem na motorce nejel.”

„Věř mi,” řekl mu Jimmy, když podkopl stojan stroje, který si vybral.

„Pokud jseš schopnej zvládnout to Ferrari, zvládneš i tohle. Jen nasedni a sleduj mě!”

Joe se vyšvihl na svou vlastní motorku a jel v čele, pryč z tábořiště přes lesy. Jimmy kývl na Lucase, aby jel mezi nimi, ohlížeje se přes rameno, když vyráželi.

Žádný z vlků je nesledoval, byli příliš zabraní do divokého boje.

Ale Mitch Wilson je pozoroval ze hřbetu svého bledého oře.

Řítili se lesy a každou chvíli shýbali hlavy pod větvemi obtěžkanými sněhem. Dvakrát Jimmy viděl, jak se Lucas zakymácel, hrozilo, že na zledovatělém svahu ztratí nad motorkou kontrolu, ale on ji dokázal sám srovnat. Vyrazili prudce ven z lesa, na silnici do města.

Na asfaltu posypaném pískem dostali prudký smyk, jak se sněhem zanesené pneumatiky snažily vyrovnat se změnou. Joe ani nezpomalil a hnal se vpřed za světly Winter Millu v dálce.

Pak cestu před nimi zalila nová světla, modrá a červená. Stoupala zasněženou silnicí směrem k motorkám a rychle se pohybovala.

„Policejní auta!” vykřikl Jimmy, ale vítr odvál jeho slova pryč.

O pár vteřin později se ozvaly sirény, které se k nim donesly přes chladný vzduch na kopci.

Nahoře vpředu se Joe krátce otočil, ohlížeje se na Lucase a Jimmyho.

Zvedl ruku, aby je oba popohnal, když auta přijela blíž. Joe sázel na to, že budou schopni proniknout kolem všech čtyř policejních aut, než se otočí a budou je moci následovat.

Jimmy zadřepl na motorku. Srdce mu tlouklo o hrudní koš, uši plné zvuku sirén a větru. Před ním Lucas zakolísal a Jimmy se modlil, aby z motorky nespadl.

Kapitola 54

Korunovace

„A tak vyhlašuji…. krále a královnu Halloweenského plesu!”

Zbytek slov Barbie Finchové byl přehlušen, jakmile shromáždění studenti propukli v divoký aplaus. Finn a Faye stáli pod schody na pódium a dívali se jeden na druhého. Faye se pokusila něco říct, ale slova se jí zadrhla v krku, a beztak by ji Finn přes hluk davu neslyšel.

Něžně se na ni usmál, vzal ji za ruku a vedl ji po schodech k místu, kde čekala slečna Finchová.

Když dvojice kráčela po pódiu, dav se náhle tajuplně odmlčel.

Barbie se na ně usmála, zářivé, prázdné gesto, které jí nerozjasnilo oči. Otočila se a pokynula dvěma studentům, kteří čekali v kulisách.

V rukou nesli sametové polštáře, z nichž každý hostil jednu korunu.

Faye se rozbušilo srdce a oči se jí zastřely slzami.

„Není třeba plakat, drahoušku,” zamumlala slečna Finchová do ticha. „Je to velkolepé.”

Faye zavřela oči a přinutila tak slzy skanout. Halou se prohnal chladný vítr. Zachvěla se, ale když oči opět otevřela, vše, co viděla, byl Finn stojící blízko ní, jak na ni shlíží.

„Teď,” pošeptal jí.

A tiše, příliš tiše, než aby to kromě Finna mohl slyšet ještě někdo jiný, začala odříkávat text, který jí napsal Joe v jazyce, který ani neznala.

Ze tmy se na ně vyřítila policejní auta, sirény kvílející jako mořské panny, které za bouře věští smrt. Jimmy uviděl, jak Joe strhl motorku mezi dvě policejní auta, kličkuje, aby se vyhnul zrcátkům, když ho míjela, div že o něj nezavadila. Lucas zabočil doprava, ke kraji vozovky, balancuje na ledovém okraji asfaltu. Zadní kolo se mu smyklo a málem ho ztratil na zledovatělé zemi, ale opět se mu ho nějak podařilo udržet.

„Odkud tihle chlapi přišli?” slyšel Jimmy Lucase křičet přes vítr.

„Seržant Wilson musel zavolat pro posily, než město uvázlo ve sněhu,” zakřičel mu Jimmy v odpověď.

„Skvělý!” zařval Lucas. „To je prostě…skvělý!”

Jimmy se stočil doleva, zadržuje dech, když kolem něho jedno z aut rychle projíždělo tak blízko, že cítil proud zvířeného vzduchu, který za sebou zanechalo. Když auto jedoucí v závěsu vidělo, jak uhnul na stranu, změnilo směr, pokusilo se ho odříznout, a tím přinutilo Jimmyho uhnout doprava, doprostřed silnice. Motorka se zatřásla a on ucítil, jak přední kolo zachytilo tvrdošíjný kousek ledu a hrozilo, že se po něm sveze, ale on neztratil rovnováhu a ustál to.

Cítil, jak se jeho zraněná noha lehce vzpouzí, ale nevšímal si toho.

Buráceli dál kupředu a zanechali za sebou policejní auta v přívalu sněhu a kvílení gum.

Barbie Finchová se upřeně dívala na Faye a odříkávala zrovna nějaké gratulace ještě před samotnou korunovací. Faye neposlouchala. Finnovy ruce byly teplé, když svíraly její, jeho rty se tiše pohybovaly zároveň s jejími, když šeptem odříkávala zaklínadlo.

Zaplavil ji zvláštní pocit, jako by byla někde na stropě a shlížela dolů na to, co se děje. Faye pocítila klid a strach se pomalu vytrácel, když upřeně hleděla do Finnových očí. Podívala se k zrcadlu a uviděla, že ztmavlo, jako by se tam těsně pod skleněným povrchem tvořil jakýsi vír.

„Znovu,” slyšela Finna šeptat, když dva studenti nesoucí koruny přikročili blíž.

„Tato láska navždy…” opakovala šeptem a začala znovu zaříkávání.

„Jedna láska navždy…”

Tělocvičnou profičel chladný vítr lapající Fayein dech. Zachvěla se a přistoupila blíž k Finnovi, náhle uzamčena jeho pohledem a neschopna se odtrhnout.

Ucítila, jak jí na hlavu posadili korunu.

„Znovu,” zašeptal Finn.

Policejní auta byla sice rychlá, ale ve špatném počasí se motorkám nemohla rovnat. Sníh teď padal tak hustě, že když tři muži dorazili do města, nastala téměř vánice. Lucas si otřel oči od toho rozbředlého sněhu a sotva cítil prsty, jak byly promrzlé.

Joe před nimi na ně mával, aby přidali. Jeli rychleji a rychleji prázdnými ulicemi směrem ke škole. Lucas se letmo ohlédl za sebe, napůl v očekávání, že uvidí policii, jak se řítí dolů z kopce za nimi, ale cesta vzhůru k lesu byla temná a ztichlá.

Tři motorky se přihnaly na parkoviště Wintermillské střední školy a zabrzdily smykem před hlavními dveřmi. Joe okamžitě seskočil a vyběhl po schodech. Pokusil se dveře rychle otevřít, ale rovněž byly zamčené. Lucas seskočil ze svého stroje a přidal se k Joeovi v jeho pokusu dveře otevřít, ale bylo to beznadějné - byly nějak zajištěné.

„Můžeme zkusit jinou cestu,” řekl Lucas bez dechu, ale Joe zakroutil hlavou.

„Jestli jsou tyhle zavřené, tak budou zamčené všechny. Mercy nebude nic riskovat.”

Lucas se prohnul v pase, stále se snažil popadnout dech. Zmínka o jeho matce se mu zařízla jako nůž pod žebra. Tohle všechno byla chyba jeho matky…

Najednou se za nimi ozval řev motoru. Otočili se a uviděli Jimmyho na své motorce, jak ji túruje, kola se protáčela, jak ji držel na místě.

„Uhněte!” zakřičel.

„Ne, Jimmy!” zařval Joe. „Zabiješ se!”

Jimmy neposlouchal a místo toho pustil spojku. Motorka vyskočila vpřed a Joe a Lucas uskočili z cesty, když s vřískotem vyrazila ke dveřím. Jimmy narazil do dvoukřídlých dveří a rozrazil je s hlasitým zvukem praskajícího dřeva. Lucas viděl, jak stroj zabočuje, Jimmy vylétl přes řidítka, narazil do zdi a pak se sesul k zemi, kde zůstal nehybně ležet.

Lucas a Joe doběhli k Jimmymu. Byl při vědomí, ale zakrvácený a pohmožděný.

„Nechte mě,” řekl jim. „Musíte se dostat k Faye a Finnovi.”

Lucas si klekl vedle něj. „Ale ty seš zraněnéj…”

„Jsem v pořádku,” řekl Jimmy a odstrčil Lucase. „Vážně. Jděte!”

Joe postavil Lucase na nohy. „Vrátíme se,” slíbil Jimmymu, než se otočil na Lucase. „Kudy?” zeptal se naléhavě. „Ukaž mi to!”

Lucas převzal vedení, běžel chodbou a zahnul doleva ke školní tělocvičně. Po nikom tam nebylo ani stopy, neozýval se tu vůbec žádný zvuk. Ale pak, když se blížili ke dveřím tělocvičny, se chodbou rozlehlo zvláštní mumlání. Změnilo se ve zpěv, když se Lucas natáhl po klice dveří. Zanadával, sotva se jí dotkl, a odtáhl ruku.

„Je ledová!”

Joe ho odstrčil stranou a vzal za kliku svýma mozolovitýma rukama a rozrazil dveře. Když uviděli scénu, která se uvnitř odehrává, prudce se na místě zarazili.

Tělocvična byla zaplněna studenty, všichni hledící na pódium.

Nad jejich hlavami Lucas uviděl Faye a Finna stojící blízko u sebe, s korunami na hlavách. Zírali jeden na druhého, jako by nic jiného neexistovalo. Fayeiny rty se hýbaly, ale ať už říkala cokoli, zpěv davu to přehlušil.

„Polibek…” říkali všichni, „polibek…polibek…”

„Ne!” vykřikl Joe. „Přestaňte! Finne, zadrž!”

Lucas také vykřikl, ale nic nenasvědčovalo tomu, že by je Faye a Finn slyšeli. Joe se vrhl vpřed, razil si cestu davem ve snaze dostat se k pódiu.

Lucas se podíval na veliké zrcadlo na stěně. Pod jeho povrchem vřely zuřící černé vlny něčeho, co vypadalo jako kouř. Vybuchovaly zevnitř, mocně vrážely do skleněné stěny, která je zadržovala.

„Podívejte se na zrcadlo!” zakřičel. „Rozbije se, ono se…”

Pokusil se překřičet hluk zpěvu, který byl stále hlasitější a hlasitější.

Ztracen v davu, Joe neměl šanci se k pódiu dostat. Začínal být beznadějně zapletený ve zdi těl zírajících obdivné vzhůru k Faye a Finnovi.

Lucas se protlačil ke kraji místnosti s tím, že se pokusí projít podél zdi.

Kapitola 55

Poslední obrana

„Ale no tak, nebreč, no jéje,” zavrčela Mercy s povzdechem, kroužíc kolem židle, na kterou Liz přinutila se posadit. „Dívky, které brečí, jsou mi tak protivné.”

Liz si přiložila ruku k obličeji překvapená, že cítí slzy na tvářích.

Byla tak ochromená, že si nemyslela, že by vůbec mohla něco cítit.

Třásla se z hlubokého chladu a ještě hlubšího strachu. Vlk se posunul blíže k ní, Liz vzhlédla a zjistila, že na ni upírá svůj pohled. Poprvé se mu Liz podívala přímo do žlutých očí a překvapilo ji, že tam vidí i něco jiného než jen zlo. Nevypadal rozzuřeně, ale…smutně. Ano, to bylo ono. Oči toho vlka byly smutné. Liz se zamračila, vlk sklonil hlavu a pohnul jí, jen slabě, ze strany na stranu, jako by se jí snažil něco říct.

Mercy se vrátila ke svému místu, a když procházela, sklonila se, aby vlka polaskala. Zvedla jemný krajkový šál a přehodila si ho přes svá bledá, holá ramena.

„Vím, co tě potěší,” řekla vesele. „Pojďme se podívat na celou tu zábavu, ano? Hrozně tam ztichli - hra už musí být téměř u konce.”

Mercy znovu vykročila k ní, ale pak se zarazila a zaposlouchala.

K huhlavému zpěvu linoucímu se ze školní tělocvičny se přidal nový zvuk - sbor výkřiků.

Když Mercy zaváhala, Liz se chopila šance. Vyskočila a pádila ke dveřím, ale vlk byl rychlejší než jeho paní. Sotva uchopila kliku, vrhl se k ní, zuby rafající tak blízko jejího kotníku, že cítila, jak se jí po noze rozstříkly sliny.

S rozbušeným srdcem se Liz pro něco natáhla - cokoli, co by mohla použít, aby vlka odehnala. Ruka nahmatala židli vedle dveří.

Popadla ji a rozpřáhla se proti vlkovi, praštila ho do hlavy s dostatečnou silou, až vyštěkl bolestí, uskočil stranou a narazil do blízké knihovny.

Liz slyšela, jak Mercy rozhněvaně zařvala a při ohlédnutí viděla, jak pro ni žena jde s tváří zkroucenou vztekem. Vykřikla a kopla prudce do dveří, když se vlk začal hýbat. Zabouchla je za sebou a běžela dál chodbou.

Za ní se ozval zvuk tříštícího se dřeva, jak se dveře rozletěly na kousky. Vzduch zasypaly smrtící dřevěné úlomky a Liz zvedla ruce, aby si zakryla hlavu. Když se ohlédla, viděla Mercy, jak se přibližuje, vlk kráčel u jejích nohou. Kolem nich zářila neprostupná aura modré jiskřící mihotavé elektřiny, když Mercyina magie přispěchala na pomoc jejímu hněvu.

Liz za sebou zabouchla druhé dveře, ale v chodbě uklouzla - na vypůjčených podpatcích téměř nebyla schopna běžet. Dostala se ke dveřím do tělocvičny, vrhla se jimi po hlavě a zavřela je za sebou.

„Finne!” vykřikla. „Faye! Počkejte - ne - je to past!”

„Liz!” ozval se Lucasův hlas vedle ní. Otočila se a viděla ho, jak se prodírá davem směrem k ní.

„Je to past, Lucasi - ten rituál je past!”

„My víme - Joe se k nim snaží dostat, ale myslím, že to nestihne!”

Zem se začala otřásat. Liz se ohlédla ke dveřím, kterými právě přiběhla.

„Co je to?” řekl Lucas a zachytil ji, aby oba nespadli.

„Mercy! Jde sem - a je naštvaná!” Liz vzhlédla k Finnovi a Faye, kteří se k sobě začali naklánět. „Co budeme dělat?”

„To zrcadlo,” vykřikl Lucas přes vzrůstající řev kolem nich. „Pokud zrcadlo rozbijeme, nic nebude moct vysát - je to tak?”

„Ale nikdy se tam nedostaneme!” Liz se podívala na zrcadlo na druhém konci místnosti, nyní temný, vířící močál zla.

„Potřebuju něco, čím ho můžu rozbít,” zakřičel přes randál Lucas, „dej mi něco, čím můžu hodit!”

„Já nic nemám! Nemůžeš použít židli?”

Liz pozorovala, jak se Lucas rozeběhl vpřed, snažil se najít cestu neprostupným davem studentů, ale bylo to beznadějné. Nebyl žádný způsob, jak by se dostali k zrcadlu blíž.

Liz něco ucítila za sebou a slyšela, jak Lucas křičí. Otočila se a uviděla toho vlka - přiběhl s Mercy, byl nyní vedle ní, díval se na ni těma smutnýma žlutýma očima.

„Liz,” zařval Lucas. „Utíkej! Utíkej!”

Potácel se vpřed, snažil se ji odtáhnout, ale vlk na ni skočil. Liz ustoupila a čekala, že v okamžiku ucítí jeho tesáky, jak se do ní zakusují.

Ale místo zubů ucítila jemnou srst, jak se jí otírá o nohu. Vlk šťouchal hlavou do její kabelky.

V hlavě se jí rozsvítilo, zašátrala v tašce a vytáhla nůž na dopisy, který patříval Fayeinu otci. „Co tohle?”

Lucas jí ho vzal z ruky a otočil se k zrcadlu. S velkým soustředěním se zaklonil s rukou nataženou daleko za hlavou. Pak, s každým ždibcem energie, co mu v těle zůstal, vrhl nůž přímo před sebe.

Nůž letěl přes místnost, rotující nad hlavami shromážděných studentů.

Nesl se v oblouku vzduchem, pak udeřil o sklo a s řinčením dopadl na zem.

Zrcadlo začalo praskat. Tiše se tříštilo. Pomalé vlnky prasklin se po něm šířily nahoru a dolů. Pokryly povrch zrcadla, narušujíce hladké sklo jako miniaturní zemětřesení.

V tělocvičně se čas zpomalil. Liz měla pocit, jako by se jí tělo proměnilo v rosol. Sotva byla schopna pohybu. Chtěla se zeptat Lucase, co se děje, jestli to zabralo, ale neměla hlas. Nic neslyšela, jako by měla do uší nacpanou vatu. Otočila hlavu a uviděla Mercy, strnulou, stále ještě vcházející dveřmi. Vlk u jejích nohou byl v poloskoku, s tlapami nataženými a se srstí v letu.

Pak se čas znovu rozeběhl. Ozvalo se ohlušující prasknutí tříštícího se skla, pronikavé řinčení střepů dopadajících na zem, když se jeho povrch rozpadl. Najednou se zvuk znásobil a Liz v něm tonula, když každý student v hale vykřikl z transu.

„Ach můj bože!” uslyšela Liz Candi, jak vykřikla, když se otočila v kruhu. „Co se to děje? Je tohle ples? Já ne…”

„Podívejte se na zrcadlo/’ vykřikl Hart Jesson přehlušuje Candiiny výkřiky. Všude kolem byli panikařící studenti. Bylo to, jako by se všichni probudili z kolektivního snu a neměli ponětí, co byla skutečnost a co ne.

Ráchel Hoganová uviděla vlka a vykřikla. Třesoucím se prstem ukázala na zvíře, které pořád stálo vedle Liz. Výkřiky vyděšených studentů naplnily celou tělocvičnu. Na pódiu se Finn a Faye probráni hlukem od sebe odtrhli. Rozhlédli se po chaosu v tělocvičně. Liz viděla, jak Faye chytila Finnovu paži a ukázala na zrcadlo.

Sklo dále vypadávalo z rámu, tisíc drobných lesklých střípků padalo na podlahu, jak se trhliny dále rozrůstaly. Ale místo toho, aby zanechaly za zrcadlem prázdnou zeď, byla tam neproniknutelná černá jáma tmavého dýmu a plamene. Rostla v olejnatých chomáčích a bublala ven štěrbinami skrze rozpadající se sklo.

Vyděšení studenti se strachy bez sebe dali na bezhlavý úprk. Liz a Lucas byli odstrčeni stranou, když všichni spěchali k východům, stále křičící. Skrz tlačenici se Joe dostal k pódiu a ve vteřině byl s Finnem a Faye.

„Hlupáci!” slyšela Liz navzdory hluku Mercy, jak vykřikla. „Co jste to udělali? Co jste to udělali?”

Vlk uskakoval běžícím studentům, tlapy mu podkluzovaly na naleštěné dřevěné podlaze. Mercyina aura jiskřila v šeru a kolem ní proudili vystrašení studenti.

Za chvíli se tělocvična vyprázdnila. Stále bylo slyšet vzdálené výkřiky a dusot nohou. Mercy vkročila do místnosti směrem k Liz a Lucasovi, vlk jí následoval jako vždy.

„Co jste to udělali?” zeptala se znovu, když chytila Lucase.

„Zastavili jsme tě!” vykřikl vzdorovitě. „Věděli jsme, že tvůj rituál je podvod.”

Mercy ho odstrčila a po tváři jí přeběhl náhlý záblesk hněvu. „Stále jsem tvá matka, Lucasi,” zasyčela. „Musíš mi pomoct. Musíme…”

Liz uviděla, jak Lucas zavrtěl hlavou. „Už tě nikdy znovu matkou nazývat nebudu,” řekl, a hlas se mu třásl hněvem. „A nikdy ti nepomůžu!

Jak jsi mohla dělat ty věci, které jsi dělala? Jaks mi mohla tajit, kým skutečně seš?”

Mercy zavrtěla hlavou. „Až bys byl dost starý, řekla bych ti to,”

řekla mu. „Lucasi, stále můžu! Musíš mi pomoct, než bude příliš pozdě.

Než oba zemřeme…”

„Nikdy,” zasyčel Lucas. „Je mi jedno, co se se mnou stane. Nikdy ti nepomůžu. Nikdy/’

Mercy se otočila na podpatku a podívala se na Joea stále stojícího na pódiu s Finnem a Faye. Zvedla paži a ukázala na poškozené zrcadlo, kde vířilo moře černých vln.

„Cožpak to nechápete?” zaječela. Zvuk Mercyiny hrůzy zamrazil Liz až do morku kostí. „Přerušili jste rituál! Zrcadlo bylo začarované a nyní cesta do Annwnu zůstala otevřená!”

Joe vykročil k ní a křikl: „Už mám dost těch tvých lží!”

Mercy se začala hystericky smát. Byl to ostrý, strašlivý zvuk, který vyplnil prázdnou tělocvičnu. Pak se kdesi kolem ozvalo silné hřmění a podlaha pod nimi se začala otřásat.

„Byl jsi vždycky blázen, Crowley, a teď jsi nás všechny zabil. Dal jsi jim cestu dovnitř. A ani jeden z nás nemůže uniknout!”

Kapitola 56

Poslední obchod

Hřmění pokračovalo, hlasitěji a hlasitěji. Diskokoule nad nimi se stále pomalu otáčela, vrhajíc podivné, kličkující vzory světla na potemnělé stěny a strop tělocvičny.

„Co se děje?” vykřikla Liz.

„Já nevím!” zařval Lucas.

Joe seskočil z pódia, Finn a Faye těsně za ním. Liz se rozhlédla kolem. „Hej,” vykřikla a zatřásla Lucasovou paží. „Kde je Jimmy?”

V Lucasově tváři spatřila zaváhání a do žil jí prosákl nový druh strachu. „Kde je, Lucasi? Řekni mi to!”

„Tady jsem,” ozval se hlas za ní. „Tady jsem, Liz…”

Otočila se a uviděla Jimmyho, jak se pomalu belhá po otřásající se podlaze. Byl sehnutý v pase téměř k zemi, očividně bolestí. Liz k němu rychle doběhla. „Co se ti stalo?”

Pokusil se pokrčit rameny, ale místo toho se ušklíbl bolestí. „Došlo na trochu boje. Co se stalo se zrcadlem?”

Liz se tím směrem podívala a viděla vířící temnotu obsaženou za sklem, jak se pohybuje jako živá věc. Vzdouvala se a převalovala uvnitř rámu, testujíc jeho hranice, snažící se najít cestu ven.

„Stvoření Annwnu povstávají,” vykřikla Mercy a sehnula se, aby chytila vlka za obojek. Vystrašené stvoření se pokusilo vykroutit z jejího sevření.

„Jak to zastavíme?” vykřikla Faye přes ten rámus. „Mercy, řekněte nám, jak to zastavit!”

„Nemůžeme!” zařvala Mercy. „Přijdou si pro nás všechny! Už jdou -

podívejte!”

Uprostřed kouře se objevovaly tváře míhající se mezi vlnami černých plamenů. Vystupovaly k povrchu zkroucené šílenstvím, vyhublé na kost, cenící zlé zuby, zírající prázdnýma očima, pak se znovu zanořily a zmizely z dohledu.

„Hledají cestu dovnitř,” zařvala Mercy. „A najdou ji. Cítí nás, cítí náš strach…”

Joe ji popadl za předloktí a násilně jí zatřásl. „Musí být něco, co můžeme udělat!”

Mercy beznadějně zavrtěla hlavou. „Není nic - nic! Neexistuje způsob, jak teď zrcadlo znovu uzavřít. Předtím jsem ho mohla ovládat.

Bylo…bylo moje…”

„Nikdy ti nepatřilo, Mercy,” vykřikl Joe v odpověď. „Copak to nevidíš?

Copak to nechápeš?”

„Mohlo být!” zuřila Mercy. „Tohle je tvá chyba, Crowley! Měli jsme tohle dodělat společně, bok po boku - nikdy jsi mě neměl opustit!”

Joe zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nebyl tak krutý jako ty, Mercy,”

řekl. „A radši bych zemřel, než abych viděl, jak do Annwnu vtahuješ třeba i jen jednu další duši.”

Ozvalo se hlasité prasknutí a Liz se otočila. Z rámu zrcadla se kouřilo, hořel. Černý vír začal vyvěrat ven, jako bubliny ve vroucí vodě, které stoupají k hladině. Vzdouval se ze zrcadla a vzhůru po stěně až ke stropu. Plazil se vpřed, zlovolný temný oheň spalující všechno, co mu stálo v cestě.

Faye zatáhla Finna za ruku. „Ten rituál,” vykřikla přes stále vzrůstající hluk. „Tvůj otec říkal, že když předtím od Mercy utekl, převrátil ho. Nemůžeme to udělat zase?”

Finn zavrtěl hlavou. „Nebude to fungovat - Annwn už si je vědom toho, co je tady. Očekávají obchod, na který přistoupili.”

„Co teda?” zeptala se Faye při pohledu na Joea. „No tak - musí být nějaký způsob, jak bychom tohle zastavili!”

„Budou požadovat něco stejné váhy,” řekl jí Joe. „Musíme jim to dát.”

Finn se na otce podíval. „Tati?”

Faye viděla pohled, který proběhl mezi otcem a synem - smutek a porozumění.

„Já to udělám,” řekl Joe. „Obětuji se Annwnu.”

Faye ucítila, jak Finn těsněji sevřel ruku kolem její. „To nemůžeš,”

vykřikl. „Tati, to není…”

„Je to jediná možnost,” odpověděl mu Joe taky křikem. „Nesmrtelný život dobrovolně obětovaný. Musím, Finne. Nebo všechno, pro co jsme bojovali, bude ztraceno - a tak i tohle město. Rychle -

musíš mi pomoct. Musíme to udělat hned, než bude příliš pozdě.”

„Ale není tu žádný zrcadlo,” upozornil ho Finn. „Je rozbitý, pryč.

Není tu nic, s čím bychom rituál provedli.”

Faye zvedla hlavu a zadívala se na strop, sledujíc, jak se svíjející černota rozšiřuje, a představila si, jak zcela pohlcuje svět. Byli určitě ztraceni. Bez jakéhokoli zrcadla, s kterým by rituál dokončili, bude každý ve Winter Millu pohlcený Annwnem, ztracen navždy v hrůzách podsvětí.

Vtom zazářilo na povrchu temnoty světýlko velké jako špendlíková hlavička. Bylo tam, na vteřinu, než odtančilo přes místnost pryč. Faye zamrkala, když jich viděla víc a víc, aureola hvězd hýřících barvami.

„Diskokoule!” vykřikla. Stále visela nad nimi a při otáčení vrhala drobné úlomkovité odlesky na všechny strany.

Liz zmateně vzhlédla. „Cože?”

„Ta diskokoule! Můžeme použít diskokouli!”

„O čem to mluvíš?” zeptal se Lucas.

Jimmy horečně ukázal vzhůru. „Faye má pravdu! Podívejte se na ní! Zrcadla! Je vyrobená ze zrcadel!”

Všichni se podívali na otáčející se kouli. „Ach můj bože,” řekla Liz.

„Máš pravdu! Můžeme ji použít?”

„Musíme na ní napsat symboly,” řekl Finn. „Můžeme ji nějak dát níž?”

„Vím, jak se ovládá!” řekla Liz a vysmekla se z Jimmyho náručí a rozeběhla se k páce na jedné ze zdí.

„Liz!” vykřikla za ní Faye. „Dávej pozor!”

Jedna ze zkroucených postav se z dýmu sápala po její kamarádce.

Vrhla se na ni, strašidelné prsty ostře škrábající její záda. Liz sklonila hlavu, sevřela páku na stěně a silně jí trhla.

Diskokoule začala klesat právě když černota hrozila, že ji úplně zakryje.

„Rychle,” křikl Joe, „dochází nám čas! Potřebuju něco na psaní!”

Faye mu hodila rtěnku, tu, kterou předtím osudně použila k očarování nyní zničeného zrcadla tělocvičny.

Finn pozoroval otce, když se chystal symboly napsat. Nad nimi kroužila temnota jako živá. Tmavé postavy byly nyní silnější, po čtyřech se plazily ze zrcadla a dál se trhaně šířily podél zdí, sledující hru, která se pod nimi rozvíjí.

„To nebude stačit,” vykřikla Mercy. „Copak to nechápete? Co Annwn chce - co si žádá - jeden nesmrtelný život nebude dost, aby ho ukojil!”

Joe se otočil a podíval se na ní. „Tak co třeba dva, Mercy?”

Ustoupila. „Ne. Ne, já nepůjdu.”

„Ale fungovalo by to?” vykřikl Finn na svou matku. „Fungovali by dva?” Mercy neodpověděla a Finn se otočil na Joea. „Co dva?” zeptal se. „Dva nesmrtelné životy odevzdané ochotně, z lásky. To musí stačit, ne snad?”

Cítil, jak ho Faye zatahala za ruku, ale přinutil se na ni nepodívat.

Finnův zrak byl upřený na otce a uviděl v něm svou odpověď.

Finn přikývl. „Dám sebe, tati. Půjdu s tebou.”

„Finne, ne!” vykřikla Faye, tiskla mu paži a snažila se ho přimět, aby se na ni otočil. „To nemůžeš! Prosím, prosím ne!”

Joe na něho přikývl se zarmouceným pohledem ve tváři. Pak se otočil k diskokouli a natáhl se, aby nakreslil první ze symbolů na její zrcadlový povrch. Zvýšil hlas a začal zpívat starodávná slova, která okamžitě přidala k napětí v místnosti.

Finn se postavil k Faye čelem a spatřil v jejích očích slzy. Vše, co chtěl, bylo ji obejmout a držet ji tak navždy, ale neměli čas. Pokud tohle neudělá teď, budou všichni ztraceni. Přitáhl si ji blíž a ucítil, jak si mu položila hlavu na hrudník.

„Musím,” řekl jí tak něžně, jak mohl přes burácející vír kolem nich a zvuky zaříkávání jeho otce.

Faye se na něj podívala, beznaděj v jejích očích náhle vystřídána tvrdým odhodláním. „Pak půjdu s tebou.”

„Cože? Ne, Faye, nemůžeš…”

„Můžu a udělám to. Annwn chce tolik emoce, kolik může dostat, ne? No, řekla bych, že právě teď jí pro něj mám poměrně dost.”

„Ty to nechápeš,” řekl Finn a snažil se jí to vymluvit. „Bude to horší, než si dokážeš představit. Nemůžu tě tím nechat projít. A neudělám to.”

„Takže ty čekáš, že budu žít tady, bez tebe, při vědomí toho, že seš tam v bolestech?” zeptala se Faye. „Myslíš, že to by pro mě nebyla muka?” Zavrtěla hlavou a postavila se na špičky, aby chytila jeho tvář do dlaní. „Finne, já tě miluju. Kam jdeš ty, tam jdu i já. Neopustím tě.”

Finn se upřeně zadíval do jejích očí, tak horlivých, tak odhodlaných, tak krásných. Chtěl ji políbit a uvědomil si, že tohle je možná jejich poslední šance. Zpěv jeho otce nabýval na síle, blížil se k závěru.

Finn se sehnul, ale než se jejich rty mohly setkat, byl odtažen.

Byl to Joe, který ho táhl směrem k diskokouli.

„Není čas!” křičel Joe. „Dotkni se skla, hned!”

Finn udělal, jak mu řekl, natáhl se a přiložil dlaň ke skleněné mozaice.

Faye se posunula s ním a než ji mohl Finn zastavit, položila ruku vedle jeho. Joe se postavil vedle nich a položil svou velikou ruku k jejich. Zakřičel poslední zaříkadlo, hlas se mu rozléhal do bouře kolem.

Ozval se dlouhý, hluboký jekot. Znělo to spíše zvířecky než lidsky.

Uvnitř zrcadlového povrchu diskokoule rostl sloupec černého dýmu, rostl, až byl příliš velký, aby se tam vešel. Vystřelil ze zářící koule a stoupal nad ně. Byla v něm svíjející se stvoření, jejichž kostnaté tváře shlížely dolů na lidi pod sebou.

Faye vykřikla, když sloupec kouře poklesl, připravený je spolknout, a Finn si ji přidržel u sebe. Zavřel oči, očekávaje, že každou minutou ucítí, jak se jich Annwn zmocní. Ale pak následovala chvíle, kdy se nic nedělo.

Finn otevřel oči a uviděl, že se Faye dívá nahoru do vlnícího se sloupce olejové černě. Ze spletité masy ztracených duší povstala jedna jediná postava. Byla to žena, vyzáblá a kostnatá, ale stále bylo znát, že je smutná. Zírala dolů na ně.

„Já ji znám/’ vykřikla Faye. „Už jsem ji viděla dřív. V zrcadle v obchodě…”

Postava se vrhla střemhlav směrem k nim a Finn ucítil, jak sebou Faye trhla. Ale stvoření nezaútočilo. Na okamžik se před nimi vznášelo.

A pak promluvilo.

„Vás ne,” zašeptala žena hlasem jako tisíc tupých nožů klouzajících jeden po druhém. „Žádného z vás. Mí páni nevezmou žádnou z těhle duší. Není to dost.”

Finnovými žilami projela panika. Jestli tohle nezabere, nemají žádnou jinou možnost. „Ne,” vykřikl, když se postava znovu začala potápět do kouře. „Počkat! Prosím, počkejte…”

Ztracená duše se odvrátila. Finn se domníval, že se chystá zmizet, ale místo toho vystřelila směrem k Mercy Morrowové. Čarodějka ustoupila, ale postava se zavlnila vzduchem jedoucí na přílivu kouře, dokud nebyla až u Mercy.

„Tahle,” zasyčelo to stvoření a jeho strašidelný hlas se teď jasně rozléhal tělocvičnou. „Tahle má dost strachu, aby nás nasytil. Tuhle.”

„Ne!” zavřískala Mercy. „Ne, to nemůžete!” klopýtla dozadu. „Kdo s vámi beze mě bude směňovat?”

Postava se usmála a v jejím záludném obličeji uviděl Finrf řadu ostrých, hrůzu nahánějících tesáků. „Mí páni si najdou cestu,” zasyčelo to, „vždycky ji najdou.”

Mercy se otočila ve snaze uprchnout, ale najednou tam byl šedý vlk a zablokoval jí cestu, vrčící a rafající.

„Co to děláš?” vykřikla Mercy na zvíře. „Jsi můj! Můj!”

Vlk ji tlačil zpět směrem k zrcadlové kouli, žluté oči plné zlosti.

Nezastavil se, dokud nebyla přitisknutá k zrcadlovému povrchu.

Finn ucítil, jak mu něco chladného zajiskřilo pod rukou a náhle byli s Faye vrženi vzad. Rozpřáhl paži, aby ochránil Fayeinu hlavu, když oba dopadli na podlahu. Rozhlédl se po Joeovi, ale jeho otec pořád stál, ruku stále spojenou s diskokouli. Vzduch se kolem něho a Mercy černě mihotal.

„Tati?” vykřikl Finn. „Co…”

V té chvíli vyrazilo ze zrcadlové koule ještě víc elektřiny odrážející siluety obou nesmrtelných proti temnotě. Nad nimi se ozvalo hlasité prasknutí, když se diskokoule uvolnila ze svého ukotvení a prásklao zem. Její zrcadla se zachvěla a tisíc odrazů Joea a Mercy se vlnilo na jejím povrchu. Kolem nich se snesl svíjející kouř, jehož proud zaplavil oba nesmrtelné a zcela je pohltil.

Hřmění ještě zesílilo. Podlaha tělocvičny se zatřásla a dřevěná prkna se trhala pod nohama na malé kousíčky. Finn viděl Lucase, Liz a Jimmyho, jak padají k zemi. Proud černoty, který kolem nich fičel jako bouře ženoucí se údolím, se nahrnul do ohromné diskokoule a vyplnil drobná zrcátka jedno po druhém. Koule nasála poslední černý plamen a na krátkou sekundu se v ní odrazy Joea a Mercy zatočily, než je temnota uvnitř vtáhla do sebe.

Diskokoule explodovala. Roztříštila se na malinké střepy, příliš malé, aby se daly spočítat. Vznesly se do vzduchu a při pádu zazvonily o podlahu jako malé zvonky.

A pak rachot utichl.

Všichni leželi chvíli nehybně, popadali dech. Lucas vstal jako první, dívajíc se na místo, na kterém stála jeho matka, než si ji vyžádaly hordy Annwnu. Nebylo zde stopy, že by tam vůbec kdy byla. Ucítil na paži něžnou ruku, a když se otočil, uviděl Faye, jak na něho soustrastně hledí.

„Mrzí mě to, Lucasi,” řekla.

Pokrčil rameny a snažil se usmát, snažil se nemyslet na to, že jediný rodič, kterého kdy poznal, je teď v podsvětí a vydaný napospas těm monstrům trpí v nepředstavitelných mukách. „Hádám, že tam sehrála roli karma, hm?”

Rozhlédl se po tělocvičně. Místnost byla v troskách, podlaha vytrhaná, strop poskvrněný něčím, co vypadalo jako olej. Vše, co zůstalo ze zrcadla na zdi, byl jeho rám, ze kterého se kouřilo. Temnota zmizela a na místě, kde jednou byla cesta do Annwnu, zanechala po sobě jen ožehlou cihlu.

„No,” řekl ironicky, „když se na to podíváš z tý světlý stránky, hádám, že to znamená…”

Zastavil se uprostřed věty, když zpozoroval něco v koutě místnosti.

Byl to muž ležící na boku, oděný v hadrech a očividně v bezvědomí.

„Hej,” řekl Lucas. „Kdo to je?”

Finn chytil Fayeinu ruku, když se podíval, kam Lucas ukazoval.

„Ví někdo, kam se poděl ten vlk?”

Lucas zavrtěl hlavou. „Ne…asi se jen tak vypařil.”

Finn přikývl. „Když byla Mercyina magie zlomena, vlci, kteří byli pod její kontrolou, už déle vlky nebudou…”

„Faye,” řekla Liz najednou hlasem, který přiměl Lucase se na ni okamžitě podívat. „Nevypadá to jako… Není to…”

Lucas slyšel, jak se Faye prudce nadechla, když pohlédla na zhrouceného muže. „Ach bože! Ach bože… To je můj táta! To je můj táta!”

Faye vyběhla k pokleslé postavě. Přikrčila se vedle něj a zatřásla jím.

„Tati! Slyšíš mě?”

Liz si klekla vedle Faye. „Mercy mu říkala Peter…ale myslela jsem, že byla jen vychytralá,” poznamenala. „Víš, Peter a vlk…nikdy jsem nepomyslela… Ach můj bože, a ten vlk se mi pokusil pomoct! S roztříštěním zrcadla - a když se Mercy pokusila zdrhnout! Mělo mi to dojít! Pan McCarron!”

„Tati,” řekla Faye znovu. „Tatínku, prosím, probuď se!”

Peter McCarron otevřel oči, pomalu, pak zamrkal, když vzhlédl na svou dceru. Lucas si všiml, jak jsou si jejich oči podobné. „Faye?”

zeptal se její otec chraptivě. „Faye, jsi to vážně ty?”

„Počkat…” řekla Liz a podívala se na Finna, když si to náhle uvědomila.

„Počkat minutku - znamená to, že můj taťka bude taky v pořádku?

Pokud kouzlo zmizelo - bude zpět v normálu? Ach, Finne, prosím, ať je!”

Lucas viděl, jak Finn unaveně přikývl. „Měl by bejt v pohodě,”

řekl jeho bratr. „Všichni lidi, kteří byli pod Mercyiným vlivem, by měli bejt zase normální.”

Lucas zvedl obočí. „Znamená to taky motorkáře?”

Finn se zamračil. „To si nemyslím. Vymanili jsme se z jejího kouzla už před staletími.”

Liz vyskočila a chytla Jimmyho za ruku. „Jimmy, musíme najít mou mamku a taťku! A tvoje rodiče! Prosím! Hned teď.”

Jimmy se usmál. „Tak pojďme.”

Lucas sledoval, jak pár zamířil k východu, a pak se podíval na Finna.

„Mrzí mě to. Víš - tvůj otec. Byl to dobrý člověk.”

Finn ponuře přikývl. „Jo.”

Lucas nešťastně pokrčil rameny, dívaje se na špičky svých bot.

„Myslím, že ty a já jsme teď tak trochu na stejný lodi, správně? S tou věcí bez rodičů, myslím.”

Ucítil, jak na něm Finnovy oči spočinuly, a vzhlédl, aby se setkal s jeho pohledem. „To je pěkně velkej dům, co máš tam nahoře v lesích,” řekl Finn tiše.

Lucas přikývl. „To je.”

„Příliš velkej pro jednu osobu, myslím.”

Lucas zíral na Finna a pak se usmál. J o . Mohl bych pravděpodobně vzít pár nocležníků. Tu sortu, co strávila hodně času na cestě, možná?”

Finn mu úsměv oplatil. „Víš, Joe mi kdysi řekl, že si Mercy vedla deníky.”

„Deníky?” zopakoval Lucas zmateně.

Finn přikývl. „Záznam toho, kde byla, a lidí, se kterými se setkala…”

podíval se Lucasovi do očí. „Její dobytá území. Možná by stálo za to najít ten, kde stojí něco o tvým tátovi. Nemyslíš?”

„Našla jsi můj medailon?” zeptal se Peter McCarron, když mu Faye pomáhala vstát. „Víš, ten, co byl tvé matky.”

Faye chytla otce pod paží, když kráčeli pomalu ven. „Jo, tati. Našli jsme ho. Nedělej si starosti, je v bezpečí.”

„Ach,” řekl s úlevou. „Myslel jsem, že je možná navždycky pryč.

Mercy nařídila jednomu ze svých vlků, aby mi ho vzal. Chtěl jsem mu utéct, pak jsem se s ním o něj pral. To byl takový hon v lesích. Při něm jsem ztratil svůj malý stříbrný nůž na otevírání dopisů. Skutečně jsem si myslel, že jsem jednoho z vlků při boji řízl, ale nejspíš ne.”

„Nedělej si teď s ničím starost,” řekla mu Faye, když dorazili ke schodům školy. „Všechno je v pořádku.”

Nad hlavami se jim těžké sněhové mraky začaly pomalu vytrácet.

Podzimní slunce prosvítalo dolů na Winter Mill. Faye zavřela oči a zvedla tvář k tomu teplu. Ucítila, jak jí otec stiskl paži, a usmála se.

„Vypadá to, jako by začala obleva,” řekl Peter McCarron slabě, když se na něj Faye podívala. Z jeho tváře poznala, že je vyhladovělý, ale úsměv, který si Faye tak dobře pamatovala, tam stále byl. „Mercyin vliv už pozvolna mizí.”

„Jo,” povzdechla si Faye. „No, už je na čase.”

Její otec přikývl. „Myslím, že bych se měl radši dojít podívat za Pam,” řekl a vyrazil po schodech dolů. „Bude chtít vědět, kde jsem byl…”

„Hned tam budu,” řekla Faye, když se pozdržela. Sledovala, jak jí otec s mávnutím přikývl. Za chvíli se smísil se skupinkami studentů, kteří stále chodili zmateně kolem.

„Ty nechceš jít s ním?”

Byl to Finnův hlas, který za ní tiše promluvil. Faye se otočila.

Pozoroval ji tím tichým, intenzivním způsobem, jakým to dělával, když se snažil uhodnout, co je v jejím srdci.

„Půjdu. Za minutku.”

Finn přikývl a přistoupil blíž. „Je to srandovní…” řekl jemně.

„Nevím, jak ty, ale já tak nějak cítím, jako by… Já nevím…jako by tu něco chybělo.”

„Chybělo?”

Udělal další krok, až stál těsně u ní. „Jo,” řekl tiše. „Jako…je tu nějakej nedokončenej obchod.”

Faye pohlédla do jeho tmavých očí. „Nedokončenej obchod?”

Finn pokrčil rameny. „Ale možná to cítím jen já.”

Faye se usmála a natáhla se, aby ho chytla kolem krku. „Ne,”

zašeptala. „Necítíš to jen ty.”

Finnovy rty se setkaly s jejími v něžném polibku, ze kterého se Faye podlomila kolena. Chtěla, aby pokračoval a pokračoval - tenhle polibek, který si tak dlouho přála. Ale Finn se odtáhl, ruce na jejích bocích. Otevřela oči a viděla, jak se na ni dívá.

„Co?”

Zazubil se a vzhlédl k obloze. „Jen čekám, až uvidím, jestli bude konec světa.”

Faye se zasmála. „Nepřišel.”

„Ne,” řekl tiše. „Nepřišel…”

Finn ji popadl. Přidržel si ji co nejblíž u sebe, když ji znovu políbil.

A tenhle polibek trval mnohem, mnohem déle.

Doslov

Sídlem se proháněl vítr. Někde vrzly dveře v pantech. Nikdo sem už celé dni nevkročil, všichni byli příliš zaneprázdnění uklízením nepořádku ve škole a plískanice v ulicích, co zbyla po starém sněhu.

V obývacím pokoji navzdory teplému slunci venku pokrýval zrcadlo led. Chladné závany vzduchu vířily po jeho hladině. Po povrchu tančila jinovatka vytvářející si svůj vlastní rytmus.

Odněkud se rozlehl zvuk běžících chodidel. Ne lidských - tohle stvoření bylo na všech čtyřech. Bylo rychlé, nepozorované. Uvnitř zrcadla se něco zatřáslo. V jeho hlubinách vzrůstala temnota. Kvetla, náhle se rozvíjející proti vnitřku skla, zatímco námraza dál tančila po jeho okrajích.

Z hlubokého šera vykoukly oči. Byl to vlk, běžící a běžící. Stvoření vyskočilo, vybuchující z prostředku zrcadla rozbilo led, který mu bránil v cestě. Vstoupilo na svět v přívalu zimy, zastavujíc se, aby se ohlédlo.

Jeho oči byly tou nejmodřejší modří. Jednou si oklepalo jinovatku z kožešiny a pak vyklusalo z otevřených dveří a zmizelo v neprostupném lese.