Anders de la Motte

Game 01. Game

VÍTEJTE V NOVÉ DIMENZI HRANÍ, KDE SKUTEČNOST JE HRA A HRA JE SKUTEČNOST. VÍTEJTE U NEJINTENZIVNĚJŠÍHO PROŽITKU NA SVĚTĚ!

Třicetiletý Henrik Pettersson, přezdívaný HP, se vrací z nočního tahu stockholmskou podzemkou domů a marně přemýšlí, jak vysvětlí, že není dávno v práci. Na protějším sedadle objeví mobilní telefon, zřejmě zapomenutý, s blikající výzvou na displeji: WANNA PLAY A GAME? To poslední, po čem kocovinou zmožený HP touží, je hrát nějakou hru. Problém ovšem je, že si ten přístroj nedá pokoj. A ke všemu zná jeho jméno. Že by nejapný vtip někoho z jeho známých? Způsob, jak zabít v metru nudu? S odsouhlasením přichází první úkol, za jeho splnění finanční odměna. A přístup na herní profil, kde už na účastníka hry čeká jeho fanklub. Kdo by odolal? A četl předem nějaká nudná pravidla?

GAME je moderní, současný švédský thriller, který se vydal jinou cestou než tradiční drsné, tíživé severské krimi. GAME je dramatický, napínavý, ale zároveň i humorný, ironický příběh o světě IT technologií a sociálních sítí, o jejich ovládání a zneužívání, o moci a bezmoci člověka, který se dostane do jejich soukolí. GAME načíná trilogii o alternativní realitě, kterou se vám nebude chtít opustit… dokud nezjistíte, že už je pozdě. :)

Pro Anette

Vřelé díky všem Mravencům tam venku,

bez jejichž rad a přičinění by se Hra nikdy nestala realitou.

Autor

Říká se, že nejrychlejším pohybem, kterého je lidské tělo schopno, je mrknutí.

Do kapsy je však strčí elektrické synapse v mozku.

„Teď ne!“ problesklo mu hlavou, když ho oslnilo světlo.

A ze svého úhlu pohledu měl naprostou pravdu. Měl by mít ještě čas, spoustu času – vždyť mu to slíbili. Instrukce přece plnil do puntíku, dělal přesně to, co mu řekli.

Takhle to nemá být.

Teď ne!

Opravdu ne!

Jeho překvapení bylo zcela pochopitelné, ne-li logické. A také bylo jeho posledním smyslovým vjemem v životě.

O milisekundu později ho výbuch proměnil ve spálené zuhelnatělé puzzle, které budou policejní technikové skládat déle než týden. Kousek po kousku, jako při morbidní společenské hře, dokud nebude zase jakžtakž držet pohromadě.

Ale tou dobou bude už dávno po Hře.

Game [gejm]

A competitive Activity involving skill, chance, or endurance on the part of two or more persons who play according to a set of rules, usually for their own amusement or for that of spectators.

An amusement or pastime

A state of being willing to do something

Evasive, trifling, or manipulative behavior

An animal hunted for food or sport

A calculated strategy or approach; a scheme

A distraction or diversion

Having or showing skill or courage

An activity for recreation

www.wiktionary.org

www.dictionary.com

www.urbandictionary.com

„Winning isn’t everything, it’s the only thing!“

Vince Lombardi

1 | Wanna Play a Game?

Ten text se na displeji objevil už po x-té a HP ho už po x-té naštvaně odklikl. Ne, nechce hrát žádnou blbou hru. Snaží se jenom vykoumat, jak ten mobil, který drží v ruce, funguje a jestli umí i něco tak prostého, jako je telefonování.

Lokálka z Märsty, začátek července, směr centrum.

Skoro třicetistupňové vedro, košile se lepila na záda a jazyk přisychal k patru. Cíga samozřejmě došla a jedinou útěchou, která se mu nabízela, byl průvan, který se dral dovnitř mrňavým větracím okénkem nad jeho hlavou.

Párkrát si přičichl k tričku a zkontroloval si dech. Výsledek přibližně odpovídal jeho očekávání. Sex na hřišti soupeře, kocovina a v hubě jak v polepšovně, jupííí! Skoro perfektní nedělní dopoledne, nebýt drobného detailu, že byl čtvrtek a on měl být už dvě hodiny v práci. Ve zkušební době.

No a co!

Stejně ten jeho mekdžob stojí za velký hovno, jsou tam sami debilové a šéfuje jim certifikovanej vůl.

Je důležité začlenit se do kolektivu, Petterssone. No to víš že jo! On bude tak akorát prozpěvovat spirituály a hrát flašku s bandou lůzrů. Nastoupil tam čistě jenom proto, aby mu pracák obnovil dávky.

Suck my ass, mofos!

Objevil ho těsně za Rosersbergem. Malý stříbřitý předmět na sedadle naproti přes uličku. Někdo tam před chvílí seděl, ale už vystoupil a vlak se rozjížděl. Takže volat a mávat by nebylo k ničemu, i kdyby ho napadlo zahrát si na posledního spravedlivého.

As if…!

Svoje věci si má sakra každej hlídat!!

Raději se rozhlédl, ze zvyku zapátral po bezpečnostních kamerách, a když usoudil, že je na ně tenhle vagon moc starý, přesedl si, aby se na svůj nález v klidu koukl.

Mobil, přesně jak si myslel, a rázem mu to zlepšilo ráno.

Nový model, takový ten bez tlačítek, jenom se zasklenou dotykovou obrazovkou.

Sweet!

Kupodivu nikde nenašel jméno výrobce, že by to byl tak exkluzivní telefon, že to ani není potřeba? Nebo jsou ta čísla vyrytá vzadu vlastně značka?

128, stálo tam slabě reliéfním světle šedým písmem, vysokým ani ne jeden centimetr.

Nevzpomínal si, že by o takovém výrobci mobilů někdy slyšel.

Ale what the hell…

To mu u Mobilovýho Řeka hodí přes pětikilo, míň tenhle telefon stát nebude. Anebo možná HP vyplázne pár stovek na prolomení blokace čísla IMEI, kterou si majitel určitě brzo aktivuje, a nechá si to sluchátko pro sebe.

Ale to asi nehrozí…

Jeho dlouhodobě napjatá finanční situace včera večer definitivně praskla. Na účtu už měl dávno prázdno a všechna záchranná lana spálil. Ale čórka sem, čórka tam a kasa bude brzo zase plná…

Člověka, jako je on, nikdo neudrží dlouho dole, a mobil toho byl živým důkazem. Převracel ho, otáčel a zblízka ho zkoumal.

Mobil byl malý, elegantní, jen o málo větší než jeho dlaň, a kryt měl z leštěné oceli. Dírka na zadní straně prozrazovala, že je vybaven kamerou, a nahoře byl připevněn černý úchyt, kterým se telefon nejspíš dal připnout na šaty. Úchyt ostře kontrastoval s jinak minimalistickým designem a HP se ho zrovna pokoušel ulomit, když tu náhle obrazovka ožila.

Wanna play a game?

zeptala se a objevily se dvě ikony, YES a NO.

HP sebou překvapeně trhl. V kocovinovém kómatu se ani nepodíval, jestli je mobil zapnutý.

Trapas!

Zmáčkl prstem ikonu No a pokusil se vykoumat, jak se otevírá menu. Když bude mít štěstí, pár dnů bude z mobilu moct volat, než ho majitel nechá zablokovat.

Ale místo aby se na telefonu ukázalo nějaké hlavní menu, přístroj jen zopakoval otázku. HP ji pořád dokola odmítal – kolikrát, to už zapomněl –, rostl v něm vztek a chybělo maličko, aby to vzdal.

Cihla jedna debilní!

Párkrát polkl, aby se mu nezvedl kufr. Taková šílená kocovina, už by měl mít dost rozumu na to, aby nemíchal. Dal by si cigáro, až by brečel. A ta ženská, fúúj, to byl totálně tragickej úlovek, ale co taky čekat, když člověk vyrazí balit na předměstí?

Když ranní slunce nemilosrdně odhalilo její kazy, nakecal svému včerejšímu objevu, že má domluvený florbalový zápas, a rychle se zdekoval. Vzhledem k tomu, že šukna protestovala mírně řečeno chabě, bylo prozření zřejmě oboustranné. Run, Forrest, run!

Ale do svého bytu na Maria Trappgränd nijak nespěchal. Staví se u Mobilovýho Řeka pro pár rychlých prachů, které mu určitě vystačí na vyprošťovací pizzu a později ještě na pár piv v Kvarnenu.

Na to se najde čas v diáři vždycky.

Když bude mít štěstí, zbude mu i na trochu trávy, ten mobil přece jenom není žádný tuctový model, jaké se mu obvykle „náhodou“ dostávají do ruky. Čistý zisk pět set až tisíc korun, celkem vzato nemá špatný den, navzdory kocovině a africkému vedru.

Obrazovka znovu blikla a jeho prst se už skoro automaticky otřel o ikonu No, ale vtom si HP všiml, že text je jiný.

Wanna play a game, Henrik Pettersson?

Yes

No

HP na sedadle strnul.

What the f…!?

Rychle se rozhlédl kolem sebe. Dělá si z něj někdo srandu?

Ve vagonu porůznu sedělo asi deset nebo dvanáct pasažérů. Až na mámu s dvěma rozjívenými haranty se zdálo, že s ním všichni sdílejí jeho ulepené ranní kóma. Svěšené hlavy, skelné pohledy, pot a tělesné teplo. Nikdo po něm ani nezašilhal.

Mrkl znovu na obrazovku. Stále stejný text. Jak ten telefon může sakra znát jeho jméno?

Ještě jednou se rozhlédl, ale nebyl z toho ani trošku chytřejší. Pak zmáčkl tlačítko No.

Okamžitě se objevil nový text.

Jsi si opravdu jistý,

že nechceš hrát Hru, HP?

Málem vyletěl ze sedadla! Co se to tady u všech prdelí děje!?

Zavřel oči, párkrát se zhluboka nadechl a pomalu potlačil nával kocovinové paniky.

Uklidni se, chlape, pomyslel si. Seš přece chytrej kluk. Nejseš kurva ve Twilight Zone.

Buď je tady skrytá kamera, anebo si z tebe střílí nějaký kámoš. Tipnul bych si možnost dvě…

Na prvním místě jeho seznamu podezřelých stál Mange. Starý kamarád ze školy, šikovný na technické hračičky, vlastník obchodu s počítači, rapl, když si ho někdo dobíral kvůli jeho novému arabskému Bohu, a majitel pořádné dávky zvráceného humoru.

No jasně, není co řešit. Je to jenom další Mangeho blbej vtípek!

Tělem se mu rozlila úleva.

Takže Mangíček!

Tohle tu už dlouho nebylo, HP už si začínal myslet, že po svatbě a konverzi k novému náboženství Mange vyměkl, ale on si jenom, hajzlík, dával načas a připravoval přímý zásah.

Teď jenom zjistit, o co tu jde, a pak vymyslet, jak obrátit ten žert proti němu.

Zatím to narafičil parádně, to se tomu líbači podlahy musí nechat.

HP se znovu rozhlédl.

Ve vagonu bylo celkem devět osob, dvanáct, když počítáme děcka. Tři puberťačky, jeden ožrala, dva obyčejní nudní švéďáci v jeho věku, tedy okolo třiceti. Dále dědek s holí, hodně šťavnatá roštěnka – dvacet pět plus, vyčesané vlasy, šusťáková souprava (to bude tou kocovinou, že si jí všiml až teď) – a nakonec ta máma s dětmi.

Ať už Muslim Mange zlanařil kohokoli z nich, musí ten člověk mít v ruce nějaké elektronické udělátko, aby mohl posílat zprávy. Tím se bohužel seznam moc neztenčil. Do nějaké elektroniky ťukalo pět podezřelých, a vzhledem k tomu, že ožrala měl v uších sluchátka, dala se jejich množina s určitými pochybami rozšířit na šest.

Jeho unavený mozek si náhle uvědomil, že ve vlaku je spíše pravidlem než výjimkou bavit se hračičkami – když už ne esemeskovat, tak aspoň utlouct pár minut přiblblou mobilní hrou.

Jinými slovy, o moc chytřejší nejsme, viď, Einsteine?

V hlavě se mu z té nečekané aktivity rozhučelo a jazyk měl pořád přilepený na patře jako superlepidlem. Ale kupodivu ho to trochu vzpružilo.

Tak co teď?

Jak má toho vtipálka uzemnit?

Rozhodl se ještě chvíli hrát jeho hru, a tak nejdřív zmáčkl ikonu No, a když mobil otázku zopakoval, klikl na Yes.

No jasně, ještě chvíli bude hrát hru a tvářit se jakoby nic, a čím víc o tom přemýšlel, tím víc mu to všechno připadalo celkem fajn. Dobrý způsob, jak zabít nudnou cestu vlakem.

„Zatracenej Mange,“ uchechtl se a na displeji se vynořil další řádek textu.

Vítej ve Hře, HP!

Díky! pomyslel si a opřel se do sedadla.

Tohle bude ještě zajímavé.

*

Kola těžkého neprůstřelného automobilu se ještě zcela nezastavila, ale Rebecca Norménová už stála na chodníku. Zasáhlo ji tak prudké vedro, že okamžitě zatoužila vrátit se do vychlazeného vozu.

Tři týdny švédského léta rozehřály ulice natolik, že se jí asfalt lepil na boty, a neprůstřelná vesta, kterou měla pod košilí a sakem, jí zrovna moc nepomáhala.

Rychle přejela pohledem okolí, usoudila, že vzduch je čistý, otevřela dveře a vypustila ven chráněnou osobu, která poslušně čekala na zadním sedadle.

Vrátný, který hlídal hlavní vchod do Rosenbadu, byl pro změnu vzhůru, přijal je a pár okamžiků nato se švédská ministryně pro integraci ocitla v bezpečí za tlustými zdmi úřadu vlády.

Rebecca do sebe hodila kafe v zaměstnanecké jídelně, skočila si na záchod a vrátila se k řidiči, aby zkontrolovala, že je vše připraveno na další přesun.

Mrkla na hodinky. Ještě čtrnáct minut čekání, potom krátká procházka po nábřeží ke Knížecímu paláci a schůzka s ministrem zahraničí, který disponuje na rozdíl od jejího objektu plnou ochrankou. Nejméně dvěma muži, většinou více. Celým týmem, jak to má být.

Její pozice se jmenovala „koordinátor osobní ochrany“, nejspíš proto, že „samostatně pracující bodyguard“ nezní příliš působivě. Pro někoho, kdo neslouží u útvaru ochrany osob ještě ani rok, byla ministryně pro integraci ideálně náročným úkolem, aspoň podle jejího šéfa. Stupeň ohrožení střední až nízký, tvrdily poslední analýzy. Kromě toho, což bylo možná důležitější, nikdo ze starších kolegů práci koordinátora nechtěl dělat…

Když vyšla hlavním vchodem z Rosenbadu, stačila si všimnout, jak její řidič rychle típl cigaretu do odtokového žlabu vedle auta.

Neprofesionální, pomyslela si rozmrzele, ale co jiného se dá čekat?

Na rozdíl od ní to nebyl opravdový bodyguard, jenom taková light verze, aby stát ušetřil peníze. Šofér s krátkým dodatečným školením a špatně padnoucí neprůstřelnou vestou, kterého zaměstnával dopravní odbor úřadu vlády, a ne tajná policie Säpo. Byl o dvacet let starší a zjevně mu dělalo problémy přijímat rozkazy od někoho, kdo je mladší a navíc ženská.

„Deset minut,“ řekla úsečně. „Zůstanete s autem tady, dokud nebudeme na místě.“

„Nebude lepší, když pojedu ke Knížecímu už teď? Najít tam místo k parkování bejvá peklo!“

Námitka se dala čekat. Tenhle šofér, jmenoval se Bengt, měl na její instrukce vždycky z principu svůj názor. Nad každou větou, která z něj vypadla, viselo ve vzduchu oslovení „holčičko“.

Jako by z něj jeho věk a pohlaví automaticky dělaly experta na ochranu osob.

V tom týdenním kurzu ho zjevně nenaučili, že vzadu je bezpečno, kdežto vpředu je neznámé území, a tudíž vyšší riziko. Blbec!

„Budete čekat tady, dokud vám neřeknu, abyste vyrazil!“ odsekla, aniž by své rozhodnutí blíže vysvětlila. „Otázky?“

„Ne, šéfe,“ zamručel Bengt a ani se příliš nenamáhal zakrýt svou nelibost.

Proč je pro některé typy chlapů tak šíleně těžké přijmout ženskou jako šéfa?

Buď se snaží machrovat a přebírat velení, jako tady Benke, anebo, což bývá ještě horší, pomrkávají a trousí poznámky o jejím sexuálním životě či jeho neexistenci.

Nabízejí své služby, prstýnek neprstýnek… A kdyby byla tak hloupá, že by si stěžovala u šéfa, rychle by se ocitla na dlažbě. Znala takových případů hodně.

Z principu nikdy nechodila s kolegy. Směšovat pracovní a soukromý život je ošemetné. Kde jím, tam neseru, tečka, hotovo.

Jenomže vlastně nechodila vůbec s nikým. Že by chození bylo ošemetné samo o sobě?

Pokrčila rameny, aby zaplašila neveselé myšlenky. Teď je prioritou číslo jedna práce.

Všechno ostatní počká.

Sotva zahnuli za roh budovy úřadu vlády, poznala, že je něco špatně. Když před minutkou zkoumala cestu, přes zábradlí nad průlivem Norrström se nahýbaly tři osoby. Dvě z nich držely v rukou rybářské náčiní a třetí člověk byl podle oděvu také rybář, přestože Rebecca nezahlédla udici. V každém případě nikdo z nich napohled nepředstavoval hrozbu.

Ale když se teď spolu se svou chráněnou osobou a jejím věčně užvaněným asistentem blížila k místu, kde trojice stála, všimla si, že muži poněkud změnili držení těla. Podvědomě vklouzla pravou rukou pod sako k opasku, položila palec na pažbu pistole a přejela konečky prstů po teleskopickém obušku a policejní vysílačce. Stačila ještě druhou rukou vzít chráněnou osobu za rameno, aby ji varovala, a vtom se to stalo.

Dva z mužů se otočili a rychle vykročili směrem k nim. Jeden roztáhl nějaký transparent a zamával jím před sebou, druhý napřáhl ruku a chystal se něco hodit.

„Švédsko chrání vrahy, Švédsko chrání vrahy!“ křičeli muži a hrnuli se k ministryni.

Rebecca zareagovala bleskově. Zmáčkla na vysílačce tlačítko poplachu, jediným plynulým pohybem vytrhla obušek z pouzdra na opasku, vytáhla ho do plné délky a praštila s ním přímo do dotěrného transparentu. Ucítila, že obušek narazil do něčeho tvrdého, a všimla si, že útočníci na okamžik ztratili rovnováhu a klopýtli zpět.

„Zpátky do auta,“ zakřičela na ministryni pro integraci a strhla ji za svoje záda. S obuškem v pohotovostní poloze na rameni rychle couvala k autu a stále pevně držela ministryni za nadloktí.

Posily tu budou nejdřív za tři minuty, spíš za pět, spočítala rychle. Nezbývá než doufat, že Benke za volantem neusnul a že budou moct okamžitě zmizet.

„Kámen, láhev, ruční granát?“ stihla si pomyslet, než ji na obličeji a trupu pocákala sprška vlažné tekutiny. „Panebože, jen ať to není benzin!“

Už byli konečně za rohem, rychle se poohlédla po Bengtovi a doufala, že si řidič ze svého krátkého výcviku pamatuje aspoň to, že jim má otevřít dveře auta.

Ale točna, kde auto před chvílí parkovalo, byla prázdná.

„Krucinááál!“ sykla, ale pak ji překřičel asistentův řev.

„Krev!“ zaječel téměř falzetem. „Panebože, já krvácím!“

Rebecca se ohlédla a zjistila, že najednou špatně vidí. Oči jí zastřela rudá mlha. Rukou s obuškem si otřela kořen nosu.

Auto nikde, Bengt nikde a útočníci v patách. Co teď?

„Rozhodni se, Norménová! Rozhodni se, teď hned!“ zařvala sama na sebe.

Vzadu je známo a bezpečno, vpředu je neznámo a nebezpečno. Ale co když vám zničehonic odříznou únikovou cestu? To se v kurzech pro ochranku neučí. Improvizace nikdy nebyla její silnou stránkou. Pokoušela se o ni panika.

„Sem!“ zavolal nějaký hlas.

Vrátný otevřel dveře dokořán a stoupl si na půl cesty mezi ně a Rebeccu. Držel vytažený obušek a upíral pohled k rohu, kde se každou chvíli museli objevit útočníci.

Rebecca rychle napůl zatáhla, napůl zatlačila ministryni do stejných dveří, z nichž před pouhými pár minutami vyšly. Za sebou pořád slyšela hystericky fňukat asistenta, ale nestarala se o něj, soustředila se jen na to, aby dostala do bezpečí chráněnou osobu.

Teprve o pár minut později, když už dorazily posily a situace se uklidnila, si všimla, že má horní polovinu těla celou od krve.

2 | Demo

Milý HP!

Toto je demo hra za 100 bodů.

Když ji vyzkoušíš a prožitek tě osloví,

vybereš si sám, zda chceš hrát dál.

Tvůj úkol je následující:

V příští stanici nastoupí do vlaku

muž ve světlém kabátě.

Bude u sebe mít červený deštník.

Za 100 bodů mu musíš deštník

vzít, než vlak dorazí na Hlavní nádraží.

Uspěješ-li, odemknu telefon a bude ti volně

k dispozici, dokud se budeš účastnit Hry.

Rozuměl jsi?

Ano

Ne

Tak tohle je fakt hodně dobrý, uchechtl se v duchu HP a klikl na Ano. Úplná mission impossible, chybí už jenom, aby telefon promluvil chraptivým hlasem a pak se z něj zakouřilo.

This message will self-destruct in ten seconds…

Ještě nepřišel na to, kdo ze spolucestujících pracuje pro Mangeho, ale to mu bylo celkem jedno. Měl pocit, že už ví, o co tady běží. Buď se od něj čeká, že dostane bobky, a pak bude mít svou zbabělost pár týdnů na talíři, anebo – což bylo podstatně pravděpodobnější, když se nad tím zamyslel – ho ten deštník nějak napálí. Možná bude přilepený, postříká ho vodou nebo mu dá elektrickou ránu, až se ho HP pokusí sebrat, a někdo z pasažérů celé to představení nahraje, aby si Mange a kámoši mohli celé měsíce vychutnávat jeho ponížení na YouTube. Parádně vymyšleno, a teď už je pozdě couvnout.

Výborně!

Jakmile dostaneš svolení, že můžeš začít hrát,

připneš si telefon

na šaty kamerou od sebe, abychom viděli,

jak si při úkolu povedeš.

Rozuměl jsi?

Jo jo, všechno jasný. Telefon dopředu, kamerou od sebe.

YouTube, here I come.

HP se znovu uchechtl, to je ale lotr vynalézavá, ten Mange. Tohle je snad nový rekord. Znovu klikl na Ano a ke svému překvapení si uvědomil, že kocovina je skoro pryč.

Dobře, HP!

Máš svolení začít s úkolem.

Hodně štěstí!

Obrazovka zhasla.

Fajn, klidně můžu ještě chvíli hrát podle pravidel, pomyslel si a připnul si telefon na opasek kamerou od sebe, přesně podle instrukcí.

Když vlak se skřípotem zastavil v Sollentuně, všiml si, že se mu srdce rozbušilo trochu rychleji.

Muž ve světlém kabátě nastoupil do zadní části vagonu a pár vteřin trvalo, než ho HP objevil. Obyčejný švéďák, něco přes čtyřicet let a zhruba metr osmdesát jako on sám. Brýle s tmavými obroučkami, oblek a jarní kabát, konstatoval HP, zatímco vlak vyjížděl z nástupiště. Musí mu v něm být děsně teplo.

Spodní polovinu těla měl muž zakrytou, a tak HP neviděl, jestli opravdu drží deštník. Dalo se to zjistit jediným způsobem.

Vstal a pomalu vykročil přes vagon směrem k muži. Z nějakého důvodu se začal potit, košile se mu otírala o tělo a svrběly ho dlaně, ale teď už to nebylo kocovinou.

Když míjel puberťačky, jedna z nich vyprskla smíchy a HP nadskočil. Vzpamatuj se, je to jenom hra, promyšlený vtip, není proč vyšilovat. Štípnout blbej deštník je pro něj brnkačka. Už v životě šlohl mnohem lepší věci.

Uviděl, že muž nese černobílou papírovou tašku, takovou tu designovou s proutěnými uchy a tučně vytištěným logem, aby všichni viděli, že si může dovolit nakupovat v drahých buticích. Na jedné straně z ní trčel podlouhlý válcovitý předmět. Deštník!

HP vnímal, jak se mu zrychluje tep. Musel si přiznat, že je to vlastně celkem napínavé. Štípnout něco, když ho někdo nahrává…

Ten chlap v kabátě v tom sice určitě jede taky, ale stejně… Ta situace ho něčím vzrušovala, neuměl to vysvětlit. Každopádně neměl chuť se ztrapnit.

„Příští stanice Karlberg,“ zapraskal amplion na stropě a HP ucítil, jak vlak brzdí. Opatrně přistoupil ještě o pár kroků k muži, ale ten nedal ani jediným pohledem najevo, že by o něm věděl.

Vlak chvíli syčel, skřípal, cukal sebou a pak zastavil u nástupiště. Dveře se otevřely a vpustily dovnitř směsici vůní letního asfaltu a teplého brzdového obložení. HP udělal ještě pár kroků. Here we go!

*

„Prasečí krev,“ pronesl komisař Runeberg, uvelebený za svým psacím stolem.

Od incidentu před Rosenbadem už uběhlo několik hodin a kancelář byla klimatizovaná, ale přesto se Rebecca ještě potila. Vlasy měla mokré od sprchy a na sebe si z nedostatku něčeho lepšího vzala šusťákovou soupravu, jediný čistý kus oděvu, který měla ve skříňce.

„Ty a ten Lessmark jste na sobě měli prasečí krev,“ pokračoval její šéf, statný pětačtyřicátník s ocelovým pohledem, krátkými světlými vlasy a kůží opálenou i na pleši.

Prototyp pravého bodyguarda. Celkem hezký, kdyby mě přitahovali vazouni, pomyslela si.

Ale tohle období měla už dávno za sebou.

Kupodivu se navzdory událostem cítila poměrně dobře, snad až na mírný adrenalinový třas, který se ze všech sil snažila zakrýt. Splnila svůj úkol a chráněná osoba je v pořádku, to je hlavní. Přemýšlet může až potom.

„Podle techniků jeden z pachatelů hodil na ministryni balónek s prasečí krví, ale ty jsi ho propíchla obuškem a schytala ránu převážně sama. Ministryně to odnesla pár skvrnkami na saku a pořádnou modřinou na nadloktí v místě, kde jsi ji držela.“

Odmlčel se, ale než si Rebecca stihla rozmyslet, jestli se od ní čeká nějaká reakce, šéf pokračoval: „Jeden bulvární večerník prý už má fotky, což by vysvětlovalo, proč se třetí pachatel útoku přímo nezúčastnil. Měl plno práce s focením. Krásná harmonie volného trhu a svobodného tisku. Mimochodem, mám vyřídit pozdrav a díky. Od ministryně, ne od pachatelů,“ upřesnil Runeberg.

Rebecca odpověděla jen kývnutím.

„Podle ověřených svědectví běželi pachatelé na sever přes náměstí Gustav Adolfs torg a potom zadem do obchodního domu Gallerian. Naši uniformovaní kolegové z veřejných složek nechali zastavit metro, ale než sehnali někoho na vedení dopravního podniku, aby vydal příkaz, stihly z Hlavního nádraží vyjet nejméně čtyři soupravy a jedna z Kungsträdg?rden, takže pokud byli pachatelé opravdu tak hloupí, že se zkrátka neztratili v davu kolem náměstí Sergels torg, měli víc než dost příležitostí uniknout metrem.“

Runeberg odevzdaně pokrčil rameny.

„Když děláš neplechu za denního světla uprostřed města, má to tu výhodu, že utečeš snáz, než si většina lidí myslí,“ shrnul to.

„Zatímco ses dávala dohromady, stihl jsem si krátce promluvit s tvým šoférem, panem Göranssonem. Tvrdil, že jsi mu řekla, aby jel ke Knížecímu paláci napřed a počkal tam, což je důvodem, proč jste neměli zajištěnou možnost evakuace,“ pokračoval Runeberg s vážnou tváří. Rebecca na židli nadskočila.

Nejenže Benke ignoroval její rozkaz a vystavil tak ji i chráněnou osobu nebezpečí, ale teď se ten hnusnej sráč navíc pokouší vylhat z průseru. Svést všechno na ni, taková nehorázná drzost! Kdyby dělal svoji práci a zůstal s autem na místě, zvládla by to všechno sama, bez cizí pomoci!

Otevřela pusu a chystala se protestovat, ale šéf zvedl ruku a zarazil ji.

„Klid, Norménová. Nemusíš nic říkat, já vím, že ten zmetek lže. Za těch deset měsíců, co u nás jsi, nikdo tolik nedodržoval pravidla jako ty. Neuděláš nic, dokud si to nepromýšlíš odpředu i pozpátku, a všichni tví spolupracovníci hovoří o tvém pracovním nasazení jen v dobrém. Stoprocentní profesionálka, nazval tě onehdy jeden kolega, a já můžu jedině souhlasit. Jsi dobrý bodyguard, Norménová… Na zelenáče,“ uchechtl se. „Navíc je ten Göransson mizerný lhář. Potil se jako prase a ke konci naší malé rozpravy se skoro rozbulel. Už hodinu je k mání na trhu práce, ať si odbory držkují, jak chtějí. Osobně jsem toho šmejda vyhodil zadním vchodem,“ dokončil Runeberg a spokojeně na Rebeccu mrkl, aby ji ujistil, že to provedl doslova.

„Jako malí kluci na pískovišti,“ povzdechla si v duchu, ale pak jí došlo, že ji vlastně pochválil, a tak se rozhodla uctivě sklopit oči a přijmout roli vděčného podřízeného. Ve firmě je potřeba nestěžovat si a zapadnout.

Sice ji pořád trochu mrzelo, že jí pomohl vrátný, ale Ludde Runeberg ji právě nazval dobrým bodyguardem, což na začátečníka, na zelenáče, není vůbec špatné.

Vůbec špatné!

*

HP v duchu napočítal do desíti, naposledy mrkl na nástupiště a přitočil se k muži v kabátu. Ten překvapeně vzhlédl od složených novin, které právě vyndal z kapsy kabátu.

„Vyřiď Mangemu, že je jenom mizernej rohožkář!“ zahulákal mu HP do ucha, vytáhl deštník z papírové tašky a ve chvíli, kdy se dveře začaly zavírat, vyskočil na nástupiště. Dopadl tak tvrdě, že málem ztratil rovnováhu a musel udělat pár dlouhatánských vrávoravých kroků, aby nepřistál přímo na nose.

Fuck me! pomyslel si, když sprintoval ke schodům na konci nástupiště. Odchod ze scény nebyl tak cool, jak plánoval, ale to je fuk.

Měl deštník, úkol byl splněn a navíc nedošlo na žádný katastrofický scénář. Deštník se nechal poslušně odnést, bez výbuchů, vodní sprchy nebo usměvavého moderátora, který by mu oznámil, že se právě zúčastnil natáčení „Šprťouchlat“, „Nachytám tě“ nebo jiného kvalitního pořadu stanice TV3.

Až na to zakopnutí šlo všechno jako na drátkách a HP si vychutnával adrenalin, který se mu rozproudil v těle a vyhnal z něj poslední zbytky kocoviny.

Dobrý vzrůšo, náhodou! Neskutečný, jak se ten chlápek tvářil překvapeně, když mu HP vyřídil vzkaz pro Mangeho.

Chechtal se, bral schody po pěti, setrvačností prolétl vestibulem až ven na Rörstrandsgatan, a když doběhl poklusem až na Sankt Eriksplan, byl celý propocený, ale přitom nijak zvlášť zadýchaný.

Na běhání byl vždycky borec, vlastně už od školy. Jinak byl na všechno celkem lempl, ale zdrhat, to umí.

Vchod do metra nikdo nehlídal, a tak jednoduše přeskočil turniket. Nijak si to nevyčítal. Za lokálku ani za metro ještě nikdy v životě nezaplatil, ani když si to zrovna mohl dovolit. Ze zásady. Power to the people!

Teprve když si sedl do vagonu, všiml si, že má k opasku pořád připnutý telefon. Sundal ho a natočil ho obrazovkou k sobě:

Gratuluji, HP!

Právě jsi úspěšně dokončil demo úkol

a na tvé herní konto přibylo 100 bodů.

Telefon je odemčen a pod ikonou Hra najdeš

další informace o tom, jak ve hře pokračovat.

Doporučujeme, aby sis obzvlášť pozorně pročetl

oddíl Pravidla hry a důkladně se nad ním zamyslel,

než se rozhodneš, zda chceš hrát dál.

Jestliže raději odřekneš, pak se naše cesty rozdělí

a prosíme tě,

abys vhodil telefon do poštovní schránky

na Bellmansgatan 7.

S pozdravem

Pořadatel

*

„Rozhodl jsem se tě povýšit,“ řekl Runeberg.

„Alfa potřebuje nové lidi na předsednictví EU. Služebně jsi sice poměrně mladá, ale s Vahtolovou jsme se shodli na tom, že dnešním zásahem ses přímo kvalifikovala. Začneš v pondělí, pokud psycholog Anderberg nebude mít námitky. Dotazy?“

Rebecca jen zavrtěla hlavou.

„Skvělá práce, Norménová, jestli to takhle půjde dál, povede se ti u nás dobře,“ dokončil Runeberg a odsunul si židli od psacího stolu.

„Za deset minut máš debrífink s Anderbergem, tak ho běž absolvovat a pak si můžeš dát víkend. To je všechno. Teď mizím do tělocvičny.“

Vstal, aby dal najevo, že rozhovor je u konce, a Rebecca vstala také.

Skupina Alfa, posilový tým, elita útvaru ochrany osob. Od pondělka k ní bude patřit. Už žádné začátečnické úkoly, jenom práce pro kvalifikované bodyguardy.

Pěkně, Norménová, šikovná holka!

Když o devět minut a padesát vteřin později zaklepala na dveře psychologa Anderberga, pořád ještě bojovala s tím otravným úsměvem.

3 | Are You Really Sure

You Want to Enter?

Když zvonek na dveřích přetopeného krámku zahrál úvodní takty melodie z Hvězdných válek, nedal Magnus Sandström, nebo Farúk al-Hasan, jak si teď říkal, nijak najevo, že by ho slyšel. Jen si dál četl zmačkané Metro, které měl rozložené na pultu před sebou, a ani neuznal návštěvníka za hodna pohledu.

„Salám alajkum, bratře HP,“ zamumlal koutkem úst.

„Nazdar, Mange,“ uchechtl se HP a přišoural se k pultu. „Je dneska v novinách něco zajímavýho? Budu hádat, krize se prohlubuje, Hammarby prohrálo a nějací magoři někde vyhodili něco do vzduchu, že by v Bagdádu, v Bombaji, nebo snad v Tramtárii?“

„V Portugalsku,“ vzdychl Mange a neochotně vzhlédl.

„Cože?“

„V Lisabonu nějací magoři vyhodili něco do vzduchu, konkrétně luxusní jachtu. Nikdo nechápe proč. Ale trefil jsi dva ze tří pokusů. Blbý Hammarby, vždycky to projedou!“

Složil noviny, narovnal se a zatvářil se zkroušeně.

„Navíc moc dobře víš, že chci, aby se mi říkalo Farúk,“ dodal odevzdaným tónem.

„Jasně že to vím, Mangíčku! Jestli se chceš mermomocí proměnit v béčkovýho rohožkáře, je to čistě na tobě.“

Významně kývl na Farúkovy turecké kalhoty, hedvábnou vestu a košili až ke kotníkům.

„Ale nečekej, že ti tyhle kraviny budu žrát. Byl jsi Mange, když jsme chodili do první třídy, když jsme za sámoškou tajně kouřili cíga tvý mámy a když jsi ve stanu na hultsfredským fesťáku přišel o panictví s tou tlustou Finkou. Takže pro mě seš Mange, ať si o tom ty, tvoje žena nebo tvůj aktuální bůh myslíte, co chcete, jasný?“

Mange-Farúk znovu vzdychl. S HP nemá cenu diskutovat, když má tuhle náladu, to už dávno věděl. Lepší je úplně změnit téma, to je taktika, která většinou funguje. HP se dá snadno rozptýlit.

„Čemu vděčím za tu čest, mladý padawane?“ řekl raději a teatrálním gestem obsáhl prostor stísněného krámku. „Můj skromný obchod je poctěn tvou návštěvou.“

Mluvil o zhruba třiceti čtverečních metrech prošoupaného linolea a o pár čtverečních metrech malého kumbálu za pultem, zakrytého korálkovým závěsem.

V podstatě na všech myslitelných plochách, a vlastně i nemyslitelných, na podlaze, na zdech a dokonce i na stropě, se válely počítače nebo jejich součástky a příslušenství. Tašky, harddisky, kabely, náplně do tiskáren a různé USB přístroje se tu družily s papírovými poutači na počítačové hry a s hromadami rozmanitých, dávno zastaralých výrobků.

Chrchlající ojetá klimatizace nad vchodem sváděla nerovný boj s letním vedrem na ulici i s teplem, které produkovala ta spousta přístrojů v krámku.

Vzadu hučely dva desktopové počítače, které byly nejspíš zamýšlené jako vystavené vzorky, ale používaly se hlavně jako internetová kavárna, což také stálo úhledným písmem napsáno na papírové ceduli, která nakřivo visela na ušmudlaném kávovaru. Dotyčný kávovar podle jiné cedule nabízel bezplatný přístup ke svému nahořklému obsahu případným platícím zákazníkům, ale teď zrovna tu žádný nebyl k vidění.

Světlo v krámku bylo jako vždycky tlumené a vydávaly ho především obrazovky roztroušené po místnosti. Ty spolu se slabou zářivkou nad pultem tvořily jedinou protiváhu kartonovým deskám, přilepeným izolepou do zamřížované výlohy, které účinně bránily slunečnímu světlu, aby vniklo dovnitř.

HP vylovil z náprsní kapsy mobil. Vítězoslavně ho hodil na pult před Mangeho.

Game over, mothafucker!

Ale Mange, místo aby se zhroutil a přiznal, si jen narovnal brýle s tmavými obroučkami a se zájmem se nad telefon nahnul.

„Nový mobil, cool model. Takový jsem ještě neviděl. Našel, nebo koupil?“ shrnul své postřehy.

„You tell me, Mange,“ uchechtl se HP, ale nepodařilo se mu ani do té poznámky, ani do úsměvu vložit dost ironie.

Sebejistota, kterou ještě před chvílí překypoval, když se s mobilem vytasil, jako by se vypařila. Nešlo to tak, jak si představoval. Mange se nikdy moc neuměl přetvařovat, ani když šlo o prkotiny. Když byli mladší, dostal se HP i jiní právě kvůli Mangemu nejednou do průšvihu, a tak teď očekával buď okamžité doznání, nebo možná zrudnutí a trapný pokus zapírat. Ale nic z toho nenastalo a jeho narychlo improvizovaný plán B, probodnout Mangíčka zlým pohledem, přinesl neméně chabé výsledky.

Žádná reakce, dokonce ani mrknutí či škubnutí okem, které je pro tohohle geeka tak typické, když ztratí půdu pod nohama. Dokonce i hlas prošel zkouškou…

„Cože? Co to meleš, bratře?“

HP naklonil hlavu a odhodlal se k poslednímu vlažnému pokusu.

„Takže mi chceš říct, že nevíš vůbec nic o tom kanadským žertíku, co na mě někdo asi před půlhodinou nachystal v lokálce z Märsty?“

„Ne, ani ň, čestný skautský.“ Mange zvedl dva prsty k místu, kde mu kdysi končívaly vlasy.

„Nechceš mě zasvětit do tajů lokálky z Märsty nad šálkem jávy?“ zeptal se a znovu zašilhal po mobilu. Očividně toužil poznat ho blíže.

„Jasně,“ zamumlal HP.

Co se to tu sakra vlastně děje?

*

„Takže, jestli nemáte další otázky, jsme hotovi.“

Rebecca zavrtěla hlavou a vyskočila z pohovky dřív, než psycholog stačil vstát. Věděla, že debrífink je důležitý a že patří ke standardním postupům v případě incidentu, jaký právě prožila, ale to ještě neznamenalo, že se jí líbil.

Nerada se bavila o důvěrných záležitostech s cizími lidmi, toho si užila v dětství až moc. Sice jí bylo teprve šest nebo sedm let, když to začalo, ale přesto jí netrvalo dlouho, než přišla na to, co paní ze sociálky považuje za „správnou“ odpověď. Vykulené oči, dětinský úsměv, správná míra důvěrnosti, aby lež zněla upřímně. Už tehdy to fungovalo výborně a její představení kupodivu obstávalo i ve světě dospělých, aniž by ho musela zvlášť pilovat.

„Díky, pane doktore, trochu náročné to samozřejmě je, ale celkem vzato jsem v pořádku,“ a pár dalších standardních klišé podobného ražení. Tytéž kradmé úsměvy a plaché pohledy do očí, to vždycky zabírá. Ale dnes to bylo nezvykle těžké. Hlas jí trochu falešně skřípal a představení nepůsobilo tak upřímně jako jindy.

Rozvaha, kterou u Runeberga ještě měla, beze stopy zmizela.

Myšlenky jí neustále zalétaly pryč a špatně se soustředila. V hlavě jí pořád ještě zvonily ty zvuky. Jakmile se na ně zaměřila, rozběhl se jí pulz a všechno se jí znovu přehrálo. Řev útočících mužů, vyhlášení poplachu, plesknutí balónku s krví. A pak Lessmarkův křik… Jeho vyděšený falzet se jí v hlavě časem zkreslil. Změnil se v mladší, pronikavější. Jako něco, co kdysi slyšela. Ústa měla vyprahlá a párkrát nasucho polkla, aby si je zvlhčila. Soustřeď se, Norménová!

Několikrát tajně zašilhala na Anderberga a pokusila se mu nakouknout do poznámek, ale pokud si toho psycholog všiml, pak to nedal najevo. Držel se standardního formuláře, pokládal očekávané otázky a párkrát se z povinnosti pokusil o hlubší diskusi, ale naštěstí svých snah o dalekosáhlé analýzy brzy zanechal a spokojil se s jejími skoupými odpověďmi. Zdálo se, že navzdory nedostatkům její představení splnilo účel i tentokrát. A teď pohovor konečně skončil.

Potřásli si rukou, a teprve když úlevně protáhla záda a vykročila přes dvůr policejního ústředí ke garážím, všimla si, že má blůzu zmáčenou potem.

Anderberg stál v okně a díval se za ní.

Zhluboka se nadechl, na pár vteřin zadržel dech a pak si dlouze povzdechl.

„Policejní inspektorka Rebecca Norménová, třicet čtyři let, z toho třináct ve službě,“ shrnul si v duchu. Kariérní postup víceméně normální. Hned po policejní akademii pár let u autohlídek, vláčela opilce, zatýkala chmatáky a mlátila výtržníky. Potom se přes pohotovostní oddělení vyhoupla ke kriminálce. Běžné domácí násilí, vloupání a loupežná přepadení. Pátrala, vyšetřovala a uzavírala případy, dokud nenabrala dost zkušeností pro tajnou policii Säpo a její útvar ochrany osob. Reference dobré, ale ne vynikající. Žádný chvalozpěvný posudek, jaký bývá u policie obvyklý, když se někde chtějí zbavit problémového kolegy.

Vlastně se klidně mohla přihlásit k ochrance už před pár lety. Po vraždě ministryně zahraničí se útvar značně rozrostl a zejména ženy v něm byly vzácné, a proto mimořádně vítané.

Ale Rebecca Norménová nespěchala. Chtěla dál pracovat ve veřejných složkách a pořádně nasbírat zkušenosti, než vymění realitu za tajnůstkaření v Säpo. Anderberg jí sám dal hodnocení „velmi způsobilá“, druhou nejvyšší známku na čtyřbodové stupnici, která se používá u náboru bodyguardů.

„Rozvážná, cílevědomá a soustředěná, možná trochu uzavřená,“ popsal ji tehdy ve svých poznámkách a ani po dnešním pohovoru neměl důvod na svém úsudku něco měnit.

„Navíc ji patrně lze považovat za poměrně atraktivní,“ utrousil sám pro sebe trošku provinile, neboť si uvědomoval, jak je tato poznámka neprofesionální. Tedy pro někoho, koho na rozdíl ode mě oslovují vysoké sportovní typy, dodal okamžitě, aby svůj profesní přešlap omluvil.

Rebecca Norménová měla černé oči, výrazné lícní kosti a trochu moc špičatý nos, díky němuž její obličej připadal Anderbergovi spíše zajímavý než krásný. Své hranaté rysy navíc zvýrazňovala tím, že nosila vlasy sčesané dozadu a svázané v týle do krátkého rovného ohonu.

Ale jinak policejní inspektorka Norménová nebyla typ, který rád zdůrazňuje svůj vzhled či osobnost. Slabý nebo žádný make-up, krátce zastřižené nehty a výhradně formální oděv, snad s výjimkou dneška, kdy měla na sobě šusťáky, což patrně souvisí s oním incidentem, k němuž došlo před pár hodinami.

Sice se zjevně snažila o vstřícnost, ale přesto působila rezervovaně, téměř nepřístupně, a nestála o důvěrný hovor. Podle osobního spisu se Rebecca v pracovním kolektivu obvykle drží při zdi, dělá svou práci a pečlivě se vyhýbá bažině milostných románků na pracovišti, které jsou jinak u policie až moc časté. Více než polovina mužských kolegů si o ní jistě myslí, že je lesbička, a ti ostatní mají dost rozumu na to, aby nepřekračovali hranici mezi soukromým životem a výkonem povolání, kterou Norménová tak zřetelně vytyčila.

Pochyboval o tom, že by inspektorce kdy vstoupil do života nějaký policajt. Chytrý tah, jestliže by ráda zůstala u policie dlouho, a Rebecca Norménová je rozhodně jak chytrá, tak ambiciózní. To, že se nechce se svými niternými myšlenkami a tajemstvími svěřovat psychologovi, z ní nedělá mezi policisty žádný unikát, spíše naopak.

Ale přesto ho na ní něco znepokojovalo. Nejasný pocit, který nedovedl pojmenovat. Jako by v sobě něco měla, jako by pod tím strohým škrobeným zevnějškem skrývala něco, co za žádnou cenu nechce ukázat.

U náboru si ničeho nevšiml, takže buď je to teď zřetelnější, anebo zkrátka před rokem nebyl tak pozorný. Zdálo se mu, že si v jejím jinak vyrovnaném a profesionálním vystupování všiml malého, maličkého nesouladu.

Nemohl se zbavit pocitu, že je to všechno jenom fasáda, jakási hra, jejíž obal neodpovídá obsahu. Ale na druhou stranu se klidně může plést. Psychologie není zrovna exaktní věda.

Došel si pro šálek kávy a sedl si k počítači. Faktem je, že Rebecca Norménová více než jasně prokázala, že je schopná zvládnout všechny fáze kritické situace, tak co k tomu vlastně dodávat?

Je to mazánek šéfů, a ti nezmění názor jen na základě jeho vágních tušení. Jestliže svůj pocit nepodpoří fakty, musí to nechat být. Koneckonců si tady zahrává s kariérou jiného člověka, a kdo by měl vědět lépe než on, že u policejního sboru leží intuice na nejnižší příčce žebříčku priorit?

Každý má tajemství, tak proč by Rebecca Norménová měla být jiná? pomyslel si a pustil se do sepisování zprávy.

*

Vítej ve Hře, HP!

Na této stránce najdeš informace o některých

základních předpokladech a pravidlech účasti.

Doporučuji, aby sis je důkladně pročetl a na chvíli se

zamyslel, než se rozhodneš, zda chceš pokračovat.

Rozuměl jsi?

Ano

Ne

Jo, jo, jasnačka, předpoklady, pravidla, blablabla, a hlavně, což je mnohem důležitější, další informace.

Přesně to potřebuje!

Když se vrátil do svého malého dva plus jedna na Maria Trappgränd, otevřel všechna okna dokořán, aby trochu rozpohyboval zatuchlý vzduch, ale bezvýsledně. V žaludku mu ještě bublalo kyselé kafe z počítačového krámku a uvědomil si, že v hubě měl naposledy včera večer opilecký hamburger. Navíc se mu příšerně chtělo kouřit. Tento druhý problém vyřešila zmuchlaná poloprázdná krabička marlborek, kterou po chvíli hledání našel pod pohovkou. HP si několikrát labužnicky potáhl. Sweet!

S cigaretou v koutku úst vyraboval bez větších nadějí ledničku. Až na několik plechovek slabšího piva to přineslo nevalné výsledky, ale zledovatělý mrazák mu kupodivu vydal mrazem potrhaný sendvič.

Zbombardoval tu lahůdku mikrovlnami, sedl si ke kuchyňskému stolu, pohrával si s telefonem a přitom se snažil neopařit si jazyk o rozteklý sýr.

Našel to snadno. Dotyková obrazovka byla sice poměrně velká, ale na ploše měla jen pět ikon. Hovory, kalendář, e-mail, internet a tu, kterou hledal, označenou Hra.

Klikl na Ano a okamžitě se objevila záplava nového textu.

Vítej v nové dimenzi hraní, ve světě,

kde skutečnost je hra a Hra je skutečnost.

Vítej u nejintenzivnějšího prožitku na světě!

Vítej ve Hře!

Pousmál se nad bombastickým tónem upoutávky, přejel prstem po obrazovce a odroloval text dolů.

Definice

Soutěžící účastníci Hry se nazývají Hráči a jsou

oslovováni pouze individuálně po důkladném

výběrovém procesu.

Každému Hráči jsou Pořadatelem, který Hru řídí,

přidělovány různé Úkoly.

Úkoly, jsou-li náležitě splněny, vedou k zisku

určitého počtu Bodů a zároveň stejného počtu

amerických dolarů, které jsou ukládány na účet,

k němuž má Hráč volný přístup.

Všechny Úkoly dokumentuje sám Hráč

pomocí ručního přístroje

a v některých případech navíc

i vybraní Delegáti či jiní Hráči.

Veškerý obrazový materiál je výlučným majetkem Hry

a ve zredigované podobě

je pravidelně umisťován spolu s počtem bodů

na stránkách Žebříčku.

Na konci každého herního kola je vybrán Vítěz

a je mu přiznána Odměna.

HP svraštil čelo. Jestli je tohle vtip, tak je to zatraceně propracovaný vtip.

Takže si ho vybrali pro nějaký, jaksetojmenuje… LARP? Tím se snad baví přitroublí Gotlanďani v podomácku vyrobených kroužkových brněních? Puberťačky s plastovými špičáky, co si v Blackebergu hrají na Draculu? Jak se sakra do tohohle namočil?

Na stránce byly dva odkazy. Klikl na první z nich, Pravidla hry:

Pravidla hry

Aby byl všem stranám zaručen vydařený zážitek ze hry,

musí jako v každé hře existovat soubor Pravidel hry.

Pravidla jsou neměnná

a nesmějí se za žádných okolností porušovat.

Pravidlo 1: Nikdy se nikomu mimo

Herní komunitu nezmiňujte o Hře.

Pravidlo 2: Pořadatel řídí Hru, rozdílí úkoly,

odměny a ve výše uvedeném případu také tresty.

Pořadatelova moc je absolutní,

veškerá jeho rozhodnutí je třeba

respektovat a není proti nim odvolání.

Důsledky

Porušení nebo neuposlechnutí Pravidel hry vede

k okamžité Diskvalifikaci a Vyloučení.

HP si povzdechl, vylovil ještě jednu marlborku, zapálil ji a zhluboka potáhl. Zatím nebyl o moc chytřejší než na začátku. Zjevně ho zvou, aby si zahrál nějakou hru, která poněkud netradičně probíhá mezi obyčejnými lidmi. Ale proč zrovna on?

Ne že by neměl rád hry, na počítači měl Counterstrike i World of Warcraft a na playstationu samozřejmě Guitar Hero. Ale u toho člověk nemusí lítat po městě jako králíček Duracell. Na druhou stranu se tam psalo něco o penězích a odměnách…

Dostávat zaplaceno za to, že si hraje, to by si rozhodně nechal líbit. Profesionální pařan, to je dráha, po které se vlastně už kdysi pustil. Ale jak to sakra můžou vědět?

Klikl na druhý odkaz. Zcela podle popisu obsahoval jakýsi žebříček. Na levém okraji byl vypsán sloupec čísel, která podle všeho představovala jednotlivé hráče. Úplně nahoře, na první příčce, se v tom případě nacházel někdo, kdo si říkal „58“ a za to, že splnil sedm úkolů, shrábl přes pět tisíc bodů. Jestli každý bod odpovídá jednomu americkému dolaru, jak stránka naznačovala, pak si osmapadesátka přišla na skoro čtyřicet litrů, nejspíš nezdaněných, jenom tím, že hrála hru. Tak tohle ho rozhodně zaujalo.

Takže co má udělat, aby taky dostal svůj podíl chechtáků? Sjel na spodek žebříčku a tam, skoro na samém okraji stránky, obklopené několika dalšími stovkaři, našel číslo sto dvacet osm. Stejné číslo jako na zadní straně jeho telefonu. Klikl na ikonku filmové klapky vedle čísla. Otevřelo se nové okno s roztřeseným videem a HP uslyšel z mluvítka telefonu zapraskat svůj vlastní hlas:

„Vyřiď Mangemu… je jen… zernej… hožkář!“

Obraz poskakoval nahoru dolů. Dveře vlaku, asfalt, pak roztřesené záběry schodů a kousek Rörstrandsgatan. Potom celá scéna ještě jednou od začátku, ale tentokrát natočená z boku, podstatně lépe zaostřená a se slabšími otřesy, a HP znovu viděl sám sebe, jak krade deštník a vyskakuje z vagonu. Podle úhlu nejspíš držela kameru ta roštěnka v šusťákách nebo jeden z těch třicátníků. Ten ale čubrněl, ten chlap v kabátě, když mu HP ten deštník štípl! Klikl na symbol přehrát znovu a celý výjev se zopakoval.

Nejdřív jeho vlastní záběry, potom záběry neznámého kameramana. Bylo to, jako by to všechno prožíval znovu, ale tentokrát s mnohem zřetelnějšími detaily. Jak se holčičky překvapeně dívaly, jak sebou ožrala trhl, když HP zařval, jak se světlý kabát lekl, jako by opravdu neměl tušení, co se to děje. To je hustý, to je pekelně hustý!

HP nekradl poprvé, o to nešlo… Ale zpětně se na to dívat byla naprostá paráda, i když to nevypadalo ani zdaleka tak cool, jak si představoval. Jako by si šlehl adrenalinu podruhé, ale tentokrát měl dost času na to, aby si vychutnal všechny delikátní jemnůstky.

Po chvíli zkusil tlačítko označené „mix“ a k jeho úžasu se filmy spustily na obrazovce vedle sebe, ten jeho nalevo a ten druhý napravo, dokonale synchronizované, celý průběh ze dvou pohledů.

Když si pustil nahrávku popáté, uvědomil si, že mu srdce zběsile buší vzrušením.

4 | Safe or All in?

Potřebuje nové oblečení. Krev by asi v čistírně odstranili, ale stejně sako i kalhoty vyhodila do nejbližší popelnice, jakmile je dostala zpátky od techniků.

Runeberg to chápal.

„Vezmi si účtenku a nějak to vyřešíme, Norménová,“ řekl jí, a tak už trávila přes hodinu u östermalmské firmy, která jim dodávala služební oděvy. Zkoušky, míry, čáry bílou křídou a jehly. Byl to luxusní pocit, takhle si zkoušet šaty, navíc v placené pracovní době.

Asistentka v butiku věděla, co dělá. O číslo větší velikost ponechávala místo na neprůstřelnou vestu a vybavení u opasku. Trochu zkrátit rukávy a ubrat v ramenou.

Látka musí hezky sedět a nepřekážet. Nesmí to vypadat, jako by Rebecca to sako zdědila.

Runeberg jí sice řekl, aby si vzala o víkendu volno, ale podle rozpisu měla mít odpolední. Stejně však neměla jiné plány, a tak raději vyřídila všechny podrobnosti hned, aby je měla z krku.

Runeberg byl v pohodě. Když si odmyslela jeho klukovské chování, byl to opravdu dobrý šéf, snad dokonce nejlepší, jakého kdy měla. A ve firmě nerostou dobří šéfové zrovna na stromě. Služební věk a kamarádské vazby mají příliš často přednost před schopnostmi.

Ale přesto se jí líbilo být policistkou, moc se jí to líbilo.

Ten pocit, že dělá něco důležitého, významného. Že je přínosem pro společnost.

Na práci u policie ji však oslovovalo nejen heslo „Pomáhat a chránit“. Dalším zásadním aspektem byl pocit, že je vyvolená. Že si ji pro tohle povolání osobně v několika kolech vybrali, že prošla různými testy a zkouškami a dokázala, že je ze správného těsta.

Jakožto žena si navíc u policie nevystačila s tím, že složila přijímací zkoušky. Musela taky dokázat, že není žádný US – uniformovaný svědek, který je k ničemu, když přijde na věc, ale že naopak zvládne kritickou situaci sama.

Právě proto ji pořád tak mrzel ten vrátný z Rosenbadu. Bez auta byla v koncích, skoro neakceschopná, a kdyby útočníci doráželi dál, byla by z toho polízanice. Nemohla se zbavit plíživého dojmu, že situaci zachránil vrátný, a ne ona. Že si to místo u skupiny Alfa vlastně doopravdy nezaslouží.

Zní to jako z doby kamenné, ale policejní práce je pořád do značné míry hrou podle pravidel mužů. Ať už příručka genderové korektnosti říká cokoli o zastoupení u sboru, pětadevadesát procent všech pachatelů jsou muži. Když si chce žena taky pořádně zahrát, a ne se uklidit na vhodnou kancelářskou židli, jakmile se naskytne příležitost, musí prokázat, že na to má. Že se nebojí zasvinit si ruce ani schytat ránu. S tím druhým neměla vůbec žádné problémy, ale jen těžko se učila opanovat situaci a vrátit úder. Ale pár let u pořádkovky jí v tom rozhodně pomohlo.

Někde četla, že za sedm let se v těle vymění v podstatě všechny buňky. Ze všeho nejvíc jí to znělo jako výmysl, ale ta myšlenka ji oslovovala: že už je doslova úplně jiným člověkem, než když se stalo tamto. Že je někým jiným, mnohem lepším než tenkrát.

Velký podíl na té změně nesla její profesní identita.

Byla hrdá na svou práci a na hranatý policejní odznak, který ji doprovázel všude, kam se hnula. Jeho kovové hrany jí dokonce vyryly obrys na vnější straně kapsy džínů, úplně jako krabičky žvýkacího tabáku u hokejistů. Ten pocit, když ho vytáhla a představila se jako „Norménová, policie“, se nedal pořádně vysvětlit. Neuměla si představit život bez něj. Tak proč vlastně není úplně spokojená?

*

Jsi si jistý, že chceš Hrát, HP?

Hell yeah, byl si jistý. Skálopevně jistý! Na rozhodnutí ani nepotřeboval mozek. Dostávat zaplaceno za to, že bude skotačit po městě, kdo by to sakra nechtěl?

A k tomu ještě ty filmy.

Neuměl to přesně vysvětlit, ale když takhle viděl sám sebe ve filmu, bylo to… vzrušující, z nedostatku lepšího výrazu. Ne vzrušující jako sex, to ne, byl to úplně jiný pocit. Anebo vlastně nebyl?

Ale nejvíc už ho nelákalo to, že se na sebe může dívat ze spousty úhlů pohledu, jak dělá cool věci. Sice ho to pořád oslovovalo, ale ten první intenzivní rauš, když znovu prožíval krádež, už stihl trochu odeznít. Jasně, nemohl popřít, že se mu pořád trochu zrychloval tep, kdykoli si video pustil znovu, ale už to v jeho hitparádě nebyl prožitek číslo jedna.

Ne, mnohem víc ho teď dráždilo zjištění, že tam venku jsou jiní, kteří vidí, co HP dělá, koukají se na jeho videa a navíc hodnotí jeho výkon.

Když byl na stránkách poprvé, ještě mu to všechno nedocvaklo, ale po pár dnech zkoumání a brouzdání mezi funkcemi si utvořil lepší přehled.

Tak zaprvé, Hra nebyla žádný LARP, jak si původně myslel, ale spis Alternate Reality Game. Něco jako směsice počítačové hry a reality, v níž oba tyto světy splývají, definuje to Wikipedie, a zatím se zdálo, že tenhle popis sedí celkem přesně.

Kromě účastníků se koukala ještě spousta dalších lidí. Diváků, kteří, jestli to HP správně pochopil, dokonce platili za to, aby se směli dívat!

Vlastně to bylo naprosto logické, proč by někdo rozjížděl takhle propracovaný projekt, kdyby z něj nemohl vytřískat prachy? Odkud by se jinak vzaly všechny ty dolary, ze kterých se vyplácejí výhry a které musely padnout na nejméně sto dvacet osm poměrně vyspělých mobilních telefonů s vestavěnou webkamerou?

Ať to bylo, jak to bylo, tihle diváci mohli sledovat, známkovat a komentovat počínání účastníků. HP už taky dostal pár příspěvků: „Cool man!“, „like the shouting!“ a „nice start, adding you to my favourites“, napsal mu někdo na nástěnku, kterou měl každý hráč v žebříčku u své příčky. V průměru mu diváci udělili hodnocení tří hvězdiček z pěti. Úplně neznámí lidé, kteří klikli, zkoukli a lajknuli. Dali mu kredit za jeho výkon. Neskutečně hustý!

Jeho komentáře ale byly prdítka proti tomu, co psali číslu padesát osm, které stále vedlo pořadí. „58 For The WIN!“, „You rule“ nebo „58 rocks!!!“, k tomu děsná spousta smajlíků a tuny dalšího, takže osmapadesátka měla nástěnku dlouhou několik stránek. Pět hvězdiček z pěti, takže nejlepší možné hodnocení. Kredit a láska celého kybersvěta, to musí být orgáč jako prase!

Co ale Mr. Fifty-Eight udělal, že si tím vysloužil takovou slávu a tři tisíce dolarů, to HP nevěděl. Jakožto Hráč viděl jenom svá vlastní videa. Škoda, ale třeba se to časem vyřeší… Jedna výjimka tu však byla. Nahoře na stránce, přímo nad žebříčkem, se nacházel odkaz „Mission of the week“, kam zřejmě vybírali vydařené úkoly, aby je mohl zhlédnout každý.

Tento týden tu viselo video Hráče 27, který byl právě na čtvrtém místě. HP už ho viděl aspoň dvacetkrát. Klip ukazoval chlápka v kukle, jak rozbíjí okno nějakého auta, nejspíš amerického policejního, a pak přímo do káry vystříká hasicí přístroj. Všechno to nahrál jednak telefon, který měl chlápek připnutý na prsou, a jednak jiný kameraman, který stál kousek opodál. Nejdrsnější na celém úkolu bylo, že se odehrál za denního světla uprostřed neznámého velkoměsta se spoustou připosraných kolemjdoucích okolo auta. Navíc bylo video profesionálně zredigované a mělo svůj soundtrack, Fight the Power od Public Enemy.

„Got to give us what we want,

gotta give us what we need…

We got to fight the powers that be!“

Třešnička na dortu přišla, když se poldové vrátili z koblížkárny, nebo kde se to flákali, a uviděli na svém vehiklu tu spoušť. Kameraman všechno pečlivě zdokumentoval, a dokonce se mu povedlo zachytit i pár nadávek, než toho musel nechat a bleskurychle zdrhnout.

Na nástěnku sedmadvacítky pršela chvála a HP nemohl než souhlasit. Byla to pořádná machrovina, a navíc měla koule! Na něj možná až moc odvážná, ale to nic. Nasírat fízly je zaručeně mnohem bezpečnější ve Švédsku než ve Státech. Tam ti snadno můžou ustřelit hlavu, když máš smůlu, ale to se u nás doma nestává, nebo aspoň ne tak často.

„Do you feel lucky, punk? Well, do you?“ Prásk prásk!

Svou imitaci Drsného Harryho zakončil s vytaseným prstem před zamženým zrcadlem v koupelně, pak si z povinnosti párkrát pročísl dlouhé střapaté vlasy hřebenem, spokojeně si prohlédl výsledek a mrkl na svůj odraz.

„Looking good, Louis!

Feeling good, Billy-Ray!“

Rychlá kontrola kapes. Prachy – check, cíga – check, klíče – check. Po cestě ven vytáhl mobil. Je načase si zahrát. Game on!

*

Dala si kafe v nákupním centru Sturegallerian, rychle prokličkovala davem dvacítek s tatínkovou kreditkou, které se houfovaly kolem butiků na Biblioteksgatan, a pak se prošla po Hamngatan na Hlavní nádraží. Přestože byla doba dovolených, páteční špička téměř úplně zastavila provoz a zplodiny se mísily s letními pachy asfaltu, cigaretového kouře a přepáleného tuku. Byl už skoro večer, ale ze směny jí zbývalo ještě pár hodin. Původně si chtěla jít zatrénovat, ale zrovna dnes se na to necítila. Od incidentu na nábřeží Strömkajen uběhlo už přes čtyřiadvacet hodin, ale tělo měla pořád zesláblé. Skoro jako by z té dávky adrenalinu dostala trošku kocovinu. Jestli jsou tohle ty opožděné reakce, před kterými ji varoval Anderberg, tak je musí zkrátka vydržet.

Ale na policejní ústředí do Kronobergu musela každopádně. V poštovní přihrádce na ni čekalo hlášení o pracovním úrazu a chtěla ho vyřídit, než nastoupí ke skupině Alfa. Takže modrým metrem k radnici.

Přešla přes Sergels torg ke vchodu do stanice Hlavní nádraží.

Všimla si, že navzdory nejrůznějším projektům policie i sociálky provozují feťáci své tržiště u dveří neúnavně dál. Ani nedávná renovace je neodstrašila a nejspíš už nebudili žádné pobouření ani u turistů.

Jako by ti chudáci nešťastní byli stálou součástí panoramatu ulice. Každopádně byla ráda, když vešla do chladného vestibulu.

U turniketu ukázala policejní odznak a sjela po eskalátoru k modré lince.

*

Na eskalátoru vyjel nahoru na Hlavní nádraží. Předběhl matku s miminkem a vyklouzl otevřenými dveřmi pro kočárky, přesně jako když jel dolů. Rychlým krokem prošel přes rozlehlý vestibul a dveřmi ven na Sergels torg.

Přestože už byl večer, praštilo ho vedro, jako by narazil do zdi. V šeru pod stříškou rozespale přešlapovalo pár heráků, ale kšefty se dnes zjevně nehýbaly. Že by měli dealeři taky dovolenou? HP měl dojem, že jednoho z nich poznává, a kývl na něj, když ho míjel, ale týpek měl už tak skelný pohled, že si určitě neviděl dál než na špičku nosu. Háčko je hnusná sračka, that’s for sure. On byl oddán slečně Marjánce. Naprosto absurdní, že v tom zákon nevidí rozdíl. Z trochy hulení se ještě nikdo nepředávkoval, pokud HP věděl.

Přešel přes volnou část náměstí, sjel po pohyblivé rampě do podzemí a za pár minut už stál před dveřmi se zlatou klikou.

Rychle mrkl na čas. 18.43. Je tu o dvě minuty dřív.

Je to nezvyk, nosit hodinky.

Když obdržel instrukce a pochopil, že potřebuje hodinky, strávil nejméně půl hodiny prohrabáváním šuplíků. Nakonec se mu podařilo splašit jedny hodně jeté značky Casio, které měly na hrbu aspoň deset let, ale z nějakého důvodu ještě fungovaly. Zavolal na přesný čas, aby zjistil, kolik je hodin, a skoro ho překvapilo, že to ta ženská ještě zvedá: „Osmnáct, čtyřicet pět, nula nula, píp!“

Z myšlenek ho vytrhlo bliknutí LED světélka na telefonu. Nedočkavě otevřel novou zprávu.

Vítej u svého druhého úkolu, HP!

Dnešní mise, pokud ji přijmeš,

má hodnotu 400 bodů.

Chceš pokračovat?

Okamžitě klikl na ano.

Čtyři sta bodů, skoro tři litry a pořádný náskok před stovkařskou lůzou na spodku žebříčku.

Výborně!

Jdi k výtahu a vyjeď do knihkupectví.

Nezapomeň držet telefon kamerou od sebe.

Klikni na tlačítko, až budeš na místě.

Na spodním okraji obrazovky se objevila ikona „Ready“.

HP si všiml, že se mu dlaně potí vzrušením. Tak to je hodně hustý!

Je tajný agent, a man on a mission. „Pettersson, Henrik Pettersson.“

Otevřel dveře, sjel po eskalátoru, prokličkoval mezi obyčejnými smrtelníky, kteří kupovali espresso kávovary v akci nebo se cpali pekelně drahou čokoládou, zahnul za roh do výtahového koutku a zmáčkl šipku nahoru. Pár minut nato vystoupil ve třetím patře, ze zvyku odvrátil obličej, aby nebyl vidět na bezpečnostních kamerách, a vklouzl mezi regály s knihami.

Klikl na Ready.

Odpověď přišla okamžitě.

Následuj Bílého králíka!

Nejdřív jen tázavě civěl na obrazovku, ale po pár vteřinách se mu rozsvítilo.

No jasně! Možná trochu laciný, ale stejně dost dobrý! Ať už tenhle úkol navrhl kdokoli, rozhodně mu nechybí smysl pro humor…

Uchechtl se, zapátral mezi policemi, přejel prstem po několika hřbetech a brzy našel, co hledal. Alenku v říši divů, odkazovou bibli všech filmových nadšenců. Vytáhl knihu, zuřivě zalistoval stránkami, a když objevil bílou plastovou kartičku, ke svému překvapení se tak rozdychtil, až ji málem upustil na zem. „5. patro, 18.55,“ stálo tam napsáno fixem, jinak byla kartička prázdná.

HP svraštil čelo. Znal tenhle obchoďák jako své boty, bylo to perfektní místo, když potřeboval číhat na nepozorné turisty nebo jen zabít pár hodin čučením na lidi. Věděl na beton, že jsou tu jen čtyři patra. Mrkl na Casio a zjistil, že má tři minuty na to, aby tu záhadu rozluštil.

Schodiště se nacházelo naproti výtahům a HP se znovu schoval před the eye in the sky, čistě kdyby náhodou. Mramor a mosaz, lesklý, až oči přecházely. Dupy dup, cupy cup. „Pásla ovečky v zeleném háječku…“ zahihňal se.

No jasně, že měl pravdu. Nejhořejší podlaží je čtyřka, aspoň pro obyčejné smrtelníky.

To hlásala cedule naprosto zřetelně. Ale za zamčenými zlatými dveřmi pokračovaly schody ještě o patro výš.

Chvíli žmoulal v ruce plastovou kartičku, pak ji otřel o čtečku vedle dveří a píplo to. Ale dveře se neodemkly. Vtom si všiml nalepeného papírku.

„Karta + kód,“ stálo tam a jeho nálada klesla na bod mrazu.

Jakej kód, sakra?

Po krátkém dumání zkusil do klávesnice naťukat 1855, ale čtečka okamžitě zaprotestovala dvojím zlostným pípnutím. Neklidně se rozhlédl, ale všude byl klid. Patro vypadalo zcela liduprázdně.

Tak co teď?

Sundal z opasku mobil, ale světélko bylo zhasnuté. Od telefonu se pomoci nedočká.

Anebo vlastně… za pokus to stojí.

Znovu otřel kartu o čtečku, zadal číslice 128 a po několika vteřinách váhání přidal nulu.

Jedno vlídné pípnutí a cvakl zámek.

S bušícím srdcem otevřel dveře a vydal se do pátého patra.

Nahoře ho čekaly plechové dveře a další čtečka.

Rychle se ohlédl přes rameno, pípl kartou a šel dovnitř. Smysly mu jely na plné obrátky, v puse cítil chuť adrenalinu. Bylo to tu mnohem méně stylové než ve spodnějších patrech. Copak se asi stane teď?

Právě ve chvíli, kdy svou otázku dokončil, se telefon rozblikal – jako by mu snad četl myšlenky. Skoro strašidelné!

Vyhákl mobil z opasku a už si chtěl přečíst zprávu, ale vtom se ozval hlas, HP sebou trhl a upustil telefon přímo na betonovou podlahu.

Vážení zákazníci. Náš obchodní dům zavírá za pět minut. Děkujeme vám za návštěvu a opět vás přivítáme zítra v deset hodin. Přízemí zůstává otevřeno do osmi hodin.

Fuj, to se lekl! Asi stál přímo pod amplionem. Teď aby si vyměnil spodky.

Zamručel, sebral telefon a otevřel zprávu.

Třetí dveře nalevo.

Bílý králík zafungoval i potřetí a HP se náhle ocitl ve studené betonové místnosti plné bzučících krabic, kabelových žebříků a různých otočných knoflíků. Páchla tu elektřina a teplý kov.

Zadní stěna, černá bedna,

klikni na Ready, až tam budeš.

Beden tu byla děsná spousta, ale naštěstí jenom jedna černá. Starý bakelitový krám, který mezi všemi těmi anonymními plechovými krabicemi dost vyčníval. Vpředu byla zapuštěná dvě tlačítka, modré a červené.

Klikl na Ready.

Dobrá práce, HP!

Tvým dnešním úkolem je vybrat si tlačítko.

Než odpočet dosáhne nuly, chci, abys jedno z nich zmáčkl.

Vybereš-li si modré, vše půjde dál jako dosud,

budeš dostávat peníze

a úkoly jednoduššího typu. Jistý a stálý příjem,

okořeněný troškou napětí.

Vybereš-li si však červené, zastaví se hodiny

tvého starého života

a vkročíš do zcela nových zážitků, o jakých

ses dosud neodvažoval ani snít.

Zvýší se riziko, ale samozřejmě i odměny.

Jen málokdo je způsobilý pro tuto úroveň,

otázka zní: máš na to ty?

Volba je na tobě, žádná možnost není špatná,

a ať už se rozhodneš jakkoli, dnešní úkol jsi splnil.

Rozuměl jsi?

Klikl na Ano.

Výborně, HP!

Důkladně se zamysli a rozhodni se.

Od této chvíle máš dvacet pět vteřin.

Hodně štěstí!

Pořadatel

Zpráva zmizela a vystřídal ji odpočet.

24

23

22

Tak tohle je kurevsky megasuperhustý! Přesně jeho šálek čaje! Tak co si vybrat, modrou pilulku, nebo červenou?

Obě jsou prý správně, ale pořádný účinek má jenom jedna, že ano?

12

11

10

Cítil, jak mu krev tepe v ušních bubíncích.

Play it safe or go all in?

6

5

Odpověď mohla být samozřejmě jenom jedna.

Dobrodružství bez rizika sežene i v blbým Disneylandu! Je načase zjistit, jak hluboko tahle králičí nora vlastně vede!

2

1

Zmáčkl červené tlačítko.

Bedna cvakla a slabě zahučela. Zářivky na stropě se zamihotaly.

HP zadržel dech.

*

Když dokončila hlášení, zastavila se u pátračky, aby se podívala, jestli nemá službu některý její bývalý kolega. U ochranky byla jen dočasně umístěná, a tak tu i nadále měla svoje řádné místo. Ale na chodbě bylo prázdno, což nebylo nic divného vzhledem k tomu, že už bylo skoro sedm večer. Těch pár chudáků, kteří neměli dovolenou, mělo aspoň dost rozumu na to, aby skončili včas.

Protože ji po pohovoru s Anderbergem svezla domů hlídka, zůstalo v policejní garáži její kolo. Nejrychleji se tam dostane výtahem od cel předběžného zadržení, a tak zamířila po schodech k „béžovému kilometru“, jak onu dlouhou chodbu kdysi pojmenoval nějaký vtipálek.

Dole to žilo, jako každý pátek večer. Na všech celách už bylo plno, několik hlídek tu sepisovalo protokol a pár unavených vyšetřovatelů bloumalo od místnosti k místnosti. Jeden obzvlášť rozjařený opilec, kterého doprovázeli dva mohutní pořádkoví policisté, zabíral téměř celý prostor příjmu před skleněnou kukaní služby.

Friday night, flám a fight je jistě cenná zkušenost, ale Rebecce rozhodně nechyběla…

Jeden z pochůzkářů ji poznal, kývl na ni, když ho míjela, a Rebecca mu odpověděla na pozdrav. Po cestě k výtahu slyšela, jak se mu zapnula vysílačka:

„Všem hlídkám na kanálu 70!

Auta do Hamngatan k obchodnímu domu Nordiska Kompaniet…“

*

Nestalo se nic. Ne že by věděl, co přesně čekal, ale stejně? Nějaká reakce snad přijít mohla. Po tom dramatickém úvodu očekával přinejmenším pár varovně blikajících světel nebo houkajících sirén. Rychlé kroky na chodbě, nebo aspoň zlostné zabušení na dveře?

Ale tohle…? Jedno velikánské nic.

Disappointed!!!

Počkal ještě pár minut, pak zklamaně vyšel z místnosti, sešoural se ze schodů, a teprve když přešel ulici a vkročil do parku Kungsträdg?rden, začal pomalu chápat.

„…prostě se zastavily,“ říkal právě jeden chlápek překvapeně druhému a ukazoval na budovu, z níž HP právě vyšel.

„Většinou taky svítí, ne?“ zaslechl vzápětí jiného kolemjdoucího.

Pak si všiml, že lidé mávají mobily s kamerami, a brzy se tu shlukl celý dav natáčejících. Podíval se směrem, kam upírali oči, vzhůru ke střechám, a když uviděl, co vzbudilo jejich zvědavost, zklamání bylo rázem pryč a vystřídal ho úplně nový, nepopsatelný pocit, jaký ještě nikdy ani zdaleka nezakusil.

Srdce mu v hrudi vířilo jako basový buben. Podrážky se mu skoro vznášely nad zemí a v rozkroku se mu napnuly džíny.

Tak to je kurva mega parádní! Mission rozhodně completed!

Veliké svítící hodiny obchodního domu Nordiska Kompaniet, které se téměř padesát let nepřetržitě otáčely vysoko nad měděnými střechami města, se zničehonic zastavily.

Ručičky na temném ciferníku ukazovaly přesně sedm. A HP pochopil, že Pořadatel měl pravdu. Právě začala nová doba!

5 | Playing the Game

Někdy, hlavně ve snu, před sebou pořád ještě vídala jeho obličej ve chvíli, kdy se jejich oči naposledy setkaly. Nejprve zuřivost, potom překvapení a nakonec hrůzu v jeho očích, když pochopil, co se stane – že zemře!

Znovu prožívala celý ten okamžik jako v čím dál zpomalenějším filmu. Jak tam visel téměř jako ve stavu beztíže mezi nebem a zemí, mezi životem a smrtí, pomalu kroužil pažemi a hledal nejprve rovnováhu a potom záchranu. Chvíli se zdálo, že fyzikální zákony učiní výjimku a dovolí mu balancovat na okraji, i když už měl dávno spadnout. Jako by ho tam gravitační zákon nechal déle, aby Rebecca ještě zahlédla děs a výčitky v jeho očích. Ležela na podlaze necelý metr od jeho nohou, dost blízko na to, aby se mohla natáhnout a podat mu pomocnou ruku.

Jako už tolikrát se i nyní celý výjev zpomaloval, až zcela znehybněl, skoro jako by někdo zmáčkl tlačítko pauzy. A na jedinou palčivou vteřinu ji opravdu měla, doopravdy, tu šanci natáhnout ruku a všechno odčinit. Zachránit ho. Kdyby jen chtěla.

Snažila se namluvit sama sobě, že ho milovala, že toho lituje a že mu nikdy nepřála nic zlého, ale nepomáhalo to. V hloubi svého nitra, v místě, kam rozum nedosáhne, si totiž pořád nic nepřála více – ačkoli od onoho večera uplynulo už přes třináct let – než aby spadl. Aby si rozmašíroval obličej k nepoznání, aby si zpřelámal ruce a nohy jako sirky, aby si ty měkké dlaně, které milovala a kterých se na celém světě nejvíc bála, rozdrásal na krvavé cáry o dlažbu tam hluboko dole.

A v tu vteřinu, kdy v ní znovu vzkypěla nenávist, někdo zmáčkl play a její přání se vyplnilo.

Často se probudila právě teď, v okamžiku, kdy jí zmizel z dohledu, a nemusela už znovu uslyšet žuchnutí, jak tělo o pět pater níže dopadlo na zem.

Ale vždycky to tak nebylo.

Dnes to tak nebylo.

Tupý tlumený zvuk jí duněl v uších, ještě když do sebe u kuchyňské linky házela rychlou snídani. Jen taktak ho přehlušil dopravní ruch, když rychle šlapala po R?lambsvägen, slabě jí dozníval v hlavě, když její horské kolo přeskočilo obrubník na Drottningholmsvägen, a ještě úplně neutichl, ani když už celá zadýchaná zpomalila u vchodu do metra vedle sportovních potřeb na Fridhemsplanu.

U turniketu se zastavila a ukázala policejní odznak, ale hlídač na ni jen ledabyle mávl. Zjevně ho víc zajímal mobil, se kterým si hrál, než jeho práce.

Zase jeden nekompetentní blbec, pomyslela si rozezleně, než vjela do tunelu pod Kronobergem, jehož chladná tma ji účinně izolovala od okolí a všech jeho zvuků.

„Tak jedem, jedem, makáme, krucinál! Tohle není žádná gymnastika pro paničky!“

Z šesti bodyguardů crčel pot. Pět mužů, jedna žena. K zemi, deset kliků, bleskurychle vztyk, do střehu, kop, úder, úder. A k zemi. Dvacet dřepů a zase do střehu. Celkem desetkrát, potom vystřídat s kolegou, který dělá sparringpartnera. Pevný úchop kolem pasu, kop, úder, úder.

Její sparringpartner byl silný a jeho rány skoro prorážely vatový chránič na Rebečině hrudi.

Bác, bác, bác.

Ještě třikrát a vystřídat.

Instruktor sebeobrany dnes dělal čest svému jménu. Peter Pain rozhodně nedostal svou přezdívku proto, že byl Angličan.

První trénink zelenáčů ve skupině Alfa. Vahtolová zjevně nařídila, aby dal nováčkům pořádně do těla a hezky je vyzkoušel. Rebecca viděla, jak je šéfová pozoruje ze zaskleného ochozu nad tělocvičnou.

Uběhlo přes pětačtyřicet minut a tempo bylo zatím zběsilé. Všichni byli vytrénovaní, ale nejednomu už začínala klesat hlava.

„Fajn, konec, pojďte sem.“

Peter Pain jim pokynul, aby šli k němu. Ozval se hromadný úlevný povzdech a Rebecca si ke své radosti všimla, že nejeden z kolegů se musí opřít o kolena, aby popadl dech. Byla unavená, ale ne tak unavená jako velcí chlapi.

„Mít trochu míň svalů má i výhody, hoši, nespotřebuju na ně tolik kyslíku,“ uchechtla se tiše, než ji přerušil další Painův povel.

„Držení a vyprošťování, skupiny po třech, dva drží, jeden se vyprošťuje. Dotazy? Fajn, jedem a chci vidět tempo! Go go go!“

Cvičila se dvěma muži, které matně znala už z dřívějška. Stefan a Dejan, ten první byl hřmotný chlap, asi metr devadesát, ten druhý jen o číslo menší.

„Já začínám,“ řekl Dejan krátce a posunkem ukázal Rebecce, že ho má chytit zezadu. Stefan zaujal postavení na opačné straně a sevřel Dejanovy paže.

„Kiáái…!“ Dejan hlasitě zařval a snadno se jim vytrhl jakýmsi komplikovaným pohybem jako z bojového umění.

„Pěkně, Saviči, ale ten trik od Karate Kida si odpusť!“ poznamenal instruktor vedle žíněnky.

„Ještě jednou, Norménová, Wikströme, musíte mu to ztížit, krucinál!“

Rebecca zašilhala na prosklený ochoz. Vahtolová, šéfová skupiny, tam pořád ještě stála a zdálo se, že se dívá přímo na její trojici.

„Kiáái!!“ Dejan se znovu vytrhl, tentokrát ještě snáze.

Sakra, polevila v koncentraci, to jí u Paina jen tak neprojde.

„Vnímej trošku, Norménová! Jestli chceš patřit k elitě, musíš přidat!“

Třetí pokus, tentokrát už zhruba věděla, v čem ten pohyb spočívá. Dejan rychle uskakuje stranou, než se vykroutí, tak co kdyby ho cestou nakopla kolenem do podkolenní jamky?

Jak se ukázalo, správná odpověď zněla, že by se jí svalil pozadu do náručí, Stefan by si ho snadno otočil a složil ho na žíněnku.

„Výborně, Norménová, takhle to má vypadat!“ Pain zatleskal a Rebecca mimoděk vrhla rozpačitý pohled na ochoz. Vahtolová nehnula ani brvou.

„Střídáme,“ procedil Dejan. Byl rudý v obličeji a zjevně neměl radost, že si ho takhle podali před zraky nové šéfové.

„Jdu dozadu.“

Než Rebecca stačila zareagovat, stoupl si za ni a sevřel jí hlavu do jakéhosi chvatu. Paže křížem kolem krku, pravá tiskla hrtan a držela se loktu levice, která ji obtočila až na zátylek.

Vězela v jeho stisku jako ve svěráku!

Okamžitě se pokusila setřást ruku, která jí ucpávala dýchací cesty, ale Wikström, který stál před ní, ji popadl za zápěstí a stiskl jí paže. Škubala sebou a kroutila, aby se vymanila, ale Dejan to zjevně neměl v úmyslu připustit.

Nadešel čas odplaty, a místo aby povolil a dal jí šanci, svíral ji čím dál pevněji. Skoro se odlepila nohama od země.

„Tak dělej, Norménová,“ sykl jí do ucha. „Ukaž, co v tobě je!“

Rebecce se zatmívalo před očima. Zámek byl tak pevný, že jí málem odřízl nejen přívod vzduchu, ale i krve. Znovu se pokusila vyprostit, ale Wikström si nevšiml, že se to začíná nějak vymykat z rukou, a dál jí svíral zápěstí.

Zúžilo se jí zorné pole a přepadla ji panika. Vězela v sevření pevně, nemohla dýchat, nemohla se hýbat. Byla uvězněná a vydaná napospas jinému člověku, který jí chtěl ublížit. Opuštěná. Bezmocná. A najednou už nebyla v tělocvičně v Kronobergu, ale v bytě na jednom jižním předměstí a muž, který ji držel, už nebyl kolega s pocuchanou pýchou.

„Zabiju tě, ty malá děvko,“ sykl jí do ucha a ona poznala z jeho tónu, z jeho hlasu, kterého se tak bála, že to myslí naprosto vážně. Tentokrát opravdu umře!

Panika, kterou obvykle pevně držela na uzdě, najednou vytryskla a naplnila jí hlavu, napumpovala do chabnoucích svalů adrenalin a převzala velení nad jejím tělem. A najednou do ní vstoupil nový život.

Sesula se na zem jako pytel brambor, a jakmile zámek kolem krku o milimetr povolil, odrazila se oběma nohama dozadu a nahoru takovou silou, až se oba málem svalili na záda.

Rebecca narazila hlavou do něčeho tvrdého, ucítila, jak to prasklo, a když vykopla nataženýma nohama vpřed, aby zasáhla cíl i tam, síla kopu ji konečně vychýlila z rovnováhy, Rebecca se překotila a všichni se zřítili na žíněnku.

Na pár vteřin všechno zčernalo, pak se jí postupně vrátil zrak.

Seděla na podlaze, zády se opírala o povaleného Dejana a kolem boků měla jeho nohy. Asi metr od ní seděl schoulený Stefan a držel se za břicho. Bleskurychle vyskočila na nohy a otočila se k Dejanovi, který pořád ležel na zemi. Držel se oběma rukama za nos, ale soudě podle toho, že mu mezi prsty protékaly čůrky, to asi k zastavení krvácení nestačilo.

„Seš blbá debo co, Dorbédová?“ vypískl a zadíval se na ni napůl nevěřícně, napůl vyčítavě.

Nevěděla, co má přesně říct.

„Já…“ začala nejistě, ale přerušil ji Peter Pain.

„Paráda, Norménová, takhle se to musí! Saviči, vždyť sis o to koledoval, tak mazej k sestře a šupem si to nech obvázat. Wikströme, potřebuješ taky?“

Stefan odmítavě mávl rukou a s námahou se zvedl.

„Mám jenom vyražený dech, pěkná trefa, Norménová,“ kývl na ni.

Rebecca zčervenala, provinile a zároveň potěšeně. S Dejanovým nosem se jí to moc nepovedlo, ale on si o to tím pitomým machistickým chováním opravdu říkal.

Splnila svůj úkol, sama se vyprostila a nestala se bezbrannou obětí.

Ne jako tehdy.

Rozhodně ne jako tehdy!

Teď už je jiná, silnější, lepší a odvážnější. Úplně jiný člověk.

Když se po chvíli odvážila pohlédnout nahoru, viděla, že se Vahtolová usmívá.

*

Birkagatan 32, buď tam v 18.00.

Nebyla to zrovna těžká instrukce, ale tentokrát se připravil lépe. I když bylo vedro, vyhrabal starou vojenskou bundu, kterou kdysi dávno někdo – zapomněl kdo – nechal po kalbě v jeho bytě. Měla spoustu kapes, které napěchoval různými pomůckami, a navíc přezky na prsou, které se perfektně hodily na přichycení telefonu.

Podle videa sedmadvacítky časem přišel na to, jak má kamera držet, aby záběry byly optimální. Konec fušerských poskakujících obrázků z výše pasu jako ve vlaku a v obchoďáku, odteď už headshots only.

Diváci, nebo fanoušci, jak jim čím dál častěji říkal, jeho akci v Nordiska Kompaniet přímo žrali.

Sice nevěděl, co jsou zač, ale čím dál víc cítil, že jsou his kind of people, slušní chlapi, se kterými by rád zašel na jedno, kdyby měl příležitost.

Dokonce se už pokusil do komunity proniknout. Hledal vstupní stránku, kde by se mohl zaregistrovat jako člen a pak hrát, koukat se a možná i chatovat s fanoušky. Dozvědět se víc o tom, kdo jsou a proč mají rádi zrovna jeho.

Ale neuspěl. Klíčová slova, která vyhledával, nevedla k žádným fungujícím odkazům, takže to vypadalo, že členství je by invitation only. Trochu k vzteku, dívat se na videa ostatních hráčů by bylo super, o přímém kontaktu s fanoušky nemluvě, ale nedalo se nic dělat.

Takhle je Hra spravedlivější, to si musel, ač nerad, připustit.

Po druhém úkolu kráčel po nábřeží Skeppsbron schválně pomalu a nejméně polovinu cesty pozpátku, aby si co nejdéle mohl prohlížet své dílo.

Než se dostal domů na Maria Trappgränd, stihla Hra vyvěsit profesionální sestřih. Nejdřív jeho vlastní roztřesené záběry zevnitř, prokládané pohledy zvenku na hodiny. Potom rozdělená obrazovka s odpočtem uprostřed. Na jedné straně jeho ruka a tlačítka, na druhé točící se hodiny. Tři, dva, jedna, cvak a nad centrem Stockholmu se zastavil čas.

Pět set čerstvých bodíků, osobní gratulace od Pořadatele a spousta nových komentářů, a navíc poskočil na žebříčku o pár příček vzhůru.

Husťárna je slabý slovo! Musel si ho vyhonit ne jednou, ale hned dvakrát, než usnul.

Ven z metra na Sankt Eriksplan, do Tomtebogatan a pak zahnout doprava. Jak se blížil ke správné adrese, cítil, že se mu zrychluje tep. Rozhodl se, že přejde Birkagatan na druhou stranu, aby si svůj cíl v klidu prohlédl z protějšího vchodu a dal si přitom zaslouženého čouda.

Na adrese samotné nebylo vůbec nic divného.

Docela obyčejný barák s několika byty, HP odhadoval, že ho postavili někdy na začátku dvacátého století. Čtyři řady oken plus vikýře na střeše, to je suma sumárum pět nadzemních podlaží. V přízemí jsou nejspíš hlavně obchody nebo firmy a nahoře určitě luxusní podkrovní byt.

Tak co teď?

Sundal telefon z přezky na pravém rameni, kam se ho po určitém dilematu rozhodl umístit, přejel s ním fasádu, přiblížil si dveře a pak zase oddálil na celkový pohled. Jakmile byl hotov, všiml si, že se rozblikalo červené světélko.

Za telefonní skříňkou vedle samoobsluhy.

Nic víc na obrazovce nestálo, a když HP o pár minut později vytáhl igelitku, nacpanou za šedou rozvodnou skříní na protější straně ulice, svraštil čelo.

To se trmácel až do Birkastanu, jenom aby si vyzvedl umrněnej balíček?

Co je to za debilní úkol?

Ale než stihl do igelitky nakouknout, světélko znovu bliklo, a když HP o pár minut později dočetl třetí zprávu toho večera, srdce se mu zase napjatě rozbušilo.

This was more like it!

Zkontroloval, jestli kamera funguje, a pověsil telefon zpátky na místo.

Vyťukal dveřní kód, který se právě dozvěděl, a zámek cvakl.

Lights, camera, action! pomyslel si natěšeně, otevřel dveře a vklouzl dovnitř.

*

Rychlostí blesku vyjel první terč!

„Trochu doprava,“ zaregistroval její mozek a o zbytek už se postarala mícha. Pravou rukou odhrnula sako, vytáhla pistoli z pouzdra, a jakmile byla hlaveň venku, napřáhla ji před sebe.

Pak sáhla na zbraň levou rukou, sevřela její plášť, ruka s pistolí pokračovala vzhůru a mechanismus při tom pohybu vsunul do hlavně náboj. Přesně ve chvíli, kdy pravice předpažila a levice podpírala třemi prsty pažbu, vypálila dvě rychlé rány přímo doprostřed terče.

Celý pohyb trval jen něco přes vteřinu.

Rebecca pomalu ustupovala, sig sauera držela pořád v pohotovosti a přejížděla pohledem i hlavní ze strany na stranu. Když docouvala do vzdálenosti asi deset metrů od zástěny, zničehonic se objevil další terč, tentokrát daleko nalevo.

Rychle se otočila celým tělem a bez jediné myšlenky vypálila uprostřed pohybu další dvě střely.

Prásk, prásk!

Ustup o dalších pět metrů, pak se vynořil poslední terč, nízko a uprostřed, ne větší než hlava. O půl vteřiny později měl už i on obstojně blízko svého středu dvě úhledné devítimilimetrové dírky.

„Konec, zastavit palbu, patrony ven!“

„Zastavit palbu, patrony ven,“ zopakovala instruktorův povel, uvolnila kohoutek, vyndala zásobník a pak vysypala i sedmý náboj, který ležel připravený v hlavni.

Když byla hotová, zasunula zbraň do pouzdra, sundala si sluchátka a střelecké brýle a čekala na verdikt.

„Dobrá střelba, Norménová, v první sérii o něco zlepšit tempo a ve druhé trošku míň třasu, ale celkově, jak říkám, dobrá střelba!“ oznámil jí instruktor.

Rebecca odpověděla na kritiku souhlasným kývnutím. Trochu se zamotala do saka, ztratila pár setinek a ve druhé sérii pak spěchala, aby dohnala čas.

„Spoušť tisknout, netrhat s ní!“ napomenula sama sebe, když lepila značky nad průstřely ve druhém terči – o necelý decimetr výše, než se jí původně zdálo.

Se střelbou měla potíže, už když začínala na policejní akademii. Zbraně a především výstřely ji děsily a ze začátku zavírala oči, než zmáčkla spoušť. Naštěstí akademie otevřela speciální kurz pro ty, komu chybí zkušenosti se zbraněmi, a po několika večerech intenzivního pilování se její strach proměnil v něco docela jiného. Jakmile překonala svůj odpor a ovládla základní techniku, poskytla jí pistole pocit bezpečí. Jako by na ni nikdo na světě nemohl, dokud drží v ruce siga. Na síle a velikosti protivníka najednou vůbec nezáleží, když máte střelnou zbraň.

A když jsou ozbrojené obě strany, je třeba vystřelit dříve a lépe. A tak trénovala, naostro na střelnici i doma s autentickou replikou služební zbraně, kterou si koupila ve specializovaném obchodě.

Natáhnout, nabít, vystřelit.

Natáhnout, nabít, vystřelit.

Padesátkrát ráno, padesátkrát večer.

Spoušť tisknout, netrhat s ní. Pořád dokola, dokud jí to nepřešlo do krve a v celé třídě ani ročníku se nenašel nikdo rychlejší než ona. Opotřebovala při tom dvě makety, ale stálo to za to!

Dokonce i u své současné jednotky patřila k nejrychlejším, a když instruktor sčítal výsledky, přesnost i čas, skončila těsně druhá za jedním chlápkem z Västerortu.

Hodinu nato zatelefonovala na svůj záznamník, aby si připomněla, že si má hned ten večer zvýšit tréninkové dávky.

*

Schody byly široké, z šedého mramoru a za těch plus minus sto let používání poněkud prošoupané. Zábradlí z lakovaného teaku a uprostřed vmáčknutý malý, ale modernější výtah pro maximálně dvě osoby.

Důkladně si schodiště obhlédl, než se vydal nahoru. Měl jít do druhého patra. Barák měl nejspíš vnitřní přístavbu, protože v každém mezipatře se nacházely i dveře obrácené směrem do vnitrobloku. Byty do dvora mají jednoduché dveře, byty do ulice dvojité, stihl si HP všimnout, než vyšel až do dvojky.

Čtvery dveře, na všech zdobné mosazné štítky a na jedněch, druhých zleva, správná kombinace jmen. Zatím dobrý. Tou dobou už mu srdce divoce pumpovalo v hrudi, a nebylo to těmi schody.

Naposledy se rozhlédl po schodišti a pustil se do práce.

Nejdříve si natáhl na hlavu starou modrou kuklu, ve které si prostřihl díry na oči a pusu – 27 style. Potom vytáhl předměty, které našel v igelitce. Ten první, malý gumový klín, vstrčil pod dveře, které byly jeho objektem, a kopl do něj, aby ho pořádně zarazil. Pak se zhluboka nadechl a zmáčkl tlačítko zvonku. Jakmile někdo vevnitř vzal za kliku, vytáhl lahvičku s červenou barvou ve spreji, která spolu s klínem tvořila obsah igelitky, a dal se do díla.

Pár vteřin trvalo, než muž za dveřmi pochopil, co se děje, a než se doopravdy pokusil otevřít dveře, HP stihl napsat skoro půlku textu.

Ale vtom bezmyšlenkovité škubání klikou přestalo a chviličku nato se celé dveře otřásly, jako by se do nich muž uvnitř pořádně opřel. HP si ke svému zděšení všiml, že klín se na kluzké kamenné podlaze o kousek posunul a mezi oběma křídly dveří se objevila asi centimetrová škvírka. Zahlédl brunátný obličej a uslyšel, jak na něj muž zevnitř křičí, ale teď už bylo pozdě toho nechávat. A tak vší silou nakopl klín a doufal, že udrží dveře ještě aspoň pár vteřin, aby stihl dokončit úkol.

„Já si tě najdu, ty hajzle, já tě dostanu, ty malej srabskej sráááči!“ řval muž uvnitř a nepřestával vrážet do dveří.

Škvíra se zvětšovala a HP cítil, jak se ho zmocňuje panika. Ale teď nemohl přestat, zbývalo mu už jenom pár písmenek. Nobody loves a fucking quitter, a už vůbec ne fanoušci.

Vtom uslyšel, že se otevřely dveře napravo od něj, otočil se a uviděl, že na něj vykukuje holka, asi dvacetiletá. Jakmile se jejich oči setkaly, vyděšeně dveře přibouchla a uvnitř zachrastil řetízek.

No jo, kruci, málem zapomněl, že má na hlavě kuklu!

Dveře schytaly ještě jeden nápor a tentokrát HP viděl, jak klín popojel po kamenné podlaze. Stačilo, aby ten chlápek vevnitř trhl dveřmi zpátky, a otevřou se. Zahlédl ve škvíře potetovanou svalnatou paži a vyholenou hlavu a dostal bleskové vnuknutí. Napřáhl lahvičku se sprejem, foukl do zuřícího obličeje barevnou tříšť, odpovědělo mu zařvání a dveře se přibouchly.

Přímá trefa!

Dvěma rychlými tahy dokončil umělecké dílo a už se obracel ke schodům, ale vtom to za ním zapraskalo. Ani se neohlédl a vrhl se po schodech dolů.

První úsek schodů bral po dvou, a když doběhl do mezipatra, uslyšel nad sebou, že muž se pustil s řevem za ním. Dva skoky, první patro, další dva, mezipatro a pak už jen jeden úsek ke svobodě. Za sebou slyšel dupot a funění, ale ne tak blízko, aby to nestihl. Když však zahnul na poslední schody, zjistil, že má únikovou cestu odříznutou. Nějaká žena se právě pokoušela procpat venkovními dveřmi neforemný dětský kočárek a HP neměl šanci kolem ní proklouznout. Opičák za ním to asi pochopil, protože těsně za jeho zátylkem vítězoslavně zaryčel.

„A mám tě, ty hajzle!“

HP zpanikařil, ale místo aby běžel rovně a nechal se u kočárku chytit jako krysa, oběhl výtah a zamířil zadními dveřmi do vnitrobloku.

Vyrazil na obezděný dvůr, nezpomaloval a namířil si to ke klepači, který stál u stěny. Gorila se vrhla za ním, měl ji doslova za zadkem, tak blízko, že ji slyšel funět.

HP vyskočil na klepač a odtamtud se odrazil k vrcholku zdi, který čněl vysoko nad ním. Zachytil se rukama za okraj a zběsile zahrabal nohama na zdi, aby dostal trup nahoru.

Šlo to!

S námahou se vyškrábal na plechovou hranu a přehodil nohu přes zeď. Už se chystal zvednout i druhou nohu, ale vtom ho někdo chňapl za nohavici, HP zůstal sedět obkročmo na zdi a zuby nehty se držel jako o život.

Koutkem oka zahlédl svého pronásledovatele a cítil, jak mu šátrá kolem kotníku a snaží se ho pořádně chytit.

HP zpanikařil a prudce vykopl levou nohou, aby se vymanil. Najednou jeho noha narazila na něco tvrdého, ozvalo se chrochtnutí a sevření kotníku se bez varování uvolnilo. Přišlo to tak nečekaně, že HP ztratil rovnováhu a svalil se jako podťatý do záhonu na druhé straně zdi.

Přistál tváří dolů a nabral si do pusy hlínu.

Když o pár vteřin později doklopýtal ke vratům, o nichž tušil, že vedou na Sankt Eriksgatan, ještě gorilu slyšel na druhé straně řvát.

Jakmile se ocitl na ulici, zavrhl nejbližší stanici metra a raději to vzal sprintem po Karlbergsvägen až na Odenplan. Za čtyři minuty dorazil ke vchodu, zpomalil a teprve pak si všiml, že se třese po celém těle.

Gratuluji, HP!

vzkázala mu obrazovka, když si sedl do metra a uklidnil rozklepané ruce.

Úspěšně jsi splnil svůj

třetí úkol v hodnotě 700 bodů.

Navíc jsem se rozhodl přidělit ti

dalších 100 bodů za chvályhodné provedení.

Tvé video bude připraveno přibližně za 23 minut.

S pozdravem

Pořadatel

Jinými slovy to stihne domů tak akorát, aby si pustil reprízu a slízl lásku fanoušků. To je přímo neskutečně hustý!

*

Když se za Rebeccou zavřely dveře bytu, byla tak unavená, že se jí ani nechtělo provést nový rituál. Chvilku si pohrávala s myšlenkou, že ho tentokrát vynechá, že všechno je v pořádku tak, jak to je. Ale pak v ní převážily obavy, a tak strávila skoro tři minuty zamykáním, odemykáním a znovu zamykáním ne méně než čtyř různých zařízení na dveřích.

Když byla konečně spokojená a dostatečně přesvědčená, že všechno funguje a byt je zajištěný, hodila promáčené sportovní oblečení do malé pračky, odbelhala se do obýváku a zhroutila se na pohovku.

„Ahoj!“ řekla do ložnice, ale nikdo neodpověděl.

Už dávno tam nikdo nebyl.

Ale stejně si nemohla pomoct a musela něco říct, cokoli, aby si nepřipadala tak sama.

„Ahoj…“ odpověděl najednou hlas a srdce se jí rozbušilo dvakrát rychleji, ale pak uslyšela pokračování a pochopila, že poslouchá sama sebe.

„…dovolali jste se k Rebecce. Nejsem doma, ale když mi necháte vzkaz, ozvu se vám.“

Skočila po telefonu a stihla zvednout sluchátko dřív, než pípl záznamník, ale ať už jí volal kdokoli, mezitím zavěsil.

Krucifix! Když si včera večer dávala jógu, vypnula na telefonu zvuk a asi ho pak zapomněla zase zapnout.

No nic, jestli je to důležité, tak zatelefonují znovu.

S největší pravděpodobností jí volali z práce a chtěli po ní přesčas, na což zrovna zcela výjimečně neměla chuť.

Intenzivní trénink posledních dnů ji vyčerpal a dnes večer hodlala jenom spát. Zítra ráno si možná dá kratší trénink, ale zbytek volného dne mimořádně věnuje značně potřebnému odpočinku.

Prošla si seznam hovorů. Ostatní vzkazy byly upomínky od ní samotné.

„Rebecco, nezapomeň si zamluvit prádelnu a zaplatit účet za Nespresso, je splatný do pětadvacátého.“

„Zvýšit dávky tréninku se sigem, Norménová.“

„Večer dávají ten dokument o sériových vrazích, který bys ráda viděla. Discovery, osm hodin.“

Hořce se usmála svým vlastním rozkazům a vzkazy smazala. Zvláštní, jak její hlas zní na nahrávce jinak. Skoro jako by z té pásky mluvil někdo cizí. Vzdálená příbuzná s určitými společnými rysy, ale upjatější a chladnější. Ale na druhou stranu nebyl zvuk nijak extra kvalitní. Vlastně měla pocit, že používat takhle záznamník je dost bláznivý zvyk. Není načase pořídit si nový mobil? Do kterého by si mohla psát upomínky místo tohohle věčného telefonování? Ideálně náročný projekt na příští delší volno.

Sáhla po telefonu, znovu zapnula vyzvánění a potlačila náhlé nutkání zavolat Henkemu. Stýskalo se jí po něm víc, než si chtěla přiznat. Ale udělá to až zítra, nebo aspoň někdy v nejbližších dnech, slíbila si, odložila telefon a pustila si televizi.

Za pár minut upadla do hlubokého bezesného spánku.

*

Video překonalo všechna jeho očekávání! Vypadalo to, že někdo namontoval na schodišti statickou kameru, protože nepostřehl jediný pohyb ani otřes, který by prozrazoval, že za záběry na jeho profilu, s výjimkou vlastních, je lidská ruka. I když celá událost byla stará teprve pár hodin, vypadala tu dokonce ještě dramatičtěji, než jak si ji pamatoval.

Dveře, jak se otřásají pod nápory gorily, k smrti vyděšená holka vystrkuje ksicht, a v neposlední řadě jeho vlastní maskovaná postava, jak s ledovým klidem grafituje na dveře. Byl přinejmenším stejně cool jako sedmadvacítka, když zřídila fízlům ten bourák!

I nápis na dveřích byl vidět zatraceně dobře:

REMEMBER RULE NUMBER ONE!

Na tuhle zprávu ta slepičí prdelka zaručeně nikdy nezapomene. Malá připomínka od Pořadatele, jaká jsou pravidla, nic víc. Mluviti stříbro…

Fujtajbl, ten chlápek byl určitě kulturista nebo tak něco, vypadal pekelně namakané, když se vyřítil na schody.

Obrázky ze dvora byly skoro stejně kvalitní. Protože ležel na zdi jen pravou polovinou trupu, mířila kamera správným směrem a HP teď mohl podrobněji prostudovat následky svého kopu.

Bylo vidět, jak do záběru vskakuje a zase mizí silné předloktí a části rozzuřeného obličeje, pak bonzácké gorile přistála ve fejsu jeho třiačtyřicítka od Nike a všechno ukončila vířící změť nebe a země, když se zřítil na druhou stranu zdi.

Ork na druhé straně byl asi moc velká korba, než aby se dokázal přehoupnout přes zeď.

Too bad, sucker!

Měl bys s těma anabolikama trochu ubrat.

Široce se usmál a ještě jednou zmáčkl repeat.

Grilování krys mají fanoušci rádi. Už se začínaly kupit komentáře a jeho průměrné hodnocení se přiblížilo čtyřem hvězdičkám. Když to dobře půjde, ještě dnes s přehledem překročí hranici výborné.

A proč by ne? Vždyť je pro tohle prakticky jako zrozený. Zabiják ve službách Pořadatele!

Ta bunda byl geniální tah, nové obrázky byly o dost lepší než ty staré. Dokonce i na spurt po Karlbergsvägen se dalo koukat, aniž by člověk dostal mořskou nemoc, a HP si v duchu připomněl, že příště se musí rychleji odmaskovat. To, že má na obličeji pořád kuklu, si uvědomil teprve někde u Hälsingegatan, když pár ženských polekaně vykřiklo.

Do příště to vylepší.

Protože nějaké příště rozhodně bude!

6 | All the King’s Horses…

Od: Talent Acquisition

Pro: Pořadatel

Předmět: Posudek kandidáta 128

Jméno: Henrik Pettersson

Přezdívka: HP

Věk: 31

Výška: 179 cm

Váha: 72 kg

Tělesná konstituce: Štíhlý

Barva vlasů: Světlá

Barva očí: Modrá (viz také přiložené pasové foto)

Stav: Svobodný

Rodina: Jeden sourozenec (sestra, s níž udržuje jen sporadický kontakt)

Oba rodiče po smrti

Povolání: Různá zaměstnání, t. č. nezaměstnaný

Adresa: Maria Trappgränd 7, Södermalm, Stockholm, družstevní 2+1 zděděný po matce

Počet splněných úkolů: 5

Počet bodů: 2200

Aktuální umístění: 23

Aktuální úroveň: 3

Náborový status: Doporučuje se

Školní docházka: Devítiletá švédská základní škola, kolísavý prospěch

Započal, ale nedokončil tříleté švédské ekonomické gymnázium

Dvakrát započal, ale nikdy nedokončil vzdělávací kurz pro dospělé

Další vzdělání: Žádné

Volnočasové zájmy: Kandidát tráví většinu času sledováním televize a filmů, především amerických seriálů, akčních filmů, komedií a erotiky. Často hraje Counterstrike, kde však nepatří k žádnému konkrétnímu uskupení či klanu, a méně často World of Warcraft, kde jsou jeho avatary nejčastěji Roguové patřící k Hordě.

Internetové návyky: thefragarena.com, různé weby pro sdílení souborů, kde stahuje filmy a hudbu, Blocket (švédský online bazar, často používaný ke zpeněžování kradeného zboží), YouTube a různé pornografické stránky. Častý uživatel MSN. Nedávno si na Hotmailu zřídil účet Badboy.128.

Osobní anamnéza: V osmdesátých letech zaznamenána v poměrně těsném sledu zlomenina paže a dvě zlomeniny žebra. Případ byl předán odboru sociální péče pro podezření z týrání dětí. Roku 1992 operováno slepé střevo. Poslední lékařská prohlídka, uskutečněná roku 2007 na náklady Probační služby, nezjistila žádné mimořádnosti vyjma THC v krvi (účinná látka v drogách na bázi konopí, jako je hašiš a marihuana). Žádné záznamy o alergiích, srdečních chorobách, snížené obranyschopnosti či lékové intoleranci.

Záznamy odboru sociální péče: Po oznámení ze strany lékaře (viz výše) byly děti po dobu vyšetřování umístěny do pěstounské péče. Rozhodnutí o umístění bylo po krátké době zrušeno a případ uzavřen. Následují další záznamy o podezření z týrání dětí, avšak bez jiné odezvy než několika návštěv pracovníků odboru sociální péče. Interní spis odkazuje na policejní hlášení, to se však nepodařilo dohledat.

Otec zemřel roku 1995 (mrtvice), matka 1997 (rakovina).

Záznamy o kandidátově závislosti na narkotikách (hašiš a marihuana), záškoláctví a agresivním chování ve škole.

Existuje i individuální plán péče podle rozhodnutí obvodního soudu (viz níže).

Trestní rejstřík a policejní záznamy: První rozsudek krátce před sedmnáctými narozeninami se týká několika případů lehkého užívání narkotik a odcizení vozidla, následně kandidát umístěn do péče sociálního odboru.

Krátce po osmnáctých narozeninách shledán vinným z těžkého ublížení na zdraví s následkem smrti a odsouzen k deseti měsícům odnětí svobody v zařízení pro mladistvé. Pozdější záznamy v policejní pátrací evidenci se týkají lehkého užívání narkotik, podezření z obchodování s kradeným zbožím a drobných krádeží.

Poslední rozsudek je starý necelé dva roky a týká se případu obchodování s kradeným zbožím, hrubého porušení dopravních předpisů a lehkého užívání narkotik. Nařízena probace a pokuta.

Jiné záznamy: Kandidát má pět záznamů o dluhu u exekutorského úřadu, jež se týkají především pravidelných účtů za elektřinu a telefon či nezaplacených poplatků bytovému družstvu. Za pozornost stojí, že veškeré případy byly urovnány, aniž by došlo na exekuci, neboť dlužnou částku uhradila sestra.

Osobní vlastnosti: Všechny zdroje popisují kandidáta víceméně podobně. Je inteligentní, bystrý a iniciativní, ale zároveň je líčen jako líný, nespolehlivý a egoistický. Preferuje snadná východiska před dlouhodobými závazky, má zjevné problémy s autoritami a jen málo pevných přátelských či rodinných vztahů.

Úkoly: Kandidát kromě demo úkolu (scénář 12a) úspěšně splnil čtyři úkoly (stupeň obtížnosti až C3).

Pravidelně sleduje svá vlastní videa, velmi často čte komentáře a nové úkoly přijímá rychle.

Kandidát dosud nejeví známky pochybností či obav z případných následků pro sebe sama ani z následků plynoucích z úkolů.

Doporučení: Kandidát 128 vykazuje v podstatě všechny vlastnosti, jež jsou žádoucí u úspěšného Hráče. Je impulzivní, inteligentní a dynamický a zároveň projevuje malou či žádnou empatii vůči okolí.

Kandidát vnímá sám sebe jako nešťastnou oběť či outsidera. Jako člověka, který je z nejasných důvodů neustále vystavován nespravedlivému jednání nebo má smůlu. Proto se za každé situace cítí oprávněn uspokojit své potřeby, obvykle na úkor druhých či společnosti, aniž by za své činy přijímal jakoukoli odpovědnost.

Kandidát víceméně postrádá rodinu, má problémy s dlouhodobým sbližováním, trvalými vztahy a rovněž i se svěřováním a přijímáním důvěrností.

V jeho motivaci sice hrají určitou roli peníze, ale nejsilnějším hnacím motorem je pro něj pozornost a uznání (tzv. kredit) podobně smýšlejících. Na osobu, která pohrdá autoritami, se navíc 128 překvapivě snadno nechá manipulovat, ale pouze za předpokladu, že vnímá všechna rozhodnutí a stanoviska jako svá vlastní a že se vše odehrává podle jeho podmínek. Autor posudku proto doporučuje povýšení kandidáta na druhou úroveň a po úkolu obtížnosti D1 vypracování dalšího posudku.

S pozdravem

Donovan

Talent Acquisition

*

HP šukal jako v transu.

Byl Rocco Siffredi, Paul Thomas a samozřejmě legendární Ron „Ježek“ Jeremy v jedné osobě. Dnes večer byl mistr Mrdač, obracel a otáčel si svou povolnou, avšak ještě poněkud zaskočenou partnerku a zkoumal všechny představitelné způsoby kopulace.

Tři čísla za něco přes dvě hodiny, to vysoce převyšovalo jeho obvyklý průměr. Už stihli absolvovat žhavého koníčka na pohovce, potom misionáře na stojáka u kuchyňského stolu, při kterém mu ovíjela dlouhé nohy kolem ramenou, a teď zrovna zběsile píchal dotyčnou dámu zezadu, až málem roztřískal postel na sračky.

Rukama pevně svíral její široké boky. Prsa a zadek se houpaly do rytmu jejího blaženého sténání a HP do ní vrážel svou supertvrdou pornokládu čím dál silněji.

„Ještě kousek, ještě kousek, už budu,“ kňučela udýchaně. Ale na to kašlal. Byl totiž král Klacek, princ Prcíř, ajatolláh Ejakulát! Ale hlavně byl mister Clip of the Week, first Runner-up a number one hundred and twenty fucking eight! Nejhustší týpek ve Hře, a z toho pomyšlení mu ztvrdl podstatně víc, než mohla kdy způsobit tahle nabíječka i se všemi svými atributy ženskosti.

Několika posledními mocnými šťouchy dokončil mistrovské dílo a ve chvíli, kdy ho vytáhl a zkropil jí zpocená záda přívalem břečky lásky, zbyla mu v hlavě jediná myšlenka: Měl jsem si zapnout kameru!

*

Ležela potmě vedle něj a pokukovala po jeho spící siluetě. Možná to není nejchytřejší chlap na světě, ale v posteli je borec a navíc měl dnes večer obzvlášť silnou inspiraci.

Znali se zhruba půl roku, natrefili na sebe v jedné hospodě kdesi v centru, a protože si připadala neuvěřitelně sama a potřebovala fyzickou blízkost, navzdory svým obvyklým zásadám s ním šla hned ten večer do jeho bytu. Sex byl od začátku dobrý a pak se jim nechtělo s tím přestat.

Něco ji na něm oslovovalo, něco ji nutilo v tom pokračovat. Ne že by byl bůhvíjak hezký nebo nějak přehnaně sexy, na obou stupnicích patřil spíš k průměru. Možná ji nejvíc oslovovalo zkrátka to, že není policajt, ale úplně obyčejný chlap, který žije v úplně obyčejném světě. Každopádně se tu a tam scházeli, obvykle když měla chuť ona. Nehledala vztah a on proti systému, který mezi nimi vznikl, nikdy neprotestoval. Ale přesto se nedokázala zbavit pocitu, že ho využívá. Rebecca ho podezírala, nebo možná doufala, že už trvalý vztah má, ale rozhodla se ho na to neptat a on nikdy nepovažoval za nutné o sobě prozrazovat víc. Ať už spolu měli cokoli, nešlo jim o city, ale o tělesnou přitažlivost, a to vlastně žádné podrobnosti nejsou potřeba, nebo si to Rebecca aspoň ráda myslela.

Ale co, vždyť je to jedno. Byli zkrátka šukací kamarádi, i když si zrovna tenhle výraz nerada brala do úst. Provinile mu přejela rukou po zádech a on ze spaní něco zamumlal.

*

Pořadatel mu slíbil úplně nový svět a HP zatím rozhodně nebyl zklamaný! Mohl se na to video dívat donekonečna, možná už tohoto počtu zhlédnutí dokonce dosáhl.

Úkol číslo čtyři byl fajn. Povolil kolové šrouby na ferrari jednoho slizkého advokáta, který mezitím seděl deset metrů od něj na venkovní zahrádce restaurace Sturehof a s kámoši snobáky si dával panáka po šichtě. Parkoval s tím namachrovaným vozítkem samozřejmě v zákazu zastavení hned vedle Houby, aby ten jeho debilní prodlužovač penisu všichni viděli, ale stejně si nikdo nevšiml ani prdu.

Speciální klíč na něj čekal úhledně zabalený v igelitce a ponořený do nádrže hajzlíku ve Sturegallerian, a když ho HP dopravil na místo, trvalo mu necelé tři minuty, než vytahal šrouby ze všech kol obrácených do ulice.

Sice byl pátek večer a kolem proudily davy lidí, ale nikdo se nepozastavil nad tím, co to tam vyvádí, dokonce ani policajti, kteří mu projeli jen asi půl metru za zády. Vlastně ho dost zaráželo, jak se lidi málo starají o to, co dělají druzí, ale jenom dokud se Mr. Sleazy Lawyer nepokusil vystřihnout otočku o sto osmdesát stupňů, až zakvílely pneumatiky, a rozjet se do Kungsgatan.

Obě kola se okamžitě ulomila a kreténovi se najednou dostalo mnohem víc pozornosti, než čekal. Kromě necelé stovky lidí, kteří se škodolibě řehtali a ukazovali si prstem, napočítal HP ještě sebe a pět dalších, kteří si to krásné auto filmovali, jak se válí na štorc přes Sturegatan. Lesklé a určitě odporně drahé brzdové destičky se pořádně zaryly do asfaltu a podle noticky, která vyšla druhý den v Dagens Nyheter, trvalo skoro hodinu, než káru odklidila odtahovka.

Ale tou dobou už se HP dávno zdekoval. Nesnášel Stureplan, zvlášť o víkendu, a nechtěl tu pobýt déle, než bylo absolutně nutné.

Majitele vozu naposledy viděl, jak bulí jako malá holčička nad kufrem svého havarovaného klenotu, ale necítil ke své oběti ani špetičku soucitu. Mr. Sleazy si to určitě zasloužil, stačí se podívat na ten jeho nabubřelý ksicht, ulíznutou frizúru umaštěnou od Rogainu a vymazlený oblek, a každý pochopí. S takovýmhle fárem si člověk přímo koleduje o přes držku, a přesně tím mu HP posloužil.

HP mimochodem nikdy neměl rád advokáty. Jednou jedinkrát byl takový vůl, že si přibral na pomoc překrucovače zákona, a moc mu tehdy nepomohl. Byl to přímo neschopný blb, o případu si přečetl velký hovno, celou dobu mu říkal H?kane a navíc u soudu smrděl mentolkami a chlastem. HP měl mít dost rozumu na to, aby nebral prvního ucházejícího, kterého mu soud vybral, jenže mu bylo nedávno osmnáct a příznaky alkoholismu sice znal jako svoje boty, ale ještě trvalo, než pronikl stejně důkladně i do soudního systému.

Dopadlo to tehdy jedním velkým průserem.

Nakonec ho ta zkušenost stála deset měsíců ve vězení pro mladistvé.

Obhájce ex offo my ass! Spíš „pohnojce non plus ultra“ nebo možná „okrádce par excellence“, soudě podle odporně drahé káry pana Sleazyho. Teď to těm hyenám aspoň trošku oplatil a byl to neskutečně nádherný pocit!

Vykuřte mi ho, vy stureplanští machříci!

Kolové šrouby zaslal podle instrukcí týden nato anonymně advokátní kanceláři a poprvé mu došlo, že tohle všechno, celá tahle Hra, je mnohem rozsáhlejší, než si myslel.

Vždyť jaký to může mít smysl, posílat šrouby zpátky panu Sleazymu? Těžko mu chtějí prokázat laskavost a ušetřit mu pár litrů na mastné účtence ze servisu. Proč ten šrot prostě nezahodit do zálivu a be done with it?

Napadala ho jediná odpověď, a sice že někdo chce vidět, jak se ten chlápek bude tvářit, až balíček dostane. Teprve teď mu doopravdy spadly šupiny z očí. Tam venku jsou další, jako je on, nejen v USA, ale i tady ve Švédsku a určitě i v jiných zemích.

Už dřív pochopil, že gorila z Birkagatan v tom taky nějak jela a byla tak blbá, že nedržela hubu a o Hře žvanila. Na to přece narážel ten text, který jí HP nasprejoval na dveře. A ten, kdo mu nechal v knížce kartu od dveří a věděl, jak se vypínají hodiny na střeše Nordiska Kompaniet, asi nebyl Lewis Carroll…

Ale plně mu to docvaklo, až když si uvědomil, že k dokončení úkolu s advokátem vybrali někoho jiného. Někoho, kdo toho metroušskýho honibrka natočí, až otevře balíček a ksicht mu zrudne, protože najde svoje zmizelé šrouby. Někoho, kdo bude stejně jako HP plnit úkol a dokumentovat ho kamerou, a totéž nejspíš platí i pro toho, kdo někde splašil klíč na kola od ferrari a schoval ho do splachovadla ve Sturegallerian. Takže nejméně tři drobné úkoly a tři soutěžící byli potřeba k tomu, aby složili skládanku a darovali panu Sleazymu víkend, na který jen tak nezapomene.

Pekelně rafinované, klobouk dolů před tím, kdo to všechno organizuje.

Každopádně mu úkol vynesl 1000 bodů a druhý den ráno našel na rohožce přede dveřmi zahraniční kreditní kartu. Tentokrát uhodl správný pin na první pokus.

Ukázalo se, že konto obsahuje 2300 amerických dolarů, což přesně odpovídalo jeho celkovému počtu bodů v žebříčku. Stačilo strčit kartu do nejbližšího bankomatu a vybrat si, kolik potřeboval.

Vystačilo mu to na kompletní edici Sopranových, po které toužil, na rodinné balení marocké trávy od vlídného souseda dealera a ještě mu zbylo. Rozvaloval se na pohovce, bafal kouzelného dráčka a ustřeloval palice noobům v Counterstriku. Pak si objednal pizzu domů a chvíli se chlapácky družil s kluky z jerseyské mafie. Život je super!

Ale nejhustší byl stejně pátý úkol. Právě díky němu se z něj stal Mr. Clip of the Week, first Runner-up a o pár hodin později Přeslavný Papež Páření.

Kromě nepřetržité erekce mu pětka přinesla 2500 čerstvých dolarů na konto, ale HP ke svému překvapení zjišťoval, že peníze jsou čím dál víc jen příjemnou podružností. Mnohem důležitější než cash byla všechna ta láska na jeho nástěnce: namátkou „128 FTW!“, „all d kings horses couldnt stop u :)“ nebo „W00T onetwoeight!1!!“ Průměrné hodnocení závratných 4,8 hvězdiček a navíc dostal osobní blahopřejný e-mail od samotného Pořadatele.

Na to, že je rookie, to nebylo špatné!

Je the flavor of the month!

Je in the zone!

Je na cestě k vrcholu!

*

Probudila se brzy, vyklouzla z postele a tiše, aby ho neprobudila, posbírala šaty a oblékla se. Nerada u něj přespávala, ale trénink posledních dnů a aktivita včerejšího večera ji tak vyčerpaly, že navzdory svému zvyku usnula.

Hned od prvního večera se scházeli u něj doma, což jí výborně vyhovovalo. Líbil se jí, to jednoznačně, ale vpustit si ho do bytu jí nepřipadalo správné. Vysílala by tím klamné signály, dávala by mu falešné naděje. Jednodušší je sejít se tady, vyřídit to a zmizet domů. Vymluvit se, že musí brzy vstávat, jako vždycky.

Vlastně to je slušný kluk. Možná trochu lajdák, potřeboval by uklidit v bytě a neuškodilo by mu, kdyby se trochu častěji stříhal.

Jinak celkem vzato dobrý chlap, mnohem lepší, než si zasluhovala.

Ale usnout neměla.

Usnout rozhodně neměla.

Pohnul se ze spaní a Rebecce se na pár infarktových okamžiků zdálo, že se vzbudí. Co by mu řekla? Jak by mu vysvětlila, že se chce odplížit v noci jako zloděj, aniž by se aspoň rozloučila? Nebo, což by bylo ještě horší, co kdyby ji chtěl stáhnout zpátky do postele a po ránu se mazlit? Tulit se a svěřovat?

Splašil se jí pulz.

Uklidni se, Norménová, krucinál!

Pak znehybněl a Rebecca podle dechu poznala, že už zase tvrdě spí.

Výborně!

Je čas zmizet. Mám všechno?

Rychle si prohmatala kapsy džínů.

Klíče – jo, policejní odznak – jo, mobil – chybí…

Rychle se rozhlédla po šeré ložnici, už se odsud toužila dostat pryč. Tamhle leží, na psacím stole. Ulehčeně ho sebrala a přitom si všimla, že hned vedle leží jeho mobil. Pěkný, supertenký a z leštěné oceli, ne větší než dlaň a s dotykovou obrazovkou. O tom, že je zapnutý, svědčilo jen červené blikající LED světélko. Nevzpomínala si, že by tenhle model či tenhle konkrétní telefon už někdy viděla. Asi si ho koupil nedávno. Určitě byl děsně drahý, pomyslela si, když opatrně zavírala vchodové dveře.

*

Když HP otevřel skříňku v úschovně na Hlavním nádraží, nejdřív pořádně nechápal, na co se to dívá. Zelený válcový předmět připomínal ze všeho nejvíce lahvičku spreje a HP na okamžik pocítil téměř zklamání. Že by nějaká další krysa potřebovala připomenout pravidlo číslo jedna? Očekával trošku víc.

Nacpal předmět do tašky, kterou si přinesl, a protože v metru bylo plno lidí, pořádně si ho prohlédl, až když za sebou zabouchl dveře svého bytu. Připadal si krapet podfouknutý, vždyť tenhle úkol začínal tak slibně – klíč od skříňky byl přilepený izolepou pod stolem ve Wayne’s Coffee na Götgatsbacken. Byl to hotový špionážní film, když tam seděl mezi nic netušícími srkači latté, napjatě šátral pod stolem a pak ke svému vzrušení narazil prsty na něco tvrdého.

Kam klíč patří, to vytušil vlastně ještě dřív, než mu mobil prozradil, kde skříňku najde.

Tak proč tolik ofuků ? la James Bond a cloak and dagger kvůli flašce barvy ve spreji?

Ale jakmile měl příležitost prohlédnout si svůj nález ze všech stran, začalo to hned být mnohem zajímavější. Skoro okamžitě mu docvaklo, že to není žádný sprej. Vlastně bylo skoro směšné, že vůbec uvažoval tímhle směrem. Stačilo, aby si všiml držadla na straně a pojistky nahoře, a pochopil, že je to mnohem nebezpečnější hračka než lahvička barvy. A najednou se v něm nedočkavě rozbušila krev.

„M84 Stun Grenade“, stálo tu vojenským písmem. Stačilo, aby HP mrkl do Wikipedie, a potvrdil si, k čemu tahle věcička je. Tenhle granát, přezdívaný také Flash & Bang, je takzvaná „non-lethal weapon“. Pro ty, kdo neovládají vojenskou hatmatilku a nepaří Counterstrike: zbraň, jejímž primárním účelem není zabíjet.

M84 se na rozdíl od obyčejných granátů při výbuchu nerozletí ve střepiny, které mrzačí a vraždí vše okolo sebe, ale udělá pekelnou megařachu a záblesk světla, vedle kterého vypadá slunce asi jako patnáctiwattová žárovka. Smyslem tohohle granátu je, aby nepřítel oslepl, ohluchl a podělal se na tak dlouho, aby ho stihli sebrat živého. Vypadalo to, že nějaký ten M84 má ve svém arzenálu většina protiteroristických a policejních sil v civilizovaném světě, a popisy jeho účinků byly působivé: „very powerful“, „extremely useful“ nebo „highly efficient“, a to byla jen některá z pozitivních hodnocení, která M84 dostal od různých uživatelů, a HP měl teď svůj vlastní.

Opravdový!

Poslední otázka zněla, kde bude Pořadatel chtít, aby ho HP odpálil?

*

Od: Game Control

Pro: Pořadatel

Předmět: Výtah z policejního hlášení 0201-K246459-10

(kandidát 128, úkol 1006-09)

Motorizovaná hlídka 1054 s inspektorem Jansonem a asistentem Modéerem byla výše uvedeného dne přivolána jízdní ostrahou na křižovatku Kungsträdg?rdsgatan a Arsenalsgatan z důvodu incidentu dosud nekvalifikovaného jako trestný čin. Zároveň bylo na místo vysláno několik dalších hlídek a záchranná služba. Inspektor Janson zpočátku vystupoval jako velitel zásahu.

Na místě se hlídka setkala s poručíkem Arnem Wolffem z dragounského praporu Švédských gardistů, který uvedl následující:

Wolff byl společně s dvanácti dalšími důstojníky a celkem čtyřiceti vojáky základní služby přiřazen jakožto jízdní eskorta ke konvoji z Dvorní konírny ke Královskému zámku v souvislosti se státní návštěvou z Řecka.

V konvoji byl převážen řecký prezident s chotí společně s Jejich Výsostmi králem a královnou.

Wolff uvedl, že konvoj opustil Dvorní konírnu v následujícím uspořádání:

Vpředu jeli dva jízdní policisté, kteří především řešili případné problémy s dopravou. Za nimi následoval velitel eskorty spolu s adjutantem a praporečníky (2 + 4 muži) a po nich první oddíl eskorty (2 + 20 mužů), kde Wolff, umístěný vzadu, působil jako zastupující velitel jednotky.

Za poručíkem Wolffem jel první kočár konvoje s prezidentem a Jeho Výsostí králem, poté druhý kočár s první dámou a Její Výsostí královnou. Za královskými kočáry následovali další dva policisté na koni a po nich druhý oddíl eskorty, sestávající rovněž ze dvou důstojníků a dvaceti vojáků.

Obvykle se jede po trase Nybroplan, Hamngatan, Regeringsgatan, přes Gustav Adolfs torg k mostu Norrbro a odtamtud přes Skeppsbron k zámku, ale vzhledem k tomu, že most je uzavřen kvůli rekonstrukci, byla tentokrát použita alternativní cesta přes Kungsträdg?rdsgatan a průliv měl být překročen po mostě Strömbron.

Když HP konečně dostal instrukce, okamžitě pochopil, že tenhle úkol je mnohem těžší než předchozí. Dokonce riskoval, že ho zavřou, a to by pak měl s justicí poněkud větší problémy než kvůli zhasnutým hodinám, posprejovaným dveřím nebo několika uvolněným šroubům. Tohle byl some serious shit, a navíc už z dřívějška neměl trestní rejstřík zrovna bez poskvrnky. Za tohle půjde bručet, jestli se něco zvrtne…

Asi by to měl odmítnout, ale už cítil, jak v něm bublá vzrušení. Z tohohle budou perfektní obrázky. World class stuff, možná dokonce materiál na Clip of the Week! O tom, že by někdo něco podobného udělal, ještě neslyšel, takže bude první. Před takovou výzvou prostě nemohl couvnout.

An offer you can’t refuse…

Ale musí si to pečlivě naplánovat. Splnit úkol, hezky to natočit a utéct, aniž by ho někdo identifikoval. Zdálo se mu, že ví, jak na to, ale potřeboval si sehnat pár věcí.

Když se první oddíl eskorty nacházel zhruba na úrovni Wahrendorffsgatan, všiml si Wolff ze svého místa v průvodu, že se odněkud z davu přihlížejících na levém chodníku přikutálel nějaký předmět. Dotyčný objekt vypadal jako kovový válec, matně připomínal lahvičku spreje a zastavil se uprostřed předních řad oddílu, načež se několik koní polekalo a způsobilo na trase jistý zmatek.

Kozlův moped byl geniální tah. Půjčoval si ho už dřív a jeho vlídný soused a dvorní dodavatel nikdy nestrkal nos do toho, na co ho HP chce.

„Vem si ho, v pohodě, tady máš klíčky,“ zněla jako obvykle jeho jediná reakce. O půl hodiny později HP štípl z motorky zaparkované na Medborgarplatsen hezkou černou přílbu s tmavým hledím.

Prostudoval si trasu konvoje na internetu, zajel si tam na průzkum terénu a dospěl k názoru, že nejlepším místem k provedení úkolu je ústí Wahrendorffsgatan.

Tou dobou už bude celý konvoj na Kungsträdg?rdsgatan a s trochou štěstí si králík i Její Výtok královna pořádně zajezdí jako v lunaparku, až bouchne jeho nový kámoš M84. Pak pláchne zpátky po Wahrendorffsgatan, v cuku letu bude na Nybroplanu, vezme to po Birger Jarlsgatan a pak ostře doleva k ústí tunelu Klara a za ním už bude mít spoustu možností.

Než stihnou zveřejnit popis, už bude v bezpečí Södermalmu, černou přílbu mezitím zahodí do průlivu Klarasjö, sundá si bundu a na sobě bude mít bílé tričko a Kozlovu červenou motocyklovou přílbu bez hledí.

Nemají šanci spojit si ho se starým popisem, a i kdyby, so what?

Kolik by měli důkazů?

Náhle se ozvala mohutná exploze, která spolu s oslňující září způsobila v konvoji naprostý chaos. Většina koní prvního oddílu, včetně Wolffova, okamžitě vyrazila tryskem buď po Kungsträdg?rdsgatan, nebo přímo do parku Kungsträdg?rden.

Wolff označuje sám sebe za zdatného jezdce, ale světelná záře a výbuch ho natolik ochromily, že byl stejně jako většina ostatních dragounů koněm okamžitě shozen a zůstal ležet vedle obrubníku na straně přilehlé k parku.

Když se po několika vteřinách vzpamatoval, zpozoroval, že koně v kočáru Jeho Výsosti krále se divoce vzpínají a chystají se vyrazit tryskem. Instinktivně chytil jednoho z koní za udidlo, aby pomohl kočímu je uklidnit. To se však podařilo až poté, co spřežení i s Wolffem, který visel za postroj, uběhlo po Kungsträdg?rdsgatan asi dvacet metrů.

To mě poserte, rána jako prase! V Counterstriku sice už naházel flashbangů spousty, přečetl si o účincích na internetu a dokonce viděl na YouTube video s M84 v akci, ale nic z toho se tomuhle malému darebovi zdaleka nevyrovnalo.

Spínač nahoru, pojistku ven a vkutálet mezi koně. Sice to bylo in real life trošku těžší než online, ale žádná hrůza. I když měl špunty v uších, sluneční brýle a spuštěné tmavé hledí, ta rána a blesk mu vyrazily dech. Bylo to, jako by někdo zapauzoval televizi, obraz ztuhl na obrazovce, ale program i zvuk jely dál.

Musel několikrát usilovně zamrkat, než potlačil efekty na sítnici a jeho pohled se přenesl zpátky do reálu. Ale to, co pak spatřil, překonalo všechna jeho očekávání! Ulice se proměnila ve fucking warzone! Všude padlí jezdci, jejich koně cválali, vzpínali se nebo se jen tak všeobecně plašili. Jedna herka se probourala sklem do zahrádky restaurace, pár dalších pokosilo jeden z nově vysazených stromků v aleji a naslepo proletělo hromadou zaparkovaných jízdních kol do parku. Sobotní výletníci v Kungsträdg?rden uskakovali panikařícím zvířatům, aby neskončili povalení nebo s prokopnutou lebkou. Lidi ječeli, herky řehtaly, děti brečely a do toho všeho ujížděl po ulici královský kočár a na jednom koni ve spřežení vlál chlap. Jako v hollywoodském bijáku, ale lepší.

Mnohem, mnohem lepší!

HP se na tu spoušť nemohl vynadívat a trvalo mu aspoň třicet vteřin, než si vzpomněl, že ji způsobil on a měl by se zdekovat.

Po několikaminutové vřavě, která nastala mezi zraněnými dragouny, koni a přihlížejícími, bylo možno konstatovat, že královský i prezidentský pár je otřesen, ale nezraněn a že proti jejich osobám patrně nebyl veden žádný útok.

Pro další podrobnosti viz samostatný protokol z Wolffovy svědecké výpovědi.

V době příjezdu hlídky 1054 na místo se v okolí nacházelo ještě zhruba deset volně pobíhajících koní. Nejméně patnáct osob z eskortních oddílů a sedm přihlížejících utrpělo podle záchranářské posádky zranění, jež si žádala okamžité lékařské ošetření. Proto byla ulice Kungsträdg?rdsgatan v obou směrech uzavřena a byla zahájena záchranná operace s nasazením dalších prostředků.

Pozici velitele policejního zásahu převzal ve 12.04 komisař Nilsson. Na výzvu Säpo byly z Dvorní konírny povolány automobily, které v doprovodu motorizovaných hlídek 1920 a 1917 a příslušníků útvaru ochrany osob zajistily další přepravu královské společnosti na stockholmský zámek.

Záběry byly fantastické! Kromě těch jeho, které už byly ostré jako břitva a skoro vůbec neposkakovaly, vřelé díky novému úchytu, který si vyrobil z popruhů starého batohu, umístil Pořadatel do Kungsträdg?rdsgatan rovnou dva další kameramany.

Jak sakra věděli, kde přesně hodlá udeřit, to HP netušil, ale touhle dobou už se možnostem Hry přestal podivovat. Možná ho někdo sledoval, když si obhlížel terén, nebo že by měl jeho telefon zabudovanou GPSku? Ať to bylo, jak to bylo, výsledek předčil všechna očekávání a pár hodin nato z něj byl Mr. Clip of the Week, Mr. A-number one a ajatolláh Ejakulát.

Televize a noviny toho byly plné nejméně týden a HP si málem uhnal zaječí pysk, jak se smál všem takzvaným expertům, kteří vykládali pivní rozumy o pachatelích a motivu incidentu, jemuž se brzy začalo říkat „kungsträdg?rdské drama“.

Podle jednoho bulváru byl pravicovým extremistou, podle jiného zase levicovým aktivistou, podle toho, jaké ideologické stanovisko zastával dotyčný list.

Televizní stanice se naopak klonily spíše k mezinárodnímu terorismu a ta komerční, která si najala nejlépe placené experty, se dokonce odvážila ukázat na novou švédskou síť „s vazbami na Al-Káidu“.

Tihle chytráci a rozumbradové s miliony vysokoškolských kreditů měli společné jen to, že byli všichni vedle!

Úplně jak ta jedle!

Nebylo to žádné spiknutí, žádná teroristická síť ani politické motivy. Byl to jenom on.

The single shooter. A man with a mission.

Henrik HP Pettersson, muž, mýtus, legenda, a všechny je převezl! Mezi tisíci dalších zoufalců si Hra vyvolila právě jeho. Rozpoznala jeho potenciál, ocenila jeho talent a pomohla mu nahoru.

A on se jí odvděčil tím, že se vymachroval a zahrál brutální gigantický homerun!

Jen na to pomyslel, a už mu ztvrdl na kámen.

7 | Fair Game

Ty vrahounská svině!

Taková nemá co dělat u policie!

Vzkaz na ni čekal v šatní skříňce, a když otevřela, skoro ji na okamžik překvapil. Ale pak ji dostihla realita. Byl to bílý nalepovací papírek s policejním logem v pravém horním rohu, stejný jako jeho předchůdci, a visel přilepený na hraně poličky, která tvořila horní část skříňky.

Sáhla na něj, přejela bříšky prstů po jeho povrchu a v duchu si text napsaný červeným fixem zopakovala. Kulatá, téměř dětská písmena, ale přesto byla zpráva všechno, jen ne nevinná. Měla by ji strhnout, zmuchlat a zahodit. Ale věděla, že by ji brzy nahradila nová. A proč by vlastně ne? V jednom měl ten papírek pravdu.

„Ty vrahounskd svině“, tak jí řekla Dagova mladší sestra Nilla na pohřbu. V obličeji byla mrtvolně bledá, rukou objímala plačící matku, ukázala na Rebeccu a vykřikla ta slova tak, aby nikomu neušla jediná slabika.

„Za všechno můžeš ty, ty vrahounská svině. Zabili jste ho, ty a ten tvůj blbej brácha!

Jak se sakra opovažuješ se tady ukázat?“

V kostele nastalo naprosté ticho. Dokonce i kněz jako by zíral přímo na ni, jak stála sama v uličce mezi mnoha sedícími v černém.

A věděla, že Nilla má pravdu.

Nepatřila tam, neměla co dělat mezi těmi, kdo Dagovu smrt oplakávali. Mezi těmi, kdo po ničem netoužili více, než aby se Dag nadále nacházel mezi živými, a ne v rakvi u oltáře. Měla radost, ano, opravdu radost, že je Dag mrtvý a že už jí nemůže dělat ze života peklo na zemi. Zachtělo se jí to na ně zakřičet. Že jejich milovaný syn, bratr, vnuk, příbuzný nebo kamarád až za hrob nebyl nic jiného než mizerný a hnusný čistokrevný psychopat. Mlátič žen, sexuální násilník a despota, zkrátka a dobře odporná svině, a že je ráda, ne, že je přešťastná, že v tamté dřevěné bedně leží jeho rozbité tělo, a ne její.

Ale samozřejmě nic z toho neřekla. Jen na Nillu kývla, otočila se na podpatku a s pohledy všech očí v zádech zanechala kostel i svůj starý život za sebou.

Dva měsíce nato se přihlásila na policejní akademii. S novým příjmením, tenkou ochranou své citlivé nové osobnosti, popadla býka za rohy a postavila se svému strachu. A jak šel čas, její nové já rostlo a sílilo. Zesílilo tak, až si začala namlouvat, že už žádnou ochranu nepotřebuje.

Nebo až doteď nepotřebovala.

Ale v jednom se Nilla mýlila.

Vinu nesla Rebecca, ne její mladší bratr. Henke byl nevinný, ale přesto potrestali jeho.

„Byl jsem to já,“ řekl tehdy policistům a ti mu uvěřili. Chtěla protestovat, křiknout na něj, ať je zticha, nebo jen klidně a věcně vysvětlit, jak se to vlastně seběhlo. Ale její nitro jako by zmrzlo na led. Jako kdyby jí ten zastavený výjev z poslední vteřiny Dagova života uvízl v hlavě a znemožnil jí myslet, mluvit a dokonce se i hýbat. A pak ji dál ochromoval i u výslechů a později u soudu, kde ten neschopný advokát všechno zpackal.

A ona, která vždycky chránila jeho, se jen dívala, jak její bráška bere všechno na sebe. Jak chrání ji, zatímco ona ani nehne prstem a dovoluje mu to.

Dovoluje mu, aby zahodil svůj život, budoucnost a všechny svoje možnosti jenom kvůli ní.

Ten bílý papírek měl pravdu. Taková nemá co dělat u policie. A tak ho tam nechala viset.

Nilla byla civilní zaměstnankyní policie v Södertälje, tehdy dávno. Nejspíš je tam pořád a určitě zná někoho, kdo zná někoho… A rozběhly se pomluvy. Tak je to vždycky. Policie je velká, ale zase tak velká ne, a policisté stejně jako obyčejní lidé milují drby. Asi by měla Nille zavolat a vysvětlit jí, co byl ten její úžasný bratr vlastně za člověka. Udělat těm klevetám a pohledům přes rameno přítrž. Jednou provždy pročistit vzduch a říct jí, co se vlastně toho večera stalo a proč.

Už si s tou myšlenkou nějakou dobu pohrávala, ale vždycky si našla záminku, proč to neudělat. Že by teď konečně nadešel čas?

Rozmyslím si to, pořádně si to rozmyslím, slíbila si, když si oblékala neprůstřelnou vestu a zapínala košili.

Když o chvíli později skříňku zabouchla, papírek v ní pořád visel.

*

No jo, proč to zapírat. Byl zklamaný, dokonce příšerně zklamaný! Po tom velkém okamžiku a výšvihu na pozici first Runner-up očekával nové výzvy stejného kalibru jako ta, v níž právě obstál. Další šance ocitnout se v záři reflektorů a nasbírat body, lásku a kredit na cestě k vrcholu.

Ale místo toho dostal pár úkolů na hovno. Maličkostí, které by zvládla každá umrněná nula se dvěma mozkovými buňkami a trpasličími koulemi.

Nejdřív si měl založit anonymní internetový účet a vylít pár kýblů žluči na stránky jedné populární blogerky, což se nakonec ukázalo jako naprosto zbytečné, protože už se tu stejným způsobem činilo nejméně padesát dalších trollů. Dotyčná dáma asi šlápla někomu na kuří oko, ale to dělala běžně, proč plýtvat jeho talentem na takovéhle sračky?

Úkol číslo dvě patřil ke stejné sortě, měl zatelefonovat do jedné televizní stanice a vyhrožovat jistému známému moderátorovi. Tyhle prkotiny mu dohromady nehodily víc než čtyři sta bodů, takže přišel o druhé místo na žebříčku. Řeka lásky, která ho zaplavila po Kungsträdg?rden, se scvrkla na Čurajícího chlapečka. Na trapný a ubohý potůček, který spíš bolel, než těšil. Navíc ho někdo sesadil z clip of the week, nějaký šašek, co hodil dortem po údajně světoznámém řediteli jisté firmy, o kterém HP v životě neslyšel. Směšné, jednoduché jako facka a na hony vzdálené jeho výkonu.

A aby toho nebylo málo, začaly mu docházet prachy.

Asi bude brzo muset kývnout na Mangeho nabídku melouchu v počítačovém krámku, jinak nezacáluje nájem.

Potřeboval novou misi.

Úkol, který by byl výzvou pro jeho schopnosti, který by lépe odpovídal jeho možnostem. A potřeboval ho rychle, protože tyhle kraviny stály fakt za kulový!

*

„Tak jo, pozor, Alfo jedna!“

Do místnosti vstoupila Vahtolová a šum mezi šesti bodyguardy okamžitě utichl.

„Vítejte u dnešní akce,“ pozdravila krátce. „Rozdělení práce je následující: Jeden plus tři posílí skupinu premiéra, který přistane na letišti Bromma ve 20.45, a my, jak známo, po Kungsträdg?rden zdvojujeme ochranu.“

Souhlasné pokyvování celé skupiny. Po varovném výstřelu, který před týdnem pocítila královská skupina doslova na vlastní kůži, proti této logice nikdo nic nenamítal.

„Bengtssone, vezmeš si s sebou Kruseho, Saviče a Norménovou. Budete mít dvě normální auta a premiér má neprůstřelné plus jedno, takže celkem čtyři vozidla. Kanál dvacet osm jako obvykle. Dotazy?“

Bengtsson, šlachovitý čtyřicátník s prořídlými vlasy, který byl zástupcem Vahtolové, jen zavrtěl hlavou.

„Výborně, můžete hned vyrazit,“ uzavřela to Vahtolová a pár minut nato už seděli v autech.

Bengtsson si úkol ulehčil a nechal je, aby se před odjezdem spárovali sami, a tak se Rebecca schválně držela poblíž Kruseho, statného Göteborčana, který byl u skupiny Alfa už od jejího založení. S Dejanem od onoho incidentu na hodině sebeobrany nemluvila, i když věděla, že by se mu asi měla omluvit. Koneckonců to odnesl zraněním on, a ne ona. Ale z nějakého důvodu na to nedošlo a mezitím už uplynula příliš dlouhá doba.

O jeho zranění stále svědčila dlaha na kořeni nosu, a kdykoli se Dejanovi naskytla příležitost, vrhal na Rebeccu kyselé pohledy.

Macho jeden pitomý!

Zato Kruse byl spíš hodný strýček, žádné pohledy na ni nevrhal a mile povídal o své ženě a dospělých dětech doma v Göteborgu, se kterými se vídal, jen když měl volno. Jednou se ho zeptala, proč si jednoduše nepožádá o místo ve svém domovském okrsku, ale on se jenom zasmál: „Jednou bodyguard, navždy bodyguard, Norménová. To určitě časem pochopíš. Navíc by Iréne nechtěla, abych se jí přes týden pletl doma.“

Vybrali si obyčejné černé Volvo S60 a rozjeli se za suburbanem, ve kterém seděli Bengtsson a Dejan. Za necelou čtvrthodinku byli na Brommě.

*

Konečně to přišlo!

Už to skoro vzdal, pohrával si s myšlenkou, že se na všechno vykašle a střelí mobil Řekovi, ale vtom se světélko konečně rozblikalo.

Tři dny v Mangeho krámku byly v pohodě. Drhl podlahu, natahoval kabely a ve všech volných chvílích hrál World of Warcraft. K tomu černá pětistovka pod rukou, když kasa dovolila, to vůbec nebylo špatné.

I zákazníci byli celkem fajn. Většinou sami nerdi, kteří potřebovali poradit s nějakým udělátkem a vzhlíželi k Mangemu jako ke svatému guru.

Všude jinde byl Mangíček jenom ztracená troska, ale v tomhle tmavém krámku se z něj zjevně stával Boss, Kmotr geeků, a skvěle si tu roli užíval.

Vlastně to byl celkem borec. HP si musel přiznat, že by měl Mangstera trošku přehodnotit. S flekem i s rodinou si to zařídil perfektně.

Ale on sám se pro pracovní dobu od devíti do pěti nehodil. Nebyl žádný obyčejný lůzr, který se spokojí s podělaným mekdžobem. Potřeboval něco jiného, něco, co mu zatím žádný flek nedokázal dát. Výzvy, napětí a trochu fucking action!

„Asi jsem se měl stát policajtem,“ uchechtl se, když rachotil na Kozlově mopedu k západu a ucítil, že v něm bublá ten známý pocit. Tohle bude hodně hustý.

*

Vládní speciál přistál ve stanovený čas a všechno šlo podle plánu. Stihli si dát rychlé kafe se dvěma řádnými premiérovými bodyguardy, s nimiž se na Brommě setkali, domluvili se s nimi na trase a rozmístění a pak už bylo načase proklouznout bránou a vjet do hangáru.

V letadle byl premiér, jeho asistentka a dva bodyguardi. Rychle přeskládat do neprůstřelného černého BMW a pak odjezd směr Sagerský palác. Vpředu Rebecca a Kruse ve volvu, za nimi dva řádní bodyguardi v podobném autě, potom premiérův vůz a úplně vzadu Bengtsson a Dejan v suburbanu.

Zapnout majáčky a plnou parou do centra.

*

Na západ po Hornsgatan, trochu cikcak kolem semaforů na Hornstullu a pak dál přes most Västerbron. Na rozdíl od jeho předchozího velkého činu obsahovalo toto zadání jen pramálo podrobností. Ale tím se neznepokojoval. Nordiska Kompaniet i Birkagatan byly taky na bázi need to know až do okamžiku akce. Stačilo mu vědět, kam jede a že to, co se tam od něj očekává, má cenu tří tisíc bodů!

Když připočte těch pět tisíc dvě stě bodů, které už shrábl, bude mu to stačit, aby předstihl osmapadesátku a ujal se vedení, a to už dnes večer!

Nechal se tím pomyšlením tak unést, že to v jednu chvíli málem natankoval do zábradlí mostu.

„Ladies and gentlemen, we have a new leader, number one-twenty eight!“

Jeho nástěnka bude brzy dlouhá přes deset stránek.

HP, the Master of the Game.

Stačilo dojet na Lindhagensplan a vyčkat na další instrukce.

Pták už mu stoupl na půl žerdi.

Nemohl se dočkat!

*

Ulvsundavägen měli za sebou, Kruse zručně prokličkoval semafory u nájezdu na Drottningholmsvägen a auta švéďáků před blikajícími majáčky poslušně uhýbala na stranu. Příští stanice Tranebergsbron, potom na Lindhagensplan.

Mrkla na hodinky, 21.12. Jestli všechno půjde takhle hladce, vyloží je u Sagerského paláce před půl desátou a budou hotoví. Až skončí rekapitulace úkolu, zbude jí spousta času na to, aby si zacvičila. Chlapi si určitě budou chtít zahrát florbal jako vždycky. Bude lepší, když se k nim přidá, i když míčové sporty moc ráda neměla. Patřit k partě je důležité.

*

Fajn, je na místě, 21.12, přesně ve stanovený čas.

Západní část kruhového objezdu na Lindhagensplanu, most přes Drottningholmsvägen, přesně podle instrukcí.

Dokonce dostal v příloze mapu, což bylo štěstí, protože tu bylo na výběr z několika nadjezdů a HP musel chvíli kroužit, než našel ten správný.

Na tyhle věci byl moped perfektní. Když odbočil špatně, stačilo se otočit a jet po krajnici v protisměru. Švéďáci v těch svých sockonzervách sice troubili a blikali dálkovkami, ale na to jim akorát tak kašlal.

Sedl si obkročmo na moped a čekal na instrukce. Pár metrů pod ním svištěla auta směrem do centra. Vpředu se vysoko nad jeho hlavou tyčil dvojitý dálniční most Essingenské spojky. Jeho moped nebylo v hluku provozu skoro slyšet, když rachotil na neutrál.

Tak co teď?

Světelná dioda se rozblikala.

*

Blížili se k mostním pilířům. Řídil Kruse, protože byl služebně mnohem starší, a tak si mohl přednostně vybírat, co bude dělat.

Rebecca seděla vedle něj na sedadle spolujezdce. Mrkla se do přídavného zpětného zrcátka na své straně. Celá eskorta jela pevně semknutá v levém pruhu, rychlost něco přes sto, přesně jak bylo domluveno. Žádný problém.

„Tranebergsbron za námi, následuje Lindhagensplan,“ ohlásila vysílačkou na centrálu.

Kdyby zašilhala napravo a odmyslela si pár stromů, za chvíli by daleko vpravo uviděla svůj dům.

Viadukty Essingenské spojky se blížily čím dál víc. Zamžourala na jejich tmavé siluety. Skoro se jí zazdálo, že na jednom z těch mostů někdo stojí.

*

Najdi tašku, zněla zpráva.

Tak ji našel.

Modře pruhovanou sportovní tašku, jak se ukázalo. Byla připevněná zvenčí k zábradlí a HP skoro navlas takovou kdysi před mnoha lety sám ušil ve školních dílnách. Dokonce i barva popruhu byla stejná.

Celkem dobrá náhoda. Pomyslel si, že ta jeho asi visí doma v šatníku. Nemá v ní náhodou ještě ty staré kopačky? Už tam asi budou hezkých pár let, ani si nepamatoval, kdy měl ty křusky naposledy na sobě. Asi předloni v létě, nebo tak nějak.

Ohmatal tašku. Byla těžká. Dychtivě ji rozšněroval.

*

Jo, přece jenom na tom nižším viaduktu někdo stojí, a to by rozhodně neměl!

Tam nahoře je dálnice, chodci tam nesmí. Kruse si ničeho nevšiml, ale ten se soustředil především na provoz v pravém pruhu. Zvedla mikrofon k ústům, ale v půli cesty se zarazila. Most se blížil a viděla, jak se nahoře hýbá člověk. Její instinkty křičely, aby vyhlásila poplach, aby nařídila stop a čelem vzad.

Ale co kdyby se pletla?

*

Kámen, a to pořádný, aspoň tři, čtyři kila. S ostrými hranami. S černým drsným povrchem, který ho hřál do dlaně. Prsty se mu málem sesmekly po skvrně něčeho mazlavého. Přehodil si kámen do levé ruky a utřel se do džínů.

Srdce mu v hrudi zběsile bušilo. Co teď?

Když uviděl, že se po Drottningholmsvägen blíží majáčky, začal chápat, o co tady jde. Vrátil šutrák do pravé ruky a opatrně se naklonil přes zábradlí.

Světélko zablikalo. Hádal zcela správně.

Lights, camera, action, pomyslel si vzrušeně a hodil kámen přes zábradlí.

*

Buď ji Kruse neslyšel, anebo ho varovala tak pozdě, že nestihl zareagovat. Najednou třeskla rána, jako by do čelního skla uhodil hrom, a svět před nimi zbělal jako mléko. Do vozu se vysypalo sklo a Rebecce něco popálilo tvář.

„Kurva!“ zařval Kruse. „Kurva do prdele!“

Instinktivně dupl mohutnou nohou na brzdu a strhl auto doprava, aby ho nepřejel eskortní vůz hned za ním.

Vůz kolem nich projel s minimální možnou rezervou, ale Kruseho manévr byl tak prudký, že narazili do betonové bariéry vpravo. Volvo se odrazilo zpátky do levého pruhu, kde se ho právě pokoušelo objet premiérovo BMW. Řidič prudce uhnul doleva, aby se vyhnul zdánlivě nevyhnutelné srážce.

„Kurva,“ stihla ještě Rebecca zopakovat po kolegovi, než Kruse udělal to, co by na jeho místě udělal každý bodyguard. Pustil brzdu, sešlápl plyn až na podlahu a trhl volantem doprava. Přední kola zahrabala, jejich auto vystřelilo jako šíp pryč od premiéra, o chloupek minulo kovový sloupek, který označoval odbočku na Lindhagensplan, a probouralo se bočním svodidlem přímo do parku.

Hlasitá rána, potom pocit, jako by se vznášeli. Beztížná vteřina, v níž slyšeli jen řvoucí motor.

Pak všechno zčernalo.

*

Týjo, to byl cirkus!

Krásně trefil prostředek čelního skla a pak se koukal z druhé strany mostu, jak se volvo divoce zmítá mezi pruhy. Skoro narazilo do jiné káry s majáčkem v levém pruhu, ale pak zničehonic uhnulo ostře doprava, proletělo svodidlem, chvíli se zběsile valilo terénem a potom zůstalo ležet na střeše.

Rychle zařadil na mopedu rychlost, přejel silnici, a jakmile se zastavil na opačné straně mostu, vytáhl kameru a kouřící vrak auta mezi stromy si přiblížil. Volvo leželo zcela nehybně a nebyl v něm vidět sebemenší pohyb. Střecha sešrotovaná. Vevnitř teď nebude moc příjemně.

Ale koho to sakra zajímá!

On je teď přece the new number one, the Master of the Game!

Mission completed, pomyslel si nadšeně. Tři tisíce bodíků a k tomu ještě skoro pětadvacet čerstvých litříků na účtu. Mimochodem, kdopak v tom autě asi seděl? Určitě nějaký papaláš, ale který? No nic, to si zjistí, jakmile zapne počítač. Teď pojede domů a vychutná si jásot lidu!

Zařadil rychlost, rychle se ohlédl přes rameno a vystartoval po silnici.

Náraz byl tak silný, že ho odhodil zpátky na zábradlí. Přední kolo, najednou zmačkané do hroudy, se okamžitě zaseklo a HP stihl taktak dát ruce před sebe, než dopadl nosem na asfalt.

Cítil, jak hobluje rukama o povrch, do předloktí mu vystřelila palčivá bolest a pak sebou praštil o zem i zbytek jeho těla. Nakřáplý praskot přílby, a pak si HP vyrazil dech.

Ale neomdlel, nebo aspoň ne úplně. Slyšel hlasy, křik, nejspíš toho debila, co ho přejel. Kde se tam sakra vůbec vzal?

Musím vstát, pomyslel si. Musím odsud.

Ale tělo ho neposlouchalo. Nedokázal ani odlepit hlavu od země. Najednou jako by měl lebku z cementu, nemohl s ní pohnout ani ji natočit. Copak ochrnul? Je z něj kripl?

Fuck, fuck, fuck!!!

Pokusil se pomalu rozevřít čelisti a nadechnout se. Ale v hlavě měl hokej a všechno se odehrávalo zrychleně. Hlasy se přiblížily, byly zřetelnější.

„…hajzl… něco hodil… to volvo tam dole… jsem zavolal policajty.“

Ochrnutí náhle pominulo a povedlo se mu zhluboka se nadechnout.

Kdovíodkud se objevila bolest. Hlava, nohy, ruce, všechno ho rozbolelo, ale vlastně z toho měl radost. Kdo má cit, ten není ochrnutý, to zní přinejmenším logicky.

Trochu se mu vrátil zrak a koutkem oka zahlédl, že se nad ním sklání několik tmavých siluet.

Odněkud z dálky se ozvaly sirény.

Pokusil se vstát a tentokrát to šlo trochu lépe. Natáhl k mužům ruku, aby mu pomohli, ale žádný z nich se nepohnul. Pak spatřil těsně vedle sebe blikající modrý majáček.

„Tenhle to byl,“ vykřikla jedna ze stínových postav, ale HP pořád nedokázal pořádně zaostřit, a tak neviděl, která to byla. S námahou se vyškrábal do kleku. Vtom ho někdo popadl za obě paže a najednou ležel přehnutý přes kapotu.

„Uklidněte se, člověče,“ řekl mu do ucha přísný hlas.

„Jste zadržen pro podezření z pokusu o vraždu.“

A na chvilku měl dojem, že je mu zase osmnáct let.

8 | Hardball

Majáčky, na ty si vzpomínala. Na spousty majáčků. Ale jinak skoro na nic.

Na záchrannou operaci měla Rebecca jen matné vzpomínky. Z jejího začátku, když hasiči převrátili auto zpátky na podvozek a rozřízli střechu, aby se k nim dostali, si nepamatovala v podstatě nic. Vybavovaly se jí jen útržkovité záblesky z jízdy sanitkou, nejspíš do nemocnice svatého Jiří. Kyslíková maska na nose a ústech, plastový límec kolem krku. Bolest v hlavě, prsou a tváři. Muži v bílých a zelených pláštích. Běžící kroky a rychlé povely. Tu a tam se jí zdálo, že mezi tou spoustou cizích hlasů slyší nějaké známé, ale úplně jistá si nebyla. Napínala uši, aby slyšela, co říkají, ale ať se soustředila sebevíc, slova jí splývala do monotónního mumlání. Svět se začal projasňovat, teprve když ji přivezli na pokoj, těžko říct v které nemocnici, a začal ji vyšetřovat lékař.

„Štěstí,“ bylo jedno z prvních slov, která k ní pronikla. „Měla jste štěstí, Rebecco.“

Nechápala, jak to přesně myslí.

Jak to, štěstí?

Někdo jim rozbil čelní sklo a jen díky Kruseho duchapřítomnosti se nesrazili s autem premiéra a všechno nešlo nejkratší cestou do háje.

Potom se prokutáleli svodidlem a z auta se stala taková hromada šrotu, že je z něj museli vysekat.

Takže co tím ten blb chce říct, že měla štěstí?

„Otřes mozku, jenom mírný, pár drobných řezných ran na temeni, v obličeji bude potřeba několik stehů a k tomu máte pár naražených žeber. Ale to je víceméně všechno. Když si vezmete, co se mohlo všechno stát, měla jste štěstí,“ shrnul to doktor, čímž zodpověděl její otázku.

„A co můj kolega?“ vymáčkla ze sebe, ačkoli měla pocit, že má hlavu i pusu plnou vaty. „Jak je na tom Kruse?“

„Ten bohužel takové štěstí neměl. Být velký a těžký občas není výhoda, a autonehody jsou přesně takovou situací.“

Doktor si posunul brýle a vrhl na ni přemoudřelý pohled. Najednou jí znovu začala třeštit hlava, jako by měla prasknout, a chvíli uvažovala, že vytáhne z opasku siga a zeptá se ho znovu, tentokrát mnohem méně zdvořile. Ale raději se kousla do jazyka a trpělivě si počkala na odpověď.

Doktor zalistoval v papírech.

„Poranění hlavy, zlomeniny paží a žeber, víc jsme zatím nezjistili. Váš kolega je ještě na jednotce intenzivní péče. Střecha se nejspíš promáčkla hlavně na jeho straně auta.“

Pohlédl na ni a usmál se.

„Jak říkám, měla jste…“

„Štěstí,“ skočila mu do řeči a znovu potlačila nutkání vytáhnout služební zbraň, tentokrát aby mu ustřelila palici.

*

Majáčky, pouta, potom zadní sedadlo civilního policejního auta. Museli být někde blízko.

Vtom si vzpomněl, že fízlové často jezdí na kafe k benzínce Shell nedaleko odtud.

On prostě vždycky musí mít pech!

Oba civilové byli velcí chlapi s vyholenými hlavami a širokými zátylky. Jeden seděl vedle něj, druhý za volantem.

„Hele, tak ty nám házíš šutry po autech, jo?“ řekla gorila číslo jedna, jakmile se rozjeli.

HP neodpověděl. Jestli se někdy vyplatí držet hubu, tak teď. Bolela ho hlava a zvedal se mu kufr. Ruce měl spoutané za zády, což bolest v předloktí nijak neumenšovalo.

Fízlové se uchechtli a vyměnili si přes zrcátko významný pohled. Odbočili ze spojky směrem na Kungsholmen. Příští stanice policejní ústředí Kronoberg.

Krucifix!

Všechno se totálně posralo. Odflákl to a pořádně se nerozhlédl. Nevšiml si toho zatracenýho kreténa, co do něj naboural. Takovej vůl, je to vůbec možný?

Párkrát polkl, aby dostal dávení pod kontrolu. Teď hlavně jazyk za zuby a co nejdřív požádat o advokáta. Věděl, jak to chodí. S orky v autě se nevyplatí vykecávat. Jako by vezli jenom mlíko.

„Ztratil jsi řeč?“ ozvala se gorila číslo jedna škádlivým tónem, který z nějakého důvodu popudil HP ještě víc.

Podle své strategie držel pysk.

„To nic, chlape,“ zachechtal se policajt a zase vrhl pohled na kolegu za volantem.

Zničehonic dostal ránu, určitě to byl levý hák, a neměl vůbec šanci se krýt. Prostě bác, přímo do čelistní kosti, až narazil hlavou do okénka.

„Co to kurva dě…“ dostal ze sebe, ale vtom schytal další řachu, tentokrát pravačkou přímo do obličeje, a zapraskalo mu v nose.

„Tohle není pravda, to se stává jenom ve filmu,“ stihl si vyděšeně pomyslet, než mu třetí rána proměnila zorné pole v mlhu.

Když se probral, byli už v garáži a vytáhli ho z auta. Plechovými dveřmi, kolem prosvištělo pár modrých košil, pak dlouhou osvětlenou chodbou s béžovým umělohmotným kobercem. Dveře, hlasy, spousta pobíhání a nakonec malá vyšetřovna.

Pouta spadla a na stůl vysypali jeho osobní věci, které mu sebrali při zatýkání. Klíč od bytu, občanka, pár zmuchlaných dvacek a samozřejmě telefon.

HP se mezitím trochu vzpamatoval a pocuchané sebevědomí se mu částečně navrátilo.

„Chci advokáta,“ řekl, ale přes jeho oteklý nos to znělo spíš jako „abokáda“.

Gorila se jenom uchechtla.

„Seš hluchej? Chci advokáta,“ zopakoval HP, tentokrát méně nosově, a promnul si zarudlé odřeniny na zápěstích.

Gorila prudce vstala a HP sebou na židli mimoděk trhl. Policajt si všiml jeho strachu a uculil se. Ukázal na HP tlustým chlupatým ukazovákem.

„Teď budeš držet hubu, kamarádíčku,“ pronesl přehnaně pomalu a v jeho hlase se nedala přeslechnout skrytá hrozba.

HP se rozhodl uposlechnout jeho rady a navrátit se ke svému původnímu plánu. Určitě se už brzy objeví vyšetřovatel a tenhle vopruz skončí.

A opravdu, za pár minut se otevřely dveře a vešel další muž, taky v civilu. Tenhle policajt byl menší, obrýlený a podstatně vychrtlejší než ty dvě gorily, ale hned bylo vidět, kdo tady velí.

Všiml si, že HP má opuchlý obličej, a zpražil chlupatého opičáka rozladěným pohledem.

„Můžeš jít, Wiklandere, nemáte náhodou s Molnarem sepisovat hlášení?“

Gorila něco zamručela, pak ale jen loupla po HP zlým okem a fofrem vypadla.

HP zálibně přikývl. Tenhle chlap byl mnohem víc podle jeho gusta.

Brejloun mu podal ruku.

„Bolin, pohotovostní oddělení,“ představil se krátce a potřásl si s ním pravicí. „Vy jste Henrik Pettersson, zvaný HP, že ano?“

HP opět přikývl.

„Teď zapnu diktafon, takže si odbudeme představování ještě jednou, ale tentokrát chci, abyste odpověděl nahlas, rozumíte?“

HP pokrčil rameny. Stejně chtěl říct jenom jednu větu.

Bolin zapnul diktafon, který stál na stole.

„Výslech Henrika HP Petterssona ohledně podezření z pokusu o vraždu, případně hrubého násilí vůči veřejnému činiteli na křižovatce Drottningholmsvägen a Essingenské spojky. Vyšetřujícím je kriminální inspektor Bolin a výslech začíná ve 23.12. Takže, Henriku, povězte mi, jak se stavíte k tomuto podezření?“

HP si povzdechl. Vyhnání opičáků znovu nastolilo řád a on se ocitl zpátky na své parketě. V hlavě se mu začínalo rozjasňovat a ostrá bolest v paži přešla v tupé pulzování.

„Jsem nevinný a chci, aby tu byl přítomen advokát,“ řekl co nejzřetelněji a pro jistotu se předklonil, aby diktafonu neunikla jediná slabika. „Takže chci advokáta a kromě toho chci oznámit, že mě zmlátila ta gorila, Wiklander, jmenuje se tak?“

Demonstrativně si promnul oteklý nos, z jehož jedné dírky ještě čouhal chuchvalec papíru. Bolin nedal nijak najevo, že by přání HP zaregistroval.

„Advokáta,“ upřesnil HP ještě jednou, protože ho Bolin zjevně nevnímal. Copak jsou všichni fízlové tak tupí?

Brejlovec Bolin na něj jen čuměl přes stůl. Pak se pomalu usmál a jeho plazí smajl kdovíproč vyděsil HP mnohem víc než ti dva zlobři v autě. Zničehonic si vzpomněl na dokument o jedovatých hadech, který viděl na Discovery Channel. Jak občas kousnou a pak úplně chladně čekají, až šokovaná kořist vyčerpá marnou snahou o útěk poslední zbytky sil.

Otřásl se. Bolin se pomalu předklonil a vypnul diktafon.

„Dobře mě poslouchejte, Petterssone,“ pronesl tiše. „Asi nechápete, jak špatně to s vámi v tomhle případu vypadá, tak dovolte, abych vám to vysvětlil. Přijel jste na mopedu na Lindhagensplan, stoupl jste si na most přes Drottningholmsvägen, tam jste ze sportovní tašky čitelně označené vaším jménem vyndal kámen a ten jste hodil do čelního skla policejního vozu, který projížděl pod vámi. Oba policisté leží u Svatého Jiří a jeden je na tom opravdu zle, takže s trochou štěstí z vás do rána bude vrah policisty,“ uzavřel svou řeč Bolin dalším nepříjemným hadím úsměvem.

HP zbledl v obličeji, ale dál držel pant.

Vždyť jo, to mu došlo, že ta kára, kterou trefil, byla fízlovská, to už tak nějak naznačoval majáček ještě předtím, než ten šutr hodil, to si o něm sakra myslí, že je blbej, nebo co? Na následky sice zase tolik nemyslel, ale so what?

Když je člověk polda, musí s trochou rizika počítat, o tom HP četl v novinách. Copak může za to, že fičeli tak děsně rychle? Není tam náhodou sedmdesátka? To volvo jelo určitě nejmíň stovkou, takže si za to fízlové můžou tak trochu sami, že to dopadlo tak špatně, ne? Mrkl na mobil, který ležel na stole před ním. Byl otočený obrazovkou nahoru, ale HP stejně věděl, co je na zadní straně. Číslo sto dvacet osm. Patří k vyvoleným a pravidlo jedna pro něj platí, ať už se pohybuje v jakémkoli světě.

Mimochodem, co to Brejlovec říkal o té tašce? Málem to přeslechl. Jeho jméno? Bolin mu asi přečetl myšlenky, protože odněkud vyčaroval pruhovanou tašku a hodil ji na stůl.

HP na ni chvilku jenom zíral, ale pak v něm převážila zvědavost. Otevřel ji. Až na trochu štěrku byla prázdná.

Najednou se mu zježily chloupky na zátylku. Na vnitřní straně obruby spatřil cedulku, na kterou už skoro zapomněl. Kousek látky, který tam přišila máma v tom krátkém období jeho života, kdy byla opravdu mámou a ne jenom nemocnou a ožralou Maj-Britt. Potištěný proužek, jaké se daly objednat přes školu u nějaké firmy a milující maminky je svým dětem našily na nejrůznější věci, aby je neztratily. Všechny maminky kromě jeho, protože matka se čím dál častěji měnila v Maj-Britt a k ničemu dalšímu než k téhle tašce, kterou si sám ušil v dílnách, se nikdy nedostala.

Patří Henriku Petterssonovi, tel. 08-6636615, stálo tam modrým písmem.

HP polil ledový chlad. Naposledy tuhle tašku viděl, jak visí ve skříni v ložnici, tím si byl naprosto jistý.

„Jinými slovy, nejste právě nejchytřejší atentátník, se kterým jsem měl tu čest,“ shrnul to Bolin a vytrhl ho z myšlenek. „Kromě toho máme kámen a na něm nejméně dva dokonalé otisky prstů umazaných od motorového oleje, které se zcela jistě budou shodovat s vašimi.“

Předklonil se k mrtvolně bledému HP.

„Takže jak se na to dívám, vězíte v tom až po uši, milý Henriku. Chcete k tomu sám něco říct?“ dodal a zapnul diktafon.

Henrikovi z toho šla hlava kolem.

Kdo sakra byl v jeho bytě?

Proč by někdo šlohl tašku a pověsil ji na most?

To auto, které ho srazilo, se zjevilo odnikud, skoro jako by stálo za rohem a číhalo na něj. Ťuklo do mopedu tak akorát, aby si ho orgáni mohli sebrat.

Ale kdo to na něj takhle hnusně narafičil? Nepřátele sice má, ale takovéhohle kalibru ne. Tak kdo to mohl být? Osmapadesátka?

Co když je Mr. Fifty-eight taky Švéd a nějak se domákl, kdo mu to v žebříčku dýchá na záda? A schválně sabotoval jeho úkol?

Ne, to zní šíleně nepravděpodobně…

Hlava mu třeštila od ran, facek a všech nesmyslů, které se v ní honily. Tenhle zmatek jen tak nevyřeší, aspoň ne hned teď.

Znovu zašilhal po telefonu a rozhodl se, že se bude řídit pravidlem číslo jedna a držet jazyk za zuby.

„Nemám žádné připomínky, a jak jsem před chvílí oznámil, chci advokáta,“ zopakoval, ale tentokrát už ne tak sebejistým tónem.

Bolin si povzdechl a pomalým pohybem vypnul diktafon.

„Jak chcete, Petterssone, máte na to samozřejmě právo. Tamhle je telefon a vedle něj leží seznam. Vrátím se za deset minut.“

Máchl rukou k telefonnímu stolku v rohu místnosti a vstal.

„Máte z pekla štěstí, že kolegyně Norménová z toho vyvázla jen s lehkým zraněním,“ dodal ve dveřích. „Jestli my fízlové někoho nesnášíme víc než vrahy policistů, pak jedině vrahy policistek.“

Najednou v HP hrklo a z hlavy se mu vytratila krev.

„P-počkejte!“ zavolal na Bolina, který už mezitím skoro zavřel dveře.

„Jak že se ta policajtka jmenuje? T-ta zraněná?“

„Norménová,“ odpověděl Bolin suše. „Rebecca Norménová.“

Kurva, kurva, kurva!!! rozkřičel se hlásek v Henrikově hlavě.

*

Nakonec z toho bylo dvanáct stehů. Čtyři na jednom šrámu, pět na druhém a pár jednoduchých na obličeji.

Rebecca se na sebe dívala do zrcátka nad umyvadlem v ordinaci. Na hlavě dva bílé obvazy. Tu a tam náplast, mírná podlitina na tváři a oči rozpraskané od prachu z rozdrcených svodidel.

K tomu si připočtěte nevolnost, migrénu a tupou bolest v prsou, a přehled škod bude kompletní.

Kruse na tom byl hůř. Pořád ještě ležel na jipce a podle Vahtolové, která se na Rebeccu před chvílí přišla podívat, k němu zítra přivezou letadlem jeho ženu.

A to všechno kvůli ní. To ona seděla na místě spolujezdce – to ona měla vyhlásit poplach. Měla poslechnout svoje instinkty, okamžitě zastavit konvoj a nařídit čelem vzad. Ale místo toho zaváhala. Ztratila pár životně důležitých vteřin, protože se bála udělat chybu, místo aby se soustředila na to, co bylo správné. Kruse sice svým manévrem všechno zachránil, ale taky za její chybu zaplatil.

Rebecca si mechanicky posbírala věci, které jí vzali, než ji položili na nosítka – modrou neprůstřelnou vestu, která jí nejspíš zachránila žebra, obušek a vysílačku.

Venku čekalo policejní auto, aby ji odvezlo domů. Debrífink počká do zítřka, rozhodl Runeberg. To jí výborně vyhovovalo. Chtělo se jí domů, hodit do sebe pár těch magoráků, které dostala v obálce, a spát aspoň čtyřiadvacet hodin.

Když se však naposledy rozhlížela po pokoji a kontrolovala, jestli si sbalila všechno, zazvonil jí mobil. Skryté číslo, všimla si a svraštila čelo.

„Tady Rebecca,“ zvedla to a položila ruku na kliku.

„Becco?“ řekl hlas na druhém konci a Rebecca strnula.

„Becco, to jsem já…“

„Teď s tebou nemůžu mluvit,“ řekla zbytečně stroze. „Můžu ti zavolat zítra?“ pokusila se to zmírnit vlídnějším tónem.

„Eéé, jasně, jenom jsem se chtěl ujistit, že seš… v pořádku?“

„Proč?“ opáčila a jeho tón rozdrnčel v jejím nitru poplašný zvonek.

„Ééé…“ Chvíli bylo ticho, ale rozhodla se ho nepřerušovat. „…nevím, jak ti to mám přesně říct…“

„Ale?“ skočila mu do řeči. Její zlé předtuchy sílily.

„Tamto, co se stalo… na Lindhagensplanu… No… já jsem nechtěl, nebo vlastně éééé… vlastně chtěl, ale ty jsi to bejt neměla. Já jsem nevěděl, že tam seš ty, Becco!“

Mluvil přerývaně a Rebecca slyšela, že mu ke konci hlas vypískl téměř do falzetu. Najednou se jí zmocnila příšerná malátnost, jako by ji nohy už nezvládaly nést. Pomalu se vrátila do ordinace a sesula se na lůžko, ze kterého před chvílí vstala.

„Buď tak hodný a vezmi to od začátku,“ řekla tak vyrovnaně, jak jen dovedla, a zpracovávala to, co jí právě pověděl.

„To nebylo myšlený vážně, jenom taková hra, dalo by se říct. Hra, která se mi trošičku vymkla z rukou!“

„Hra, říkáš.“

Mluvila unaveně, ale on v jejím hlase přesto nemohl nepostřehnout vztek.

„Jóóó…“ odpověděl a sám slyšel, jak trapně to zní.

„Takže ty sis hrál a můj kolega kvůli tomu leží na jipce, dá se to tak shrnout?“

Teď už mluvila zlostněji, jako by se vzpamatovala z prvotního šoku.

„No ale já jsem nechtěl, vždyť ti to říkám. Myslím zranit někoho… Byl to jenom takovej promyšlenej vtip.“

Jeho hlas škemral, skoro kňučel.

„Vtip? Děláš si srandu? Jsi úplně padlej na hlavu? Je ti přes třicet, krucinál, ale celej život si jenom hraješ, na všechno sereš a ostatní aby za tebe platili účty! Ale tentokrát jsi to trošku posral, nebo se pletu?“

Neodpověděl. Věděl, že při těch vzácných příležitostech, kdy Rebecca sprostě nadává, je lepší držet hubu.

„No, tak teď víš, že jsem to přežila. Kde jsi?“

Vlastně se ani ptát nemusela. Už to věděla. Proč by jí jinak volal?

Ty kecy o tom, jak jí je, jsou jenom jeho obvyklé zastírací manévry. Záchranáři na pomoc! Ale teď by mu ze všeho nejradši urvala tu jeho blbou nedospělou palici.

„V Kronobergu,“ zamumlal.

Opřela si hlavu o volnou dlaň.

„No jo,“ povzdechla si po chvíli, když se vzpamatovala. „Uděláme to takhle!“

*

Bolin se objevil přesně po deseti minutách.

„Tak co, přijde advokát?“

HP zavrtěl hlavou.

„Rozmyslel jsem si to, žádnýho překrucovače zákona nepotřebuju,“ zamručel a zahleděl se do stolu.

„Výborně,“ přikývl Bolin spokojeně a zapnul diktafon.

„Výslech pokračuje ve 23.43 poté, co Pettersson odmítl pomoc advokáta. Je to tak, Petterssone?“

HP souhlasně zamumlal, ale Bolin ho donutil to zopakovat.

„Ano, je to tak.“

„Takže, Petterssone, co kdybyste všechno vyprávěl od začátku?“

HP se zhluboka nadechl a zašilhal po mobilu.

„Řekni všechno,“ poradila mu, a ona mívala vždycky pravdu. Většinou ji poslouchal, přinejmenším když šlo o něco důležitého, a ona ho vždycky chránila. Kryla mu záda.

Takže k čertu s pravidlem jedna. Krev koneckonců není voda.

„Všechno to začalo tím, že jsem ve vlaku našel mobil…“

*

„Předběžné zadržení, služba.“

„Zdravím, tady inspektorka Rebecca Norménová. Ta, která dnes večer na Drottningholmsvägen spolu s kolegou Krusem vyletěla ze silnice,“ řekla co nejvyrovnaněji.

„No to se podívejme, inspektorka Norménová, moc rád tě slyším. Pořádně jsme se o tebe báli, to ti povím. Jsi v pořádku?“

Rebecca se usmála. V telefonu jeho hlas hned nepoznala, ale nemohlo být pochyb. Dnes večer má v Kronobergu službu její bývalý nadřízený, aspoň jedna pozitivní zpráva.

„Ahoj, Mulle, to víš, mám pár modřin a pořádně mě bolí hlava, ale to je všechno. S kolegou Krusem to bohužel vypadá hůř.“

„Jo, to jsem slyšel, měli jsme tam tři auta, když vás hasiči vysekávali, a kluci říkali, že Kruse nevypadal nic moc,“ odpověděl podstatně vážnějším tónem. „Holt mu musíme držet palce. Chtěla jsi mi něco, anebo voláš jenom proto, abys uklidnila svého starého velitele?“

„Ne, potřebuju s něčím pomoct, Mulle, a je to citlivá záležitost.“

„Do toho!“ pobídl ji.

Rebecca se zhluboka nadechla a pokračovala: „Ten chlápek, kterého jste zadrželi, Henrik Pettersson… To je můj mladší bratr.“

*

Udělal přesně to, co mu řekla. Vypověděl všechno. Nebo aspoň skoro všechno…

Z pochopitelných důvodů vynechal incident s flashbangem M84 v Kungsträdg?rden, ale jinak to vyklopil komplet, dokonce i s dveřmi v Birkagatan.

Svým způsobem to byl velmi příjemný pocit.

Bolin většinou jen přikyvoval, tu a tam ho přerušil nějakou otázkou, ale jinak byl zticha.

Když skončili, bylo už po jedné hodině v noci.

„To je neuvěřitelná historka, Petterssone,“ shrnul to Bolin a vstal.

„Ověříme si pár věcí a pak si znovu popovídáme zítra ráno. Za chvíli někdo přijde a odvede vás na celu.“

HP jen přikývl. Jednu noc na stanici bez problémů přežije.

Been there, done that…

Ale od chvíle, kdy Bolin zmizel, uplynulo už patnáct minut a HP začínal být netrpělivý.

Kde se ta služba sakra fláká?

Byl unavený, bolela ho hlava a nos a navíc mu už zase vysychalo v puse.

Ještě dvě minuty, pak vystrčí hlavu na chodbu a ozve se.

Téměř mimochodem si všiml, že mezi jeho věcmi na stole leží i mobil.

Malé LED světélko červeně blikalo.

*

„Teď v tom mám trošku zmatek, Norménová, říkáš, že jsme zadrželi tvého bratra?“

„Bohužel, Mulle. Henke je hodný kluk, ale příšerně nedospělý. Navíc je to tak trochu průšvihář, jestli mi rozumíš?“

Mulle se zachechtal.

„Takže černá ovce rodiny?“

„Přesně tak,“ zalhala.

„Nevíš, za jaký zločin ho zadrželi? Dneska večer tu máme na výběr z více nedospělých průšvihářů.“

Rebecca svraštila čelo. Mulle už měl sice před důchodem, ale paměť mu vždycky sloužila.

„Jmenuje se Henrik Pettersson a zadrželi ho za to, že na mě a mého kolegu hodil kámen.“

Chvíli bylo ticho.

„Je mi líto, Norménová, ale pokud vím, za ten útok na vás nikoho nezadrželi. Všechny hlídky v okrsku jsou v terénu a toho lumpa hledají, zásah pořád ještě probíhá na kanálu šestnáct, to vím jistě. A podle záznamů tady žádného Petterssona v úschově nemáme, takže se obávám, že si z tebe brácha vystřelil.“

Náhle se v její hlavě všechno zastavilo a pak vypěnila vzteky.

Co to sakra ten Henke vyvádí?!

*

Dioda na něj pořád zlostně blikala a HP si z nějakého důvodu, možná čistě ze zvyku, posbíral mobil i ostatní věci, vstal a zamířil ke dveřím.

Vzal za kliku.

Nebylo zamčeno.

Otevřel dveře a ke svému překvapení zjistil, že vykukuje do tmavé chodby.

„Haló!“ zavolal roztřeseným hlasem. „Je tu někdo?“

Žádná odpověď.

Najednou dostal strach. Mnohem větší strach, než když si ho gorily podaly v autě nebo když mu Bolin před pár hodinami ukázal plazí smajl. Protože proti tomuhle byla Twilight Zone hadr!

Chodba byla úplně liduprázdná, nikde žádné zvuky a HP viděl jen řadu zavřených dveří stejných jako ty, které právě otevřel. Daleko na druhém konci chodby nepravidelně blikala zelenobílá šipka k východu. To blikání mu připomnělo telefon. Vytáhl ho, dotkl se obrazovky, a přestože už tak nějak tušil, co bude zpráva obsahovat, stejně se mu žaludek sevřel hrůzou.

Hráči 128

Porušil jsi Pravidlo číslo jedna, a proto jsi

s okamžitou platností vyloučen ze Hry!

Tvé body a zbývající finanční

prostředky tímto propadají.

Prosím, nech telefon v cele a nadále se

před kýmkoli vyvaruj zmínek o Hře.

Další porušení Pravidla číslo jedna

s sebou ponese vážné následky!

Pořadatel

Něco hlasitě cvaklo a v místnosti za ním zhaslo světlo.

*

Domů, pomyslela si.

Chtělo se jí hlavně domů. Svléknout se a dát si rychlou sprchu, aby spláchla krev a pot. Hrst prášků a pak spát, nádherně si schrupnout.

Ale ukázalo se, že to nebude tak jednoduché. Samozřejmě za to mohl Henke.

Zkusila mu zavolat na číslo pevné linky, ale vypršela mu smlouva. Totéž u dvou posledních mobilních čísel, která jí dal. Její pitomý bráška nebyl k zastižení, což její hněv jen přiživilo.

Co jí to vlastně řekl?

Vzpomínala, jaká slova přesně zazněla, ale bylo to skoro nemožné. Každopádně se přiznal, že ten kámen hodil on. Ale jak sakra věděl, že v tom autě sedí ona? Je to nějaká rafinovaná opožděná pomsta?

Ne, to je blbost, to pochopila hned, jakmile ten nápad domyslela do konce. Ať už v jejím vztahu s Henkem nefungovalo cokoli, nikdy by jí vědomě neublížil. Tak o co tady vlastně jde?

Proč jim hodil na auto kámen, nebo aspoň proč tvrdí, že to udělal?

„V Kronobergu,“ řekl jí, ale pak se ukázalo, že to není pravda. Pro jistotu zavolala i na Södermalm a Västerort, ale ani tam žádného zadrženého Henrika HP Petterssona neměli.

Že by jí lhal?

To je klidně možné, stávalo se to až příliš často. Ale v hlase měl něco, něco… uvědomovala si, že to slovo zní v souvislosti s Henkem divně, ale stejně. Něco… upřímného. Jako by si opravdu myslel, že je zadržený. Pochopila, že nic z toho se nevyjasní, dokud brášku nesežene.

Otázkou jen bylo, kam se poděl?

*

Běžel. Nejdřív z čiré paniky. Tmavou chodbou až ke dveřím – desetiny vteřiny šíleného strachu, že budou zamčené. Potom úleva, když se otevřely na schodiště.

Po kamenných schodech dolů do tmy, kolem dalších zhasnutých chodeb. Jeho kroky se odrážely ozvěnou od betonových zdí. Konečně východ.

Ovanul ho vlhký noční vzduch. Přeběhl ulici, aby se od té chodby dostal co nejdále. Rychle se ohlédl přes rameno, pak ještě jednou, aby si byl jistý.

Najednou ucítil pod nohama měkký trávník a pár vteřin mu trvalo, než se zorientoval. Nad ním se k nočnímu nebi tyčily velké černé stromy, před sebou viděl železný plot a pár rozpadlých hrobů.

Kronoberský park u židovského hřbitova. HP byl asi o blok dál, než si původně myslel.

Nohy pokračovaly samy od sebe. Do kopce, přes park a pak na Polhemsgatan. Přímo před sebou měl levý ze tří měděných policejních mrakodrapů. Chvíli uvažoval, že to vezme rovnou ke vchodu z Kungsholmsgatan, zabuší na měděné dveře a sám sebe udá. Ale než se stihl rozhodnout, nohy ho zanesly na Fleminggatan a zahnuly doprava k centru.

Hlava mu třeštila, nohy bubnovaly do asfaltu.

Bum-bum-bum.

Ten monotónní zvuk ho trochu uklidnil. Vír v hlavě zeslábl a panika postupně uvolnila jeho hruď ze železného stisku.

Bum-bum-bum.

Bouda!

Bum-bum-bum.

Všechno to byla hnusná bouda!

Bum-bum-bum.

Čím víc o tom přemýšlel, tím lépe chápal, jak to bylo vymyšlené. Sám si říkal, že tři tisíce bodů je trochu moc jenom za to, aby hodil šutrák na auto, i když patřilo fízlům.

A měl pravdu!

Kámen, auto, fízlové – to všechno bylo podružné, takříkajíc předehra. Úkol, opravdový úkol, se týkal jeho. Bylo to jakési hodnocení, dalo by se říct.

Nebo zkouška…

Jen málokdo je způsobilý pro tuto úroveň…

Testovali, jestli na to má. Jestli ustojí vichr na vrcholu.

A výsledek, ladies and gentlemen?

Posral to.

Kardinálně!

9 | I Lost the Game

„Tak, Rebecco, podrobnosti už jsme si párkrát prošli, ale mohla byste mi teď popsat, jak se cítíte?“

Musela se krotit, aby neobrátila oči v sloup.

Tyhle standardní psychologické žvásty slyšela už mockrát a nikdy nevedly k ničemu pozitivnímu.

Vážně chce slyšet pravdu?

Že je jí mizerně?

A i kdyby byla zcela upřímná a vyprávěla mu celý svůj příběh, obrátila všechny pocity, myšlenky a úvahy naruby – pomohlo by to? Odčinila by tím něco? Těžko, takže raději nasadit osvědčenou masku.

„Díky, celkem dobře,“ vymáčkla ze sebe a rty zkřivila do čehosi, co mělo vypadat jako vstřícný úsměv.

Mrkla na hodinky, debrífink už trval přes dvacet minut. Méně než půl hodiny ji psycholog trápit nebude.

Rebecca sama trvala na tom, že se sejde s Anderbergem už v osm. Chtěla mít tenhle pohovor z krku a pak zaskočit do Maria Trappgränd, než ten malý spáč otevře svoje jasně modré…

Anderberg si něco broukl a zalistoval v papírech.

„Měla jste možnost promluvit si o tom, co se stalo, s někým jiným? S přáteli, rodinou, možná s kolegy?“

Zahleděl se na ni přes úzké čtecí brýle.

„Ne,“ procedila trochu moc úsečně, okamžitě si uvědomila chybu a pokusila se ji napravit. „Ne, ještě jsem o tom s nikým mluvit nestihla, stalo se to dnes v noci a chtěla jsem to nejdřív probrat s vámi.“

Co takhle korunovat tu lež mírným úsměvem?

Pěkná záchrana! pomyslel si Anderberg.

Chytrá holka je to, ale tak chytrá, aby ho vodila za nos, zase není, rozhodně ne těsně poté, co prožila tak šokující zážitek. Nabourané auto a kolega na jipce, to se nedá odbýt pouhým pokrčením ramen.

Setkali se za pár týdnů už podruhé a jeho obavy o Rebeccu Norménovou se nezmenšily. Pokud věděl, zachovala se opět bezchybně, ale tentokrát vůbec nepůsobila tak vyrovnaně.

Na rozdíl od předchozího pohovoru mluvila téměř jako robot, jako by jela na autopilota. To nebylo dobré znamení. Kdyby ji tentokrát přiměl otevřít se a vypustit trochu emocí, vrhlo by to na věc nové světlo a mnohem snáze by se mu sepisovala zpráva. Už zažil, že se i drsnější policajti zhroutili kvůli tomu, že se nevyrovnali s nějakou událostí, a nechtělo se mu přidávat na ten smutný seznam i Rebečino jméno.

„Máte někoho, s kým byste si promluvila, kdyby to bylo potřeba? Někdy po takové události uplyne pár dnů a pak ve vás najednou vzkypí spousta věcí. Samozřejmě dostanete mé pohotovostní číslo, ale je důležité pohovořit si i s jinými, zejména s rodinou a přáteli,“ pokračoval.

Němě přikývla.

„Nemáte v tomto směru žádné problémy?“

Znovu se na ni podíval přes okraj brýlí.

Rebecca se zhluboka nadechla a ze všech sil se pokusila o vyrovnaný tón.

„Ne, nemám.“

Anderberg přikývl a znovu zalistoval papíry.

„Jako nejbližšího příbuzného jste uvedla Henrika Petterssona, to je váš přítel?“

Málem vyletěla ze židle! Anderberg není žádný tupohlavec, to se mu musí nechat.

Trochu neškodného šumu a najednou bác! přímo na její citlivé místo. Její obvyklá obrana tentokrát zjevně pokulhává, takže teď musí vážit slova…

Další hluboký nádech. Hlavně klid, Norménová!

„Henrik je můj bratr. Norménová je maminčino jméno za svobodna, vzala jsem si ho potom, co…“ mimoděk se kousla do rtu.

„…co umřela,“ dokončila a usmála se – doufala, že smutně.

Psycholog přikývl.

„Takže jste si s bratrem blízcí?“

„Už ne,“ uklouzlo jí.

Krucinál, nevyspání a migréna si vybírají daň, a Anderberg není jen tak kdekdo. Dnes jí dělalo obzvláštní potíže zůstat ve střehu, hlavně proto, že v myšlenkách už zvonila u Henkeho dveří. Takže přeskupit síly a zkusit novou taktiku.

„Máte chuť si o tom promluvit podrobněji?“

Anderberg očividně zavětřil. Teď hlavně našlapovat opatrně.

Pokrčila rameny, aby získala na rozmyšlenou pár vteřin navíc. Co má sakra říct?

Ne, milý pane cvokaři, vůbec nemám chuť vám vyprávět o svém neschopném bráškovi kriminálníkovi, který na všechno kašle, zpacká, na co sáhne, a kterému jsem na celý život zavázaná.

„Měli jsme to doma těžké,“ řekla místo toho a zadoufala, že pár niterných, ale teď už neškodných důvěrností ho svede ze stopy.

Anderberg na ni povzbudivě kývl, tohle ho zjevně zaujalo.

„Ze začátku spíš kvůli tátovi. Ale on pak strhl s sebou i mámu, abych tak řekla. Hlavně potom, co onemocněla.“

Zhluboka se nadechla a pokračovala: „Táta byl hodně zvláštní. Byl mnohem starší než máma, když se vzali. Byt patřil jemu a on už měl své zažité zvyky. Všechno muselo být přesně tak, jak chtěl, do nejmenších detailů, a táta se uměl rozzuřit kvůli maličkostem. Stačily klíče na špatném místě nebo flek na zrcadle v koupelně, a vybuchl. Když byl doma, museli jsme my ostatní našlapovat po špičkách, abychom ho nerozzlobili nebo nerozrušili. Henke, můj bratr, je o tři léta… o tři roky mladší než já,“ opravila se.

„Když bylo dusno, měli jsme jeden druhého. Bránila jsem ho, utěšovala jsem ho nebo jsem ho brala s sebou ven, než se situace uklidní. Dalo by se říct, že jsme byli jeden pro druhého pevné body v životě.“

Bezděčně se usmála.

„Tahala jsem ho s sebou všude, kam to šlo, nechtěla jsem, aby byl sám doma s tátou. Člověk nikdy nevěděl, co se stane, a když se něco stalo, z nějakého důvodu to vždycky odnesl bráška, možná proto, že byl menší a slabší. Táta si nikdy nebral servítky, zvlášť když si dal pár grogů, a máma se sice hrozně snažila, ale nikdy se doopravdy neodvážila se mu vzepřít a postavit se na naši stranu, když se strhla hádka. Sama si jeho špatné nálady užívala dost… Zato mě se táta nikdy nedotkl. Byla jsem svým způsobem hájená, v jeho generaci se malé holčičky nebily. Že bych právě proto na sebe vzala úkol chránit Henkeho?“ Pokrčila rameny a postřehla, že Anderberg povzbudivě přikyvuje.

Zjevně spolkl návnadu. Ke svému překvapení navíc zjistila, že se jí vůbec nepříčí mluvit dál…

„Henke se mnou všude chodil hrozně trpělivě a nikdy neremcal, i když musel pořád hrát holčičí hry. Občas býval panenka a ostatní holky z domu ho oblékaly. Na maminku, na tatínka a tak… Všechno, co nám doma chybělo.“

Zase se pousmála a zamyšleně se zahleděla do svého klína.

Psycholog ji nechal být, dokonce se tvářil přímo spokojeně.

Vlastně je to pořádná ironie, že z toho, co dřív tak usilovně skrývala, se stala dokonalá kouřová clona. Nová obranná linie, když se ta stará rozpadla. O tomhle určitě nemluvila už nejméně… no ano, třináct let, a ulevit si od toho tlaku bylo nesmírně příjemné.

Rychle mrkla na hodinky, pětadvacet minut z krku. Teď už to jenom nějak zakončit a nasednout na metro směrem na jih. Vrátit se do sedla.

„Ale v dospělosti se stýkáte méně?“

Jeho tón byl vlídný, spíš účastný než tázavý.

Souhlasně přikývla.

„Ano, bohužel jsme se trochu odcizili, když jsem se odstěhovala. Táta rok předtím nečekaně umřel a Henkemu bylo šestnáct, takže mi připadalo v pořádku, že ho nechám s mámou. Ta byla tehdy navíc těžce nemocná a většinu času proležela v posteli. Já jsem poznala jednoho kluka a sestěhovali jsme se. První láska, však víte.“

S hranou lhostejností pokrčila rameny.

„Do té doby jsem se starala o celou domácnost v podstatě sama a navíc jsem dělala mámě ošetřovatelku, tak jsem si řekla, že je řada na Henkem, aby přebral trochu odpovědnosti, když je teď táta pryč… S přítelem jsme jim sehnali byt u Mariatorget. Menší a blíž k nemocnici. Zařídili jsme jim domácí ošetřování, aby to měli lehčí. Byla jsem zamilovaná až po uši a spěchala jsem z domu, abych už přestala mít všechno a všechny na starost. Vrhla jsem se do vztahu s Dagem a Henke si určitě připadal trochu odstrčený. Jako bych ho opustila. Byl zvyklý, že mě má u sebe, že jsme spolu proti celému světu. Navíc si s mým přítelem moc nepadl do noty, takže…“

Zarazila se. Tohle je zaminované území, raději nezabředávat do spousty zbytečných lží.

„Naše láska vydržela jen pár let, pak máma umřela na rakovinu. Henke v tom bytě dál bydlí, ale náš vztah už se z toho nikdy nevzpamatoval… Dá se říct, že na tom pracujeme…“ shrnula to s vyrovnanou tváří.

Většina z toho, co řekla, byla vlastně pravda. Čistě technicky vzato ani nelhala, jen některé části pravdy zamlčela. Otázka zní: obstojí tahle historka?

Anderberg empaticky přikyvoval, zjevně měl radost, že se mu podařilo vytáhnout z ní tolik důvěrností.

„Takže jste s Henrikem občas v kontaktu?“

„Samozřejmě,“ odpověděla a ulehčeně se usmála. „Dokonce pojedu za Henkem teď, jakmile skončíme.“… a zakroutím mu krkem! dodala v duchu.

*

Ať už mu u dveří zvonil kdokoli, byl to pěkně vytrvalý mizera. Zkusil si přetáhnout přes hlavu polštář a předstírat, že není doma, aby ten otrava šel pryč. Ale to on ne. Ten blbec za dveřmi byl houževnatější než jehovisti. Mačkal zvonek v protivných, skoro mučivých intervalech, a to už nejmíň deset minut. HP měl dost času to počítat.

Nejdřív deset vteřin táhlého zvonění, cccccccccccrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr!

Pak deset vteřin pauza.

A zase, ccccccrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr!

Ještě chvilku a začne mu z toho hrabat. Nakonec neměl na vybranou, musel vstát a jít otevřít.

Celý rudý v obličeji a jen v teplákách, které po cestě ke dveřím sebral ze židle, vztekle rozrazil dveře, aby tomu hajzlovi naložil, co snese. A v tom okamžiku, aniž by pochopil, jak se to stalo, najednou ležel na rohožce v předsíni.

*

Anderberg jí zbaštil novou obrannou taktiku i s navijákem… Na cvokaře nic nezabírá tak skvěle jako troška těžkého dětství. Psycholog byl z toho nečekaného zvratu v hovoru úplně bez sebe. Chválil ji za upřímnost, řekl jí, že je silná osobnost, a dokonce se uvolil pustit ji zpátky do služby už příští týden. Pár dní odpočinku se jí výborně hodilo, aspoň měla čas zařídit si pár věcí…

Trvalo jí skoro deset minut, než ho dostala z pelechu. Stačilo opatrně pootevřít škvíru na dopisy a zaposlouchat se do zvuků z bytu, aby pochopila, že Henke je doma. Ložnice sice ležela na druhém konci bytu, ale to zase nebyla bůhvíjaká vzdálenost a jeho chrápání se nedalo přeslechnout.

Použila starou dobrou policejní taktiku. Trik se zvonkem: deset vteřin mačkat, deset vteřin odpočívat a pak zase mačkat.

To nikdo dlouho nevydrží.

Uslyšela ho, jak se šourá do předsíně, a tak ustoupila, aby se schovala před špehýrkou. Přesně jak tušila, měl v úmyslu rozrazit dveře dokořán, a protože zvenčí držela kliku, bylo snadné pořádně s nimi trhnout, jakmile vzal za petlici, a Henke vyletěl na schodiště.

Potom, když tam překvapeně balancoval, jí stačilo zlehka ho šťouchnout do hrudi a on se poroučel jak široký, tak dlouhý na podlahu předsíně.

Rychle vklouzla dovnitř a zavřela za sebou.

Základy policejní taktiky, cvičení 1A.

*

„Sakra, co blbneš, Becco?“ zakňoural, když se sesbíral z podlahy a poznal, kdo se to k němu vloupal.

„To bych se měla zeptat já tebe,“ řekla úsečně a ukázala do kuchyně.

„Máš doma kafe, nebo všechno utrácíš za jiné rostliny?“

Už přes škvíru na dopisy ucítila z bytu nasládlý pach trávy.

Neodpověděl, jen šel před ní do kuchyně a začal se hrabat v nádobí.

„Stačí nescafé?“ zamručel a zamával hnědou sklenicí.

„Ani ne, ale když to jinak nejde,“ odpověděla a shodila z kuchyňské židle štos starých vydání Metra.

V bytě byl příšerný binec. Všude oblečení a věci. Staré noviny, přeplněné popelníky a neumyté sklenice, kam se podívala. Strop a zdi byly zažloutlé a mastné od cigaretového kouře a přetékající umělohmotný lavor v dřezu svědčil o tom, že se tu nádobí neumývalo už nejméně týden. Dokonce to bylo o krapítek horší než za máminých posledních dnů. Hotové feťácké doupě, snad až na plochou televizi a počítač, který zahlédla v obýváku.

Jak může hergot v tomhle svinčíku bydlet?

„Nóó… tak jak se máš, ségra?“ zeptal se hloupě a mnohem méně ospale, když o pár minut později naservíroval do dvou nestejných šálků instantní kávu.

„Záleží, na co se ptáš,“ odpověděla stroze. „Na život vůbec, nebo na můj všeobecný zdravotní stav?“

„Eééé… však víš,“ kývl směrem k její ovázané hlavě. „Po té ráně.“

Povzdechla si.

„Ale jo, jde to, díky, že se ptáš. Trochu mě bolí hlava, jsem lehce potlučená a pár dní na neschopence, ale to je v podstatě všechno.“

„A tvůj kolega?“

Přimhouřila oči, ale starostlivému tónu v jeho otázce nedokázala odolat. Nepochybně se trochu strachoval, skoro upřímně.

„Už je mu líp, ráno jsem tam volala a už se trochu zotavil. Zdá se, že se z toho dostane.“

„Skvělý!“

Jeho gestikulace i tón jí prozradily, že to myslí doopravdy.

Otázkou zůstávalo, kvůli komu se mu vlastně ulevilo? Byla si celkem jistá, že kvůli Krusemu ne.

„Tak, zdvořilosti jsme si odbyli, a teď bys mi možná mohl vysvětlit, co se to včera sakra stalo. Volala jsem kvůli tobě na tři různé stanice a všude se mi víceméně vysmáli.“

Okamžitě uhnul pohledem.

„Nic,“ zamumlal.

„Nic?“ zopakovala tak nabroušeně, jak jen dovedla.

„Jenom taková opilecká vylomenina, dali jsme si pár pivek v Kvarnenu a pak jsme si doma u jedněch kámošů trošku zahulili. Viděli jsme to ve zprávách a slyšeli jsme, že jsi tam byla ty. Když se ostatní dozvěděli, že moje ségra je policajtka, vyhecovali mě, abych ti zavolal a nakecal ti, že ten šutr jsem hodil já a vůbec…

Mysleli si, že na to budu měkkej, což jsem samozřejmě měl bejt.

Sorry!“ dodal a hloupě se na ni uculil. „Bylo to děsně blbý a nedospělý, já vím!“

Provinile rozhodil rukama.

Rebecca neodpověděla, jen se na něj pár vteřin dívala.

Henke vždycky mistrovsky uměl upravovat pravdu, věšet bulíky, vodit za nos i obyčejně drze lhát. Nejdřív rodičům, když byli malí, samozřejmě hlavně tátovi: Ne, ne, tati, vůbec netuším, kam sis dal peněženku. Pak učitelům ve škole a časem i zbytku světa, s jedinou výjimkou. Jí začal lhát až poté, co se stalo tamto a on se vrátil z vězení, což vlastně nebylo nic divného, když se nad tím zamyslela. Většinou mu to šlo dobře, tak dobře, že jí obvykle trvalo několik dní, než pochopila, že už mu zase naletěla na nějaký podfuk. Ale dnes ne.

Dnes tu něco chybělo.

Pro začátek tahle lež postrádala pravdivé detaily a bylo až příliš jednoduché rozmetat ji několika fakty, jako například že tajná policie by nikdy nevypustila její jméno do médií, takže Henke nemohl vědět, že jde o ni, když tu havárku v televizi viděl. Navíc silně pochybovala, že by se parta hašišáků koukala na zprávy…

Paradoxně ji ta jeho nedotažená historka ještě víc naštvala. Jako by se ji pokoušel podfouknout a zároveň z ní udělat pitomce. Ale pak jí došlo, že detaily jsou podružné.

Ze všeho nejvíc tu totiž chyběl jeho obvyklý přesvědčivý úsměv a ten lesk v oku, který ji už tolikrát dostal. Říkávala mu bráškovský kukuč. Tentokrát nebyl Henke ani zdaleka tak sebejistý jako jindy, toho si jasně všimla. V jeho tváři neviděla jen ranní únavu, ale také pořádný monokl a náplast na kořeni nosu. Zaregistrovala to samozřejmě hned, ale pozornost tomu věnovala až teď, když si ho pořádně prohlédla.

Nakládačka, konstatovala její policejní intuice, ačkoli její sesterské já doufalo, že spadl ze schodů, dostal dveřmi nebo se mu stalo něco jiného, méně problematického. Ať tak či onak, Henke vypadal vyčerpaně a nervózně, skoro jako by si opravdu kvůli něčemu dělal starosti, což bylo u něj přinejmenším neobvyklé. Kdyby ho neznala tak dobře, téměř by si myslela, že má… strach?

„Nelži mi, Henriku,“ pronesla klidně a pokusila se zachytit jeho těkající pohled.

„Co, já nelžu!“ Odmítavě zamával rukama a předvedl nacvičená gesta. Ale tentokrát ne tak přesvědčivě jako jindy.

*

Sám cítil, jak to všechno zní falešně. Ale co má sakra dělat? Říct jí pravdu?

Pravidlo jedna už jednou porušil a podruhé za čtyřiadvacet hodin by to zaručeně nebylo moudré.

Jaká je šance, že by mu uvěřila?

Hrdl jsem takovou reality game, otestovali mě a neobstál jsem. Sorry, že ses do toho připletla, my bad!

To asi ne!

Mimochodem, to byl ale pech, že si zahrál věžovku zrovna proti ní. Ze všech policejních kraksen, co jezdí po městě, trefí zrovna tu, ve které sedí jeho ségra. Jaká je pravděpodobnost, že se to stane?

Nebo vlastně?

Sááákra, jsem to ale vůl! Takovej debil a vypatlanec, že mi nedošlo…! Pech s tím samozřejmě nemá vůbec co dělat!

Vyletěl ze židle, popadl ji za paži a pokusil se ji odtáhnout ke dveřím.

„Musíš jít!“ procedil mezi zuby, ale Rebecca se vzpírala.

„Přestaň, Henke, co to děláš?“

„Prosím,“ zaškemral, když pochopil, že je na něj moc silná a násilím ji pryč nikdy nedostane.

„Prosím, Becco, musíš jít. Okamžitě!“

Snadno se z jeho sevření vytrhla. Co to u všech všudy vyvádí? Jako by zničehonic dostal amok. Kolik toho vlastně vykouřil? Nebo že by začal s něčím tvrdším?

„Vážně, Becco, prosím. Musíš jít. Mám trošku problémy, ale to se vyřeší, slibuju. Ale jestli nepůjdeš… tak ti chlápci… Prostě musíš jít, teď hned!“

Sám slyšel, jak to zní vyděšeně, ale nijak se to nesnažil zastírat. Vždyť byl opravdu k smrti vyděšený! Využili ji, aby ho otestovali. Zmanipulovali ho, aby ublížil své vlastní sestře, jedinému člověku, na kterém mu… ano… záleží.

Jen tak ze srandy!

Čím víc o tom přemýšlel, tím víc to chápal. Včera bylo všechno moc zamlžené, ale teď, když byl vyspaný, mu bylo jasné, o co tady kráčí. Co je on sám vlastně zač. Kámen ve Hře, více či méně. Pitomej pěšák!

A to si představoval, že je superstar, a ne jenom jeden z mnoha. Posranej vesničan, co se dá klidně obětovat, aby Hra mohla pokračovat. A přesně to taky udělali. Určitě už někde visí video, jak brečí u lžipolicajta Bolina.

Donutili jsme toho troubu, aby málem zabil svoji ségru a pak se ke všemu přiznal chlupatým! Hajzlové chladnokrevní!

Co by mu udělali, kdyby dál porušoval pravidla? Kdyby se navzdory varování nedržel pravidla číslo jedna?

„Prosím, Becco, prosím! Musíš okamžitě jít, hned!“ zakřičel.

*

Fajn, teď je rozhodně upřímný, to jí bylo jasné. A navíc podělaný strachy, ale proč? S jakými chlápky to má problémy? Otevřela ústa, aby to zjistila, ale on ji předešel.

*

„Dlužíš mi to, Becco,“ řekl teď už vyrovnaněji a náhle ji probodl pohledem.

„Dobře víš za co,“ dodal a z toho, že překročil tuhle hranici, mu srdce žuchlo do kalhot jako kámen.

Chvíli nato uslyšel bouchnutí vchodových dveří. Poprvé po spoustě let mu chybělo maličko, aby začal…

*

Bulet! Cítila se tak, že se jí chtělo bulet. Jí, která neplakala od maminčina pohřbu.

Zatracený Henke!

Ani když se stalo tamto, neuronila jedinou slzu, ale teď ji pálilo za víčky a musela usilovně mrkat, aby se ovládla. V žádném případě se nerozbulí teď, to nehrozí!

O tom, co se stalo tenkrát v Bagarmossen, spolu nikdy nemluvili, oba kolem tohoto tématu jen opatrně našlapovali, ale teď jí ho zčistajasna bez varování vmetl do tváře. Připomněl jí, že její vina rozhodně není zapomenutá a že třináct let ani náhodou nestačí k tomu, aby za tím udělali tlustou čáru.

Jak mohla být tak blbá a namlouvat si, že je to jinak?

Vždyť měl pravdu, chybovala ona, ale následky nesl on. Dlužila mu to, vždycky mu to bude dlužit.

Protože je vrahounská svině.

*

Sice už bylo skoro deset hodin, ale HP se vrátil do postele a zabořil hlavu do polštářů. Byl unavený, vyřízený, totálně vyšťavený, ale stejně nemohl usnout.

V hlavě mu vířily myšlenky jako v té obří sušičce dole v prádelně.

Pomalé jednotvárné otáčky, dokolečka dokola.

Hra, úkoly, žebříček, peníze, pak Lindhagensplan, lžipolicajti, ségra a pak buben dokončil otáčku a vrátil se tam, kde začal.

Hra.

Podvedli ho, nakukali mu, že je někdo, jenom aby mu pak podtrhli koberec. Bolin i gorily byli nejspíš jenom najatí herci, kteří se drželi scénáře. Nebo ještě hůř: jiní hráči, kteří dostali za úkol ho zlomit! A to se jim povedlo jedna báseň… Fujtajbl, na takovou hnusnou boudu naletěl!

Ale nejúchylnější bylo, že sice chápal, že s ním královsky vyjebali, že si z něj Hra udělala soukromou prison bitch, ale stejně se nedokázal zbavit myšlenky…

Co když se všechno dá napravit? Omluvit se, make amends a rehabilitovat číslo 128?

Get back in the Game.

Dokonce i tehdy, když v tom kanclu zhasla světla a on se z toho málem pochcal, část jeho mysli se odmítala smířit s tím, že to projel, že to posral jak jetel. Proto tam taky nejspíš nenechal ten mobil.

Vzal si ho s sebou, nebo ne?

Musel si to jít ověřit.

No jasně, stříbřitý obdélníček ležel pořád na stolku v předsíni, kam ho položil. LED světélko bylo zhasnuté, to se dalo čekat. Teď je z něj neosoba.

Fredo Fucking Corleone.

Rozmrzele prohrabal pár kapes bundy a nakonec vylovil zmuchlanou krabičku marlborek.

Sedl si ke kuchyňskému stolu, vykouřil tři za sebou a sušička v jeho hlavě mezitím dál jela svůj cyklus.

Co si teď má sakra počít?

Probudilo ho chrastění škvíry na dopisy.

Kolik je sakra hodin?

Radiobudík na nočním stolku ukazoval 15.36. Prochrněl skoro celý den.

Sušička nakonec zpomalila natolik, že se dokázal vrátit do pelechu a dát si ještě pár velmi potřebných hodin.

Ve škvíře na dopisy to pořád ještě slabě chrastilo.

Buď mu přišla spousta účtů, anebo nový katalog z IKEA, který se tam nemůže vejít.

Převalil se a přetáhl si polštář přes hlavu. U dveří ještě pár vteřin chrastilo a pak nastalo ticho.

Uvažoval, že vstane, ale nenacházel pro to jediný rozumný důvod. Po tom, jak ho včera zpracovali, ho ještě bolela hlava a ruka, měl nula prachů, a protože Hra skončila, neměl vůbec žádný důvod ještě někdy se z postele vyhrabat.

Takový měl fantastický život!

Vlastně to bylo hrozně smutné…

Vtom ucítil zápach. Slabý, ale nezaměnitelný puch spáleniny.

Něco se pálí, pomyslel si. Že by nechal zapnutou plotnu, když ohříval vodu na nescafé? Nebylo by to poprvé.

Oukej, motherfucker, hledal jsi důvod vstát, tak tady ho máš! Neochotně vylezl z postele, podrbal si strniště na bradě a pár dalších strategických místech a odšoural se do kuchyně. Sporák byl prázdný, všechny plotny vypnuté.

Svraštil čelo.

Smrad zesílil, co se tady sakra pálí?

Chvilku nato zapojily jeho mozkové synapse správný obvod a HP se rozběhl do předsíně.

Jakmile zahnul za roh, vyvalil se na něj hustý štiplavý kouř.

Vypelichaný umělohmotný koberec, na kterém před pár hodinami ležel jak široký, tak dlouhý, hořel jasným plamenem a metrové ohnivé jazyky už olizovaly zdi a vnitřní stranu vchodových dveří. Zaštípalo ho v očích a instinktivně o pár kroků ucouvl.

Zdrhej! zařval na něj mozek.

Hoří, do prdele, padej odsud, jedna jedna dva vytočíš raz dva, padej, ty blbče!

Ale plameny, které rostly stále výš a zakusovaly se do parketové podlahy, ho zcela ochromovaly.

I když si uvědomoval nebezpečí, bylo na tom něco krásného, téměř kouzelného. Oranžové jazyky, černý kouř a praskání ohně, který se zmocňoval jeho inventáře, v něm vyvolávaly takřka osvobozující pocit.

Jako by si tuhle spoušť přál…

Vtom mu někdo zabušil na dveře.

„Hoří!“ zavolal někdo ze schodiště. „Slyšíte mě tam, hoří vám v bytě, krucinál!“

Kouzlo bylo rázem prolomeno, mozek se opět synchronizoval s tělem.

„Život spas, poplach hlas, oheň has,“ přemílal mu v hlavě dětský hlásek z informačního spotu.

Fajn, spasení už prošvihl, utéct nemá kam, jestli nechce skočit z druhého patra na kočičí hlavy.

Pass!

Proběhnout plameny vůbec nepřichází v úvahu, navíc jsou dveře zamčené, a kdyby se s nimi začal hmoždit, upekl by se.

Pass!

Takže poplach?

Ten taky odpadá, protože nemá telefon.

Ledaže…

Rozběhl se zpátky do kuchyně, vylovil mobil a dotkl se obrazovky.

Okamžitě se rozsvítila.

„Pouze tísňová čísla,“ oznamoval displej.

„Isn’t that the truth!“ sykl skrz zaťaté zuby a zmáčkl tlačítko.

„SOS Alarm, co se děje?“

„Požár bytu, Maria Trappgränd 7, v bytě jedna osoba,“ vychrlil ze sebe, než se hovor přerušil.

Zkusil zavolat znovu, ale vtom si všiml, že se rozblikalo LED světélko.

Rozechvělým prstem ťukl do displeje a ten znovu ožil.

Remember rule number one, HP!

Pořadatel

Chvíli na telefon zíral, jako by jen obtížně chápal, co se děje.

Pak zničehonic mobil zahodil, popadl oběma rukama lavor na nádobí, několika rychlými kroky se ocitl zpátky v předsíni a vychrstl jeho obsah na oheň.

„Has, has, has,“ zazpíval mu v hlavě veselý hlásek a na podlaze předsíně s rachotem přistála týdenní zásoba odmočeného nádobí spolu s pár litry špinavé vody.

Oheň zasyčel a vyplivl oblak bílého kouře, ale HP to neviděl.

Byl už zase v kuchyni a horečnatě napouštěl vodu z kohoutku do prázdného lavoru.

Další cáknutí, pak ještě jedno a už bylo zřetelně vidět, jak se oheň zmenšuje.

Svědilo ho v očích, pálilo ho na plicích a těžko se mu dýchalo, ale teď už to ani náhodou nemínil vzdát.

Když se chystal vyklopit lavor popáté, rozletěly se s praskotem vchodové dveře, celou předsíň okamžitě pokrylo mračno pěny a bílého kouře, celého ho zalilo a HP si musel dát ruce před obličej.

Za zběsilého kašlání se odpotácel do kuchyně, mrkáním dostal z očí dost slz na to, aby zvládl otevřít okno, a pak se zhroutil na podlahu. Křečovitě lapal po dechu, ale hrtan se mu scvrkl v brčko.

Zatmělo se mu před očima.

Z ulice se ozývaly sirény a hlasité povely.

„Jedna jedna dva vytočíš raz dva,“ broukl mu v hlavě dětský hlásek těsně předtím, než ztratil vědomí.

„Měl jste štěstí, Henriku,“ řekla doktorka, aniž by tušila, že téměř doslovně cituje výrok svého kolegy od Svatého Jiří z předešlé noci.

„Trochu jste se nadýchal kouře a na levé ruce máte lehkou popáleninu, ale to je v podstatě všechno.“

Němě přikývl z lůžka. Už se mu dýchalo mnohem lépe, nepochybně zásluhou kyslíkové masky.

„Ještě jednou vám propláchneme oči, dostal jste do nich pořádnou dávku pěny, ale není to nic hrozného. Možná pár dní uvidíte rozmazaně, ale to přejde.“

Znovu přikývl.

S nasazenou maskou nemá cenu snažit se mluvit, navíc co by říkal?

„Tak,“ shrnula to doktorka a vstala. „Jestli nemáte žádné otázky, musím jít dál. I kdyby vám bylo dobře, nechte si masku, dokud vám sestra nepřijde propláchnout oči. Potřebujete čistý kyslík, abyste se zbavil oxidu uhelnatého, kterého jste se nadýchal. Mějte se hezky, Henriku!“

Přikývl potřetí, na souhlas a zároveň na rozloučenou.

Konečně osaměl.

Zase se rozběhla sušička, tentokrát s rozšířeným programem. Ale než ho stihl absolvovat, ozvalo se zaklepání na dveře a vešli dva uniformovaní policisté. No paráda, tohle přesně potřeboval.

Seržante Kingu, poručíci Pat a Mat jsou tu a zkazí, co se dá! Krucifix!

Ukázalo se, že se jmenují Paulsson a Wöhl, a poté, co si vyžádal jejich legitimace a důkladně je prozkoumal, přestože měli předpisové uniformy, mu položili pár otázek.

Má snad nějaké nepřátele? Nene, poručíku, to nemá.

Napadá ho nějaký jiný důvod, proč by mu někdo nalil do škvíry na dopisy petrolej a podpálil mu předsíň?

Ale jo, rozhodně ho jeden důvod napadá, ale nehodlal se s ním svěřovat žádným platfusáckým poldům, a vlastně ani nikomu jinému. Už nepotřebuje připomínat, čím se řídit, fakt moc díky!

„Ne, poručíku, bohužel nenapadá,“ odpověděl se skloněnou hlavou a upřímným kukučem ve fejsu. Netvářili se, že by mu to sežrali, ale to je fuk!

Má kromě toho, co o vypuknutí požáru právě uvedl, ještě nějaké další připomínky, které by mohly být pro případ relevantní?

Zase stejná odpověď, už potřetí: Ne, ani ň!

Fízlové si vyměnili nad zápisníkem významný pohled a po několika závěrečných moudrech konečně vypadli.

„Případ bude vyšetřovat södermalmská policie,“ no to víte, že jo.

Už předem znal výsledek. Velký hovno.

*

„Ahoj, to jsem já… Micke…“ dodal pak, kdyby ho náhodou nepoznala po hlase.

„Ahoj,“ odpověděla stroze, ale uvědomila si, že má vlastně radost, že jí volá.

„Jak se máš?“

Mluvil trochu nejistě, jako by přesně nevěděl, co říct. Většinou volala ona jemu.

„Celkem v pohodě, jenom jsem trošku unavená. V práci je toho na mě moc,“ vypadlo z ní a sama sebe překvapila svou otevřeností.

„Aha, ehmmm… A nechceš se teda sejít?“

Pár vteřin mlčela. Migréna ji ještě nepustila, žebra na dotek bolela a v hlavě jí pořád zněla Henkeho poslední slova. Takže ne!

„Jasně, můžu přijít k tobě za půl hodiny,“ odpověděla a už podruhé za tento hovor sama sebe překvapila.

„Já jsem si říkal, že bychom si mohli někam vyjít… a jenom si popovídat,“ dodal rychle.

Tak to teda zatáhnout ruční brzdu, poradil jí mozek.

Šukat jo, popovídat ne! Na to nemáme čas, Norménová!

„Jasně!“ odpověděla její neposlušná ústa a tři čtvrtě hodiny nato už spolu seděli v thajské hospůdce ve Vasastanu. Ke svému údivu zjistila, že je příjemné, opravdu příjemné, si chvíli jen tak povídat.

10 | Hazard

Fajn, tak co teď bude sakra dělat?

Nemá flek, nemá prachy, se ségrou je na kordy, byt je neobyvatelný, a co je asi nejhorší – vykopli ho ze Hry!

Kozel ho nechal pár dnů přespávat u sebe na gauči, ale tam mu hrabalo z toho ruchu a té spousty zhulených exotů, co u něj věčně vegetili. Copak ty lemry nechodí do práce?

Potřeboval čas na přemýšlení, aby si probral options a naplánoval moves. Ne že by jich měl na seznamu nějak moc…

Jako obvykle ho vytrhl Mange. Jeho stará sice zrovna nejásala, ale jejich víra prý přikazuje pohostinnost a almužny chudým, takže neměla moc na vybranou. To však neznamenalo, že by Betul vynechala jedinou příležitost střelit po něm kyselým pohledem, naopak se v tomto směru velmi činila. Ale na to HP kašlal a jen se pohodlně rozvaloval na jejich nejlepší pohovce z IKEA.

HP/islám 1, Baba Jaga 0.

Aspoň z něčeho se mohl radovat. Pak ještě taky z toho, že teď měl spoustu času přemýšlet. Betul neměla ráda počítače, což bylo trochu absurdní vzhledem k tomu, čím se živil její manžel. Ale protože bossem byla u al-Hasanových ona, neměli doma ani playstation, ani PC, dokonce ani žádné filmové kanály, které by ho rušily v koncentraci, a tak měl HP konečně čas přemýšlet.

Flek počká, na pracáku mu ještě pár dní zbývá a něco se určitě naskytne. Byt bude opravený zhruba za týden. Malování, nové parkety a nové dveře na účet pojišťovny. Klika, že Becca za něj zaplatila ty nejdůležitější účty, když byl švorc.

Takže how to make it up to her?

Na to ho bohužel nenapadala dobrá odpověď.

Becca je na něj nasraná, a to plným právem. Před pár dny krosnul lajnu, a pořádně. Ale vlastně neměl na vybranou. Nesmí ji do toho namočit ještě víc, než už se stalo.

Bohužel se zdálo, že už je pozdě. Nejspíš ji nějak hlídají. Zjistili, že ho navštívila, a mysleli si, že zase žvanil. Někde zablikal mobil a nějaký hráč, možná dokonce jenom blbej rookie, dostal úkol udělit tomu bonzáckými buzerantovi lekci tak, jako on sám dal za vyučenou těm dveřím v Birkastanu.

Home delivery ? la Pořadatel.

Podle flojdů se nedovolal na SOS jako první. Někdo už telefonoval o pár minut dřív, nejspíš zhruba v době, kdy škrtali sirkou, takže ho nejspíš nechtěli zabít. Přinejmenším tentokrát.

To ho přivedlo zpět k původní otázce. Co teď bude dělat? Opravdu od něj čekají, že na všechno zapomene, bude držet hubu a na Hru už nikdy nepomyslí? Dokázal by to, i kdyby nakrásně chtěl?

Kromě té kauzy se šutrem a ségrou ho ještě přejeli, zmlátili, podrobili třetímu stupni, vystrašili jako ratlíka a pak napůl upálili.

Jinými slovy, měl dost důvodů být pissed.

Ale nejujetější na celém tom guláši bylo, že přes to všechno, co mu udělali, pořád snil o tom, že ho přijmou zpátky, že ho vezmou na milost a nechají hrát dál.

Vrátí se do ringu a uslyší jásot lidu.

Chápal, že je to hloupost, nebo spíš naprostá úchylárna, ale stejně tu myšlenku nedovedl zaplašit.

Co kdyby dokázal někoho kontaktovat, třeba samotného Pořadatele? Omluvil by se a možná by dostal novou šanci. Jediná otázka zní, jak na to? Žádný seznam kontaktů neměl a tušil, že Eniro ani Google mu nepomůžou.

Sice mu zůstal mobil, ale ten byl od toho požáru kaput. Určitě už má dávnou vybitou baterku. Ale nakonec mu hodiny strávené na pohovce přece jenom vnukly nápad. Všechny novější mobily jsou svým způsobem malé počítače. Mají nejméně dva typy paměti, a tam by se určitě dalo vyhrabat něco užitečného, kdyby věděl, jak se to dělá.

Luckily znal na tuhle práci správného člověka. Jako kdyby vypadl z Tisíce a jedné noci – jeho nedobrovolný hostitel, nejuťápnutější slušňák na světě, the artist formerly known as… Mange!

„Vím, že by ses v tom rád povrtal, Mangíčku,“ řekl mu zhruba o hodinu později a položil mobil na pult krámku. „It’s all yours. Potřebuju jenom vědět, kdo mi posílal zprávy a jak mám na oplátku kontaktovat já jeho.“

Mange se na něj líně podíval přes dnešní Metro a nehnul ani prstem, ale HP se nenechal oblafnout. Viděl, že jeho kamarádovi natěšeně zacukalo v koutku oka. Stačilo jen vydržet to déle než on, jako když hráli poker.

Easypeasy!

„Pod jednou podmínkou,“ řekl Mange po pár vteřinách hrané netečnosti.

„Jen si řekni…!“

Pokud to neporuší pravidlo jedna, pomyslel si HP.

Mange se uchechtl.

„Odteď mi budeš říkat Farúk!“

„Deal!“ vydechl HP úlevou dřív, než mu došlo, na co to právě přistoupil.

No co, jestli to tomu malýmu fíkošlapovi udělá radost…

*

Byla to vydařená večeře. Výborné jídlo a navíc příjemná atmosféra. Thajská, ale přitom ne tak kýčovitá, jak v asijských restauracích často bývá. Ani stopy po Love Me Tender v thajštině nebo krepových lampiónech s výběrem buddhistických mouder. Naopak to všechno bylo nečekaně hezké.

Trochu si povídali, tišili ústa jídlem, on ani nepozvedl obočí nad tím, že odmítla víno, a když si všiml jejích škrábanců, nijak nezpochybňoval její vysvětlení, že měla lehkou autonehodu. Nakonec si dali rychlou pusu a rozešli se každý k sobě domů.

Napadlo ji, že to je vůbec poprvé.

Co to znamená? Chystají se spolu začít doopravdy chodit?

V žádném případě, přerušila rozhodně své myšlenkové pochody.

Zkrátka se jenom nacpali dobrou večeří a popovídali si o všem možném, ale žádný větší význam to nemá. On jí vyprávěl o zemědělské usedlosti svých rodičů v Södermanlandu, o tom, že se odstěhoval do města za studiem, místo aby doma převzal statek, a že se od té doby drží od domova co nejdál.

„Špatné svědomí,“ řekl jí s křivým úsměvem. „Nenaplnil jsem očekávání.“

Chápala moc dobře, jak to myslí. Zaujatě ho poslouchala a občas přispěla k hovoru, ale sama ho důvěrnostmi podobného druhu nepočastovala. Naštěstí ho to trklo celkem brzo a nijak na ni netlačil.

Vlastně to je dobrý chlap. Lepší, než si zaslouží.

„Zavolám ti během týdne,“ řekl jí a ona neprotestovala.

Dokonce se přistihla, že po jeho hovoru touží.

„Úplná červená knihovna,“ odfrkla si.

Jakpak se asi má Henke?

Vždyť je to fuk!

*

HP žasl. Po chvíli šťourání Mange, pardon: Farúk, vyloupl v telefonu dírku, které si on sám nikdy nevšiml, a do malého konektoru, který se v ní ukrýval, zapojil USB kabel. Mělo mu dojít, že telefon musí mít nějaký vstup, ale dění na obrazovce ho tak pohltilo, že vůbec nepomyslel na základní věci, třeba kudy se ta cihla nabíjí, když jí dojde baterka.

Ale jakmile Mange zastrčil kabel do jednoho z počítačů, které měl vzadu v krámku, rozblikala se ikonka nabíjení, takže zjevně stačil jakýkoli USB zdroj napájení.

Po chvilce pilného ťukání se na obrazovce vyrojila spousta znaků.

HP nebyl žádný nezkušený uživatel, ale tohle bylo rozhodně out of his league. Mange byl na počítače king, možná z toho vydoluje něco užitečného.

„Tohle chvíli potrvá,“ zamručel, a tak HP bez protestů souhlasil, že vyřídí pár pochůzek ve městě. V návalu náhlé štědrosti dokonce dotáhl do krámku dva kelímky latté, aby si je dali místo nakyslého kafe z kávovaru.

Ale když se vrátil, bylo tu něco jinak. Mange stál skoro hned za dveřmi a čekal na něj. Popadl HP za ruku a skoro ho vtáhl do krámku, až latté málem vyšplouchlo.

„Co děláš, ježíši, uklidni se!“

Ale Mange ho neposlouchal. Jen zabouchl dveře, zamkl a otočil ceduli na Zavřeno.

Beze slova odvlekl HP do počítačového koutku.

Na třech obrazovkách jela pořád dokola videa.

HP, jak uvolňuje šrouby na ferrari.

HP, jak rozmetává královskou gardu.

HP, jak hází kámen přes zábradlí na Lindhagensplanu, a pak: auto s majáčkem, jak se točí, dokolečka dokola, a nakonec zůstane ležet a z motoru se vyvalí kouř…

Scvrkl se mu žaludek.

„Co to má sakra být!?“ sykl Mange a probodl ho odsuzujícím pohledem.

Hm, so much for rule number one…

Třetí porušení za čtyřiadvacet hodin, to je hodně špatný.

Kurevsky pekelně megašpatný.

Co má teď dělat?

„Neslyší nás to?“ zeptal se HP vyplašeně a ukázal na mobil.

„Co?! Ne, jasně že ne,“ odsekl Mange. „O co tady sakra jde, HP?!“

HP ještě jednou rychle mrkl na telefon a pak pro jistotu odtáhl Mangeho do kumbálu za pultem. Nervózně si olízl rty a pokusil se utřídit myšlenky.

Čistě technicky vlastně porušil pravidla jenom jednou. Ségře nic nevykecal, i když si Hra zjevně myslí, že ano, a potrestala ho za to. Takže ho vlastně potrestala za něco, co neudělal, což znamená, že to u ní HP má k dobru. Navíc Mangeho, pardon, Farúka, potřeboval. Bez něj by Hru kontaktovat nezvládl.

Vlastně by se dalo klidně říct, že tím porušením pravidel, o němž právě uvažoval, by všichni získali. S tím, že se Mangemu podaří vytáhnout obrázky, moc nepočítal. Možná IP adresu, možná nějaký hostitelský server, víc nepotřeboval, aby se pohnul z místa. Bohužel se jeho starý kámoš vyznal v technice až moc dobře. Jak má teď Mangeho zasvětit do svých plánů?

„Ono je to takhle… Farúku,“ opatrně převalil to cizí jméno na jazyku.

Teď je potřeba hladit Mangeho po srsti…

„Jak jsem už říkal, našel jsem ten mobil minulej týden ve vlaku z Märsty, ale už jsem ti neprozradil, že mi nabídl, abych si zahrál hru. Poměrně zvláštní hru…“

*

Zpětně si uvědomila, že věděla už předem, že tam bude viset. Od chvíle, kdy vešla do šatny, se cítila divně po těle, a když otevřela svou skříňku, došlo jí proč.

Měla jsi to být ty!

Bílý hlavičkový nalepovací papírek popsaný červeným fixem, úhledně připevněný ke hraně poličky stejně jako jeho předchůdci.

A tak jako u předchozího papírku i tentokrát pochopila, že vzkaz má pravdu. Měla to být ona. Bylo by to tak nějak spravedlivější, kdyby se v tom autě rozsekalo její tělo, a ne Kruseho. Oko za oko, dalo by se téměř říct. Pak by všechno konečně mohla hodit za hlavu. Nechat to za sebou. Tedy aspoň možná.

Ale takhle to dál nejde.

Nejdřív vzkazy, čím dál častější, pak Henke, kterému přeskočilo, a nakonec Micke, který zničehonic bez varování porušil zavedené zvyky. Musí opanovat situaci, znovu získat kontrolu nad svým životem. Už to nemůže odkládat, musí to udělat teď. A musí začít u Nilly.

*

HP se držel pravdy. Nebo aspoň skoro. Vynechal jen nepatrný detail, že v tom policejním fáru, které na Lindhagensplanu trefil, seděla jeho ségra. Ale jinak v podstatě nothing but the truth… Jen možná s ještě jednou výhradou. Mange by mu nikdy neschválil, že chce ve Hře pokračovat. Na tom vlastně není nic divného, i on sám jen těžko chápal, že o tom vůbec uvažuje. Navíc Mange už nebyl gamblerský typ. Až na občasný World of Warcraft, kde se pořád tvrdohlavě lopotil s tím svým paladinem, hrál teď už jenom na jistotu. Žena, děti, byt na předměstí a tak dále.

Zapomněl na opojení ze hry, na adrenalinový rauš, který se zmocní těla, a hlavně: neměl ani páru, jaký je to pocit, být vyvolený, uznávaný a dostávat tuny kreditu z celého světa!

Takže svoje motivy musel trošku zamlžit…

Řekl, že chce zjistit, kdo za Hrou stojí, a pak třeba brnknout anonymně do nějakého bulváru, investigativním reportérům nebo podobně. Trošku se jim pomstít za všechno to svinstvo, co od nich schytal. To mu Mange beze všeho zbaštil, a proč taky ne? Vždyť by to klidně mohla být pravda.

Adresu serveru zjistil okamžitě, ale dál už ani krok. HP z toho byl trochu mrzutý, ale Mange nepatřil k těm, kdo se snadno vzdávají. Server se podle všeho nacházel ve Švédsku, a v tom případě někde v kyberprostoru existuje někdo, kdo ho prodal, nainstaloval nebo nakonfiguroval. A kurz na to, že Mange má tuto neznámou osobu ve své síti kontaktů, je samozřejmě hratelný.

Mohl by rozhodit sítě a počkat na odpovědi. Takový scénář si HP zrovna nepředstavoval. Trpělivé čekání nebyla právě jeho parketa, ale na druhou stranu neměl moc na vybranou.

Nezbývalo mu než zatnout zuby.

*

K tomu, aby se dala do díla, jí stačila jedna zpráva na GroupWise. V interní poště rychle našla Nillinu adresu, sice s novým příjmením, ale koneckonců už uplynulo třináct let a s tím, že bude Nilla vdaná, Rebecca téměř počítala.

Teď jak to formulovat?

Dát dohromady e-mail jí zabralo přes hodinu. Nakonec pochopila, že jestli s ním chce být někdy hotová, musí se vyjádřit krátce.

Ale když přejela kurzorem na ikonu Odeslat, najednou zaváhala. Ukazováček zůstal viset ve vzduchu nad tlačítkem myši. Je to opravdu tak skvělý nápad?

Jakou odpověď vlastně čeká? Jasně, Rebecco, určitě si s tebou promluvím. Dáme si kafe a popovídáme si o starých časech. Mimochodem, neřekneš mi, jak to bylo s vraždou mého bratra?

Odjela kurzorem pryč. Udělá to někdy jindy, až si to lépe promyslí. Když uběhlo třináct let, na pár dnech už nesejde.

*

Když zazvonil telefon, HP se prudce posadil. Pár vteřin mu trvalo, než poznal, kde je a co ta směšná melodie, která zní celým bytem, znamená.

Je doma u Mangeho, oprava: Farúka, leží na pohovce a v pokoji je ještě tma. Zamrkal, aby uviděl na televizi, kolik je hodin. Kdo sakra volá al-Hasanovým v 02.10 v noci?

Zvonění ustalo, asi to v ložnici někdo zvedl. Pak se rozeřvalo mimino. Pár minut nato se v obýváku objevil Mange s rudýma očima a v bílé noční košili až na zem, jaké v poslední době nosil snad pořád.

„V krámě se spustil alarm, pojedeš se mnou do města,“ vyblekotal, když si zapínal plandavé kalhoty.

„Už jsou tam sekuriťáci i poldové, takže máme trochu naspěch. Obleč se, já si skočím na záchod…“

HP se vyškrábal z pohovky a bez protestů si natáhl džíny a tenisky.

Těsně předtím, než vyrazili, z dětského pokoje vystrčila hlavu baba Betul a zle si ho změřila, ale proto se Henrikovi ten nepříjemný knedlík v žaludku neutvořil.

„Už se to někdy stalo?“ zeptal se naoko lhostejně, když jeli přes most Liljeholmsbron a Mange ždímal ze svého pola, co se dalo.

„Za ty roky párkrát jo,“ procedil Mange mezi zuby a proletěl křižovatku na červenou. „Ale pak jsme nechali na okna nasadit mříže a dovnitř nainstalovali kameru. Podle sekuriťáků se zloději nedostali dovnitř, ale policajti stejně chtěli, abych tam okamžitě jel. To by mě zajímalo proč.“

HP mlčel a pevně svíral stropní držadlo. Knedlík v jeho žaludku se exponenciálně zvětšoval.

Za čtyři minuty Mange prudce zabrzdil před krámem.

Parkovalo tu auto bezpečnostní agentury a dvě policejní káry. O kousek dál stál hasičský vůz.

K Henrikově úlevě to vypadalo, že obchod je nepoškozený.

„Zdravím,“ přivítal je jeden z policistů a vytáhl z kapsy kalhot notes.

„Selini, södermalmská policie. Vy jste majitel?“

Kývl na HP.

„Ne, majitel jsem já, Farúk al-Hasan.“

Policista na Mangeho a jeho orientální look dlouho zíral, ale nic neřekl.

„Fajn, za chvíli budeme potřebovat vaše osobní údaje a tak, ale nejdřív vám ukážu, jak to tu vypadá.“

Odvedl je ke vchodu. Dveře krámu byly otevřené a chvíli trvalo, než HP pochopil, že je asi odemkl ten sekuriťák, a mříž taky.

„Byli jsme zrovna za rohem, když se spustil alarm, takže jsme je přistihli při činu. Dva chlápci na mopedu, jeden se dobýval dovnitř a druhý stál vedle něj. Můj kolega tvrdí, že to vypadalo, jako by dvojka nahrávala, co jednička dělá. Tyhle nahrávky zločinů jsou bohužel čím dál častější, happy slapping a tak…“

HP náhle polil ledový chlad. Otevřel pusu a chtěl něco říct, ale policista ho předešel.

„Každopádně jsme je pár minut honili, ale pak se nám ztratili, když vjeli na cyklostezky v Tantolunden. Asi měli nějaké nouzové kladívko, protože udělali díru do skla.“

Došli k venkovním dveřím a policista ukázal na otvor v okně, velký jako pěst. Výloha za oknem byla plná čehosi, co vypadalo jako sníh, skoro jako vánoční výzdoba. Chybí jen pár umělohmotných sobů a čokoládový skřítek, pomyslel si HP téměř pobaveně, než mu došlo, co je to za bílý prášek.

„Vystříkal jsem do té díry hasičák, takže se to nestihlo rozhořet. Sice se to musí uklidit, ale dobře, že to dopadlo takhle…“

Policista pokrčil rameny.

Henrikovi se stáhl žaludek, najednou se mu těžko dýchalo. Policajtův hlas slyšel skoro zpomaleně.

„Strčili do té díry pár namočených hadrů a nalili tam trochu petroleje. Zdá se, že nechtěli nic ukrást, jenom to tu podpálit. Nenadělal jste si v poslední době nějaké nepřátele, pane, ehmmm… al-Hasane?“

„Nééé, pokud vím, tak ne,“ odpověděl Mange a dlouze se zahleděl na HP.

Cestou zpátky mlčeli. Henrikovi se v hlavě honily myšlenky a měl příšernou chuť na cigaretu, ale věděl, že kdyby si v polu zapálil cígo, jeho popularita by klesla ještě víc.

Bylo to druhé varování, sice poněkud nepovedené, ale stejně. Kdyby fízlové náhodou nebyli za rohem, počítačový krámek už by neexistoval. Celý barák by lehl popelem! Puf!

A to všechno proto, že se rozhodl znovu porušit pravidlo číslo jedna.

Zatáhl do toho Mangeho a ten kvůli tomu málem přišel o obchod. Jinými slovy ho nějak sledují, buď elektronicky, anebo se mu někdo na ulici přilepil na paty.

Z toho pomyšlení naskočila HP husí kůže. Mimoděk mrkl do zpětného zrcátka. Za nimi jelo auto, podle světel asi ford. Držel si odstup, zdálo se, že nikam nespěchá.

„Moje teta má chatku v zahrádkářské kolonii v Tantolunden,“ pronesl Mange úsečně a chvíli trvalo, než HP pochopil, kam tím míří.

„Zítra se stěhuju!“

V autě nastalo opět ticho.

Zase mrkl do zrcátka, ford tam stále byl. Jedno přední světlo mu svítilo žlutěji než druhé. Náhražka, ne originál, usoudil.

To už si nejspíš i Mange všiml, že se něco děje, protože se také dlouze zadíval do zpětného zrcátka.

„Zavolám pár lidem,“ zamručel a sevřel volant. „Piš si, že zjistíme, co je to za hajzly, HP, a až to zjistíme, musíš mi slíbit, že jim to za mě pořádně oplatíš. Kick some ass, jasný?“

HP se usmál a přikývl.

„Slibuju, Mange,“ řekl a tentokrát ho Mange neopravil.

Zase nastalo ticho.

Snažil se přemýšlet. Opravdu může slíbit Mangemu, že nakope Pořadateli prdel? Je na něj naštvaný už kvůli tomu, jak zacházel s ním, ale to, co provedl jeho kámošovi, už bylo hodně over the line.

Ale co. Na tu fušku poslal fakt pitomý lemply! Packaly, co si ani neobhlídli okolí, než škrtli sirkou. O pár metrů dál našel HP láhev spreje. Policajti si jí buď nevšimli, anebo si ji se zločinem nespojili.

Ale HP to chápal, chápal to moc dobře. Nejdřív škrtnout sirkou, pak napsat vzkaz. Všechno nahrávat. To je úkol zhruba za tisíc bodů, možná za víc. Takže žádný džob pro nováčky.

Give the job to Luca Brasi.

A stejně to posrali, i když na to byli dva! On by to levou zadní zvládl úplně sólo, ale good people are hard to find, a to i pro Pořadatele, jak se zdá.

Přece jenom nebylo first Runner-up jen tak pro nic za nic, to číslo 128, ten muž, kterého nezastavili ani všichni královi koně. Kdyby si tak mohl s Pořadatelem pokecat, kdyby tak měl možnost to vysvětlit.

Viděl, že Mange už zase vrhl neklidný pohled do zrcátka, a rozhodl se, že podobné myšlenky prozatím někde zaparkuje. Mange se tvářil úplně paranoidně, jako by mu mělo každou chvíli hrábnout, a mačkal plyn rozhrkaného pola, které už se dost nadřelo cestou sem, až na podlahu. Kára se klepala, jako by měla Parkinsona, a HP si rychle zapnul pás, ale o nic bezpečněji se s ním necítil.

Ford se držel asi padesát metrů za nimi.

Blížil se jejich exit, ale Mange se nijak nechystal odbočit.

Místo toho zůstal v pravém pruhu a trochu zpomalil, takže ho ford skoro dohnal.

Ve chvíli, kdy už exit málem minuli, podřadil a zničehonic trhnul volantem prudce doprava, až se vyděšený HP musel chytit kliky dveří, aby nevyletěl ze sedadla. Pneumatiky pola hlasitě zaprotestovaly, auto s minimální možnou rezervou minulo svodidlo, zasmykovalo na rampě sjezdu a proletělo křižovatku na červenou, aniž by Mange jedinkrát zavadil o brzdový pedál.

„Klid, ježíšikriste,“ zařval HP, aby překřičel zvuky týraného pola, ale Mange ho neposlouchal. Klouby prstů mu na volantu zbělely a zatínal čelisti, jako by si šlehl LSD.

HP se ohlédl na forda, ale silnice za nimi byla jako vymetená.

„Můžeš se uklidnit, Mange,“ řekl mírnějším tónem. „Nikdo za náma nejede.“

Tentokrát ho Mange slyšel, dvakrát si jeho tvrzení zkontroloval v zrcátku a pak neochotně povolil plyn o pár centimetrů nahoru.

HP se v sedadle narovnal a chvíli úlevně dýchal. Mange nebyl ani za normálních situací nijak úžasný řidič, takže ten trik ? la Jason Bourne, který právě předvedl, mohl skončit hodně špatně.

Ten ford byl nejspíš naprosto halal, řidič jejich směrem ani nepohnul volantem, ale zdálo se, že Mange si to vůbec neuvědomuje. Tvářil se, jako by pátral po dalším pronásledovateli, aby si s ním rozdal nový rejs. Ještě jim zbýval kus cesty, HP musel z Mangeho tu paranoiu dostat, jestli nechtěl, aby tenhle večer skončil v huddingeské nemocnici.

„Hele, chtěl jsem se tě na něco zeptat…“ vykoktal.

„Shoot,“ zamumlal Mange, aniž by spustil oči ze zpětného zrcátka.

„Ten rohožkářskej styl, co se k němu teď hlásíš…“

„Hmm…“

„No, mně hlavně nejde do hlavy, proč? Vždyť… za ty roky jsi přece vystřídal všechno možný. Veganství, místní politiku, Amnesty International… Nikdy jsi u ničeho dlouho nezůstal. Je to jako ten citát, co ti v krámě bliká na spořiči obrazovky? If you don’t change…“

„… then what’s the point of anything happening to you,“ doplnil Mange a najednou si od zírání do zrcátka dal pauzu.

„Týjo, HP, ty mě snad dokonce občas posloucháš!“

Trik zafungoval, Mange přestal zatínat čelisti a jeho křečovité držení volantu trochu povolilo. Životní filozofie a couplandismy, to byla Mangeho doména, kterou ovládal rozhodně lépe než automobilové honičky na předměstí. Teď ho hlavně udržet v jeho comfort zone…

„Tak proč ses upnul zrovna na islám?“ prohodil HP a samotného ho překvapilo, jak je zvědavý na odpověď. Vlastně neměl ani tucha, proč Mange konvertoval. Nejlepší kámoš jak noha, nikdy se ho ani nezeptal…

„Vždyť sis mohl vybrat ze spousty náboženství out there…?“ pokračoval nenuceně.

„No co, dávat chudým, stavět duchovní záležitosti nad světské, pomáhat bratřím v nouzi… what’s not to like?“ usmál se Mange a rychlost pola klesla do normálních čísel.

„Ženský v pytlích, sebevražední atentátníci, svatá válka, to si moc nevybereš…“

Mange si ztěžka povzdechl.

„Většina z tohohle nemá s náboženstvím skoro nic společného, když trošku seškrábneš povrch… Fanatici se najdou všude, ale my na Západě máme holt větší vítr z vousáčů, co v Damašku pálí vlajky, než z oholených klučinů se sestřihem podle kastrolu, co vyhazujou do vzduchu potratové kliniky v Detroitu.“

„Chceš říct, že veškerej humbuk kolem džihádu je jenom špatný PR?“

„Něco na ten způsob,“ uchechtl se Mange. Už se mu skoro vrátilo jeho obvyklé já.

„Korán pojednává úplně stejně jako Bible z devadesáti procent o tom, že se má žít spravedlivě, soustředit se na lásku a milosrdenství a být dobrým bližním. Těch zbylých deset procent jsou věci, které byly kdysi děsně dávno možná důležité pro přežití pouštního kmene, ale dneska jsou to samozřejmě už jenom nesmysly. Bohužel některým lidem nedochází, že žijeme v jednadvacátém století, anebo se z různých důvodů rozhodli si to nepřipouštět. Ale to rozhodně není specialita islámu. Na jednostranné pohledy jsme machři i my na Západě. Vezmi si třeba válku proti teroru…“

Nespokojeně potřásl hlavou.

„Strach je silný nástroj moci, bratře, dokonce velmi silný. Když zahraješ správnou písničku, lidi sekají latinu, soustřeďují se na kraviny a neremcají kvůli nepodstatnostem, jako je svoboda názoru a projevu nebo další základní lidská práva. To funguje tady i tam.“

„Takže ta nedůvěra je z velké části oboustranná mocenská hra? Velký bratr ve všech zemích těží z toho, že se jeden druhýho bojíme?“

„Přesně, bratře, trefil jsi hřebíček na hlavičku!“ Mange praštil pěstí do volantu.

HP pokrčil rameny. Čert ví, jestli ten Mangster nemá v něčem pravdu.

„…a co to jméno? Al-Hasana chápu, tvůj táta se jmenuje Hasse, ale proč zrovna Farúk?“

„No, Magnus znamená ‚velký‘, jak určitě víš, a to k mé osobě zrovna moc nepasuje…“

HP se neubránil úsměšku.

Mange byl malý a vychrtlý, nosil silné brýle a vlasy už mu ustoupily na půl cesty k severnímu pólu. Čistě fyzicky to žádný velikán nebyl.

„Jako Magnus jsem se nikdy necítil dobře a Mange zní jako z osmdesátých let. Když jsem konvertoval, přišlo mi logické se přejmenovat. Farúk je ten, kdo rozezná správné od špatného. Ten, kdo pomáhá druhým najít správnou cestu. Náboženství mi už pomohlo leccos vyřešit a doufám, že jednou s tímtéž pomůžu i svým bližním.“

„Tak proto jsi nezlomil hůl ani nad takovým beznadějným případem, jako jsem já? Jsi můj duchovní průvodce, my spiritual guide?“

„Něco na ten způsob, bratře, něco na ten způsob,“ usmál se Mange a zapnul rádio.

All parameters back to normal, pomyslel si HP spokojeně a rozvalil se v sedadle, ale stejně si nemohl pomoct a musel tu a tam kradmo mrknout do zpětného zrcátka.

*

Rebecca seděla v parlamentu přede dveřmi anonymní zasedací místnosti a v ruce držela kelímek kávy z automatu. Vlastně bylo ještě brzy na to, aby se vrátila do služby, ale byla neoblomná a nikdo neprotestoval, dokonce ani Anderberg. Navíc útvar ochrany osob kvůli předsednictví EU nevěděl, kam dřív skočit, a tak vítal každého, kdo mohl sloužit, ať už muže či ženu. Byly povolány všechny záložní síly, což znamenalo posílení o dalších dvacet pět osob, které u útvaru v minulosti sloužily. Ale přesto bylo těžké všechno zvládat.

Rebečina chráněná osoba se nacházela za dveřmi zasedací místnosti a podle harmonogramu tam měla ještě dvě hodiny zůstat. Wikström, se kterým tenhle úkol plnila, si právě odskočil na rychlý oběd do kantýny a za půl hodiny, až bude zpátky, plánovala Rebecca udělat totéž.

Práce bodyguarda sestává převážně z takovýchto výjevů, to pochopila poměrně brzy. Čekání, zase čekání, pak krátký přesun na nové místo a čekání začíná nanovo. Ukrátit čas si můžete jen tak, že chodíte sem tam po chodbě a občas prohodíte slovíčko s kolegy. Knížky a MP3 přehrávače, kterými ubíjejí jednotvárnost jiní lidé, byly v její práci samozřejmě zakázané. Devadesát pět procent času zabírala směsice čiré rutiny a nudy. Nejtěžší bylo zůstat ve střehu a udržet si pozornost po těch zbývajících pět procent, která nebyla mechanická a jichž si už užila nad svůj náležitý podíl.

Z dočasného umístění u Säpo jí zbývaly ještě čtyři roky, a už zažila víc akce než většina bodyguardů za celou kariéru.

Ale i přes to, co se jí stalo, měla svou práci pořád ráda, stále se jí líbilo být ochráncem a pánem situace. Pečlivě plánovat, dohlížet na přesuny a únikové cesty, domlouvat se s kolegy ve skupině na možných scénářích. Jestliže se stane X, já udělám Y a ty Z.

Postup byl v podstatě u všech úkolů stejný, bez ohledu na to, kdo byl chráněnou osobou. V případech vyššího rizika jen přibylo lidí a vybavení. Navíc se člověk musel starat i o svoje základní potřeby, jako je záchod, káva a jídlo. Harmonogram a časy schůzek se objektům neustále měnily a oběd i večeře často zničehonic ztratily veškerou prioritu. Jeden starší kolega ji naučil mít neustále u sebe proteinové tyčinky a Rebecca mu za jeho radu byla už nejednou vděčná, když jí hladina krevního cukru sletěla až do sklepa.

Bodyguardi jsou důležití pro demokracii, zvlášť v posledních letech, kdy k útokům na politiky dochází čím dál častěji. Všechny chráněné osoby, na které zatím narazila, byly příjemné, téměř vděčné za jejich služby, a svědomitě plnily instrukce. Ale je pravda, že ještě neměla tu „čest“ pracovat v královské skupině…

Mimochodem, to je neskutečné, co se stalo v Kungsträdg?rden…

Po pár dnech prvotní hysterie se média uklidnila a Rebecca už dlouho nečetla žádný článek, který by se skálopevnou jistotou prohlašoval, kdo za útokem stojí.

Vzhledem k tomu, že napadena byla hlava státu, vedlo vyšetřování Säpo, ale soudě podle komentářů Vahtolové i Runeberga nemělo žádné horké stopy. „Osamělý pachatel na mopedu, který odbočil směrem na Birger Jarlsgatan,“ stálo v prvních interních zprávách, a Rebecca tušila, že tato věta v podstatě shrnuje veškeré výsledky vyšetřování.

Jeho královská Výsost údajně kvůli incidentu zuřila a nenacházela pro své bodyguardy příliš vlídná slova. Prý nebyli dostatečně blízko na to, aby ho ochránili, což byla pěkná ironie, protože až dosud si veličenstva držela její kolegy od svých urozených těl co nejdále. Nejlépe, kdyby byli neviditelní, nebo aspoň mimo dohled, ale teď to byla najednou úplně jiná písnička…

Dveře zasedací místnosti se otevřely a Rebecca okamžitě vstala. Ale byl to jenom asistent, který si šel pro minerálku.

Zašilhala na hodinky a zase se posadila na židli, aby ještě chvíli čekala. Do začátku další směny jí zbývaly tři hodiny.

*

Chatka kupodivu nestála za úplný hovno! Byla tu elektřina i tekoucí voda. Mange mu navíc půjčil notebook s televizním přijímačem, který uměl prolomit kódování snad všech existujících kanálů. Sice musel chodit na malou kadibudku v rohu zahrádky, ale to nebyla žádná hrůza. Dokud měl HBO, klidně by hodil bobek i do záhonu, kdyby to jinak nešlo.

Dával si pořádného majzla, když sem jel, sbalil si jen pár věcí do batohu. Polštář, spacák, trochu jídla a balíček trávy, který si opatřil za to pětikilo, co mu provinilý Mange půjčil jako kompenzaci za pokulhávající pohostinnost. Baba Jaga se tvářila radostně a spokojeně, že HP táhne, ale to jí klidně dopřál. Aspoň je zase svým vlastním pánem.

Dojel metrem na Slussen, tam přesedl na zelenou linku a odjel na Fridhemsplan. Tam vystřihl agentskou machrovinu: počkal, až se dveře začnou zavírat, a pak naskočil do vlaku jedoucího zpátky do centra.

Pro jistotu zopakoval tenhle trik ještě na Hlavním nádraží, a teprve pak se vydal na Zinkensdamm, tam šlohl staré dámské kolo a dokodrcal se do Tantolunden.

Správnou chajdu našel snadno, žlutá dřevěná prkna, bílá okna a na zahradě dvě jabloně. Tady nebyl už od puberty, kdy se s partou poflakovali kolem minigolfu, očumovali holky a tajně kouřili máminy blendky. Those were happier days…

Tehdy mu zahrádkářská kolonie připadala jako trapárna, ale teď v dospělosti uznával, že takový minidomeček má něco do sebe, zvlášť když se člověk potřebuje schovat před světem. To si Hra teda mákne, jestli mě tady chce najít, uchechtl se a zhluboka potáhl z tlustého jointa.

Bydlet takhle blízko přírody bylo celkem najs. Slyšel jen cvrlikání ptáků a jednotvárné bzučení sekačky. Hluk vzdáleného provozu na Hornstullu a Ringvägen vnímal, jenom když se na něj soustředil, jinak jaksi splýval s pozadím.

Vegetil na dřevěné pohovce v místnosti, která měla představovat kuchyň, ale kromě pohovky a stolu tu byla už jenom malá lednička a prťavý dřez. Dělenými okny svítilo dovnitř slunce a HP se tu cítil podstatně klidněji než v Mangeho předměstském brlohu.

Sweet!

Z dřímot ho probralo pípnutí notebooku. Mobil nechal v krámku a nový si ještě nesehnal, takže jeho jediným spojením se světem byl Messenger a jeho adresu neznal nikdo jiný než the Mangster alias Farúk.

Faruk says: Salám alajkum, bratře HP!

Badboy.128 says: Čau, Mange.

Faruk says: Jak se vede v trpajzlíkově?

Badboy.128 says: Kupodivu celkem oukej, pozdravuj tetu a že děkuju!

Faruk says: Will do!

Faruk says: Hodil jsem řeč s pár kámošema a jeden zná chlápka, co by nám nejspíš pomohl.

Badboy.128 says: Nice, mám mu brnknout?

Faruk says: Ne, je nedostupný, dá se kontaktovat jenom in person, prý je trochu zvláštní, děsně chytrý, ale trochu svůj, chápeš?

Badboy.128 says: Počítačovej nerd? :)

Faruk says: Jo i ne, před pár lety byl eso, dokonce jsem o něm slyšel, ale teď bydlí někde na vesnici a je úplně offline, prý má alergii na elektřinu, takže se mu nedá ani zavolat.

Badboy.128 says: To zní docela slibně…

Faruk says: Můj kámoš říkal, že ten chlápek měl něco do činění s tím serverem, co jsem našel přes tvůj mobil – že ho nakonfiguroval a rozchodil.

Badboy.128 says: Oukej, jdu do toho!

Badboy.128 says: Tak jak to uděláme?

Faruk says: Můj kámoš ho kontaktuje a nějak to zařídí, prý je trochu plachý, ale můj člověk si myslí, že to půjde. Pošlu ti přes MSN instrukce, až to bude domluveno.

Badboy.128 says: ok fajn.

Faruk says: ještě jedna věc…

Badboy.128 says: shoot, mr Spiritual Guide!

Faruk says: prosím prosím nepiš mi sem ty skákající smajlíky, musím restartovat komp, jinak se jich nezbavím!!!!

Badboy.128 says: myslíš tyhle? :) :) :) :) :) :) :)

*

Četla si tu zprávu pořád dokola, ale vůbec jí nerozuměla.

Rebecco,

já ani moje rodina ti nemáme co říct.

Pernilla

Nilla jí odpověděla na e-mail. Naštvaně, což Rebecca v podstatě čekala. Ale byl tu jeden problém. Ona jí nikdy žádnou zprávu neposlala, jenom ji uložila do složky Rozepsané, aby si to ještě promyslela. Ale když se teď podívala, byl e-mail pryč a našla ho v Odeslaných s časem včera odpoledne, těsně před tréninkem střelby.

Nillo,

chtěla bych s tebou o něčem mluvit a už to příliš dlouho odkládám.

Mohly bychom se sejít a trochu si promluvit? Čas a místo nechám na tobě.

Zdravím

Rebecca Norménová (dříve Petterssonová)

Byla to její slova, přesně tak, jak si je pamatovala, do poslední čárky.

Jak se to sakra stalo?

Vzpomínala si, že včera nechala počítač zapnutý, ale copak se e-maily umějí odeslat samy od sebe? Že by nějaká funkce automaticky odesílala rozepsané zprávy, třeba po čtyřiadvaceti hodinách nebo tak?

Tomu nevěřila, ale na druhou stranu u policejního počítačového systému člověk nikdy neví.

Tak co teď bude dělat? Na vybranou moc neměla. Papírky hovořily jasnou řečí. Jestli to chce rozseknout, musí mluvit s Nillou, ať už se jí chce, nebo ne.

Pro jistotu zavolala na svůj záznamník a vysvětlila sama sobě, proč z toho nesmí vycouvat.

11 | Name of the Game

To je dneska zase pekelnej hic! Globální oteplování asi maká přesčas, podle toho, jak dlouho už tohle vedro trvá, pomyslel si a zatahal se za zpocené tričko, aby si ho odlepil od prsou.

Lokálkou pár stanic na sever, pak autobusem.

Ale co pak?

Jméno zastávky měl na papírku, instrukce zněla vystup a čekej. Zapadákov, skoro se to nedalo najít ani na Google Maps. HP vzdychl a poškrábal se na vlhkém zátylku.

Ten chlápek, se kterým se měl setkat, má zjevně o kolečko víc, ale na druhou stranu představoval pro HP nejlepší a jedinou šanci pohnout se z místa a trochu se v tom děsném maglajzu vyznat.

Vystoupil z vlaku a opatrně se rozhlédl po nástupišti. Totéž učinili i tři další cestující. Starší pár a patnáctiletý fracek s kšiltem dozadu a kalhotami na půl žerdi. HP počkal na lavičce, dokud všichni nezmizí, a teprve když úplně osaměl, odšoural se na autobusové nádraží.

Stoupl si schválně ke špatné zastávce, díval se, jak se jeho autobus blíží, a až když už se skoro rozjížděl, přesprintoval ulici a donutil zpruzeného šoféra dupnout na brzdu a nechat ho nastoupit. Jestli ho někdo stopoval, tak už ho HP dávno setřásl, buď teď, anebo při tom perónovém triku před půlhodinou na stockholmském nádraží Södra. Ale stejně se nemohl zbavit pocitu, že ho někdo pozoruje.

Po pětatřiceti minutách jízdy autobusem dorazil na místo. Sice počítal zastávky a pro jistotu se ještě zeptal šoféra, ale stejně si nebyl jistý, jestli vystoupil správně. Ocitl se totiž doslova in the middle of fucking nowhere! Osamělý sloup zastávky u úzké okresky, všude kolem širá pole a v dohledu ani jediný dům.

Voněla tu suchá zemina, sláma a ještě něco jiného přírodního, co HP nedovedl přesně určit. A rozhodně tu na něj nikdo nečekal…

Zapálil si cígo a na chvíli si hodil voraz, ale slunce ho pálilo za krkem a jeho tričko, už tak dost ušmudlané, mělo brzy úplně mokrá záda.

Musí si někde koupit kraťasy.

V dálce bučelo pár krav a nad obzorem HP spatřil malé žluté sportovní letadlo, jak plachtí nad vrcholky stromů. Vleklo za sebou dlouhý transparent a HP se mimoděk usmál.

Takovouhle reklamu viděl naposledy, když byl malý. Copak inzerci tohohle typu nezabil internet a kabelová televize? Ale na druhou stranu, tady je prdel světa, tady se může dít cokoliv.

„Sedlácký jarmark, Fjärdhundra, 28.-31. července,“ přečetl si na transparentu, když se letadlo přiblížilo.

Zase se zachechtal. Sedlácký jarmark! Tam bude určitě parta senochřupů v montérkách tipovat, kolik váží prasnice, soutěžit, kdo dřív povalí krávu, a balit svoje patnáctileté sestřenice. Dá si někdo sólo na bendžo? Cinkylinkcinkcinkcinkcinkcink cink…

Jak sakra někdo může žít tady, místo aby bydlel ve městě jako homo sapiens, to přesahovalo jeho chápání.

„Zdravím vidlácký jarmark!“ zavolal, když ho letadlo míjelo, a zamával. Pilot ho musel vidět, jak tam stojí na silnici uprostřed čerstvě zoraných polí, ale HP se od něj nedočkal sebemenšího náznaku odpovědi. Ani maličkého zahýbání křídly.

„Tak mi ho vykuř, debile,“ zamručel s cigaretou v koutku úst, a než mu letadlo zmizelo z očí, přešel k jiným, méně přátelským posunkům.

Když utichl rachot motoru, uslyšel, že se k němu blíží nějaký jiný, agresivnější stroj. Ukázalo se, že je to moped s vozíkem, a chlap, který ho řídil, byl naprostý ufoun!

Dlouhé světlé vlasy, barevně ladící ježaté vousy a k tomu všemu takovou tu koženou leteckou hučku s vestavěnými brýlemi. Výstroj korunoval modrý overal, který už rozhodně zažil lepší časy, a staré vojenské holínky, a HP už se zase musel přemáhat, aby se nerozchechtal.

Trochu svůj, no to teda!

Tohle snad natáčejí skrytou kamerou!

Muž na mopedu před ním prudce zabrzdil a zařadil neutrál.

„Ty seš HP?“

„Ne, jsem jenom obyčejnej turista, co má rád krávy a krajinu. Kdo bych sakra asi byl?“ zamručel HP.

„Cóóó?“ Retard se k němu z mopedu nahnul.

„Jo, to jsem já, máte tu moc hezký krávy a krajinu,“ odpověděl HP, tentokrát nahlas, aby ho ten chlap slyšel i přes dvoutaktní motor.

„Erman,“ představil se týpek. „Naskoč si.“

HP chvíli váhal, ale pak nastoupil do vozíku, pořád ještě rozchechtaný. No jasně, vlastně mu chyběla už jenom projížďka na káře za mopedem, aby si potvrdil všechny předsudky o venkově. V hlavě se mu znovu rozezněl bendžový duel a HP si pobrukoval jeho melodii, pevně přesvědčený o tom, že ho řidič přes řvoucí motor neslyší.

Erman jel pár kilometrů po silnici a pak zahnul po téměř neviditelné štěrkové cestě přímo do polí.

Jak se blížili k okraji lesa, na cestě přibývalo nerovností, ale řidič ani trošičku neubral plyn, a když dorazili k chatrči schované mezi smrky, celá tahle hillbilly atmosféra skoro přestala být sranda.

Erman zaparkoval moped v kůlně, kterou nebylo v křoví skoro vidět, a HP se mezitím protáhl a promasíroval si bolavý zadek.

Kam se to sakra vlastně dostal?

Obytné stavení bylo malé, asi tak padesát šedesát metrů čtverečních, takže o nic moc větší než zahradní chatka tety Berit. Fasáda bývala asi kdysi červená, ale většina prken už měla šedou barvu, jen s občasnými ostrůvky růžové v místech, kam se slunce ani déšť nedostaly. Křivá eternitová střecha byla zelená od mechu a řas. V rozích domu rostly metrové kopřivy. Celkově dům působil dojmem, že se každou chvíli rozpadne.

„Běž dovnitř, ne?“ zamručel Erman, který právě zavíral vrata kůlny, a kývl směrem ke dveřím. HP uposlechl výzvu a zjistil, že v baráku to vypadá mnohem lépe, než čekal.

V kuchyni i malém obýváku bylo čisto a uklizeno, vonělo tu mýdlo a v koutě útulně praskala železná kamna s plotnou. Přesto byl v domě chládek, nejspíš proto, že stál ve stínu vysokých smrků.

„Splnil jsi instrukce?“ zeptal se úsečně Erman, který vešel do kuchyně chvilku po něm.

„Jojo,“ odpověděl HP. „Nemám mobil, všechny lístky jsem zacáloval cash, a než jsem sedl na vlak, zahrál jsem si na Jamese Bonda, takže tenhle tvůj ráj je před odhalením bezpečnej.“

HP překvapeně zjistil, že jeho hostitel není žádný dědek, jak se mu původně zdálo, ale že je nejspíš jen o pár let starší než on sám.

Erman mu pokynul, aby si sedl na pohovku v kuchyni, postavil na plotnu starodávnou kávovou konvici a postavil na stůl hrnky.

„Tak ty jsi alergickej na elektřinu, jo? Jak si to člověk užene?“ zahájil HP přehnaně přátelsky konverzaci, ale místo odpovědi se dočkal jenom odfrknutí.

„Pětadvacet let s počítači, magnetickými poli, rádiovými vlnami a různým dalším svinstvem, co poletuje vzduchem. Pak se člověk jednou probudí s vyrážkou a skoro nemůže dýchat.“

Nalil kávu a HP si rychle dal horký doušek. Kafe z plotny, to jsem pil naposledy, když ještě žila babička, pomyslel si, když se mu podařilo vroucí tekutinu spolknout a zamáčknout slzu v oku. Až na tu teplotu výborná.

Hrnek byl z porcelánu tenkého jako list a ucho měl tak jemně řezané, že ho musel držet snobácky s vytrčeným prsteníčkem a malíčkem. Kávová souprava byla určitě stejně stará jako tenhle barák, ne-li starší.

Zamíchal si kávu, pofoukal ji, znovu si opatrně usrkl a přitom zašilhal po svém hostiteli.

„Tak ty chceš něco vědět o serveru, který jsem instaloval?“ řekl Erman a zpražil ho podezíravým pohledem. „Já se nebavím s lidmi, které neznám. Už se vlastně nebavím s lidmi vůbec.“

No shit! pomyslel si HP a uchechtl se do hrnku s kávou.

„Ale můj starý kamarád mi řekl, že jsi v pohodě, a já mu dlužím protislužbu, a to velkou, dalo by se říct. Když se za tebe zaručil, tak jsi v pohodě i pro mě. Tak co teda chceš vědět a proč?“

HP si v autobuse promyslel strategii. Pokusil se o neutrální tón.

„Jenom komu jsi ten server instaloval a kde je. Jsem umělecký ředitel jedné menší reklamní agentury a na tom serveru je spousta obrazových materiálů, které mě zajímají.“

Erman se na něj dlouze zadíval a HP se ze všech sil snažil tvářit tak, jak si představoval, že se tváří tvrdě pracující umělecký ředitel.

Vtom se jeho hostitel zničehonic zachechtal a rozhodil ruce.

„No to se podívejme, umělecký ředitel!“

HP se usmál a přikývl.

Jde to jako na drátkách, ten obecní blázen mu prakticky žere z ruky!

„A já myslel, že jsi hráč, který něco posral a teď zoufale pátrá, kterej kamión ho to přejel a proč vlastně.“

Erman vybuchl v hurónský řehot a HP musel zakašlat, aby dostal rozpálenou kávu z hrtanu.

*

To je dneska zase hic! V práci měla kancelářský den, což znamenalo pár hodin papírovat a pročítat analýzy rizika a předběžný program dalšího kola předsednictví EU. Spousta času pro úklid na stole.

V kuchyňce si napustila sklenici vody, zhluboka se nadechla a pokusila se uvolnit zablokovaný zátylek a čelisti.

Bylo ještě brzy, ale košili už měla v podpaží promáčenou. Budova sice měla klimatizaci, ale protože každá policejní reorganizace si z nějakého důvodu žádá nové zdi a kanceláře, držel se skoro všechen studený vzduch v pár místnostech na druhém konci chodby. Aby si Rebecca vytvořila aspoň iluzi chládku, musela si koupit stolní větrák. Ten nyní pomalu míchal dusným vzduchem ve služebně, o kterou se dělila se třemi dalšími bodyguardy. Sedla si ke svému stolu, zavřela oči, počkala, až proud vzduchu několikrát zasáhne její obličej, a třídila si myšlenky.

Zjistit číslo jí chvíli trvalo. Nilla nebyla v telefonním seznamu ani v databázi Eniro.

Měla ho samozřejmě utajené, tak jako devadesát pět procent zaměstnanců policie, ať už to bylo potřeba, nebo ne. Ale to se samozřejmě dá vyřešit. Stačil jí jediný hovor s jednou známou na personálním oddělení. Improvizovaná lež o tom, že má jet s Nillou na stejný kurz, a hle! měla její rozpis služeb, telefon domů i mobil. Kdo říkal, že ženské sítě nefungují?

Ale pak znovu zaváhala.

Jak má začít? A co si od toho hovoru vlastně slibuje? Jednou provždy si to vyříkat, zopakovala si. Nadobro tuhle kapitolu uzavřít a skoncovat s těmi zatracenými papírky.

Cíle nijak snadné, možná dokonce nemožné. Ještě před pár dny by se na to zaručeně vykašlala. Koneckonců přes deset let všechno zvládala a nedumala o tom, co bylo. Ale po té události na Lindhagensplanu se něco změnilo.

To, že Kruse leží ve špitálu a všude má obvazy a hadičky – i když už je na tom mnohem lépe než ze začátku – nasměrovalo tok jejích myšlenek jinam. Klidně tam mohla ležet ona. Možná tam dokonce ležet měla, jak naznačil ten papírek, protože chyby se dopustila ona.

Proto to chtěla aspoň zkusit, tentokrát doopravdy. Pročistit vzduch, říct to, co měla říct tenkrát dávno, a dospět k jakémusi urovnání. Nejdřív s jeho rodinou, potom nějak i s Henkem. Aby jí odpustil, co udělala, nebo spíš neudělala… Jestli je něco takového vůbec možné.

Ten rozhovor před pár dny jí moc naděje neposkytl. Zkoušela mu zavolat na nové číslo, které jí dal, ale měl ho taky vypnuté. Celý on.

Ale co by mu vlastně říkala?

„Pravdu!“ zašeptal jí v hlavě hlas.

Navzdory vedru jí přeběhl mráz po zádech.

*

„Tak povídej, co po tobě chtěli, a pravidla číslo jedna se neboj. V lese tě nikdo neuslyší žvanit!“

Erman se ještě jednou hlučně zařehtal a dolil oběma kávu.

„Pro začátek, jaké jsi měl číslo?“

HP si připadal mírně řečeno podfouknutý. Tenhle chlápek ho napálil, hrál obecního blázna, a přitom přesně věděl, jak se věci mají. Srandy pytel, děsná bžunda, yippikayee motherfucker!

Ale co už, musel kousnout do kyselého jablka a smířit se s tím.

„Sto dvacet osm,“ zamručel a už potřetí během pár dnů odvyprávěl s výjimkou určitých částí celý svůj příběh.

Když skončil, Erman zamyšleně přikývl.

„No jo, tak to je mi úplně jasné, proč jsi tady. Máš spoustu důvodů k naštvání, to je fakt. Ale teď ti povím, proč by sis to měl pořádně rozmyslet, než se pustíš s Pořadatelem do odvety. Uvažuješ v těchhle kolejích, že jo?“

Náhle vstal ze židle, obešel domeček, tu a tam se sklonil a vyhlédl nízkými okny ven. Zjevně ho to uklidnilo a vrátil se ke kuchyňskému stolu.

„Dobře mě poslouchej, chlapče, mně se zdá, že to nebereš dostatečně vážně… anebo jsi trošku cvok. S Hrou se nedá jen tak zahrávat, to už sis určitě všiml. Dělal jsem pro ni, takže o ní vím víc než kdokoli jiný, ale to probereme později. Pro začátek, kdo si myslíš, že ti komentuje nástěnku?“

„Eééé, no přece lidi, co koukají na videa?“

HP o tom vlastně nikdy moc nepřemýšlel. Vždyť je to úplně evidentní.

„Lidi, co mají rádi cool videa a jsou ochotný za ně pustit žilou, kdo jinej? Jinak by Hra přece nevynášela?“ dodal poněkud nejistě.

Erman zavrtěl hlavou.

„Tak ty si fakt myslíš, že tam venku jsou davy lidí, kteří nemají nic jiného na práci než pouštět si pitominky, a už je nebaví dělat to zadarmo na YouTube nebo MTV?“

„Eééé… no?“ vymáčkl ze sebe HP, protože ho nic chytřejšího nenapadlo.

„A co úkoly? Ty kulišárny, co s ostatními hráči vyvádíte, ty vznikají jen tak samy od sebe, protože je to sranda, co?“

„Eééé, o tom jsem nikdy nepřemýšlel,“ odpověděl HP a měl pocit, že mu z hlavy roste šaškovská čepice.

Erman si povzdechl.

„No jo, bohužel asi nebudeš bůhvíjaký myslitel, HP. Jsi ten typ, co se řídí jenom impulzy a dělá, co se mu zrovna hodí, mám pravdu, anebo mám pravdu?“

„Cože, jak to, jak to myslíš?“ HP si byl naprosto jistý, že ho Erman urazil, a rychle nasadil svůj nejukřivděnější výraz.

„Myslím to tak, že jsi ten typ, co se stará hlavně o sebe a na ostatní zvysoka kašle.“

„Copak looking out for number one je něco špatnýho?“

Erman si znovu povzdechl.

„Vůbec ne, ve Hře je to naopak spíš výhoda. Sice se neznáme, ale dovol mi několik odvážných dohadů.“ Počítal na prstech.

„Nemáš stálou práci, rád jdeš na všechno nejjednodušší cestou, a proto máš v trestním rejstříku pár drobných přestupků. Navíc máš malou nebo žádnou rodinu a dost málo blízkých přátel. Klidně mě zaraž, když se ti bude zdát, že jsem vedle…“

Vrhl na HP rychlý pohled a počítal dál na prstech druhé ruky: „Kromě toho toužíš po uznání, nebo extrémně akutně potřebuješ prachy, anebo obojí. Jak se zatím trefuju?“

HP byl úplně zaskočený.

Jak to sakra může všechno vědět?

Že by si ho někde vyhledal, nebo si nějakej hajzl pustil hubu na špacír?

„Klídek, kámo,“ zachechtal se Erman. „Jasnovidec nejsem. Ty vlastnosti, co jsem právě vyjmenoval, se zkrátka a dobře u Hráče cení a ty jsi Hráč.“

Významně přikývl, jako by měl HP dlouhé vedení, což ho dožralo ještě víc než to rychlé shrnutí jeho osobnosti.

„Ve Hře není nic náhoda, to si zapamatuj!“ pokračoval Erman. „Ten mobil jsi našel, protože chtěli, abys ho našel. Vybrali si tě předem, protože máš předpoklady. Nejdřív jsi dostal pár lehkých úkolů, aby všichni viděli, co dovedeš, asi jako když se v Solvalle rozehřívají koně před závodem, a pak: Place your bets, ladies and gentlemen, začíná Hra!“

V hlavě HP se všechno zastavilo.

„T-to jako že na mě sázejí jako na klusáky?“ vykoktal nakonec.

„Gratuluju, Einsteine, konečně ti spadly šupiny z očí!“ uchechtl se Erman.

„Hra není vlastně nic jiného než propracovaný sázkařský projekt, jenom o pořádný kus napínavější než fotbal nebo dostihy. Hrají už spoustu let, mnohem déle, než existuje internet. Lidem, kteří sázejí, se říká Kruh a jsou po celém světě. Dá se sázet krátkodobě, od úkolu k úkolu, anebo se pustit do delší hry a vsadit si na The End Game.“

„The end game…?“ V hlavě se mu zničehonic zapnula sušička.

„Dobrá otázka, nakonec asi nebudeš takový pitomec!“

Erman vstal a začal rozrušeně mávat rukama.

„Hráči, kteří dosáhnou určité úrovně, se mohou zúčastnit většího scénáře, ve kterém všechny úkoly postupně vedou k nějakému grande finale. Kruh hraje o konečný výsledek, The End Game. Ustojí hráč ten tlak, anebo podlehne? Chápeš?“

HP nejistě přikývl. Pomalu začínal zvonit jeho vnitřní detektor bláznů. Tohle zní naprosto šíleně…

„Nejlepší na tom je, že Hráč většinou sám nepřijde na to, jak spolu všechno souvisí, a jedná čistě impulzivně, čímž je Hra autentičtější. A true show of character, dalo by se říct.“

Erman znovu obešel kolečko po chatě, propátral ji a vrátil se ke stolu.

Dlouze a zkoumavě se zahleděl na HP, chvíli se tvářil, jako by se dohadoval sám se sebou, a pak pokračoval.

„No nic, jak už jsem říkal, s lidmi se obvykle nevybavuju a už vůbec ne o Hře, ale jednak máš mocného sponzora, který se zaručil, že jsi v pohodě, a jednak mi připadáš jako moc velký cvok na to, abys hrál dvojí hru…“

Erman vytáhl z kuchyňského šuplíku tužku a papír a nakreslil pyramidu.

„Vypadá to takhle. Úplně vespod je spousta malých hráčů, kteří se spokojí s troškou napětí a jistým vedlejším příjmem. Těm se říká Mravenci. Mravenci se využívají na drobnosti, například shánějí věci nebo informace, dodávají nebo chystají vybavení pro různé úkoly nebo pomáhají s filmováním. Mravenec nemíří na vrchol, nikdy se z něj nestane opravdový Hráč, hraje jenom na jistotu, chápeš?“

HP přikývl. Neušlo mu, že ho Erman už podruhé nazval cvokem, ale tohle ho šíleně zajímalo!

„Jeden Mravenec ti určitě podstrčil ve vlaku ten telefon a nějaký jiný nahrával tvoje demo. Ten chlápek s deštníkem buď taky patřil k Mravencům, anebo byl jenom zrovna po ruce, to se dá těžko říct,“ pokračoval Erman.

„Ale co to ostatní? Karta od dveří, klíč na kola ferrari, granát flashbang, skříňka na Hlavním nádraží, klíč pod stolem…?“

„To všechno nejspíš přichystali Mravenci!“ přisvědčil Erman.

„Celá Hra je na Mravencích vystavěná. Nic by bez nich nefungovalo a pořád jich přibývá. Mravenci jsou všude: u policie, v pojišťovně, u mobilních operátorů, v Microsoftu, v Googlu, you name it. Takže buď ujištěný, že o tobě věděli všechno podstatné dávno předtím, než tě nechali najít mobil.“

Erman nakreslil další úroveň v půli výšky pyramidy.

„Mravenci také pomáhají nabírat Hráče, tedy lidi, jako jsi ty. Mravenec, který tě objevil, dostává bonus za každý tvůj splněný úkol, takže čím dál to dotáhneš, tím větší zisk z tebe má.“

HP zvedl ruku. Potřeboval chvilku pauzu, aby zpracoval, co se právě dozvěděl.

Takže někdo na něj dal Hře tip?

Snad dokonce někdo, koho zná?

Erman mu přečetl myšlenky.

„Možná svého Mravence ani neznáš. Může to být kdokoli, kdo kdy zakopl o tvé osobní údaje. Zaměstnavatel, úřednice ze sociálky nebo tvůj referent na pracáku.“

Toto vysvětlení z nějakého důvodu HP moc neuklidnilo. Bral to všechno jenom jako hru, jako ukrácení času s extra prvky. Ale tohle…

„Hráči jsou jiná kategorie než Mravenci. Využívají se na náročnější a riskantnější úkoly, chápeš ten rozdíl?“

Jasně, HP chápal. Jeho dveře ani zápalnou bombu v krámku by žádnému Mravenci nesvěřili, na to jsou potřeba mnohem větší koule.

„Jak už víš, každý Hráč dostává řadu úkolů,“ pokračoval Erman a zakreslil do pyramidy nejvyšší vrstvu.

„Všechny jsou navržené tak, aby se zjistilo, jak daleko se necháš dotlačit, a Kruh samozřejmě sází na to, kde máš hranice. Časem většina z vás odpadne, ale s tím Hra počítá. Hráči nejsou koneckonců nic jiného než spotřební zboží, jenom málokdo má na to, aby se dostal na vrchol. Když jsi žvanil před tím policajtem, falešným nefalešným, radovala se v kyberprostoru parta, která si vsadila na to, že budeš zpívat, zatímco jinou partu jsi příšerně zklamal. Ale buď si jistý, že tvoje místo ve světle ramp už mezitím zaujal někdo jiný.“

Nakreslil přes celou pyramidu šipku.

„Hra neustále pokračuje – you are always playing the game, chápeš?“

„Ale co žebříček, videa a tak? Byl jsem first Runner-up, to přece musí něco znamenat?“

Sám slyšel své zoufalství, ale nijak se nenamáhal ho skrývat.

Erman se zachechtal.

„HP, HP, HP… Tobě to pořád ještě nedochází… Nic z toho, co jsi zažil, nebylo doopravdy. Všechno je jenom hra, telefonní aplikace, která propojuje pravdu s iluzí tak dokonale a beze švů, že zpětně nepoznáš, kudy vede hranice mezi nimi. Vyhledej si slovo Game a pochopíš, jak to myslím!“

HP se zatvářil tak nechápavě, že si Erman znovu povzdechl.

„Fajn, zkusíme to po lopatě: Lžou ti, HP! Hra ti ukazuje částečně pravdu a částečně to, co ušila na míru přímo tobě. Motivátory se od hráče k hráči liší. Na někoho zabírá sport – na jiného ženské nebo hudba.

Ty máš podle všeho rád filmy a počítačové hry – a tak ti Hra přidělí hlavní roli, komplet i s fanklubem a se vším…“

Erman dopil poslední doušek kávy a pokračoval.

„Najednou jsi protagonista, a ne divák. Z nýmanda je za pár dnů VIP. Fanoušci v kyberprostoru se tě nemůžou nabažit, a brzy ani ty jich. A výměnou za tu superslast od tebe Hra žádá pár nicotných úkolků…“

Zahleděl se na HP a ten zbledl v obličeji.

„Funguje to v podstatě jako každá jiná závislost,“ mluvil dál Erman. „Ať už jsou to drogy, hazard anebo, jako v tvém případě, pozornost a uznání, spouštějí se v hlavě stejné mechanismy. Závislost postupně sílí a mozek ztrácí schopnost myslet kriticky a analyticky. Stal se z tebe zkrátka recognition junkie! Co se ti nehodí nebo neposiluje tvůj rauš, to vytěsníš a vzniklé mezery zaplní fantazie. Věříš, protože chceš věřit, a Hra ti v tom pomáhá tím, že skrývá švy v aplikaci. Na tom, co je pravda nebo lež, co je správně nebo špatně, sejde čím dál méně. Záleží už jenom na tom, aby rauše byly větší, delší a častější.

Ale všechno je to jenom hra – it’s all a fucking Game, chápeš!?“

Znovu vyzývavě pohlédl na HP.

„Takže abych se vrátil k tvé otázce, kamaráde. Ten žebříček, který ti ukázali, mohl klidně být pravý, ale stejně klidně ho mohli ušít na míru tobě. Protože tě to rajcuje. Hrají si s tebou, HP, tak jako ty si hraješ s těmi chudáky, kteří jsou terčem tvých úkolů, čímž se, ač nerad, dostávám k méně sympatické stránce Hry.“

Méně sympatické! pomyslel si HP. Copak to sakra ještě jde?

Najednou si připadal jako kapitální vůl, jako blbá loutka, se kterou se jen tak ze srandy jiní povyrážejí. Škubají nitkami, jsou zvědaví, co se stane, a sázejí na výsledek.

Dámy a pánové, bádejte, co se stane, když zataháme za provázek číslo čtyři? Vydrží 128 ten tlak, anebo ne? Hodí kámen na auto své sestry, aby získal trošku uznání? Přežije to sestra? Will he break under the pressure a rozbulí se jako malá holka? Ladies and gentlemen, place your bets and stay tuned…

Sušička se mu v hlavě rozjela na plné obrátky a pár vteřin trvalo, než si uvědomil, že Erman mezitím pokračuje ve výkladu.

„…se ty úkoly vlastně berou? Sázky netvoří jediný zdroj příjmů Hry. Jak si určitě umíš představit, udržovat její chod stojí majlant. Hraje se současně na několika kontinentech, takže financování je hrozně důležité.“

Na chvíli se odmlčel, dolil kávu a obešel třetí kolečko po domě. Když se znovu ujistil, že všude je klid, vrátil se ke stolu.

„Určitě chápeš…“ pronesl Erman tiše a naklonil se tak blízko, že HP cítil koktejl tříslovin v jeho dechu… „že teprve teď to začne být pořádně nasty!“

*

Využila toho, že zbytek skupiny hrál florbal a na chodbě nikdo nebyl. Vymluvila se, že ji po té havárce ještě všude bolí, a vzhledem k tomu, že dali dohromady dva úplné týmy i bez ní, ji nikdo nepřemlouval.

Podle rozpisu služeb dnes Nilla neměla být v práci, a tak vytočila nejdřív její číslo domů. Dvě zazvonění, tři, čtyři. Zapnul se záznamník a Rebecca už chtěla zavěsit, ale vtom zaslechla, že někdo chrastí sluchátkem.

„Halótady Nilla!“

Hlas zněl přibližně tak, jak si ho pamatovala.

Zhluboka se nadechla.

„Ahoj Nillo, tady je Rebecca Nor… ehm, Petterssonová. Máš na mě chvilku čas? Byla bych hrozně ráda.“

Další zachrastění a pak:

„Promiňte, jenom vypnu záznamník, kdo že to volá?“

„Rebecca, Rebecca Petterssonová.“

Ve sluchátku nastalo ticho.

Srdce jí bušilo tak prudce, že málem viděla, jak se jí na hrudi třepotá košile.

12 | Being Game

„Věc se má takhle, kamaráde. Hra potřebuje spoustu prachů, aby fungovala.“

Erman rychle spočítal na prstech.

„Mravenci, telefony, serverové farmy a v neposlední řadě delegáti, to jsou zaměstnanci, kteří se starají o chod Hry. K tomu si připočti všechen cash, co se průběžně vyplácí hráčům, a odměny pro ty, kterým se něco obzvlášť podaří. To je celá řada pravidelných měsíčních výdajů. Já jsem si to propočítal a příjmy z live sázení na to víceméně padnou. Největší dojnou krávou, zlatou husou, která přináší majitelům zisk – jsou zadavatelé úkolů.“

HP přikývl, jako by mu rozuměl, ale ve skutečnosti si připadal úplně lost.

„Různí zadavatelé se obracejí na Hru, aby pro ně něco zařídila, jsi v obraze?

Něco, co se nedá zařídit jinak,“ pokračoval Erman skoro maniakálně.

HP se pořád tvářil naprosto tupě.

„Illegal stuff, chápeš?“

Netrpělivě zabubnoval ukazováčkem na desku stolu.

Ale jo, HP měl dojem, že začíná chápat…

„Chceš říct, že zavoláš, něco si objednáš a Hra to zařídí?“ zeptal se opatrně.

„Něco na ten způsob,“ přikývl Erman rozdychtěně.

„Tahle část je Top Secret a organizuje ji jenom nejbližší okolí Pořadatele. Detaily neznám, ale myslím, že je to zhruba takhle: Zadavatel potřebuje něco zařídit, ale tak, aby k němu nevedly žádné stopy. Může jít o informace, firemní tajemství nebo o trochu tvrdší středověk, jako třeba nasrat někoho, s kým jsi na kordy. Hra na to má kapacitu a zařídí to, samozřejmě za mastnou fakturu. Buď existuje Mravenec, který sežene, co je potřeba, anebo když jde o něco riskantnějšího, pošlou na tu fušku Hráče. Hra se dá využít úplně na cokoliv.“

Erman postupně rudl v obličeji a HP někde v koutku mysli zaslechl poplašný zvoneček.

„Třeba ten právník, co jsi o něm vyprávěl. Nejspíš někoho děsně namíchl, ale místo aby si dotyčný stěžoval u advokátní komory, kontaktoval Hru. A šup! Pořadatel obstará klíč na kola a playera nadrženého na kredit, který nesnáší stureplanské advokáty. Zadavatel dostane svou pomstu zdokumentovanou na videu, a kdybys to zvoral, šel za mříže a navíc byl takový blbec, že bys porušil pravidlo číslo jedna, neměl bys moc co říct – nebo aspoň nic moc, čemu by se dalo věřit. Je to přesně tak, jak říká Verbal v Obvyklých podezřelých:

The greatest trick the devil ever pulled was convincing the world he didn’t exist. Jsi jenom obyčejný nýmand bez sebemenších vazeb na skutečného zadavatele. Lee Harvey fucking Oswald, chápeš? Uznej, že je to vymyšlené geniálně, ale zároveň pěkně hnusně!“

Erman vyskočil a začal netrpělivě rázovat po kuchyňce.

„Eéé… jasně!“ přitakal HP, který se snažil nacpat do přetíženého mozku i tuto poslední informaci. Znělo to dost šíleně, což je nejspíš the understatement of the year…

„Nóó, takže chceš říct…?“ začal, ale spíš jen ze zdvořilosti.

Erman na něj netrpělivě pohlédl a sedl si zase ke stolu. Pomalé reakce HP ho zjevně příliš neuspokojovaly.

„Problém je samozřejmě v tom, že neexistují hranice, chápeš? Pořadatel nikdy nemůže hráče k ničemu nutit, to je jeden ze základních pilířů Hry. Hráč musí mít vždycky na výběr, to víš sám. Červenou, nebo modrou, správně, nebo špatně, v konečném důsledku rozhodujete vy hráči, a tak to musí být. Hra sice samozřejmě určitý výsledek preferuje, ale přesto musejí existovat různé alternativy, otevřené dveře pro překvapení a nečekané zvraty. Jinak by nebylo o co hrát, a tudíž by nebyla ani Hra!“

Ermanovi přeskočil hlas do falzetu.

„Ale Hra celou dobu posunuje hranice, ke kterým je hráč ochoten zajít. Jen se podívej na sebe! Bavíme se tu o napadeních, žhářství, sabotážích, dokonce vraždách! Stačí rozevřít noviny a zjistíš, že se to děje každý den!“

Erman vstal a znovu se dal do nervózního rázování.

HP si byl čím dál jistější, že jeho podezření bylo správné, že Ermana chytá rapl. Stačilo se podívat, jakou má barvu ve tváři, a bylo hned jasné, že Eyjafjallajökull každou chvíli vybuchne…

Nemluvě o těch strašidelných upřených pohledech…

„Mrkni se na jakékoli zpravodajství a okamžitě objevíš Hru. Jakmile zmerčíš výraz jako ‚nevysvětlitelný‘, ‚neznámé příčiny‘ nebo ‚bez zjevného motivu‘, zakopl jsi o Hru…“

Erman se zničehonic rozběhl k oknu a neklidně vyhlédl mezi stromy, jako by zaslechl, že se odtamtud někdo blíží.

Když neobjevil žádné nebezpečí, vrátil se několika rychlými kroky ke stolu a naklonil se nad HP.

„Od toho, kdo si zaplatí, přijmou úplně jakýkoli úkol!“ sykl mu do obličeje a ukázal mu zblízka zažloutlé zuby.

„Vždycky se najde blbec, který je ochotný to provést. Nějaký vhodný ňouma, který už překročil všechny hranice. Děje se to v jednom kuse, na spoustě míst celého světa. Podívej se sám, jestli mi nevěříš!“

Ermanovi už zase přeskočil hlas a HP si zklamaně povzdechl. Ach jo, začalo to tak slibně… Ještě před pěti minutami působil tenhle týpek jakžtakž košer. Možná trochu divnej, ale kdo by tady v téhle zemi nikoho nebyl? Ale teď teda překročil všechny meze, big time!

Už je to tady: zlá organizace, globální spiknutí, které stojí za veškerým svinstvem, co se ve světě děje. CIA, Opus Dei, sionistická okupační vláda nebo svobodní zednáři, to záleží na tom, kterého pošahance se zeptáte. Kartonovou ceduli na břicho a jít vyřvávat před parlament.

Jsem jediný, kdo uzřel pravdu! Yippikayee mothafucker! Game over, díky za kafe, je načase se pakovat…

„Děkuju, Ermane, to jsou skvělý informace, ale už musím…“ zamumlal a vstal.

„…rauchpauza, není problém, ale musíš ven. Taky si od tebe jednu půjčím,“ zamumlal jeho hostitel zmateně, jako by HP svou poznámkou přerušil jeho myšlenkové pochody tak, že ztratil nit.

Než stihl zaskočený HP zaprotestovat, vyhrnul se Erman na zápraží.

Aspoň je fajn vyjít zase na čerstvý vzduch, pomyslel si HP a vylovil krabičku cigaret.

Nabídl Ermanovi cígo a pak sobě i jemu zapálil svým starým věrným zapalovačem. Párkrát zhluboka potáhl a pokusil se zarazit vír myšlenek.

Oukej, Erman nemá všech pět tak docela pohromadě, ale na druhou stranu zjevně sedí na spoustě užitečných informací o Hře. Jeho vlastní domněnky sice pořádně pokulhávají, ale nedá se popřít, že většina toho, co říkal, zněla celkem rozumně, ne-li logicky, pokud se tohle slovo vůbec dá v této souvislosti použít.

Ale ta teorie celosvětového Spiknutí už se dá skousnout hůř. Úplná šestáková detektivka, chybí jenom pár sériových vrahů, dysfunkční polda a přelet nad kukaččím hnízdem může začít. Ale kudy vede hranice mezi tvrdými fakty a bujnou fantazií?

Chvíli mlčky kouřili a HP si promýšlel další tah.

Upřímně řečeno se mu hrozně chtělo vypadnout, ten upřený pohled, kterým po něm Erman před chvílí blesknul, ho trochu vyděsil, a najednou si vzpomněl, že jsou úplně sami uprostřed buše bez sebemenší možnosti přivolat pomoc.

Ale zdálo se, že Erman už zase vychladl. Nepříčetný výraz zmizel a do té části obličeje, kterou nezakrývaly vousy, se mu vrátila normální barva, takže nejspíš bylo bezpečné se ještě chvíli zdržet.

Koneckonců se potřeboval dozvědět víc.

„Nóó, a jak ses do toho namočil ty, Ermane?“ začal HP opatrně.

Erman naposledy dlouze potáhl a típl vajgl mezi kopřivami.

„Instaloval jsem tady u nás jejich farmu.“

Střelil pohledem po HP a zjistil, že už se zase tváří lost.

„Serverovou farmu,“ upřesnil pomalu, jako by mluvil s dítětem.

„Hra jich má celkem pět, nebo aspoň měla v době, kdy jsem s tím sekl.“

Znovu spočítal na prstech:

„Severní Amerika, Jižní Amerika, Afrika, Asie a Evropa/Střední východ. Neskutečně obrovské farmy, které zpracovávají všechna data Hry. Tyhle servery řídí všechny mobily, zpracovávají videa, rozdílejí úkoly, sbírají a ukládají informace a kontrolují cashflow. Kromě toho obstarávají veškerou komunikaci mezi hráči, Pořadatelem a Kruhem. Bez farem není Hra, chápeš?“

HP dychtivě přikývl, tohle chápal, ale co bylo důležitější: tohle je useful information!

„Takže ty jsi instaloval farmu pro Evropu?“

„Pro Evropu a Střední východ,“ opravil ho Erman.

„To musí být ale obrovitánská farma!“

HP se ze všech sil snažil vypadat uchváceně. Zjevně to zabralo, protože Erman se trošku rozzářil.

„Měl jsem v podstatě volné ruce, tučné bankovní konto a základní zadání, pak už stačilo jenom make it happen. Práce na skoro šest měsíců, šedesát hodin týdně. Měl jsem nejnovější techniku, něco z toho se ještě nedostalo na trh a možná ani nedostane. NASA stuff, chápeš? Hra sežene všechno, a tím myslím VŠECHNO! Stačilo říct, co potřebuju, a zařídili to.“

Spokojeně si povzdechl.

„To zní naprosto parádně!“ lichotil HP. „Ale jak tě našli? Tím myslím… proč zrovna tebe?“

„Protože jsem byl nejlepší, to ti snad mohlo dojít, ne?“ Erman se na něj znovu podíval jako na idiota, ale HP to přešel.

„Copak jsi nepochopil, co jsem ti před chvílí vyprávěl? Hra se důkladně připravuje, má všude informátory a určitě jí dlouho netrvalo vypracovat užší seznam lidí, kteří by pro ni udělali, co je potřeba.“

Ukázal HP dva prsty. HP okamžitě dokouřil cigaretu, vytáhl krabičku a zapálil sobě a svému hostiteli dvě čerstvé marlborky.

„Nejdřív anonymní e-mail, aby zjistili, jestli mám zájem, okořeněný správným množstvím otázek a výzev tak, abych do toho šel.

Chvíli trvalo, než jsem pochopil, že to myslí vážně, že tady u nás opravdu chtějí postavit takovéhle zařízení a nebaví se o tom jenom teoreticky. Když mi došlo, že to myslí vážně, nedalo se to odmítnout. Byla to fuška once in a lifetime, taková, o jaké se většině lidí z mé branže jenom zdá. Problém je jenom v tom, že jsem za ni nikdy nezískal žádné uznání.“

Odkašlal si a odplivl si do kopřiv.

„Letadlem přiletěli kravaťáci a musel jsem podepsat spoustu lejster, ale všechno to byly jenom variace na pravidlo číslo jedna: Už nikdy nemluv o Hře! Když bylo hotovo, přišla jich celá parta, zkontrolovali si to, schválili to a musel jsem odevzdat klíče, přístupovou kartu, všechno. Díky, přebíráme to tu. Nabídl jsem se, že tam zůstanu, že budu na farmě dělat systémového administrátora. Skoro jsem ani nechtěl dostávat zaplaceno, jenom abych tam směl pracovat, jak u serverů, tak u toho, co jsem zahlédl ze samotné Hry, příšerně mě to lákalo…“

„Ale…?“

„Díky, ale ne, máme vlastní lidi. A bylo to! Prostě mě propustili, po vší té mé dřině. Kartu mi určitě zablokovali ještě dřív, než jsem vyšel z budovy, a najednou jsem byl na dlažbě. Párkrát jsem se zkoušel nabourat do systému z dálky, ale všechna zadní vrátka byla uzavřená. Pak jsem dostal menší pozdrav od Pořadatele a přesně jako ty jsem bohužel neměl dost rozumu na to, abych si ho vzal k srdci…“

Zhluboka potáhl, pomalu vyfoukl kouř a potřásl hlavou.

„Nechtělo se mi to jen tak pustit k vodě, bylo to moje magnum opus. Nejlepší, co jsem kdy udělal, jenom málokdo na světě by to zvládl sám a za tak krátkou dobu. Ale nedočkal jsem se žádného uznání, jenom díky za kafíčko a byl konec. Byl jsem takový blbec, že jsem se dál zkoušel do systému nabourat. Asi jsem si myslel, že když najdu nějaký problém, něco, co se pokazilo, a spravím to, aby to fungovalo ještě líp než předtím, tak pochopí, že jsem potřeba, a zase mě mezi sebe pustí. Že jsem faktor, se kterým se musí počítat! Ale comeback není možný. Jak jsi jednou na dlažbě, už tě nikdy zpátky nepustí!“

HP polkl.

V tuhle novinu zrovna nedoufal.

„A co se ti stalo?“ zeptal se, i když už tušil odpověď.

„Najednou jsem začal mít problémy. Instalace, které jsem dělal jinde, se hroutily, software prolezly skrznaskrz viry a zákazníci vyváděli.

Navíc se mi zablokovaly bankovní účty, bez varování mi skončilo předplatné telefonu i internetu a spousta podobných mrzutostí. Makal jsem ve dne v noci, abych to vyřešil, ale za pár let se můj byznys prakticky položil. A totéž se dá říct i o mně. Zhruba v té době jsem onemocněl.“

Ermanův hlas zněl náhle unaveně.

„Tak jsem se vším praštil a smazal jsem se z mapy. Nenajdeš mě v žádné databázi, nikde,“ dodal spokojeně. „V podstatě neexistuju. Nemám rodné číslo, nemám bankovní účet, zákaznickou kartu do sámošky, neplatím telefon, elektřinu ani vodu. Jsem před Velkým bratrem úplně schovaný!“

„Ale jak můžeš takhle fungovat? Stejně přece potřebuješ prachy?“

„Všechno jde, když se chce. Chce to trochu plánování a práce, ale dá se to. Nezapomínej, že celkem nedávno byl internet úplné sci-fi! Prostě žiju oldschool, cash only a low tech. Funguje to líp, než bys čekal!“

HP pochybovačně potřásl hlavou. To by si radši dal pár pořádných šluků z výfuku toho mopedu, než aby strávil zbytek života takhle. Bez televize, bez připojení, dokonce i bez elektřiny! Úplně sám potmě ve vidlákově. Když si připočteme, co tomu chlápkovi provedla Hra, není nic divného, že je trošku mimo.

„A ta farma?“ zeptal se opatrně. „Kde přesně leží?“

Erman si odfrkl.

„Kde bys řekl? Kam se dávají serverové farmy téhle velikosti? Kde je nejlepší připojení, nejstabilnější přenosy a nejlepší prostředí pro toky dat? Zamysli se trošku! Kde sídlí všichni zdejší velcí aktéři? Kde leží Silicon Valley severní Evropy?“

Pár vteřin trvalo, než mu obvody v přetíženém mozku sepnuly.

„Kista,“ zašeptal HP téměř bez dechu.

„Bingo!“ usmál se Erman. „Nakonec nebudeš úplný primitiv.“

*

„Nillo, chci s tebou něco probrat, něco důležitého, a byla bych ráda, kdyby sis na mě našla pár minutek.“

Vydařená replika, přesně podle jejího předem připraveného scénáře.

Pořád ticho, ale aspoň to Nilla nepoložila. Rebecca ji slyšela, jak na druhém konci dýchá do mluvítka. Ztěžka, jako by běžela, aby stihla telefon zvednout. Rebecca si její mlčení vyložila jako jakési povzbuzení.

„Chtěla bych ti vysvětlit, co se toho večera stalo a proč. Proč všechno dopadlo, jak to dopadlo. Ale po telefonu radši ne. Nemohly bychom se někde sejít a promluvit si?“

Ze všech sil se snažila o klidný a vyrovnaný tón. Jako by ji nežádala o nic světoborného, jenom aby si promluvily jako dva dospělí lidé a pár věci vyřešily.

„Myslím, že jsem se v e-mailu vyjádřila jasně, Rebecco.“

Nillin hlas studil jako led.

„Ani já, ani nikdo jiný z mé rodiny ti nemá co říct. Buď tak hodná a už mi nevolej!“

„A-ale…“ začala Rebecca, ale pak si všimla, že hovor byl ukončen.

*

„Takže kdybys byl já, relativně lowtech týpek, co chce nasrat Hru a Pořadatele. Trochu se pomstít za všechno to svinstvo, co mně i tobě provedli. Co bys udělal?“

Erman zamyšleně přikývl.

„Zajímavá otázka, hmm…“

Chvíli mlčel a přemýšlel.

„Nejlepší by samozřejmě bylo vyhodit je všechny do vzduchu, hajzly, ale to by asi přece jenom bylo trochu přes čáru…“

„Hehe, nepovídej!“ vyletělo z HP, ale Erman to nepostřehl.

„V tom případě bych se zaměřil na prachy,“ pokračoval.

„Jak to myslíš?“

„No, už přece víš, jak fungují odměny. Přes zahraniční platební kartu svázanou s anonymním účtem. Je to podobné jako předplacená simka v mobilu. Prachy se dají jenom vybírat, ale není možné vystopovat, kdo kterou kartu má.“

HP netrpělivě přikývl. Přejdi k věci, mofo!

„Všechny platby fungují v podstatě stejně. Výplaty delegátům, Mravencům i subdodavatelům probíhají přes takovéhle karty a ty se nabíjejí z anonymního číselného účtu v nějaké bance někde v Karibiku. Tenhle mateřský účet je neustále nacpaný penězi, aby udržoval chod celého podniku. Kdybych chtěl Pořadatele pořádně nasrat, zkusil bych zjistit číslo toho konta a vybrat si pár drobných. To by Hru paralyzovalo na týdny, možná na měsíce, a navíc bys měl dost chechtáků na to, aby ses děsně dobře schoval na nějakém odlehlém, ale příjemném místě.“

„Opravdu by to šlo?“

„No jo, šlo.“ Erman pokrčil rameny. „Vtip je v tom, že Hra si dává majzla, aby bylo všechno anonymní, a tak ten účet není vedený na ničí jméno. Stačí znát číselnou kombinaci, která je právě aktuální. Tipnul bych si, že se čísla pořád mění, takže je potřeba být nejen mazaný, ale i rychlý. Já jsem sám nikdy žádná čísla neviděl, jenom jsem zprovoznil ten systém. Ti jejich chlápci z letadla si tam sami naťukali, co potřebovali. Ale na farmě to všechno je. Tím jsem si jistý.“

„Dá se to hacknout?“

„Ne, vždyť říkám, že jsem to zkoušel, a když to nezvládnu ani já, který jsem to všechno postavil, tak to zaručeně nedokáže ani nikdo jiný. Bavíme se tu nejspíš o lepším IT zabezpečení, než má Pentagon a NASA dohromady…“

No jasně, pomyslel si HP skepticky, ale hackování stejně moc nepřipadá v úvahu. „A jak se teda dá číslo toho účtu získat?“

Odpověď už tušil.

„Musíš se fyzicky dostat do farmy. Je tam kontrolní místnost, a jak se do ní jednou dostaneš, vezmeš si, co potřebuješ, když víš, kde to hledat. Ale musíš dávat bacha. Při sebemenším podezření, že účet je prozrazen, určitě číslo okamžitě změní.“

HP přikývl a típl cigaretu o podrážku boty.

To zní jako hotová Mission Impossible.

Ale co, přece se sem netrmácel proto, aby se vrátil s prázdnou. Příliš mnoho informací je lepší než příliš málo.

„Nevysvětlil bys mi, co musím udělat?“ řekl a hodil vajgl na nejbližší smrk.

Erman se zachechtal.

„Jasně, 007, není problém!“

Otočil se na podpatku a zašel do domu.

HP toho využil a zapálil si ještě jednu. Celá tahle historie mu připadala jako z nějakého přiblblého blockbusteru. Pár minut dumal, který se jí blíží nejvíc. Že by Spiknutí, nebo Nepřítel státu? Byla to taková směska všeho, a fucking tribute. Zhluboka potahoval. Vysoko nad sebou uslyšel známé bzučení.

Odpolední let Vidle Airlines, uchechtl se v duchu.

Erman vyšel na zápraží se složeným papírem.

„Tady máš všechno, co potřebuješ. Adresu farmy a pár starých uživatelských jmen, která možná ještě fungují. Napsal jsem ti i webovou stránku té banky, kdyby ses náhodou dostal tak daleko. Teď ti zbývá jenom vykoumat, jak se dostaneš do baráku, ale s tím ti bohužel nepomůžu.“

HP vzal papírek do ruky, ale Erman ho nepouštěl.

„Slib mi něco, HP.“

„Co?“

„Viděl jsi, jak tady žiju, co ze mě Hra udělala.“ Z jeho upřeného pohledu už zase naskočila HP husí kůže. „Slib mi, že použiješ tyhle informace, abys jim rozkopal koule na sračky, slib mi to!“ Ermanovi už zase houstla barva v obličeji.

HP měl, co potřeboval, takže byl nejvyšší čas zmizet.

K užitku mu vlastně byla jenom adresa, to ostatní v podstatě nemělo význam. Ať už tomuhle lesnímu mužíčkovi slíbil cokoliv, určitě se nevloupá na serverovou farmu jako tydýt, potřeboval jenom kontakt na Pořadatele a teď ho konečně získal. Dokonce přímo návštěvní adresu. Stačí tam zajet a zazvonit. Pokud se mu do toho ještě chce po tom všem, co se právě dozvěděl…

Nad nimi se znovu rozlehlo bzučení a Erman sebou trhl. Vyděšeně zapátral očima mezi vrcholy smrků a hledal letadlo.

„Klid, Ermane, to si jenom zdejší vidlácká aerolinka kroutí svoje pravidelný kolečko,“ uchechtl se HP nervózně. „Neposer se z toho.“

„Cožecože?“ Erman se otočil k němu a HP zjistil, že šílený pohled zničehonic provedl velkolepý comeback.

„Nic, jenom říkám, že to je letadlo, co dělá reklamu na nějakej debilní vesnickej jarmark příští týden ve Fjärdhundře. Není se proč znepokojovat.“

Mluvil schválně pomalu, přesně jako před půlhodinou Erman na něj, ale sám slyšel, jak jeho hlas zní vystrašeně.

„Ty už jsi to letadlo někdy viděl?“

Erman v obličeji úplně zbělal.

„J-jo, proletělo nade mnou těsně předtím, než jsi mě vyzvedl tou svojí selskou limuzínou, ale uklidni se, krucinál!“

Zdálo se, že ho Erman neslyší. Pár vteřin stál úplně tiše.

„Zdrhej!“ vymáčkl nakonec ze sevřených rtů.

„Co?“ HP nic nechápal.

„Zdrhej, zmiz, táhni do hajzlu, máš dlouhý vedení?“

Máchal rukama a udělal pár kroků k HP.

Ten instinktivně ucouvl a zvedl ruce před sebe.

„Fajn, fajn, hlavně se uklidni, už jdu, už jdu!“

Šmarjá, tomu chlápkovi asi právě ruplo v bedně dočista.

„Vždyť je to jenom blbý letadlo, Ermane, kvůli tomu nemusíš sakra tak hysterčit!“

*

Tolik k brilantnímu plánu.

Nilla ji pořád ještě nenávidí, to pochopila. Vlastně na tom není nic divného, koneckonců tehdy proletěl zábradlím balkonu její zbožňovaný starší brácha.

Nilla měla k Dagovi vždycky blízko a nikdy nepřijala závěry vyšetřování, že všechno byla částečně nehoda. Firma, kterou domovník najal na renovaci fasády, to prý odflákla, když dělala balkony, a chybělo pár upevňovacích šroubů.

„Nešťastné spolupůsobící okolnosti,“ stálo v rozsudku.

Pro Henkeho to znamenalo deset měsíců za těžké ublížení na zdraví s následkem smrti místo za zabití. Kdyby bylo zábradlí balkonu přimontováno správně, všemi šrouby, nejspíš by to Dag přežil.

Ale to nemohl nikdo vědět jistě. Rána byla silná, nebyla náhodou tak silná, že by stejně přepadl přes zábradlí? To se přinejmenším nedalo vyloučit. Tak alespoň uvažoval soud.

Ale Rebecca o tomhle závěru silně pochybovala. Dag byl velký a těžký, nejméně devadesát kilo svalů, a uměl udržovat rovnováhu. Kdyby zábradlí nepovolilo, nespadl by a jejich životy by vypadaly úplně jinak. Henkeho by nikdy nezavřeli, aby unikla vězení ona. Jeho uvěznění a její svoboda – jedno bylo předpokladem druhého.

Problém byl ale v tom, že to tak být nemělo. Právě to chtěla Nille povědět. Co se toho večera vlastně stalo. A proč…

*

„Jenom letadlo? Jenom letadlo?!!!“ V zažloutlých vousech kolem Ermanovy pusy se zachytilo pár plivanců.

„Tobě vůbec nic nedochází, ty kreténe!

Oni mají uši všude, totálně všude. Copak jsi nepochopil, co jsem ti říkal o Mravencích?

S kým jsi po cestě sem vykecával? S autobusákem? S nějakou milou paní ve vlaku? Zmínil ses náhodou nějakému kámošovi do telefonu, kam jedeš, anebo jsi takový vůl, že sis uložil popis cesty do počítače?“

Hlas mu zase přeskočil do falzetu.

„Nic takovýho, přísahám…“

HP pomalu couval k vyjetým kolejím pneumatik, které vedly zpět do civilizace. Tohle je fakt strašidelný. Musí se od toho psychouše dostat co nejdál, a to fofrem. Čert ví, co se jinak stane. V lese tě nikdo neuslyší řvát.

Erman k němu přikročil ještě blíž, zaťal pěsti a vystřelil vyčítavý ukazováček.

„Google!“ vyplivl. „Ty sis vygoogloval moji adresu na mapě, přiznej se!“

„Né, né!“ odpověděl HP instinktivně, ale v tu chvíli si uvědomil, že vlastně ano.

Erman si buď všiml změny jeho výrazu, anebo zkrátka uhodl, že HP lže.

Každopádně se k němu rozběhl.

„Ty blbče!“ řval Erman. „Dal jsem ti jednoduchou instrukci. S nikým se nebav, nepoužívej žádnou elektroniku. A ty si mě vygoogluješ! To už můžeš rovnou dělat přímo pro Pořadatele, měl bych tě na místě zabít, sakra!“

„Sorry!“ vyhrkl HP, teď už tak vyděšený, že nedovedl ani pořádně lhát.

Na vteřinku si představil, že bude zastřelen mezi trsy trávy a dopadne jako bockstenský muž. Za dvě stě let ho vyhrabou, naloží jeho prdel do zavařovačky a vystaví ji v Muzeu vidlí ve Fjärdhundře. Z toho pomyšlení si málem nadělal do kaťat!

Erman se stále blížil k HP, ale pak se náhle zarazil.

Chvilku zůstal stát a zdálo se, že přemýšlí. Pak se beze slova otočil na podpatku a rozběhl se do domu.

HP nečekal, než se vrátí s brokovnicí. Raději udělal čelem vzad a vyrazil sprintem po cestičce k silnici, co mu nohy stačily. Nad sebou pořád slyšel bzučení letadla. Jako by kroužilo.

Po pár stech metrů dorazil na okraj lesa. Ještě necelý kilometr štěrkové cesty přes otevřená pole, a bude v relativním bezpečí u silnice. Neklidně se ohlédl přes rameno. Sakra, no jasně, měl šlohnout ten moped, nebo mu aspoň vyrvat startér, nebo tak něco. Vždyť tady z něj bude open target.

No nic, to ho napadlo brzo.

Žádné zvuky motoru mopedu neslyšel, ale nejspíš jenom proto, že nad ním pořád kroužilo to debilní letadlo. Všiml si, že reklamní transparent je pryč. Co to ten blbec vyvádí?

Opustil příšeří lesa a vyrazil k silnici. Zhruba jednou za deset metrů se ohlédl přes rameno. Pořád nic. Pomalu dostával strach pod kontrolu. Ten chlap byl ale ukázkovej psychouš. Strašně moc děkuju, Mange, za ten bezva tip!

Zase se ohlédl. Po Ermanovi ani stopy. Paráda!

Teprve někde v polovině pole si uvědomil, že motor letadla zní nějak jinak. Předtím spíš jenom monotónně bzučel, o tón výš nebo níž podle toho, na kterém bodě kruhu se letadlo zrovna nacházelo. Ale najednou zvuk nabral na síle i výšce a chvíli trvalo, než HP pochopil, čím to je. Když se totiž zase jednou ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že ho Erman nepronásleduje, viděl, že letadlo míří střemhlav přímo na něj, jako by byl Cary fucking Grant! Málem nevěřil vlastním očím!

Blížilo se a blížilo, ale nedošlo mu, že by se měl bát, dokud letadlo nezaplnilo celé jeho zorné pole. Všechny jeho myšlenky se utopily v sílícím rámusu motoru a větru kolem křídel. Vpředu viděl vrtuli, jak víří, a kousek pod ní ocelový podvozek mezi přistávacími kolečky, jak se na něj řítí, ale stejně si pořádně neuvědomoval, co se za chvíli stane.

Shit! bylo to jediné, čím přispěl jeho mozek, pak HP zakopl o vlastní nohy a spadl na zem.

Ucítil průvan, uslyšel svist koleček, která jen o pár decimetrů minula jeho hlavu, a najednou žral štěrk.

Zvuk motoru zeslábl a HP zvedl rozedřený obličej právě včas, aby zahlédl, jak letadlo pomalým levotočivým obloukem stoupá nahoru. Chvíli trvalo, než mu došlo, že pilot nabírá výšku na druhý pokus.

Krucinál! pomyslel si a zpanikařil. Vyškrábal se na kolena a přinutil zchromlé nohy k pohybu. Vykašlal se na štěrkovou cestu a namířil si to přes pole směrem, kde věděl, že leží autobusová zastávka. Kolem nohou mu vířil prach a hlína, strniště mu trhalo nohavice.

Ryc-dup-ryc-dup-ryc-dup.

HP běžel, jako zaručeně ještě nikdy neběžel.

Nejméně pět set metrů k silnici, k záchraně. Letadlo už opsalo půlkruh. Srdce mu v hrudi bilo tak divoce, až měl pocit, že se mu rozskočí. Na jazyku chuť krve, do bubínků bušil tep.

Vtom řev motoru znovu zesílil, letadlo se na něj vrhlo Alfred Hitchcock style a hluk byl ještě ohlušivější než předtím, pokud to bylo vůbec možné. Běžel, zmocnila se ho čirá panika, zkoušel kličkovat, aby bylo těžší ho trefit. Jako v Counterstriku. Ale tohle bylo in real life, a ne v blbé počítačové hře! Letadlo se blížilo a zdálo se, že ho nic nemůže vychýlit z kurzu.

Najednou ve strništi pár metrů před sebou něco spatřil. Nějakou bílou plastovou tyč, dlouhou asi dva metry.

Přesně nevěděl, jak ho to napadlo, ale když bylo letadlo přímo nad ním, vrhl se k tyči, popadl ji oběma rukama, zastrčil si jeden konec do podpaží jako jezdecké kopí a překulil se na záda.

Letadlo zaplnilo celý jeho svět, hluk mu rval uši. Přesně ve chvíli, kdy mu průvan vyrazil dech, narazila tyč na něco tvrdého a vyletěla mu z ruky.

A letadlo bylo pryč. HP se převalil na břicho. Pár metrů od něj ležely zbytky rozemleté tyče.

Asi ji zachytila vrtule, pomyslel si a vyškrábal se zase na nohy.

Letadlo začalo znovu stoupat. Ale tentokrát motor neřval tak vztekle. Sílil a slábl, jako by vynechával, a HP zřetelně slyšel svist, který mohla vydávat jedině poškozená vrtule.

Pilot měl zjevně problémy, ale HP se nezdržel, aby se podíval, jak je zvládne.

Naopak vyrazil plnou rychlostí k zastávce, kterou viděl už jen kousek od sebe. Jak se k ní blížil, uviděl, že kolem sloupu zastávky projel autobus, a okamžitě změnil kurz, aby mu nadběhl. To by mohlo i vyjít…

Ale pak postřehl koutkem oka pohyb a zjistil, že pilot zvolil novou taktiku. Místo aby se vrhal střemhlav z výše několika set metrů, supělo teď letadlo vodorovně nad polem a HP skoro viděl, jak se kolečka otírají o strniště.

Tentokrát mu nepomůže, když se vrhne k zemi, buď mu prorazí lebku kolečka, anebo ocelový podvozek mezi nimi.

Bez sebe strachy ještě zrychlil tempo. Sprintoval k silnici, viděl, jak se autobus blíží, a vsadil všechno na to, že ho doběhne. Zvuk letadla se ozýval čím dál blíž.

Zajel nohou do příkopu a ztratil rovnováhu, ale pádil tak rychle, že se natáhl až na silnici, přímo před rozjetý autobus.

Kvílení brzd, skřípění pneumatik a nad ním burácení leteckého motoru.

Okamžik nato ho něco povalilo a všechno zčernalo.

„Hej, chlape, jak je!?“

Hlas se nesl odněkud zdaleka a HP se prudce posadil. Na vteřinku se vyděsil, že oslepl, že má otřes mozku nebo něco podobného a je odsouzen k životu ve věčné tmě. Ale pak se mu smysly pomalu vrátily a podařilo se mu otevřít oči.

„Seš v poho, chlape?“ Skláněl se nad ním kluk v příliš velké uniformě a okolo něj pár vyplašených tetkovských obličejů.

„Zjevil ses úplně vodnikaď, chlape, ubrzdil jsem to taktak, ale řek bych, že jsem tě jenom trochu šťouch.“

Neodpověděl, jen se s námahou pokusil vstát.

Šofér, asi třicetiletý imigrant, mu podal pomocnou ruku.

HP si rychle zkontroloval tělesné funkce, výsledek byl v pořádku.

„Měli bychom zavolat sanitku,“ lamentovala tetka, která nejspíš seděla v autobusu.

„…a taky policii,“ přidala se druhá. „To letadlo…“

„Sanitku ne!“ přerušil ji HP. „Nic mi není.“

Nebylo. Kromě oděrek na tváři a rukou a toho, že si vyrazil dech, když ho autobus srazil, si připadal úplně v pohodě. Poslední, co potřeboval, byla spousta čenichajících fízlů.

„Sorry,“ zamumlal k řidiči. „Trošku jsem to neodhadl, moje chyba, my bad!“ vypravil ze sebe postupně, jak se mu vracela řeč. „Je mi fajn!“

„Výborně!“ ulevilo se šoférovi. „Takže můžem jet dál?“

Povzbudivě kývl na obě dámy, které čekaly celé rozrušené u krajnice.

„Není zranění, nebude sanitka. Všichni na palubu!“

Pak oprášil štěrk z Henrikových zad a zašeptal: „Nebudeš to nikam hlásit, chlape, že ne? Já už mám vroubek za překročenou rychlost a tenhle flek potřebuju, rozumíš?“

„No worries!“ odpověděl HP, který se pomalu dostával zpátky do formy. „V klidu, svez mě zadarmo a všechno bude zapomenutý.“

„Není problém, kámo!“ Šofér se ulehčeně usmál a pokynul mu ke dveřím autobusu.

„Dokonce stihneš i vlak, ale teda na poslední chvilku.“

HP jen přikývl a sesul se na nejbližší sedadlo.

„Mimochodem, viděls to letadlo, chlape? Ty bláho, to ale letělo nízko!“

13 | Mindgames

Cestu domů si HP skoro nepamatoval. Úplně se vyřídil, když sprintoval přes pole, a když k tomu připočteme blízké setkání s autobusem, není nic divného, že měl fakt dost. Sice se snažil zůstat vzhůru a rozhlížet se po případných pronásledovatelích, ale nešlo to. Víčka mu zatvrzele padala a najednou byl v Älvsjö a pochopil, že vytuhl a přejel svou zastávku.

Když se za dlouho, předlouho dostal zpátky na Slussen, byl už čilejší a měl sílu vystřihnout agentský trik, aby setřásl případné pronásledovatele. A když se vrátil domů do zahradní chatky, probudil se úplně.

Srdce mu speedovalo, tělem proudil adrenalin a bylo mu, jako by to všechno prožíval znovu. Pár minut si dokonce myslel, že dostane infarkt, že tady zkápne a jeho mrtvolu ohlodanou od mravenců najde teprve teta, až přijde chatku zazimovat.

Ale pak se zběsilý pulz zklidnil a mlha v hlavě prořídla.

Co se to krucinál vlastně stalo?

Stalo se to doopravdy, anebo se mu to všechno zdálo?

K vyvrácení teorie o snu stačilo mrknout do zrcadla. Byl špinavý, posetý škrábanci a nohavice džínů změnilo ostré strniště v třásně. Klika jako prase, že neměl kraťasy!

Ten chlápek v letadle se ho normálně snažil sejmout, a určitě by se mu to povedlo, kdyby nedohonil ten autobus. Pulz se mu zase rozběhl, udělalo se mu nevolno, a potřeboval pár minut a pár litrů vody z kohoutku, než to rozdýchal.

V hlavě mu divoce vířily myšlenky, sušička zařadila hyperrychlost.

Takže Hra, úkoly a všechno, co se mu stalo, je jenom sázkařský podnik pro znuděné pracháče?

Mačkali jeho knoflíky, posunovali jeho hranice a přiměli ho, aby s radostí hrál jejich hru. To je vážně tak děsně snadné ho oblafnout?

Druhou možností samozřejmě je, že Erman lhal, že mu jenom nakecal spoustu kravin.

No jo, sice mu evidentně strašilo ve věži, ale lhář to určitě nebyl. Lesní mužíček stoprocentně věřil všemu, co říkal, a většina z toho souhlasila s tím, co HP sám zažil. Problém byl jenom v tom, že to nezvládal zpracovat, to se prostě nedalo!

Ale když si rozdělil celou story na dvě části, šlo to lépe.

Kdyby kousl do kyselého jablka a připustil, že je jenom blbá loutka, která sebou ochotně cuká, jakmile Pořadatel zatahá za správný provázek, a kdyby navíc zbaštil tu historku o sázení a struktuře Hry…

Pak by první část Ermanova vyprávění vysvětlovala v podstatě všechno, co zažil.

Sice ho dožíralo, že dělal jakémusi hráčskému klubu dvorního šaška, ale aspoň se tohle vysvětlení, na rozdíl od zbytku story, drželo na správné straně plotu cvokárny.

Ale tu konspirační teorii pořád překousnout nemohl.

To, že je Hra celosvětová, přijímá různé špinavé zakázky a navíc má uši a oči všude – tomu se prostě nedalo věřit!

Erman přece sám říkal, že jsou to jeho vlastnoručně spíchnuté dohady, nic, co by sám viděl nebo zažil. Možná výsledek příliš mnoha osamělých hodin v chatě bez kontaktu s civilizovaným světem. Vlastně byl ten chudák spíš k politování. Tam v lese se z něj HP sice málem posral strachy, ale teď si najednou připadal s Ermanem podivně spřízněný. Oba vlastně mají mnoho společného. Pořadatel nebyl ani k jednomu z nich milosrdný. Vyhledal je, vzbudil v nich pocit, že jsou výjimeční, a když se Hra jejich schopností nabažila, zahodila je jako včerejší noviny…

So what, jestli Erman lůznul pár marblů? Vlastně byl tomu chudákovi osamělému neskutečně vděčný, že mu pomohl zpátky do sedla. Že mu otevřel oči a dokonce mu poskytl možný vstup do Hry.

Každopádně byl teď HP mnohem klidnější. Nevolnost skoro zmizela a dostal hlad. Našel jenom instantní bílé fazole od Heinze a zhltl je přímo z konzervy.

Ale co to letadlo, co ten týpek, který se ho pokusil whacknout, jak se dá sakra vysvětlit tohle?

Nikdo ho nesledoval, to věděl natuty, tak jak se to vlastně semlelo?

No, čistě teoreticky to mohl být naprostý omyl. On a Erman jsou plus minus stejně vysocí a mají podobnou barvu a délku vlasů. Zdálky bylo určitě možné si je splést, a z výšky pár set metrů by je od sebe určitě nikdo nerozeznal.

Ten magor tam přece žije sám. Že by pilot prostě předpokládal, že když někdo vychází z hájku, tak je to Erman, zvlášť když popis odpovídá?

Takhle to určitě bylo!

Ať už v tom letadle seděl kdokoliv, měl pifku na Ermana, ne na něj.

Možná si nějaký naštvaný soused nebo zdegenerovaný vesničan vjel s tím psychoušem do vlasů v sámošce? A rozhodl se, že toho cvoka pořádně vystraší Alfred Hitchcock style, když se mu náhle naskytla šance? To se fakt stává, stačí si pustit TV3. Vždyť hergot existuje celej seriál o lidech, co takový hovadiny dělají…!

Čím víc o tom přemýšlel, tím mu to znělo pravděpodobněji. Nějaký ujetý sousedský spor, který překročil rozumné meze. To je mnohem snazší vysvětlení než ta druhá možnost.

„Globální spiknutí my ass,“ zamručel sám pro sebe. „To víš, že jo!“

Ani na chviličku se tomu nechystal uvěřit.

S úlevou se rozvalil na pohovce v kuchyni a zapnul notebook. Není nad trochu televize, když potřebujete vytěsnit problémy. Tam venku se vždycky najde tragéd, co je na tom ještě hůř, a to vám spraví náladu. Až se všechno uklidní, promyslí si, co dál.

Ještě než uslyšel text ze čtecího zařízení, pochopil, co se stalo. Stačily záběry místní televize na spálený dům, majáčky a hasičské vozy mezi kopřivami, a docvaklo mu to.

„Hasičské sbory už zhruba hodinu bojují s mohutným požárem zemědělského objektu západně od Sigtuny. Prozatím není známo, zda se v době vypuknutí požáru nacházely v budově osoby. Objekt je součástí pozůstalosti a oficiálně je neobývaný, ale podle výpovědí svědků přesto v uplynulých měsících sloužil jako přístřeší jedné nebo více osobám. Policie se pokouší spojit s třicetiletým mužem, který dříve během dne utrpěl mírnou srážku s linkovým autobusem na nedaleké zastávce…“

Natrávené instantní fazole se rozprskly po tetině dřezu. HP blil jako alík.

„Do prdele! Do prdele! Do prdele!“ bylo to jediné, na co se zmohl jeho mozek.

Trvalo mu několik dnů, než se zmátořil. Asi chytil nějakou virózu nebo jiné svinstvo, protože dostal vysokou horečku a vodopády zvratků pokračovaly, dokud v něm nezůstalo nic než kyselá žluč.

Jako obvykle ho sejvnul Mange, který přišel zkontrolovat, proč se HP neozývá, a našel ho zbědovaného na tetině pohovce. Bylo to děsně trapné, ale Mange se ukázal jako true friend. Odvezl ho do lázní Eriksdalsbadet, aby se tam dal dohromady, sehnal mu čisté oblečení a mýdlo s šípkovou vůní, a dokonce se ani neštítil uklidit zasviněnou kuchyni.

Jojo, Mange je true friend, dokonce best friend forever. Odteď se k němu HP bude podle toho chovat. Pro začátek mu bude říkat Farúku. Jestli je to jméno pro Mangeho důležité, tak ho bude odteď používat a na rýpání se vykašle.

Během nemoci se mu zdála spousta snů, horečných snů o všem možném. Na weirdodreams byl naprosto zvyklý, pár dnů nebo týden po vydařeném tripu patřily skoro ke standardu. Někde četl, že THC z trávy se ukládá v tukových tkáních mozku a občas o sobě dává zpětně vědět, podobně jako bomba se zpožděným zapalovačem. Často se mu zdály vymazlené příběhy jako z Pána prstenů, o obřích motýlech a mluvících stromech, což bylo fakt cool.

Ale tyhle sny byly jiné, mnohem temnější a nepříjemnější než zhulené fantazie.

V jednom snu, který si pamatoval obzvlášť jasně, běžel úplně nahý tunelem Klara. Honila ho černá ohořelá mrtvola Ermana na mopedu s vozíkem a za ní stovky pádících koní bez jezdců.

Ústí tunelu na Sveavägen se stále blížilo, ale pronásledovatelé ho doháněli. Kroky mu těžkly a těžkly, protože se země čím dál strměji svažovala, a HP věděl, že to nestihne. Uječený chraplavý falzet mopedu, všude dunící kopyta.

Jsou všude!! It’s all a fucking Game!! vykřikla zuhelnatělá ústa mrtvoly, ale poslední slovo zkreslily stěny tunelu a odrážely ho ozvěnou všude kolem něj.

Gejm

Gejm

Gejm

Probudil se s bušícím srdcem právě ve chvíli, kdy moped narazil do jeho podkolenní jamky.

Ale teď už na tom byl líp.

Bez horečky, čistě umytý, najedený a spokojený. Možná měl trochu zdřevěnělé nohy, ale to přejde.

Otázka zněla, co teď?

Do bytu se mohl nastěhovat až za pár týdnů, prý nastaly problémy s datem dodávky nových dveří. Svým způsobem to byla skoro nádhera. Proč to vlastně zapírat, stěhovat se domů se mu nechtělo. Faktem bylo, že po tom, co se stalo u Sigtuny, měl… strach.

Jo, klidně to přiznal. Henrik HP Pettersson, muž, mýtus, legenda – se bál.

Takže Hra nakonec není žádný anarchistický placený YouTube, jak si ze začátku myslel, ale něco úplně jiného, mnohem zlověstnějšího. Pochopil, že to sázení je děsivější, než si zprvu uvědomoval. Že postupně posunují lidem hranice toho, co jim připadá normální, vědomě hledají lidi, kteří se nechají snadno zmanipulovat, a mačkají jim tlačítka, aby zjistili, jak daleko jsou ochotní zajít.

A to všechno jen tak ze srandy!

Ale ta druhá část mu pořád připadala moc neuvěřitelná na to, aby to byla pravda. Že prý se úkoly vůbec nevymýšlejí náhodně, ale jsou vědomě navržené tak, aby uspokojily neznámé zadavatele? Kdyby to byla pravda, a HP zdůraznil kdyby, znamenalo by to, že on i ostatní hráči se nechali podfouknout dvojnásob. Nejsou z nich jenom oslové, kteří se ženou za drogou, ani internetové děvky, co se kurví pro pár kliknutí na odkaz nebo virtuálních palců nahoru, ale navíc i normální blbý loutky!

Nic netušící poskokové, kteří nic nevědí, a proto se dají snadno obětovat, když padne hovno na větrák. Banda tupců, obětní beránci, kteří nikoho nezajímají, ani kdyby mluvili pravdu. Vždyť kdo by jim věřil?

To pomyšlení ho naštvalo a dost znepokojilo.

Možnosti takového scénáře byly tak nedozírné, že je těžko mohl přehlédnout. Opravdu jsou to jenom výplody Ermanova paranoidního mozku, který překročil tenkou hranici mezi rázovitým venkovským výstředníkem a uvřískaným švihlým magorem?

Dokud neviděl, jak jeho chata lehla popelem, určitě i s Ermanem uvnitř, pevně tomu věřil, ale teď viděl situaci v úplně jiném světle…

Mohl si to ujasnit jen jediným způsobem, a tak se rozhodl podniknout trochu rešerší.

Právě této problematiky se týkal jeden z mnoha rekvalifikačních kurzů, které musel absolvovat a na které se usilovně snažil zapomenout, a tak nezbývalo než zjistit, jestli mu v hlavě něco zůstalo. Se správným vyhledávačem lze ohromit svět, to si ještě pamatoval…

Farúk mu pomohl nastavit notebook a připojit se přes jednu z těch anonymních služeb, které se vyrojily v posledních dnech předtím, než vstoupil v platnost zákon o pirátství. Teď bude na netu neviditelný, bude ghost rider.

Vybral si vyhledávač a dal se do toho. Z Ermanova papírku moc chytrý nebyl.

Stálo na něm jen Torshamnsgatan 142 a pár nerdovských hesel, která možná, teoreticky, mohla fungovat, kdyby se dostal dovnitř, anebo taky ne. Copak ten Erman, lump jeden upálená, nemohl přidat trochu víc informací, třeba jak se ta firma jmenuje a v kterém patře sídlí? Chtěl by toho od něj tak šíleně moc?

Adresa ho opravdu zavedla na ulici v Kistě, ale víc z ní nevytěžil. Úplně obyčejná kancelářská budova nedaleko dálnice E4, nic víc na satelitních snímcích nebylo vidět. Seznam malých telekomunikačních firem, které v baráku sídlí nebo sídlily, ale žádná neměla podle všeho nic společného s hrami ani počítači.

Nevěděl, co vlastně čekal. Nějakou obezděnou pevnost, nebo snad tajnou adresu, která se nedá najít na mapě? Něco jako armádní tajná služba FRA na ostrově Lovön? Jenže tohle vypadalo úplně halal, ani stopy po žádné tajuplné organizaci ani tajné serverové farmě. Buď ho Erman s tou adresou bůhvíproč napálil, anebo, což je pravděpodobnější, Hra mezitím zvedla kotvy a odtáhla jinam.

Zklamaný a bez větších očekávání se však rozhodl prověřit i zbytek Ermanových teorií.

Naťukal do vyhledávače pár výrazů jako „nevysvětlitelný“, „navzdory vyšetřování“ či „neznámý“ a okamžitě mu vyjelo pár tisíc výsledků. Odfiltroval všechno, co souviselo s ufony, což snížilo počet na něco přes tři sta, a pak přidal jako volitelnou možnost slovo „pachatel“, čímž už se dostal na schůdnější počet výsledků. Trochu šikovného klikání a šup! měl na obrazovce slušnou sbírku incidentů. Rychle seznam prolistoval.

Ukázalo se, že jde o velkorysou směsku vysokého a nízkého, a na chvilku se mu téměř ulevilo. Ale pak začal procházet informace důkladněji. A vyskakovaly na něj věci mírně řečeno znepokojivé…

Ze začátku nacházel spoustu maličkostí, o kterých nikdy neslyšel, ale měly ten správný šmak: auta, kterým selhaly brzdy, počítačové systémy, které se zhroutily uprostřed zpracovávání výplat, nevysvětlitelné výpadky proudu a politici, kteří našli v poštovní schránce výkal.

Ale sítem vyhledávače pronikly i další, mnohem známější události.

Přečetl si o nich jednou, ještě jednou a pomalu se ho zmocnil nepříjemný plíživý pocit.

K té první došlo prakticky za jeho humny.

V noci na 17. května 1990 shořel kostel svaté Kateřiny ve stockholmském Södermalmu.

Kostelní věž se zřítila a propadla klenbou. Zbyly v podstatě jen obvodové zdi, ale podařilo se zachránit cenné textilie a kostelní stříbro. Vyšetřování navzdory značnému úsilí neodhalilo příčinu požáru a spekuluje se o celé řadě možností od vadné elektroinstalace až po žhářství.

Motiv případného úmyslného požáru však zůstává neznámý.

A na tu druhou si taky pamatoval moc dobře.

V neděli 3. září 2006 ve 20.41.51 obdržela státní kriminální policie zprávu od Säpo, podle níž se Sociálnědemokratická dělnická strana (SAP) stala terčem krádeže dat ze své interní počítačové sítě SAP-net. Pachatel byl tou dobou ještě neznámý. Později téhož večera svolali sociální demokraté tiskovou konferenci, na níž oznámili, že ve věci krádeže dat podali trestní oznámení na vedení Lidové strany (FP). Trestní oznámení vycházelo z toho, že počítače využité k nezákonnému proniknutí do nejcitlivější počítačové sítě SAP, k níž má přístup jen 26 vysokých stranických funkcionářů, podle IP adres patřily právě FP. Ke krádeži dat mělo dojít pomocí přihlašovacích údajů, které nevysvětlitelně unikly a poskytly tak politickým soupeřům sociální demokracie neomezený přístup k jejím nejinternějším a nejdůvěrnějším informacím.

Tohle byl major stuff! Obě události byly samy o sobě dostatečně zajímavé na to, aby se na ně dalo slušně vsadit.

Je možné někomu nakukat, aby podpálil něco tak posvátného, jako je kostel? Jaký je na to kurz?

Nakonec se to povedlo, to jednoznačně. Ale pojďme o krok dál, věříme-li Ermanovým teoriím.

Kdo by si takový úkol objednal?

Třeba někdo, kdo by děsně rád měl tu čest znovu postavit známý symbol Stockholmu? Nějaký politik, firma nebo průmyslový magnát, který chce smýt špínu ze své pověsti?

Letmé nahlédnutí na nadaci, která za obnovou kostela stála, mu prozradilo celou řadu tučných jmen, která ulehčila peněžence. Dokonce i parlament pustil žilou, i když šlo výhradně o místní stockholmskou záležitost. Copak nemá švédská církev dost škváry, aby to zacálovala sama?

Spiknutí?

No, přinejmenším to nelze vyloučit. Takže věrohodné. Sice odvážné, ale zcela možné, když má člověk trochu fantazie a nebojí se neotřelých myšlenek. Jako v Šifře mistra Leonarda.

Ale co ta Watergate socanů a lidovců?

Nad tím se musel chvíli zamyslet.

Login mohl snadno sehnat Mravenec vhodně umístěný u socanů. Lidi jsou většinou tak pitomí, že si ho napíšou na papírek a nalepí pod desku stolu, aby po letní dovolené nezjistili, že se nemůžou přihlásit.

Ale kdo by takový úkol zadal?

Who benefited?

Krátkodobě samozřejmě lidovci, ti jsou jakožto zadavatel zcela představitelní.

Ale dlouhodobě to přece pomohlo socanům?

Několik dalších kliknutí tuto stopu potvrdilo. Pár týdnů nato v parlamentních volbách klesl lidovcům počet hlasů téměř na polovinu a celé předání moci pravici se na jejich propadu málem zaseklo. Takže to jsou nejméně dvě možné konspirační linie.

Buď někdo z modrých chtěl tajné info, nebo někdo z rudých chtěl nachytat modré na švestkách.

Výsledek?

I tahle teorie je věrohodná, a dokonce mnohem méně odvážná než ta první. Fíha, z toho se ale stává pořádná story!

Ale ze všeho nejstrašidelnější byla poslední kauza, na kterou narazil. Přečetl si ji několikrát, než to všechno zpracoval. A když to zpracoval, málem se z toho podělal.

Popis pachatele, předložený roku 1994, dospívá k závěru, že vraždu spáchala osoba jednající na vlastní pěst, narušený jednotlivec hnaný záští nebo vztekem. Pravděpodobně má celý život potíže se vztahy, zvláště pak s autoritami různého typu. Je introvertní, osamělý a narcistický, ale ne psychopatický, a patrně postrádá rodinu a blízké přátele. S jeho stavem se pojí pocit, že se mu v životě „nedaří“, a dojem, že je „outsider“, jehož schopnosti nejsou nikdy plně doceněny a nemají příležitost se plně projevit.

Úplně jako by tenhle profil popisoval jeho samého!

Přiznával si to jenom někde hluboko v nitru a zírání na vlastní pupek nikdy nepatřilo k jeho oblíbeným činnostem. Ale po tom, co se stalo, po té klinické smrti v bytě a té příhodě ve vidlákově, se v poslední době začal dívat do zrcadla jinak.

A na to, co tam viděl, nebyl zrovna pěkný pohled… Upřímně řečeno si nemohl svůj život zrovna dát za rámeček. V hrubých obrysech na něj ten popis obstojně seděl. Na vlastní pěst, outsider, postrádá blízké vztahy, egoistický, všechno to hezky sedělo.

Dokonce až moc hezky…

Ale on za to přece nemůže, že šlo všechno do hajzlu. Míval možnosti, míval vyhlídky jako každý jiný. Mohl z něj být někdo, někdo důležitý!

A fucking contender!

Jednou jedinkrát se v životě zachoval čistě nesobecky, a co z toho měl? Jak mu svět poděkoval, jak se mu odměnil za hrdinský čin? No přece deseti měsíci v pasťáku, natvrdo rovnou do vězení, fakt pěkně děkuju! V zemi polotučného mléka nezůstane žádný dobrý skutek nepotrestán.

A po lochu byly všechny jeho možnosti najednou pryč. Dveře zavřené a budoucnost královsky posraná. Zbývalo mu vlastně jenom čórovat a mekdžobovat. Není divu, že po takové studené sprše se člověk na všechno vysere a soustředí se sám na sebe. A podle Ermana Hra vysílá Mravence pátrat přesně po takových. Po lidech, co odpovídají požadavkům. Nebo spíš profilům pachatele…

„Hrají už spoustu let, mnohem déle, než existuje internet,“ řekl Erman.

Co když hráli už v únoru 1986! Splašili třistapadesátsedmičku, schovali ji na vhodné místo a vyslali chlápka. Hráče, nýmanda, jako je on sám, který už měl hranice posunuté až někam za obzor. Stačil nevinný telefonát od vhodně umístěného Mravence.

Představení v devět, kino Grand!

A pak: Lights, camera, action!

Henrikovi se zježily chloupky na zátylku. Chata byla najednou hrozně malá, strop mu padal na hlavu a hrozil, že ho udusí. Musí na vzduch! Musí ven!

It’s all a fucking Gejm! řvala mu v hlavě zuhelnatělá mrtvola, když zvracel na záhon.

*

Fajn, tak teď už se doopravdy bála. Několik dnů si namlouvala, že se jí ozve, taková hloupost, a nakonec zajela k němu domů. Ale dveře byly zatlučené překližkou a v pachu barvy pořád ještě rozeznala slabou vůni kouře.

Soused, očividně zhulený chlap s dredy a kozí bradkou, jí vyprávěl, že tu hořelo, že někdo nalil Henkemu do škvíry na dopisy hořlavinu a škrtl sirkou.

Ale Henke to prý přežil, pár dnů ve špitále a byl v pohodě.

Aspoň trošku úleva.

A kde je tedy teď?

Na to jí rastaman odpovědět nedokázal a v této fázi rozhovoru jeho zkouřený mozek asi konečně detekoval fízlovské vibrace, protože jí prudce zabouchl dveře před nosem.

Po chvíli přemýšlení ji však napadlo, kdo bude určitě vědět víc. Přece Mange Sandström, Henkeho nejlepší kamarád už od první třídy.

Jeden hovor s telekomunikačním úřadem, a už měla adresu a vyrazila.

Hned před krámkem si všimla, že všechno není, jak má být. Kolem kandelábru ještě visel modrobílý útržek policejní pásky a okno vedle vchodu bylo neuměle zalepené izolepou s logem bezpečnostní agentury. Ani tady se nedá nevšimnout pachu kouře, pomyslela si, když otevřela dveře a ozvala se melodie z Hvězdných válek. Podle chaosu, který panoval uvnitř, to tu zrovna dávali po ohýnku do pořádku. Všude se válely prázdné krabice, polovina polic a regálů v přední části krámku zela prázdnotou. Skoro zakopla o kýbl plný špinavých splašků, který stál vedle dveří.

Už druhý svinčík za půl hodiny, to určitě není náhoda, zvlášť když se to týká Henkeho. Jediná otázka zní, do čeho se to zase namočil.

Třeba jí na to odpoví Mange?

„Ahoj, Rebecco!“ pozdravil ji překvapeně, když vykoukl zpoza polic.

„Ahoj, Mange, dlouho jsme se neviděli. Ty jsi měl nezvanou návštěvu, nebo se stěhuješ?“

Neohrabaně se objali na přivítanou. Noční košile a vyšívaná vesta, jeho vkus se tedy od posledně radikálně změnil.

„Jenom nějací kluci,“ zamumlal a Rebecca hned poznala, že lže.

„Mám na všech věcech hasicí prášek, takže se budu handrkovat s pojišťovnou…“

Začervenal se, ale nejen kvůli tomu polovičatému vysvětlení.

Mange do ní byl vždycky trošku zamilovaný, což jí při jejím dnešním poslání vůbec nebylo na škodu.

„Teď se jmenuju Farúk al-Hasan,“ dodal a trochu se osmělil. „Když jsem se před dvěma lety ženil, tak jsem konvertoval.“

„Aha, tak ty jsi ženatý, a já vždycky myslela, že nakonec skončíme spolu,“ zasmála se a Mange v obličeji krásně zrudl jako semafor.

To tedy vysvětluje ten poněkud zvláštní oděv. Mange se stal konvertitou.

Vlastně se nebylo čemu divit, když se nad tím Rebecca zamyslela, vždycky býval tak trochu hledač smyslu života.

Když se s ním naposledy setkala, byl militantní vegan a předtím místní politik, anebo naopak…

Mange býval chytrý kluk, ale vždycky tak nějak ztracený. Snad teď konečně našel správnou cestu.

„Máte i děti?“ zeptala se spíš jen pro formu.

„Kluka, osmiměsíčního, Mohameda.“

Vytáhl peněženku a Rebecca ten zázrak obdivovala přesně po deset vteřin, jak káže zdvořilost.

„Je ti podobný, Ma… teda vlastně Farúku,“ řekla a nasadila úsměv, který považovala za svůj nejmilejší. Teď k věci, Norménová!

„Hele, chtěla jsem se tě zeptat, jestli nevíš, kam se poděl Henke?“

„Aháá… jak to?“ Zase humpolácká pololež.

„No, zkoušela jsem mu volat, ale žádné z jeho čísel nefunguje, tak jsem si říkala, jestli náhodou nevíš, kde je?“

Zavrtěl hlavou a dával si pozor, aby se na ni nepodíval.

„Sorry, už jsem ho nějakou dobu neviděl…“

Svraštila čelo. Dva požáry, Henke nezvěstný a teď jí ještě slušňáček Mange lže do očí. Něco se děje, a je načase zjistit co.

Ale jakmile otevřela ústa, Mange ji předešel.

„Ty, Rebecco, když už jsi tady, už dlouho ti chci něco říct.“

„Fajn,“ odpověděla.

Na opožděná vyznání lásky sice neměla čas, ale na druhou stranu potřebovala jeho pomoc. Trpělivost, Norménová!

„Eééé, Rebecco, já jsem vždycky… teda jakovlastně… ach jo, kruci…“

Zhluboka se nadechl a uklidnil se.

„Ty a Dag a to, co se stalo s HP… víš, ne?“

„Hmm…“ odpověděla obezřetně.

„No, tak… Já jsem vlastně vždycky… chtěl jsem se ti omluvit. Dag byl koneckonců můj bratranec, s-seznámili jste se přese mě, dalo by se říct, a…“

Zahleděl se na pult. Rebecce se najednou udělalo nevolno. Asi tím vedrem.

„No,“ vzdychl a učinil poslední pokus. „C-celou dobu mám pocit, že na tom tak trochu n-nesu vinu,“ vykoktal. „Že je to svým způsobem moje chyba, ch-chápeš?“

Prosebně se na ni zahleděl a Rebecca netušila, co mu na to má odpovědět.

„Dag byl starší než já a nebyli jsme zrovna close, a-ale vím moc dobře, co to bylo za člověka. Vím, že se o něm šířily zvěsti, že umí sáhnout k násilí a tak… a že jeho táta zdrhl, když ho Dag zmydlil. Šuškalo se hodně, ale já jsem si nikdy netroufl nic říct… aspoň ne tobě.“

Zase se podíval na pult.

Rebecca se zhluboka nadechla.

Co Mange čeká, že mu řekne?

Její nevolnost sílila. Vzduch v krámku byl dusný a svetr se jí začínal lepit na tělo. Musí tuhle diskusi ukončit a vrátit se do správných kolejí, a to rychle.

„Poslouchej, Mange,“ spustila tak vyrovnaně, jak jen dokázala. „Všichni jsme se nějak rozhodli, ty, já, Henke i Dag. Ať už správně, nebo špatně, něco jsme si zvolili a pak jsme museli nést následky. To já jsem se zamilovala do Daga, já jsem se rozhodla se s ním sestěhovat a já jsem nic nenahlásila, když to začalo překračovat meze. Odpovědnost nesu já.“

Pravdu, celou pravdu a nic než tu zatracenou bolestnou pravdu, pomyslela si odhodlaně. Už na to musím přestat v jednom kuse myslet!

„Pokud jde o Henkeho, zajímalo by mě…“

„Ale ty to nechápeš!“ přerušil ji a přeskočil mu hlas. „HP mi řekl, že ho chce zabít. Že chce vzít Dagovi život! Řekl mi, co ti ten hajzl udělal, a jak ho nenávidí. A já, já jsem neudělal nic. Nepokusil jsem se ho zastavit, nepověděl jsem to živé duši a pak šlo všechno do háje. Dag mrtvý, HP v base a ty…“

Zarazil se a smutně se na ni podíval.

„Ty jsi tomu taky neunikla, Rebecco.“

Odmlčel se a Rebecca dopřála Mangemu pár vteřin, aby se vzpamatoval. No, Mangemu – ona tu pauzu nepotřebovala o nic míň. Nevolnost zaútočila v plné síle a Rebecca musela na chvíli zavřít oči, aby potlačila dávení.

„Ustál jsem to jenom já,“ pokračoval Mange. „Pro mě šel život dál, skoro jako by se nic nestalo. Kdybych jenom otevřel hubu, řekl n-někomu, o čem HP pořád žvaní, možná by všechno dopadlo jinak? Nebo kdybych mu aspoň řekl, ať se na to vykašle. Ale neudělal jsem to. Ani nevím proč. Vím jenom to, že jsem se mohl víc snažit, abych tomu zabránil. Mnohem víc!“

Zase zmlkl a zdálo se, že studuje neurčitou skvrnu na linoleu.

Krucifix, tenhle rozhovor se tedy vůbec neodvíjí tak, jak si představovala!

V zatuchlém mrňavém krámku jako by docházel kyslík. Zdi se přibližovaly, pach kouře ji štípal do nosu a bzučení všech elektronických přístrojů zničehonic splynulo v jediný otravný řezavý tón, který jí pronikl do hlavy a přišpendlil jí mozek k vnitřní straně lebky.

Semkla oční víčka, několikrát polkla, a když znovu opanovala své tělo, protlačila se kolem Mangeho do kumbálku, který zahlédla za korálkovým závěsem.

Vlažná voda z nemyté sklenice. Dlouhé osvěžující hlty, aby spláchly všechny nežádoucí myšlenky. Seber se, Norménová, krucinál!

I když se zdálo, že to Mange akutně potřebuje, ona ho sem rozhodně nepřišla vyzpovídat. Zahrát si flašku a hloubat nad minulostí. Nejabsurdnější bylo, že mu vlastně mohla od části hříchů ulehčit jen několika málo slovy. Vysvětlit mu, kdo je tady vrah. Ale něco jí říkalo, že pravda by ani jednoho z nich neosvobodila, především ne ji.

Raději se vrátit do současnosti, soustředit se na úkol a pak jít pryč. Jakmile sežene Henkeho, všechno se vyřeší, o tom byla přesvědčená, i když přesně nevěděla proč.

Napustila si další sklenici a postavila ji na pult vedle Mangeho. Ten zjevně využil její nepřítomnosti k tomu, aby se dal dohromady. Oči měl sice trochu zarudlé, ale obličej znovu nabyl barvy, která se vešla na běžnou škálu.

Mlčky pil.

„Já chápu, jak to myslíš, Mange, ale podle mě tomu nemohl zabránit nikdo,“ pronesla pomalu. „Prostě se stalo, co se stalo, a všichni se přes to musíme nějak přenést. Já se o to aspoň snažím.“

Sama slyšela, jak to zní falešně, ale Mange souhlasně přikývl.

„Jasně, máš pravdu,“ řekl krátce. „Každopádně bylo fajn si vylít srdce, už to v sobě nějakou dobu nosím. Omlouvám se za to slzavé údolí.“

Rozpačitě se usmál a rukávem košile si utřel kořen nosu.

„To nic, zůstane to mezi námi.“

Zase se usmál, tentokrát uvolněněji, a Rebecca toho využila ke změně tématu.

„Hele, jsi si opravdu jistý, že jsi Henkeho neviděl?“

Opět zavrtěl hlavou.

„Nóó, přímo ne…“

Mimoděk ho probodla policejním pohledem a výsledek se okamžitě dostavil.

„Jak to myslíš, přímo ne, Mange? Viděl jsi ho, nebo neviděl?“

Z hlasu se jí najednou vytratila veškerá dosavadní vlídnost. Nasadit výslechový tón jí teď připadalo jako podraz, zvlášť po jeho citovém výlevu, ale neměla moc na vybranou. Musela najít Henkeho a neměla čas se rozptylovat.

„Už pár dnů ne,“ zamumlal zkroušeně do podlahy, a pokud mohla Rebecca soudit, mluvil nejspíš pravdu. Rozhlédla se a hlasitě nasála nosem kouř.

„Hele, ti kluci, co ti podpálili krám…“

Protahovala slova a provrtávala ho pohledem. Mange se kroutil jako červ na háčku, ale nedala mu šanci uniknout.

„Jsou to ti stejní, co podpálili Henkemu byt?“

„Jo… ehm, teda vlastně ne, nebo…“

Zatěkal pohledem a najednou nevěděl, kam s rukama.

„Mangíčku,“ řekla svým nejněžnějším hlasem a naklonila se nad pult.

Zbytek pronesla, až když se jí podíval do očí: „Do čeho se ten můj pitomý brácha zase namočil?“

14 | White Bear

Fajn, je načase přiznat si pravdu – vlezlo mu to na mozek!

Stává se z něj Mel Gibson ve Spiknutí, Brill, kterého hraje Gene Hackman v Nepříteli státu. Umanutec, osamělý blázen, konspirační jouda, který žije na debatních fórech a vidí pikle na každém rohu. Ještě si pořídit vlastní web, chajdu in the woods a zeď plnou novinových výstřižků, a bude to perfektní!

Pravda, s tou vraždou Olofa Palmeho to možná přehnal, ale na druhou stranu nebyla jeho teorie o nic švihlejší ani horší než jiné takzvané stopy. Kurdové, policajti z Baseballové ligy, manželka Lisbet nebo osamělý opilec?

All aboard the Crazy train!

Dveře se zavírají, příští zastávka Kocourkov!

V kyberprostoru se weirdos houfují jako krákající divé větrnice, jeden šílenější než druhý. Tak proč ne on?

Think about it!

Jak jinak mohli policajti tak posrat největší případ na světě? Zapomenout na veškerý policejní common sense a porušit spoustu zákonů a pravidel tím, že pátrání i předběžné vyšetřování svěřili amatérovi? A aby toho nebylo dost, ještě dovolit socanskému politrukovi s vlastním miniaturním Säpo, aby vyšetřoval paralelně s přímým posvěcením ministra spravedlnosti…

S podivnostmi se roztrhl pytel a případ obsahoval spoustu otázek bez logických odpovědí, přesně jak varoval Erman. Zkrátka chyběla dobrá vysvětlení, nebo aspoň taková vysvětlení, která by byla lepší než to, k němuž se čím dál víc klonil.

Navíc našel ještě další vraždu politika, kde toho chlápka sice zavřeli, ale jinak se výborně hodila do schématu „osamělý pachatel bez rozumného motivu“. Nemluvě o Lasermanovi. Jeho zločinecké turné mělo v sobě něco metodického, skoro jako z počítačové hry. Jako by se propracovával jednotlivými úrovněmi obtížnosti a stále zvyšoval riziko. Skoro jako by šplhal po žebříčku…

Podle videa, které HP našel na stránkách televize SVT, navíc prý Laserman rozfofroval lup v německém kasinu, takže měl rozhodně rád hazard. Byl to snad hráč ve dvojím slova smyslu? It made perfect sense, a zároveň to byl naprostý nesmysl! A jak to vlastně bylo s vraždami Kennedyových? S trajektem Estonia? S jedenáctým zářím?

Jak už bylo řečeno, vlezlo mu to na mozek.

Big time!

Několikrát za hodinu horečnatě pročesával zpravodajské servery, a i když se tam psalo většinou o předsednictví EU, zdálo se mu, že je vidí všude. Známky Hry.

Známý finančník se vypařil, ze zamčeného skladu zmizela zásoba dynamitu, drobný portugalský kriminálníček se kdovíproč najednou rozhodl rozmetat na kousíčky prázdnou luxusní jachtu a přitom i svoji vlastní prdel…

Všechno to tam bylo, jen když věděl, co hledá. Věci, které se nedají vysvětlit, ať je člověk převrací naruby a zase zpátky, jak chce. Pokud tedy vysvětlení nezní, že Erman měl pravdu. Že všechno je jenom veliká zkurvená Hra!

I’ve opened your eyes and now you can see…

Absurdní bylo, že si uvědomoval, jak to zní pošahaně. Ale stejně si nemohl pomoct. „Uvědomujeme-li si nemoc, neznamená to, že jsme zdraví,“ říkávala jedna mámina kámoška alkoholička.

Něco na tom bylo! Ale na rozdíl od všech bláznů tam venku se toho HP účastnil. Byl inside man, úplně jako Brill. Věděl, že Hra existuje, viděl na vlastní oči, čeho je schopná, nebo spíš – k čemu je schopná donutit jiné…

Nejvíc ho dožírala ta manipulace.

Jak mačkali jeho tlačítka a přiměli ho, aby jejich hru ochotně hrál. Jak ho ponižovali pro svoji blbou švandu a pak ho zahodili rychleji než flašku ruského thalia. Ale taky to, jak se mu vlastně líbilo, že byl the center of attention a dostával tuny kreditu. Poprvé v životě byl team player, část něčeho většího, dokonce snad i hvězda mužstva.

Kurva, jak si tu rozkoš užíval! Užíval si ji tak extrémně, že navzdory všemu tomu svinstvu ještě v koutku duše snil o tom, že se nějak, jakkoli, vrátí na světla ramp. Jako blbej venkovskej vořech, co je natěšenej na pohlazení, a když ho páníček seřeže, klidně půjde obskakovat jiné nohy – jakékoli – jen aby ho zase poplácali po hlavě. Ta otázka ho svědila jako hnusnej silnej strup, a ať se snažil sebevíc, musel se v ní šťourat. Kdyby ten večer věděl, že v tom fízlovským autě sedí Becca, že ji ten šutr, co se chystá hodit přes zábradlí, může zranit, byl by to pro něj rozdíl?

Upřímně řečeno nevěděl.

Ještě pořád, po tolika hodinách přemílání, se tahle otázka, svině jedna, nedala zodpovědět prostým Yes nebo No.

To už je fakt úplně na hlavu!

Vykoumat, jak to bylo s tím flashbangem a koňským konvojem, mu pár dní trvalo. Kdo by měl radost z několika splašených koní a podělaných královských spodků? Mohli ho samozřejmě jenom testovat nebo chtěli pár cool obrázků. Ale pak si přečetl o vloupání do prodejny pánských oděvů na Ostermalmu, kterému předcházel planý poplach kvůli bombě. Před íránskou ambasádou se objevila diplomatka s bílým nápisem „bomba“ a šup! půlka policejního sboru se rozjela na Lidingö a byla tím pádem ze hry. A to mu vnuklo nápad.

Po chvíli brouzdání na stránkách policie našel, co hledal. V době, kdy se to v Kungsträdgarden hemžilo splašenými koňmi a všemi možnými policejními složkami, včetně helikoptéry, kterou vyslali do centra, někdo šlohl z nějaké firmy ve Västerortu celý náklaďák viagry. Úplně chladnokrevně projel vrátnicí s tahačem, zamával nějakými papíry, které vypadaly jako pravé, v klídku zapojil přívěs a zmizel. A při překládce pilulek se nemusel bát, že ho bude honit policejní helikoptéra, protože o tu se postaral HP.

Takže byl decoy, návnada, která měla odvést lovecké psy jinam?

„Vyhledej si slovo Game a pochopíš,“ řekl Erman a slovník Wiktionary někde v půli stránky jeho teorii potvrdil.

Distraction or Diversion

A on mohl být klidně obojí! Najednou dostaly všechny rébusy ještě další šílenou dimenzi. Úhybné manévry, decoys a kouřové clony, aby se orgány i detektiv Občan dívali jinam?

Které události jsou v tom případě ty pravé, ty, které nemají být vidět, a kdo za nimi stojí?

Svobodní zednáři?

WHO?

Skupina Bilderberg?

Nebo že by to už přeháněl…? Špásuje s ním jeho mozek a ukazuje mu věci, které neexistují, protože je chce vidět?

Opravdu je Hra tak propracovaná, jak tvrdil Erman, anebo je to všechno jenom ze srandy? Dělají to jenom proto, že můžou? Je to hra? Zkurvený a debilní utloukání času?

Ze všech těch otazníků mu už hrabalo. Mozek měl úplně přecpaný a hlava ho bolela, jako by měla vybuchnout pod tlakem všech kravin, které v ní vířily. Neměl ani posranej paralen, už dávno prohledal tetě všechny šuplíky.

Zapálil si cigaretu, skoro úplně poslední. Zhluboka potáhnout a vyfouknout s kouřem i napětí.

Pffůůů…!

Meditation by Marlboro.

Zabírá skoro vždycky.

Tak co teď?

To byla the million dollar question. Už několik dní nevyšel z chatky, skoro ani neměl nic v hubě. Jenom kouřil, propátrával net a šťoural se v tom zasraným duševním strupu.

Na skok se u něj stavil Mange a doplnil mu nejnutnější zásoby cigaret a armádní hrachové polévky, ale měl dost rozumu, aby se na nic neptal, což bylo dobře, protože odpovědí by se určitě nedočkal.

HP by vraždil za špeka, ale všechen matroš dávno spotřeboval. Když mu došla tráva, zkoušel najít jiné způsoby, jak utišit svůj neklid. Úzkostně honil, až mu na ptákovi vyskákaly puchýře, a pak se časem odvážil na opatrnou procházku po okolí, aby si restartoval kebuli čerstvým vzduchem.

Tehdy si všiml té dodávky.

*

Auto zpomaleně rotovalo, zvolna opsalo půlkruh kolem své vlastní osy a narazilo předkem na zem. Pak zase vyletělo zadkem k nebi, opsalo celý kruh, přistálo na střeše a zmizelo ze záběru.

Na další filmové sekvenci byl vidět kouřící vrak, ale tou dobou už stála zlomená v pase nad Mangeho špinavým záchodem.

„Sakra, sakra, sakra,“ křičel hlásek v její třeštící hlavě, zatímco zvracela nestrávené kousky kuřecího salátu.

Co se to tu krucinál děje?

*

Bílý skříňový vůz s modrým firemním logem, zaparkovaný kousek dál v uličce. ACME Teleservis, a.s.

To jako vážně?! ACME – úplně jako všechny šejdířské firmy ve filmové historii, počínaje Vildou Kojotem a ptákem Uličníkem!? Tak to je až moc okatý!

Vedle káry sice stála rozvodná skříň i šachta kolektoru, ale HP tu zatím nezahlédl ani nohu. Na to, že by tu probíhala nějaká práce, to taky nevypadalo, tak co to auto tady uprostřed Tantolunden pohledává?

Šel do chaty a vyhledal si espézetku, ale nenašel nic, jen leasingovou společnost v Solně. ACME Teleservis měl vlastní webovou stránku, telefonní číslo na ústřednu a e-mailovou schránku na dotazy. ACME Teleservis – Hrdý člen skupiny PayTag.

Zato neměl žádnou fyzickou adresu, ale to nebylo nic zvláštního, tak to dělá spousta firem. Prosím, ozvěte se nám na e-mail nebo telefon. Dobrý způsob, jak se zbavit obtížných zákazníků.

Vyšel zase ven, aby si tu dodávku omrkl. Nikde živá duše, motor ještě dost teplý, takže tu neparkuje dlouho.

Ale kde je řidič?

Obešel auto dokola, ale o nic chytřejší nebyl. Zadní skla tónovaná, takže ani když si dal ruce kolem očí, dovnitř neviděl. Vepředu bylo světleji.

Na předním sedadle ležela bunda, neonově žlutá se spoustou kapes, a když se HP podíval blíž, všiml si, že zpod ní něco vykukuje. Podlouhlý stříbřitý předmět. Vtom mu došlo, co to je! Telefon, no jistě, úplně stejný jako ten, který nechal v krámku s počítači. To by znamenalo, že ho ti hajzlové našli!

Chodil sem a tam, aby zahlédl z mobilu víc, ale bunda ho téměř úplně zakrývala. Musel mít jistotu, a tak vší silou zabral za dveře.

Samozřejmě zamčeno.

Rychle se rozhlédl a pak sebral z nedalekého záhonu kámen. Zvedl ruku a přichystal se k ráně.

„Hej ty, co to tam vyvádíš?!“

Odnikud se zjevil muž, velký hromotluk v pracovním oděvu a oranžové helmě ? la Bořek Stavitel.

Řemeslník typu 1A.

„Nic,“ zamumlal HP a spustil kámen podél nohy na zem. „Jenom mě zajímalo, proč tady parkujete?“

Muž na něj vrhl podezíravý pohled.

„Přetrhl se kabel, dělám pro Telii. Půlka Södermalmu je bez internetu, vy jste to neslyšel?“

„Néé,“ zamručel HP a poodstoupil od dodávky. „Tak nic, nazdar!“

Muž na rozloučenou pokrčil rameny, obešel auto a odemkl zadní dveře.

Po chvíli kutění vylezl s brašnou nářadí, střelil pohledem po HP, důkladně za sebou zamkl a zmizel na pěšině mezi dvěma chatami.

HP vydechl úlevou. Chlápek vypadal autenticky, jinými slovy planý poplach.

Halucinace za bílého dne.

*

Konečně na čerstvém vzduchu! Sice bylo pořád vedro k padnutí, ale všechno bylo lepší než ten klaustrofobický krámek.

Zhluboka dýchala, vší silou šlapala do pedálů a cítila, jak jí tělem proudí okysličená krev a nevolnost postupně mizí. Po necelých sto metrech už značně pookřála.

Po rozhovoru s Mangem nebyla o nic moc chytřejší.

Když konečně zanechal trapných pokusů o vytáčky a uvolil se povědět pravdu, nejprve zamkl dveře, otočil ceduli na Zavřeno a pro jistotu ji odvlekl do nejvzdálenějšího koutu krámku.

Mange nikdy nepatřil k nejchrabřejším z těch budižkničemů, co měl Henke za kamarády, a rozhodně ani k těm nejvíc cool, ale zato byl jedním z mála, kteří ze staré party ještě zbývali.

Vesa se zhulil jako fabrika, napadlo ho šplhat v Älvsjö po vlakových vagonech a ugriloval se. Taky si celkem dobře pamatovala Jesuse, nevyhrál náhodou spoustu peněz a nezmizel do Thajska? No jasně, bylo to tak. Henke mluvil o tom, že pojede za ním, ale jak u něj bylo obvyklé, zůstalo jenom u keců. Ostatní z party se prostě rozutekli a Henke nebyl člověk, jehož společnost či spolehlivost by někomu chyběla.

Ale Mange s ním z nějakého důvodu zůstal, dokonce i v nejhorších dobách. Byl z party jediný, kdo se objevil u soudu, a pokud Rebecca věděla, také jediný kromě ní, kdo navštívil Henkeho ve vězení. Jeden z mála, kteří se zajímali.

Mange byl celkem v pohodě, slušný kluk, který to myslel dobře, a Rebeccu bodl osten špatného svědomí, že musela použít výslechový tón, aby ho přinutila mluvit. Nicméně to zabralo, a když se ne jednou, ale hned dvakrát ujistil, že jsou opravdu sami, vyklopil jí všechno, nebo aspoň všechno, co věděl.

Otázka však zněla, co se to vlastně dozvěděla?

Ta historka o tajuplném mobilu, který přiděluje úkoly, a tajné reality game s odměnami a tresty zněla poměrně praštěně a Rebečina první reakce byla, že si Mange zase nechal od Henkeho nakukat nějakou báchorku. Ale pak jí na počítači ukázal videa a ta vrhla na všechno úplně nové světlo.

Ty dveře, uvolněná kola a královský konvoj byly samy o sobě dost zlé, ale když uviděla, jak se na Drottningholmské spojce pomalu otáčí její vlastní auto, už to na ni bylo moc.

Mange zjevně nevěděl, že v tom volvu seděla ona, protože postával přede dveřmi záchodu a ptal se, jestli je jí dobře. Z posledních sil se vzpamatovala, opláchla si obličej vodou a svedla to na vedro, což Mange bez dalších otázek či komentářů přijal.

Když se sebrala, poprosila ho, aby jí ukázal Henkeho mobil. Mange ho neochotně vyndal ze zamčené skříňky, Rebecca si ho zběžně prohlédla a strčila si ho do kabelky. Na okamžik to vypadalo, že Mange bude protestovat, ale pak dostal rozum a beze slova jí ho nechal.

Než odešla, dal jí navíc ještě adresu tety Berit v zahrádkářské kolonii, a tak se těšila, že si za pár minut znovu a důkladněji promluví s bratrem.

Tentokrát bude tomu zmetkoví kroutit ruce za zády, dokud neřekne pravdu o tom, co se tu vlastně děje!

Kličkovala mezi auty, přejela Ringvägen a pár minut nato se ocitla pod korunami stromů v parku. Už jí bylo mnohem lépe a vychutnávala si chladivý stín. Od krámku čtvrt hodiny pěšky, říkal Mange, takže na kole něco přes pět minut, což přesně sedělo.

Když odbočila do správné ulice, musela uhnout bílé dodávce, která zničehonic nastartovala a příliš vysokou rychlostí prosvištěla kolem ní.

„Blbec jeden!“ pomyslela si, když balancovala na kole. Chvilku uvažovala, že si zapíše poznávací značku, vždyť je tu třicítka. Ale pak se na to vykašlala, v tomhle vedru neměla sílu se pořádně naštvat a navíc nezahlédla všechny číslice. Nějaké firemní auto s modrým logem na boku.

Vtom spatřila správnou chatu.

Třikrát zaklepala na dveře, ale nikdo nešel. Že by spal? Sice bylo pozdní odpoledne, ale vůbec by ji nepřekvapilo, kdyby si Henke hodil menší siestu.

Vzala za kliku a zjistila, že je odemčeno, ale z nějakého důvodu zůstala stát ve dveřích. Přesně nevěděla proč, ale něco v ní vzbudilo podezření. Prohlédla si dveře pečlivěji a našla, co hledala. Maličký, sotva viditelný škrábanec na dveřích těsně vedle západky zámku. Mohl být samozřejmě starý, ale rychlá kontrola prahu odhalila pár čerstvých šupin nátěru se správným barevným odstínem.

Někdo se do baráku vloupal, a to nedávno. Otázka zní, je ještě uvnitř?

Rebecca zadržela dech a zaposlouchala se.

Ticho jako v hrobě.

Neslyšně překročila práh a vešla do předsíně. Z pachu cigaretového kouře a marjánky ji málem rozbolely oči. Chytila se rámu dveří do kuchyňky, bleskurychle do nich strčila hlavu a hned se zase schovala.

Byl to tak rychlý pohyb, že by útočník nestihl zareagovat, ale stačil jí, aby postřehla, co v místnosti je. Tutéž proceduru zopakovala i u ložnice na druhé straně předsíně.

Výsledek jednoznačný, chata je prázdná.

Ať už se sem vloupal kdokoli, už zmizel a podle všeho se neobtěžoval nic štípnout. Na kuchyňském stolku stál nedotčený notebook se zapnutým spořičem obrazovky. Tu a onde stály opuštěné hrnky a sklenice, většinou plné vajglů, a malý dřez přetékal nádobím a starými konzervami.

Na boku dřevěné pohovky ležel zmuchlaný zelený spacák, neskutečně jetý, a přes jednu ze dvou kuchyňských židlí šejdrem viselo ušpiněné tričko a potrhané džíny od Cheap Mondays.

Zakouřeno, vydýcháno a nasviněno, to tu teta Berit určitě obyčejně nemívá, tušila Rebecca.

Mange zjevně mluvil pravdu, Henke celou tu dobu bydlí tady…

Ale otázka zněla, kam se poděl a jak dlouho bude pryč? Nejlepší možnost, která ji napadla, byla sednout si na pohovku a čekat.

*

What the fu… ?!

Jen krátký výlet na Ringvägen pro pár kartonů cigaret a mražených sendvičů, víc v plánu neměl.

Přibral i falafel a zmrzlinu, protože koneckonců nikam nespěchal. Už byl skoro zpátky u chaty, ale vtom spatřil majáčky.

Před tetinou chaloupkou parkovala dvě pomalovaná policejní auta a civilní autobus s přívěsem. Přívěs vypadal vtipně, trochu jako obří konev na mléko s otevřeným víkem. Nějaký fízl honem honem natahoval přes ulici policejní pásku, ale HP si ho naštěstí všiml dřív než on jeho.

Zarazil se a uhnul na malou boční pěšinku, aby si tam našel vhodnou pozorovatelnu.

Za pár minut vyšplhal na svah kopce a zaujal pozici v šeříkovém keři.

Co se to tam dole sakra děje?!

*

Z nějakého důvodu si však nesedla.

Zpětně nedokázala vysvětlit proč, ale ten pocit, že něco je špatně, ji zkrátka nechtěl pustit.

Pár vteřin trvalo, než jí došlo, co jí vadí. Pohovka, na kterou si chtěla sednout, stála trochu nakřivo. Zřetelně viděla dolík v linoleu, který noha pohovky vytlačila. Teď však stála o pár centimetrů vedle. Pohovka byla sice dost malá, ale zato stará a poctivá, z masivní borovice, a soudě podle hluboké rýhy v podlaze bylo na její posunutí potřeba hodně síly. Tak proč se do toho někomu chtělo?

Místo aby si sedla, klekla si na zem a podívala se pod ni.

*

Viděl, jak spolu policajti s vážným výrazem rozmlouvají, a pak se objevil jiný chlápek v oděvu s helmou, který mu zakrýval celé tělo, takže vypadal trochu jako kosmonaut v zeleném.

Vkolébal se do chaty a policajti rychle ustoupili za auta, skoro jako by se kryli. Za pár minut Marťan vylezl s nějakým předmětem. Odkolébal se k přívěsu a tu věc, kterou držel v ruce, položil dovnitř. HP sice seděl celkem daleko, ale bez problémů poznal, jak se fízlům ulevilo, když víko zaklaplo.

*

V podstatě nevěděla, co čekala, že tam najde. Ale to, co tam leželo, by se rozhodně neumístilo v hitparádě deseti nejpravděpodobnějších nálezů, kdyby po ní někdo chtěl, aby ji sepsala.

Klíče, drobné mince nebo možná zapadlý mobil?

Ale tohle těžko…

Než pochopila, na co to zírá a proč to tam kdo dal, chvilku to trvalo, ale pak se pomalu zvedla, sebrala notebook a opustila chatu.

Venkovní dveře nechala otevřené.

*

Tu policajtku poznal teprve po pár minutách. Nejdřív si myslel, že je to obyčejná civilistka. Khaki kraťasy s kapsami, svrchní košile s krátkými rukávy, baseballová kšiltovka, pohodlné tenisky a spousta dalších doplňků, které jim mají pomoci zapadnout do davu.

Ale policejní držení těla a to, jak pohybují hlavou, je skoro vždycky prozradí.

Původně se soustředil na chlapy okolo přívěsu, a až když přibouchli víko, prohlédl si pozorněji i zbytek party a zjistil, že ta civilka je Becca. Povídala si s tím chlápkem ve skafandru.

Co ta tady sakra dělá?!

*

„Rozhodně ostrá,“ konstatoval pyrotechnik, který se podle štítku na ochranném obleku jmenoval Selander a zjevně rád mluvil v úsečných větách.

„Dvě tyčky dynamexu. Tlaková spoušť namontovaná pod sedák pohovky. Určitě by stačilo si sednout. S přehledem by rozprášily chatu na piliny. Pekelná klika, že jsi byla ve střehu, Norménová…“

Odmlčel se a strčil si do pusy žvýkací tabák.

„Samozřejmě nezjistíme nabeton, jestli by to bouchlo, dokud to nevezmeme do laborky a nerozebereme na kousky,“ dodal o něco obšírněji. „Ještě se ozvu. Asi to přebere södermalmská kriminálka. Říkáš, že to je chata tvýho bráchy?“

„Něco na ten způsob,“ zamumlala.

Šla jí hlava kolem. Nejdřív granát flashbang, pak kamenem do policejního auta a teď normální bomba!

Do čeho se to krucinál fagot Henkemu povedlo se namočit?

„Tipuju, že by si s ním kriminálka co nejdřív ráda pokecala,“ shrnul to Selander a utřel zbytky tabáku do pyrotechnického obleku.

Rebecca jen kývla hlavou.

Tak to ji vítám v klubu! pomyslela si.

15 | Are You Really

Sure You Want to Exit?

Rebecca se vrátila domů úplně vyřízená. Většinu odpoledne proseděla na södermalmské kriminálce a opakovaně líčila celou událost v Tantolunden. Nebo aspoň ty části, které považovala za vhodné prozradit.

Nezmínila se o návštěvě u Mangeho ani o filmech, které viděla v krámku. Ta videa s nejvyšší pravděpodobností s incidentem v chatě souvisela, ale nechtěla je ukazovat kolegům, dokud si nepromluví s Henkem. Neušlo jí významné ticho, které nastalo, jakmile přišel na přetřes Henkeho trestní rejstřík.

Pak obligátní otázky: Má její bratr nějaké nepřátele? Ví Rebecca, jak se živí? Ví něco o žhářském útoku na jeho byt, k němuž došlo před necelým týdnem?

Na všechny otázky záporná odpověď, koneckonců podle pravdy. Skoro.

Jako obvykle zamkla kolo ve sklepě a šla po schodech nahoru.

Asi byla unavená nebo zabraná do myšlenek, protože si nevšimla, že na ni na schodišti někdo čeká.

„Becco!“

Otočila se a podvědomě zvedla ruce před sebe.

„Klid, to jsem jenom já, Henke!“

Jasně že to byl jenom on.

Mělo jí to dojít. Kam by se jinam vrtnul?

Něco zamručela, otočila se, odemkla byt a pustila ho před sebou dovnitř. Pár vteřin nato si stoupla na rohožku v předsíni a zamkla všechny čtyři zámky.

Ale jenom jednou. I když část její mysli protestovala, muselo to zkrátka a dobře stačit. Neměla chuť předvádět mu své obsese.

Záznamník v předsíni hlásil další zmeškaný hovor. Skryté číslo, jako vždycky.

Henke už se uvelebil na pohovce v obýváku.

„Máš nějaký kafe?“

S určitými obtížemi potlačila náhlé nutkání popadnout nejbližší těžký předmět a prorazit mu lebku. Blbec jeden zatracený, takhle se k ní vetřít! A to si myslela, že ani nezná její adresu. Hledala ho v půlce města, a on teď najednou sedí na její pohovce jakoby nic.

Mimochodem, ten teda vypadá!

Ještě vyoranější než minule, kruhy pod očima a nikotinově žlutá pleť. Nehty okousané skoro až na kůžičku, vlasy rozcuchané a navíc příšerně špinavý.

Z její pohovky se linula taková vůně zažraného kouře a nemytého chlapa, že musela nakrčit nos.

Tázavě se na ni díval a Rebecca si uvědomila, že mu neodpověděla na otázku.

„Jasně,“ řekla a odešla do kuchyně.

„Běž se mezitím dát do pořádku, koupelna je v předsíni,“ zavolala z kuchyně a přitom řinčela kávovarem.

Ale když se za pár minut vrátila s podnosem s kávou, Henke spal.

Povzdechla si, nalila si hrnek a po chvíli přemýšlení se rozhodla nechat ho spát. Vypadal, že to potřebuje.

Zmocnila se jí nečekaná něha, neodolala a pohladila ho po tváři. Přece jenom to byl její bráška, její malý Henke.

Ano, nedospělý vůl a certifikovaný průšvihář, ale tak to vždycky nebývalo. Kdysi bývali sami dva proti světu. Během všech těch hrůz měli aspoň jeden druhého.

Ale to už je dávno. Věci se mění, ať člověk chce, nebo ne.

Dopila kávu, položila si hlavu na opěradlo pohovky a zavřela oči.

*

Slyšela to už z jeho pohybů, když vešel do předsíně. Z toho, jak zabouchl dveře – jak naštvaně zachřestil klíči a skopl z nohou boty. Chtěla Henkeho varovat, ale ten seděl zády k ní na rozkládací židli na balkoně a kouřil. Henke a Dag si tam spolu občas dali cígo, i když Dag tvrdil, že s tím přestal. Kouření se neslučovalo s jeho tréninkovým plánem a podobné žvásty. Ale stejně se věčně nahýbal přes zábradlí, a to nejen když byl na návštěvě Henke. Z balkonu totiž viděl na dvůr i na parkoviště, kde stál jeho bavorák.

Když měli Dag a Henke dobrý den, vycházeli spolu celkem v pohodě. Uměli si tam venku povídat skoro jako kámoši. Takové dny mívala ráda, dávaly jí pocit, že má opravdovou rodinu.

Ale tenhle den takový být neměl, to pochopila, jakmile se zabouchly dveře.

„Ahoj!“

Jeho hlas studil jako led, byl skoro bez emocí, ale přesto snadno poznala, že v něm bublá vztek.

„Je všechno v pořádku?“ zeptala se tak tiše a klidně, jak jen dovedla.

Dag si místo odpovědi jen odfrkl.

„Máme něco k jídlu?“

„Zapečené filé, je v troubě. My už jsme s Henkem jedli.“

Další odfrknutí. To nevěstilo nic dobrého, jak věděla ze zkušenosti. Nejspíš se něco pokazilo v práci, zákazník remcal, nedorazila objednávka nebo otravoval šéf. Většinou stačilo málo.

„Jak dlouho bude ten tvůj línej brácha zase zneužívat mý pohostinnosti?“ zamumlal mezi dvěma sousty a kývl směrem k Henkemu, který seděl na balkoně.

„Jenom pár dnů,“ odpověděla co možná neutrálně. „Má doma trochu problémy s mámou a tak. Potřeboval na pár dnů vypadnout.“

Třetí odfrknutí, tentokrát posměšné.

„Trochu problémy,“ zamumlal a nabral si do úst hromadu filé. „Vaše máma je jenom posraná alkoholička,“ prohlásil s plnou pusou. „Strčte ji do nějakýho domova, budete mít pokoj a nebude se nám tu furt motat tenhle grázlík.“

Začínala se zlobit a Dag to viděl. V obličeji se mu objevil spokojený škleb.

„Ale ale, tobě vadí, že nadávám nevinnnýmu Henkíčkovi?“ dodal pitvořivým dětským hlasem, o kterém věděl, že ho Rebecca nesnáší. Zasáhl ji přímo do citlivého místa a musela se držet, aby návnadu nespolkla.

„Henke měl v životě občas smůlu,“ řekla nuceně klidným tónem. „Neměl to vždycky bůhvíjak lehké, a navíc je to můj bráška.“

„Lehký?!“ Dag najednou zrudl v obličeji a vyskočil z židle.

O hádku se snažil už od chvíle, kdy otevřel dveře, a teď měl, co chtěl.

„Říkáš lehký, ale co měl ten tvůj mizernej brácha kdy za potíže, co? Můj táta taky nebyl žádnej světec. Den co den mě mlátil jako žito, než jsem se naučil bránit. Když mi bylo patnáct, tak zdrhnul, hajzl, ale podívej se na mě.“ Ukázal si palcem na hruď. „Kvůli tomu se ze mě sakra nestal kriminálník! Od šestnácti makám, šplhám nahoru, platím daně, protloukám se, a proč? Abych musel vydržovat někoho takovýho?“

Z pusy mu vystříkly sliny a zbytky jídla, ale nevšímal si toho.

„Co je?“

Henke nakoukl z balkonu. Snažila se mu dát znamení, aby zachoval rozvahu, aby Daga neprovokoval a raději ho nechal vyzuřit, dokud se sám neuklidní. Ale nepochopil to. Navíc mu Dag nehodlal nic dát zadarmo.

„Ale, jenom se s tvojí sestrou bavíme o tom, jestli by nebylo fajn upíchnout tu vaši ožralou mámu do domova, abys nám tady furt nezacláněl.“

Jeho tón byl povýšeně jízlivý a Rebecca vytušila, k čemu se schyluje. Znovu se pokusila pohlédnout na Henkeho, aby porozuměl. Aby přešel tu urážku, kterou mu Dag vmetl do tváře. Ale Henke ji buď nepochopil, anebo na ni kašlal.

„Jo, to je zajímavej nápad, Dagoušku,“ prohodil lhostejně s důrazem na zdrobnělinu, o které věděl, že ji Dag nenávidí. „A nebylo by úplně nejlepší ji zastřelit v tom stejným lese jako tvýho ‚zmizelýho‘ tátu? Však víš, abysme udrželi násilnosti v rodině. Na to seš přece kanón!“

Dag přeskočil stůl, Henke stihl jen o pár kroků couvnout a už byli v sobě. Henke se vzpíral, ale jeho protivník byl mnohem silnější a navíc mnohem agresivnější. Za pár vteřin se Henke ocitl na zemi, schoulil se a chránil si dlaněmi hlavu. Ale Dag na něj nalehl, sevřel mu krk do chvatu a vytáhl ho do kleku. Rebecca viděla, že Henkeho obličej povážlivě bělá.

„Přestaň, Dagu!“ vykřikla. „Přestaň, krucinál, vždyť ho zabiješ!“

Pokusila se mu strhnout ruku z Henkeho krku.

Zničehonic dostala ránu, asi Henkeho druhou rukou pustil, aniž by si toho všimla, protože najednou přepadla pozadu přes kuchyňský stůl.

„Ty jedna děvko!“ slyšela ho zařvat, když dopadla zády na podlahu. Všude příbory, talíře a zbytky jídla. Pálily ji tváře, obličej jí zmrtvěl a viděla hvězdičky.

Někde v dálce naříkal Henke, pokusila se vyškrábat na nohy.

Bůhvíproč se rozletěly dveře, možná je Henke za sebou nezavřel, a rvačka se náhle přesunula na balkon. Dag sevřel Henkeho hlavu do dalšího chvatu, stejně zákeřného jako předtím, a Rebecca viděla, že brášku opouštějí síly. Najednou mu povolily nohy a přestal se zmítat, ale Dag si toho nevšímal.

„Už si tak nevyskakuješ, co, ty hajzle?!“ křičel, celý brunátný ve tváři, a sevřel ho ještě silněji.

Vtom jí došlo, že Henke umře. Že Dag jejího brášku na tom balkoně zabije.

„Přestaň!!!“ zařvala, co jí hlasivky stačily. Znělo to strašidelně, jako by se její hlas dral z hloubi prsou, a ne z hrdla.

Že by se Dag tím divným zvukem probral a pochopil, že zašel příliš daleko? Ve chvíli, kdy se k němu Rebecca vrhla, totiž Henkeho pustil. Nechal ho spadnout na zem jako hadrovou panenku a nejistě ucouvl. K zábradlí.

Zasáhla Daga plnou silou do hrudi. Sice vážila skoro sedmdesát kilo, ale za normálních okolností by ho tahle srážka vůbec nerozhodila, přinejlepším by zavrávoral. Ale teď byl zjevně vyvedený z míry, anebo vložila do úderu mnohem větší sílu, než tušila. Ať tak či onak, Dag klopýtl pozadu k okraji balkonu. Pár vratkých kroků, zamával rukama a hledal, čeho se chytit, o co se opřít, aby vrátil těžkému tělu rovnováhu a zabránil pádu.

A pak narazil zády do ocelového zábradlí…

Na ten zvuk nikdy nezapomene. Rezavé zaskřípění kovu prolnuté s povzdechem betonu, který neochotně pustil ze sevření ocelové šrouby, jichž bylo příliš málo.

Najednou zábradlí zkrátka zmizelo.

Ležela na podlaze balkonu a Dag byl jen pár metrů od ní. Balancoval na hraně. V očích měl vyčítavý výraz, jako by už pochopil, jak to všechno skončí. Že pro něj Rebecca nehne ani prstem, aby ho zachránila. Že se ani nepokusí. V hloubi duše už totiž začínala jásat, začínala slavit, že její láska k němu, stejně jako on sám, brzy zemře.

Že bude konečně volná!

„Je to tvoje vina!“ řekl ten pohled na rozloučenou, než zmizel i s ním za hranou.

A ona věděla, že má pravdu.

*

Je zima a tma, HP v tomhle snu čeká u osvětlené výlohy. Neví na co nebo na koho. Jen ví, že musí čekat. Že někdo přijde. Někdo důležitý.

Na ulici, lemované stromy s holými trčícími větvemi, jezdí po bílé vozovce téměř neslyšná auta. Starší modely, všimne si HP, jako by se vrátil zpět v čase.

Dupe nohama do zasněžené země, aby se zahřál.

Vtom opodál začnou vyzvánět kostelní zvony a HP najednou pochopí, kde je. Na Sveavägen, nedaleko kostela Adolfa Fredrika.

Na křižovatce s ulicí, která nese jméno Tunnelgatan.

Vtom je spatří, jak se k němu blíží. Muž a žena, ruku v ruce. On v zimním kabátě a chlupaté čepici, ona v plášti a nějakém šálu. HP si sáhne na bundu a nahmatá v kapse předmět, obrátí se k výloze a nechá je projít.

Pak se otočí a vykročí, aby je dohnal.

*

Uplynulo zhruba deset minut od chvíle, kdy Dag spadl z balkonu, ale nic, co se během nich událo, si nepamatovala. Sedí v kuchyni s asi čtyřicetiletou policistkou. Je milá, pomyslí si Rebecca.

Dole blikají majáčky a osvětlují celý dvůr. Nepláče, celou tu dobu neplakala a teď s tím nezačne, to už ví.

„Jste schopná mi povědět, co se stalo?“ řekne policistka. Rebecca otevře ústa a chystá se začít, ale právě v tu chvíli se ozve z obýváku Henkeho hlas.

„Byl jsem to já!“ pronese nahlas a zřetelně. „Prali jsme se a já jsem do něj strčil, pak se ten krám urval a on proletěl zábradlím. Je to moje vina.“

*

Už drží zbraň v ruce, je to velký stříbrný revolver s laserovým zaměřovačem. Červená tečka je přímo uprostřed mužových mohutných zad.

Stačí zmáčknout, a…

Ale vtom si ho nejspíš všimnou, protože se zastaví.

Muž se otočí, a když se jejich oči setkají, jízlivě se na HP zašklebí.

„Jo tak, ty kriminálníčku, ty jsi mě chtěl tentokrát zabít face to face!“

A z HP zničehonic vyprchá odhodlání, ještě před chvílí tak pevné.

*

Chce na něj zakřičet, aby byl zticha, zakřičet na policisty tam uvnitř, aby mu nevěřili, a na ženu naproti sobě, že její bráška lže. Že do něj strčila ona, ne on. Že ona je vražedkyně a zasluhuje trest.

Ale nic z toho se nestane.

V hlavě má úplně prázdno, její tělo není schopno pohybu, ani o milimetr, a její ústa tudíž mlčí dál.

„Bylo to tak?“ zeptá se policistka naproti ní. „To on shodil vašeho přítele z balkonu?“

Ale Rebecca se nezmůže na odpověď.

A pořád nepláče.

*

„No tak to udělej!“ škádlí ho muž, který stojí před ním.

Dech mu stoupá z posměvačných úst jako sloup dýmu.

„Vystřel, jestli si troufáš!“

Červená tečka laserového zaměřovače se chvěje na mužově široké hrudi. Stačí zmáčknout spoušť a o zbytek se postará kulka.

Ale HP váhá. V pozadí vyzvánějí čím dál hlasitěji kostelní zvony. A najednou se scvrkne, zkrátí, zmenší, jako by se proměnil v dítě. Pistole těžkne, za chvíli už ji neudrží.

„Henriku,“ pronese tiše žena po jeho boku a musí se nad něj sklonit, aby mu viděla do očí.

„Nemusíš to dělat. Já to nějak zvládnu.“

Hlas má klidný a vlídný, tak známý a útěšný. Pak se na něj usměje tím něžným úsměvem, který vždycky miloval, kam až mu paměť sahá, a najednou mu v krku naroste knedlík. Tlačí mu na hrtan, vnikne až do ústní dutiny, za očními víčky ho pálí slzy a muž se zasměje.

„Já jsem věděl, že si netroufneš!“ ušklíbne se. „Taková bezcenná nula jako ty nezvládne nic. Ani postarat se o rodinu.“

Vezme ženu kolem ramen a přitáhne ji k sobě. Ona se mu v tom nesnaží zabránit, jen se nechá obejmout. Stojí zcela nehybně, uvězněná po mužově boku.

V jeho sevření.

„Já to nějak zvládnu,“ zašeptá její hlas v jeho hlavě, ale HP ví, že to není pravda.

A její pohled s ním souhlasí.

Vtom se muž stane někým jiným. Přímo před jeho zraky se promění. V někoho staršího, nebezpečnějšího. HP cítí, jak se mu klukovský pindík dole v trenýrkách náhle smrštil, až málem zmizel.

Avšak ve chvíli, kdy spatří v mužově volné ruce řemen, v okamžiku, kdy pochopí, jak spolu všechno souvisí, a stiskne ukazováčkem spoušť, aby ho odpráskl, aby jednou provždy poslal toho ďábla zpátky do pekla – se zbraň promění v něco docela jiného.

Zvony mu duní v hlavě.

Přehluší všechny zvuky a pohltí celý svět.

Jako by se k vyzvánění náhle přidal každičký kostel ve Stockholmu a město se mu rozhoupalo pod nohama.

„Hoří!“ zavolá někdo o chvíli později, kdy už HP sprintuje po schodech nahoru k Malmskillnadsgatan.

V kapse bundy mu poskakuje starý francouzský klíč.

HP se zvolna probudil. Pomalu otevřel oči a podle čichu okamžitě poznal, že není doma. Vonělo tu jídlo. Teplé poctivé jídlo, z žádné restaurace nebo fastfoodu, ale opravdová domácí bašta. Sweet!

„Aha, ty už jsi vzhůru.“ Strčila hlavu do obýváku a skoro se zaradovala, že ho vidí.

„Jídlo bude za pár minut, mezitím se běž trochu osvěžit.“

Přikývl a odšoural se do koupelny.

Když se vrátil, naložila mu na talíř pečenou klobásu s bramborovou kaší.

Opravdovou kaší z brambor, ne z prášku. To neměl v hubě už… hm, už si ani nepamatoval, jak dlouho.

Byla výborná a HP jedl s chutí. Počkala, až do sebe hodí první porci a zažene ten nejhorší hlad.

„Byla jsem u té chaty,“ prohodila neutrálně.

„Já vím!“ odpověděl s plnou pusou. „Z dálky jsem tě viděl, ale neměl jsem chuť se představovat tvým kolegům,“ vysvětlil, když si všiml jejího tázavého pohledu. „Byla ta bomba pravá?“

Chvíli se na něj zkoumavě dívala. O Henkem se toho dalo říct moc, dokonce hrozně moc, ale hloupý rozhodně nebyl. V tom byl právě ten problém.

Chytrý, ale líný. Mazaný, ale pohodlný. Bystrý, ale bez ambicí.

Mělo ji napadnout, že ho neuzemní tak snadno.

„Vypadá to tak,“ odpověděla. „Podle techniků v ní bylo dost dynamexu na to, aby proměnila tetinu chatu v třísky. Mimochodem, byla pod pohovkou a měla tlakovou spoušť, ale to možná taky víš?“

Zavrtěl hlavou a naložil si další porci. Dynamex se používá na stavbách. Starý dobrý dynamit v moderním balení.

Stejný typ jako ten, o kterém si na netu přečetl, že zmizel ze zamčeného skladu ve Fisksätře. To s tou tlakovou spouští mu taky znělo povědomě, ale neuměl to zařadit. Možná něco podobného viděl v kině. Tak to bylo se vším, co se mu zatím stalo.

Jako by se jeho život proměnil v nějaký podivný film.

„Mluvila jsem s Mangem,“ změnila taktiku.

To zaúčinkovalo lépe.

Přestal žvýkat a vylekaně se na ni podíval.

„A?“

„Vyklopil všechno,“ řekla a neuhnula pohledem.

Změna byla jasně patrná, z drzého brášky se během dvou vteřin stal vyplašený zajíček.

„Navíc mi ukázal pár ne moc vtipných videí z telefonu, který jsi u něj nechal.“

Zbledl v obličeji, pustil vidličku a ta zařinčela o talíř.

„Becco, já…“

„Ano?“

Vyzývavě na něj hleděla a čekala na pokračování.

Ale nedočkala se.

Místo toho zabořil hlavu do dlaní a zhroutil se na stůl. Vypadalo to, že pláče. Najednou nevěděla, co má dělat. S tímhle scénářem upřímně řečeno nepočítala. Plakat ho neviděla od…

Ano, od toho večera, kdy přišla policie. To s ní třásl, snažil se ji dostat z šoku a nutil ji, aby na něj mluvila. Tehdy to byly slzy zoufalství. Vzteku, snad i bezmoci, ale ne strachu.

Ne jako teď. Zdál se tak zranitelný, tak malý.

Opatrně ho objala paží kolem ramen.

„No tak, Henke, uklidni se,“ řekla svým nejněžnějším hlasem, úplně jako když byli malí a on se celý vyděšený probudil rámusem zpoza dveří ložnice.

„Všechno dobře dopadne,“ zašeptala a pohladila ho po vlasech.

*

Henke se osprchoval, jejím holítkem si seškrábal z tváře to nejhorší strniště a půjčil si její šusťáky, zatímco jeho oblečení se koupalo v pracím prášku ve dřezu.

Neuvěřitelné, co dovede trocha jídla, základní hygiena a dávka soucitu, pomyslela si, když seděli schoulení na její pohovce. Když ji přešel počáteční vztek, měla vlastně radost, že ho má u sebe, slyší jeho hlas a ví o něm, že je v pořádku.

Henke zaplnil mezery v Mangeho vyprávění. Pověděl jí, jak našel telefon, o úkolech, o fingovaném zatčení i o všem, co následovalo, když ho z té podivné Hry vyhodili.

Ze začátku to šlo pomalu, ale pak se rozjel, až mu slova tryskala z úst tak rychle, že je nestíhala vnímat.

Znělo to trochu nenormálně, což je určitě eufemismus roku…

Falešní policisté, blázni v lese, letadlo, žhářské útoky a bomby, to se dalo přinejmenším těžko strávit. A k tomu ještě tajné sázkařské kluby, které hrají hry a zároveň páchají vraždy na objednávku.

Když začal blábolit o vraždě Olofa Palmeho, jedenáctém září a požáru kostela svaté Kateřiny, musela ho zarazit.

To už bylo vážně moc.

Všechny jeho obvyklé báchorky proti tomuhle bledly. Copak sám neslyší, jak to zní šíleně? Ale na druhou stranu nemohla ignorovat řadu hmatatelných důkazů, že alespoň část z toho, o čem mluví, se doopravdy stala.

Telefon, videa, požáry i bomba byly prokazatelně skutečné. Sama je viděla, nebo aspoň jejich stopy.

Že se dostal do průšvihu, to bylo očividné, a že mu někdo chce ublížit, to se taky nedalo popřít. Ale kde je hranice?

Mluvil jako ty mešuge tetky, co v noci volají na policejní služebnu.

Ty, co chtějí ohlásit, že NASA pozoruje svět přes televizní přijímače a král je ve skutečnosti robot ve službách CIA.

Jediným rysem společným s Henkeho dřívějšími šlamastykami byla otázka viny. On samozřejmě za nic nemohl, byl jen obětí nešťastných okolností. Prostě měl trochu smůlu. Ten kámen na Lindhagensplanu se málem taky hodil sám…

„A co teď chceš dělat?“ Snažila se o neutrální tón.

Henke se zhluboka nadechl a povzdechl si.

„Moc možností mi nezbývá. Byt bude určitě brzo hotovej, ale tam už se ani za prase neodvážím bydlet. Chata je samozřejmě zabitá a k Mangemu nemůžu. Tak jsem chtěl zmizet, na všechno se tady vysrat a zdrhnout. Někam, kde mě nenajdou. Třeba do Thajska, tam bydlí Jesus, vzpomínáš na něj?“

Rebecca přikývla, ale nic neřekla.

„Obživu už tam nějakou seženu, až se tam dostanu, navíc bych mohl střelit byt, to by taky hodilo nějaký prachy.“

Vrhl na ni bráškovský kukuč a naklonil hlavu. Rebecca už vytušila, kam tenhle hovor směřuje.

„Ale potřeboval bych trochu startovního kapitálu do začátku…“

Aha, pomyslela si. Už je to tady, jeho patentované řešení na všechny problémy. Průšvih, do kterého se dostal, je tentokrát mnohem horší než obvykle, ale záchranné stéblo je pořád stejné.

Potřebuje peníze a jako obvykle čeká, že ho založí ona. Henkíček měl smůlu a jdou po něm nějací zlí lidi, takže potřebuje prachy, aby utekl a schoval se.

Nejhorší bylo, že ať se na to dívala, jak chtěla, nic lepšího ji nenapadalo. Mohla samozřejmě navrhnout, že půjdou spolu na policii, aby se tam přiznal k tomu, co udělal, a pomohl všechno napravit. Ale věděla, co by jí na to odpověděl, a i kdyby její rady navzdory všem předpokladům uposlechl, pochybovala, že by mu kolegové byli schopní pomoct. Jasně, určitě by ho pohotově zatkli a odsoudili za Lindhagensplan a Kungsträdg?rden a pak by prohlašovali, že rozřešili mediálně nejsledovanější zločiny letošního léta. Ale hlubší vyšetřování motivů, které za těmito činy leží, by uložili k ledu, jakmile by se Henke vytasil se svou mešuge historkou. Místo toho by všechno přišili jemu – udělali by z něj osamělého pachatele a ona by už zase jen přihlížela, jak ho odvádějí do vězení, i když samozřejmě ne nezaslouženě.

Jeho řešení bylo vzhledem k okolnostem přece jen lepší.

„Kolik?“ vzdychla.

*

Samozřejmě jí to neměl říkat. Jednak tím už zase porušil to stupidní pravidlo, ale zrovna tahle námitka se dala celkem snadno přebít argumenty. Za tenhle přestupek už ho vlastně potrestali, když mu zflejmovali byt, protože tehdy přece nežvanil.

Jinými slovy to měl u nich schované. Quid pro quo, dalo by se říct.

Ale mnohem pádnější důvod držet hubu byl ten, že když to teď všechno vyprávěl, sám slyšel, jak to zní praštěně. Závěry, k nimž dospěl v zahradní chatce a které se zdály tak úžasně neprůstřelné, když je zkoumal sám, teď zněly jako vystřižené z Akt X, a když skončil, nebyla ségra jedinou osobou v místnosti, která pochybovala, že mu všech pět zůstalo bezpečně pohromadě.

Měl udržet jazyk za zuby, kecat jenom o tom, co už věděla, a zbytek si nechat pro sebe.

Závěr byl však v obou případech stejný.

Je na tom bledě a potřebuje pryč, tentokrát mnohem dál než do Tantolunden. Zkrátka a dobře musí zmizet z mapy někam, kde ho nenajdou, ale kde by se přitom dalo slušně žít.

Ale na takový útěk jsou potřeba prachy, a ty on nemá. Takže musí zase jednou žmoulat čepici. Ségra ho založí, ta vždycky. Dokonce o tom někdy vtipkovali: Záchranáři na pomoc!

Ale tentokrát mu kdovíproč bylo zatěžko její peníze přijmout.

Tak nějak mu to nepřipadalo správné…

Stejně to však udělal. Přespal na pohovce a ráno s ní šel do banky.

Noční spánek a trocha pořádného jídla mu udělaly dobře a cítil se mnohem svěžeji, než když jí večer fňukal na rameni.

Trochu trapně si sice pořád připadal, ale what the fuck…

U ochranky se asi vydělává dobře, když má na účtu tolik…

Dostal dvacet sedm litrů v hotovosti, ze kterých mu po shoppingu nového oblečení a předplacené mobilní simky v ulicích kolem Hötorget zbylo dvacet tři. Rychlý hovor s rezervačním oddělením Lufthansy.

Ein Retourticket do Frankfurtu na jméno Andreas Pettersson? Kein Problem, mein Herr!

V pasu díkybohu není poznat, které jméno člověk používá, a tak nebude mít problém, až si lístek vyzvedne v automatu na Arlandě.

Bylo to vůbec poprvé, kdy mu druhé křestní jméno přineslo nějaký užitek. Jestli někdo bude kontrolovat seznamy pasažérů, nenajde ho, nebo aspoň ne hned. Určitě začnou pátrat nejdřív po jednosměrných lístcích na jeho obvyklé jméno a lidi jako Andreas si nechají až na druhé kolo.

Tou dobou si už bude ve Frankfurtu vybírat ze spousty aerolinek a stovek destinací. Když bude chtít, může hned po výstupu z letadla přejet vlakem na jiné letiště. Přes hranici do Holandska nebo ještě dál, do Belgie. Němci jsou na železniční dopravu machři a hotovost nezanechává stopy.

Are you sure you want to exit?

Hell yeah!

Seděl v autobusu na letiště a mezi nohama měl nově zakoupený palubní kufr. Kromě notebooku obsahoval džíny, spodní prádlo, hygienické potřeby a to bylo more or less it. Cestoval nalehko, jen s tím nejnutnějším, zbytek si nakoupí na místě.

Věci, které nechal na Maria Trappgränd, ho mrzely, ale Becca to jako vždycky zařídila. Slíbila, že nechá všechno odvézt do samoobslužného skladu, domluví si makléře a shrábne prachy, až bude dva plus jednička prodaná. On jí za pár měsíců zavolá a finanční záležitosti s ní vyřeší.

Polovina bytu byla vlastně její, ale stejně mu zbude prachů dost.

Poslat mu je bude možná trochu o hubu, ale nějak to určitě půjde. Přes anonymní účet u Western Union, nebo tak nějak?

V bytě zůstalo stejně většinou harampádí, věci, které zdědil po mámě a pak se jich nedokázal zbavit. Kromě televize a počítače žádné cennosti, ty už dávno střelil.

Věci po tátovi vyhodil, jakmile fotr natáhl brka a odstěhovali se do centra.

Armáda spásy si je vzala komplet, do posledního blbýho krámu. Rozhodně si toho hajzla a to, co dělal, nepotřeboval připomínat.

Stačilo se podívat do zrcadla…

Ne, vlastně v bytě zůstala jedna věc, o kterou se bál a byl by nejraději, kdyby ji Rebecca nevyčenichala. Ale na vybranou moc neměl. I kdyby tu krabičku náhodou našla, nejspíš by to nepochopila, nebo v to aspoň doufal.

Becca byla fajn, as far as sisters go. Vlastně víc než fajn… I když na něj měla vztek, vždycky ho podržela, když šlo do tuhého.

Kryla mu záda…

Dělala to vždycky, už když byli malí, a on ji za to… ano… miloval.

Samozřejmě že to tak bylo, i když si to přiznával jen v hloubi duše. Becca byla jediná jeho rodina, vlastně jediný člověk, který se k němu kdy choval tak, jak se na příbuzného sluší. Jediný pevný bod v životě. Faktem je, že by pro ni udělal téměř cokoli, kdyby ho požádala…

Ne, fuj, to je trapný!

Něco takového by jí ani ve snu neřekl face to face. Styděl se už jen za tyhle myšlenky, ale copak je divné, že je člověk trochu naměkko, když navždy opouští vlast?

Po pravé straně minuli Sollentunu a HP se zavrtěl na sedadle, aby si udělal pohodlí. Už si párkrát osondoval spolucestující a nikdo se mu nezdál podezřelý. Pro jistotu předvedl na Hlavním nádraží své obvyklé 007 triky, navíc tam pak počkal a k letištním autobusům sprintoval až na poslední chvíli.

Ale na druhou stranu, třeba ho nepotřebují stopovat? Podle Ermana jsou všude. Koukají na něj stovky, možná tisíce mravenčích očiček, mávají kamerami v mobilech, dokud aplikace na rozpoznávání tváří nezahlásí shodu. A najednou je z něj červená tečka na mapě! Nedíval se na něj šofér nějak divně, když nastupoval? A co miss Businesswoman, která si tamhle vzadu hraje s BlackBerry? Zrychlil se mu tep, na pár vteřin zavřel oči.

Uklidni se, HP, sakra, už tyhle pakárny řešíš moc dlouho! Tvůj mozek vidí, co vidět chce, tak kurva přestaň chtít vidět takový kraviny a get a fucking grip!

Párkrát se zhluboka nadechl a otevřel oči.

Všechno v cajku. Není se čeho bát. Chystá se ukončit Hru, nechat ji za sebou a začít od píky. Zmizet z radaru a stát se ghost riderem. Tak proč nedokáže put his mind to rest? Nejspíš proto, že se z toho srabu pořád ještě něco vymyká, něco, co neuzavřel.

Zhruba u Bredden mu došlo, co to je. Rychle zavolal z nového mobilu Becce, za to riziko to stálo. Stejně si chtěl sehnat novou předplacenou simku, až se dostane do Thajska. Vlastně to vědět musel, a to naprosto jistě. Aby byla safe. A taky out of harm’s way.

Zvedla to po prvním zazvonění.

„Rebecca Norménová.“

„To jsem já, mám jenom rychlou otázku.“

„Tak jo, ale musí být fakt rychlá, jsem v práci a máme tady frmol…“

„Ten mobil, co jsi sebrala Mangemu. Co jsi s ním udělala?“

Zadržel dech.

„Odevzdala jsem ho jako nález, nejspíš ještě leží na oddělení krádeží, dokud nenajdou majitele.“

„Super!“ vydechl.

Všechno v suchu, je načase to ukončit. Teď může odejít ze scény s čistým svědomím.

„Trochu jsem se bál, že sis ho nechala, nebo tak něco…“

„Ne ne, leží dole na krádežích. Podle čísla IMEI je evidovaný jako odcizený z jedné firmy ve Västerortu. Z nějaké telefonní společnosti, mám dojem. Proč, ty nejedeš do ciziny?“

Náhle se na sedadle narovnal.

„Ale jo, ale nepamatuješ si, jak se ta firma jmenuje?“

„Přesně ne, nějak krátce, mám to napsané v bloku, ale ten leží dole ve skříňce…“

V pozadí slyšel hlasy.

„Hele, jedu výtahem, takže za chvíli vypadne spojení. Můžu ti za chvilku poslat to jméno esemeskou, jestli je to důležité?“

„Jasně, není problém, nový číslo máš…“ zamumlal.

V hlavě mu vířily myšlenky.

„Ahoj, Becco!“

„Ahoj, Henke, dávej na sebe pozor.“

Hovor se náhle přerušil. Když mobil pípl, začínala jeho vnitřní sušička už druhý cyklus. K tomu, aby se dozvěděl adresu firmy, ani nemusel tu zprávu otevírat. Bohatě mu stačil zmuchlaný papírek, který před pár dny dostal od Ermana.

Torshamnsgatan 142, Kista. Acme Teleservis a.s.

Najednou si vůbec nebyl tak stoprocentně jistý, že toho chce nechat.

16 | Who Is Playing Who?

Dostala se do třetí zatáčky, a vtom se to stalo. Jela rychlostí něco přes sto a právě obkroužila umístěnou překážku, když jí vybuchla přední pneumatika a volant se jí pod rukama začal divoce zmítat.

Sice byla připravená, ale stejně se jí splašil tep, když bojovala s vozidlem a snažila se nad ním znovu získat kontrolu. Brzdu na podlahu, pedál sebou cukal, což znamenalo, že funguje ABS.

„Vyrovnej smyk, jeď tam, kam máš, nekličkuj,“ nařizoval instruktor z vedlejšího sedadla.

Když auto zastavilo u krajnice, všimla si, že je úplně zpocená.

„Dobře! S tímhle nemáš problém, Norménová!“ shrnul to instruktor.

Přikývla a snažila se působit klidně a vyrovnaně.

Řidičský výcvik na zrušeném letišti v Tullinge byl povinný, takže nezbývalo než zatnout zuby a absolvovat ho, i když se jí srdce v hrudi rozbušilo hrůzou, jakmile usedla za volant.

Propíchnutá pneumatika při vysoké rychlosti byla pro dnešek posledním bodem, takže po zhodnocení se už chystala rovnou domů. To jí výborně vyhovovalo!

Krusemu už bylo lépe, mnohem lépe, vypadalo to, že se úplně uzdraví.

Měla z toho náramnou radost a vyrovnávala se s tím o něco snáz, zvlášť když už věděla, kdo jim ten šutr na sklo hodil a možná i proč. Ale historku o Hře samozřejmě nemohla nikomu vyprávět. O něčem takovém by nedržel jazyk za zuby ani Anderberg, tím si byla jistá.

A tak musela bojovat s vnitřními démony stejně jako vždycky. Léčbou šokem.

Co tě nezabije, to tě posílí, a podobné chlapácké kecy… Když jsi k smrti vyděšená, dej se k policii. Když se necítíš v bezpečí, staň se bodyguardem, a když se převrátíš v autě, musíš co nejdřív skočit zase za volant. Popadnout býka za rohy a sešlápnout plyn na podlahu.

„Yippikayee!“ jak by řekl Henke.

Copak teď asi dělá?

Touhle dobou už by měl být v Thajsku, ale ještě se jí neozval.

Ne že by to nečekala.

*

Schovali se dobře, to se jim musí nechat. Barák vypadal na první pohled úplně neškodně. Obyčejná cihlová krabice plná kanceláří, švédský standard, nothing fancy. Úplně stejná jako všechny na téhle ulici. Dvě podlaží s hlavním vchodem, podzemní garáží a malou prosklenou vrátnicí. Před vchodem pár otrhaných, nakřivo pověšených praporků. Stožárová lanka se rytmicky třepotala v letním vánku.

Drnk-drnk-drnk-drnk.

Neskutečně chytrý, schovat se takhle in plain sight, kde vás vidí všichni, ale přitom nikdo. Mnohem lepší než debilní tajná pevnost, která by vzbudila spoustu zvědavých otázek.

The best trick the devil ever pulled…

Auťák sehnal bez problémů. Saab 900 z dlouhodobého parkoviště na Arlandě. Dá se nastartovat špejlí od nanuku, když víte, jak na to. Totéž se závorou u výjezdu. Švéďák si samozřejmě nechal parkovací lístek v palubní přihrádce, aby ho na Mallorce někde v opilosti nevytrousil. Stačilo zaplatit cash u automatu a úplně legálně odjet. Dvě stě padesát kaček za plně natankované auto, po kterém nejméně šest dnů nikdo nebude pátrat. To je celkem rozumná cena. Každopádně o dost levnější, než kdyby si ho půjčil v Hertzu, a s menšími obtížemi, zvlášť pro někoho, kdo nechce budit pozornost a navíc nemá řidičák…

Ani svědomí ho moc nehryzalo. Krádež auta ani není v trestním zákoníku. Odcizení vozidla je prkotina, přestupek, jako přecházení na červeného panáčka. Velký bratr to nijak neřeší. HP to taky neřešil.

Projel kolem toho místa celkem třikrát a pokaždé vytasil svůj nový mobil s kamerou. Pak se usadil na číhané o několik bloků dál a pár hodin ten barák špehoval.

Když byl hotový: USB kabel do notebooku a rozkliknout Media Player.

Přehrát!

Když člověk sedí v klídku, snáze si všimne, co tu nehraje. Ty diskrétní kamery, které zabírají fasádu ze všech úhlů, a mřížové rolety u vjezdu do podzemní garáže. Namakaný hlídač, který sedí na vrátnici místo běžné imigrantky Lisy. To všechno byly drobné známky toho, že je tu správně.

Nejhlavnější věc objevil až po chvíli. Vlastně to nebyla ani věc, spíš naopak.

Kromě hlídacího orka, který občas obešel kolečko a propátral okolí, se v budově ani kolem budovy nedělo nic.

Prd, nada, niente!

Ani zákazníci, ani návštěvy, dokonce ani houf pokuřujících zaměstnanců u bočního vchodu.

Zero traffic, žádné dodávky zboží, z garáže ani do garáže neprojelo jediné auto, přestože už odbila čtvrtá i pátá hodina.

Jinými slovy, v budově nikdo nepracuje. Kromě hlídače ani noha. Serverová farma se o sebe přece postará v podstatě sama? Všechno se dá dělat by remote. Nebo tu bydlí pár chlápků, co řídí kontrolní místnost? Malí bledí gnómové-operátoři, kteří nikdy nespatřili denní světlo?

Ať tak či onak, byl si čím dál jistější. This was the place!

Odsud se všechno řídí: mravenci, delegáti, hráči i úkoly. Skutečnost, která je hrou, a Hra, která je skutečností, to vše v jediné bezešvé aplikaci. Tam za těmi anonymními zdmi se nachází Mission Control a on, Henrik HP Pettersson, to našel.

Fucking Houston of Cyberspace!

A věděl ještě jedno.

Že se musí dostat dovnitř.

*

Rebecca otevřela dveře bytu a v předsíni opatrně začichala, ale ucítila jen čerstvý nátěr. Byla si u domovníka vyzvednout klíč a vyslechla si desetiminutovou přednášku o tom, „jak vážně bytové družstvo bere to, co se událo“. Jako by Henke nějak mohl za to, že ho tam chtěli upálit?

Vlastně to nebyl zcela absurdní závěr, ale rozhodně se jí nechtělo o něm diskutovat s nadutým cizím člověkem. Ale pak se chlápkovi ulevilo, když mu oznámila, že přišla byt vyklidit před prodejem, a rychle s ní všechno vyřídil, aby si to nestihla rozmyslet. Maria Trappgränd teď byla mnohem luxusnější adresa než v polovině devadesátých let, když tenhle byt koupili.

Vlastně byla tahle ulice pro mámu dost nepraktická – kočičí hlavy a úzké schody.

Ale romanticky snila o tom, že bude bydlet jako ve filmu Anderssonovic Kalle, a jakmile si byt i okolí prohlédla, už se nedala přemluvit. Tátova životní pojistka přesně vystačila na počáteční vklad do družstva a pár kusů nábytku.

Rebecce zdejší okolí mnohem víc připomínalo Třetího muže než Anderssonovic Kalleho. Jako by v šerých uličkách a zadních dvorcích číhalo neznámé nebezpečí. Nikdy sem nechodila ráda a ani dnešek nebyl výjimkou.

Dveře byly nové, předsíň vymalovaná a parkety opravené, ale jinak to v bytě vypadalo víceméně jako obyčejně. Starý známý henkeovský binec. A ona si přišla jako obyčejně hrát na záchranáře a postarat se tu o všechno místo něj.

Dostrkala do kuchyně komín kartonových krabic a začala je plnit. Nádobí z kuchyně zabalila během půlhodiny. Většinou při požáru popraskalo, což jí aspoň ušetřilo námahu s umýváním. Lednička a mrazák byly až na plesnivý sýr a balení mražených pirohů prázdné, a tak se přesunula do obýváku. S tamním high-tech vybavením také naložila jednoduše. V rohu po něm zůstaly prázdné krabice, nejspíš proto, že Henke byl líný je odnést do popelnice. Bylo jí divné, odkud vzal na tyhle hračky peníze. Počítač, televize s plochou obrazovkou, domácí kino a herní konzole, to by v obchodě přišlo nejméně na čtyřicet tisíc. Ale Henke to určitě nekoupil nad pultem…

Kromě elektroniky nestálo zařízení bytu za řeč. Prosezená rozkládací pohovka, pár rozviklaných knihovních poliček Billy z IKEA a kávový stolek. Tohle všechno nakoupili, když se přestěhovali do centra.

V ložnici pořád stála mámina rozvrzaná borová postel. Na podlaze se válela peřina a prostěradlo. Rebecca nechápala, že si tu postel nechal. Máma sice umřela na klinice v Erstě, ale stejně…

Holé zdi zdobil jen starý plakát z veletrhu počítačových her.

„Dreamhack 2007, největší herní veletrh na světě,“ zamručela, když skládala hory prádla a cpala je do pytlů.

I její dobrá vůle měla své meze, takže většina skončila v kontejneru nejbližší charity.

Police obsahovaly spoustu filmů na DVD, většinou vypálených kopií.

Přejela prsty přes jejich zaprášené hřbety. Převažovaly gangsterky, v těsném závěsu je následovaly americké akční filmy a na pěkném třetím místě úctyhodná sbírka snímků pro dospělé. Navíc tu bylo mnoho starých klasiků a Rebecca chvíli zvažovala, jestli si některé filmy nepůjčí domů. Ale kdy by si na ně našla čas?

V poličkách se našla i celá řada knih, což ji vlastně nijak nepřekvapovalo. Henke rád četl, a to už v dobách, kdy byl malý.

Ze začátku mu pomáhala, ale učil se rychle a už v šesti letech četl stejně dobře jako ona. Táta měl doma v šuplíku hromadu ilustrovaných klasiků a Henke je přelouskal mockrát. Komiksy o Robinsonu Crusoeovi a Moby Dickovi nejspíš zachraňovaly jeho známky ze švédštiny po celou základní školu. Deset minut s kreslenými verzemi Těch Nejlepších, a šup! byl za sečtělého.

Typický Henke!

Mistr zkratek.

Rebecca se bezděčně usmála. Přes bráškovy zjevné povahové slabiny se v jeho společnosti nikdy nenudila. Když byli trochu starší, brávala ho s sebou do knihovny. Zůstávali tam po škole, místo aby šli domů. Nutila ho, aby si udělal úkoly, než se vrhne na komiksy. Knihovna byla svobodným přístavem, klidným místem, kde se mohli na pár hodin zasnít, zvlášť poté, co máma onemocněla a všechno se vyhrotilo. Dodnes si vůni knih spojovala s bezpečím.

Často tam sedávali, dokud knihovna nezavřela a hodné paní je nemusely vyhodit.

Jako by to bylo před sto lety.

Úplně dole stálo v poličce fotoalbum. Hnědé umělohmotné složky se slepenými stránkami. Už ty zažloutlé obrázky viděla mnohokrát, ale nemohla si pomoct a zalistovala jimi. Vlastně nebylo pořád zle. Chvílemi býval život i téměř normální. Třeba když o prázdninách tábořili v Rättviku a ona, máma i Henke v dalarnských malovaných dřevácích mžourali do objektivu. Oni blonďatí a veselí, ona tmavovlasá jako táta a s vážnějším výrazem. Táta samozřejmě fotil, jeho přítomnost prozrazoval jen dlouhý stín. Lepší fotka táty se v Henkeho albu nevyskytne, tím si byla naprosto jistá.

Uvědomila si, že tenhle letní snímek z počátku osmdesátých let vlastně o její rodině mnoho vypovídá. Henke s mámou k sobě vždycky měli blízko, ona bývala spíš tátova holčička. Stejně jako máma se i ona snažila činit tátovi po vůli, i když se k nim většinou choval, jako by byli vzduch. Táta byl vážný muž, který hodně přemýšlel a za společníka měl nejraději sám sebe. Usmíval se málokdy, nesmál se skoro nikdy, aspoň pokud si Rebecca vzpomínala. Zajímala ho vlastně jenom práce, něco prodával, Rebecca si nepamatovala víc, než že hodně cestoval. Občas přišel pohled a několikrát se stalo, že jeho tax free igelitky neobsahovaly jen alkohol, ale i sladkosti, parfém nebo třeba nějakou levnou hračku z letištního obchodu se suvenýry, když se cesta vydařila a měl dobrou náladu.

V těch řídkých dnech, kdy byl táta doma, si většinou nepřál být rušen. Obvykle se zamkl ve své komůrce s knihou a nějakou flaškou. Zbytek rodiny ho zkrátka nezajímal. Byl pro něj nutným rušivým prvkem, který musel tolerovat, především pro formu. V posledních letech navíc propadal hořkosti kvůli tomu, jak v životě dopadl. Nikdy se mu nedostalo tolika uznání, kolik si podle svého názoru zasluhoval.

Pustil se do projektu jakýchsi memoárů, které mu měly vynést zadostiučinění, ale místo toho naopak přiživovaly jeho mrzutost, zvlášť proto, že je nikdo nechtěl vydat. Když umřel, všechno spálili. Zajeli až do rekreačního střediska Lida a hodili celý tlustý svazek papírů na ohniště grilu.

Hustě popsané listy hořely jen pár minut.

Nikdo z nich – dokonce ani máma – nepřečetl jedinou řádku.

Ale ať už si Henke myslel cokoli, nebyl táta zlý člověk – to vůbec ne! Teprve v dospělosti pochopila, že jeho chování bylo projevem určitého handicapu. Že některým lidem zkrátka chybí empatie, a proto nejsou schopní dávat najevo lásku.

Chudinka máma se snažila, seč mohla. Tancovala, jak pískal, a našlapovala kolem něj po špičkách, aby ho udržela v dobré náladě. Pak mámin svět ovládla nemoc a pití z žalu a najednou bylo na Rebecce, aby domácnost fungovala tak, jak táta chce.

Vlastně nebylo divu, že se zamilovala do Daga. Koneckonců nebyl ničím jiným než mladší verzí jejího táty. Stačila jen troška zájmu z jeho strany. Na rozdíl od táty uměl Dag být neuvěřitelně citlivý, když měl správnou náladu. Nosil jí květiny a dárky, prohlašoval před celým světem, jak je úžasná, exceloval v roli zamilovaného přítele. Samozřejmě mu úplně propadla a on ji už po pár měsících požádal o ruku. A tak si z něj vytvořila novou autoritativní osobu, které se mohla přizpůsobovat a jejíž lásku se obětavě snažila si zasloužit.

Jako kdyby chyba byla v ní.

Ach jo, jak je snadné být po bitvě generálem…

Zato Henke býval hlučný a živý, když byl malý. Rád hrával divoké hry, které občas odneslo zařízení bytu, z čehož táta nebyl nadšený, zvlášť když už si po práci upil grogu… To pak mohl zasvištět řemen, a táta nebyl z těch, kdo by se drželi zkrátka. Mlátil ho a mlátil, i když Rebecca i máma prosily, aby toho nechal. Až se některá z nich na Henkeho vrhla, aby ho ochránila, a skoncovala s tím.

Velmi dobře si vzpomínala na nemocnici. Na pohledy personálu a na to, jak pevně držela tátu za ruku.

Jeho strojeně klidný hlas: „Ne, ne, pane doktore, Henke jenom spadl ze schodů. Je to pořádný smolař, ten náš kluk…“

Bezděčně se kousla do rtu.

Musela být rychlá a pokaždé Henkeho včas uklidit, než se situace vymkne kontrole. Udržovat tátu i brášku v dobré náladě, aby doma všechno plynulo bez třenic. I máma se snažila ze všech sil, aspoň ze začátku. Ale pak si čím dál víc její pozornosti žádala nemoc a už to nezvládala, nebo už se jí zkrátka nechtělo. Táta ji konečně začal vnímat. Je to divné, ale nakonec asi mámu s tátou sblížil alkohol a sebelítost. Že by získali společný zájem, něco, co mohli sdílet? Postupem času bylo čím dál více na Rebecce, aby udržovala křehkou domácí rovnováhu. Aby byla pořád ve střehu a neustále připravená zasáhnout, skoro jako v práci. Zprvu chránit Henkeho před tátou, později i před sebou samým.

Záškoláctví, parta a kouření, to od něj bylo aspoň ze začátku něco jako pomsta. Ale později spíš záminka, proč kašlat na celý svět…

Rebecca se neobtěžovala rozevírat slepené archy alba, takže než otočila na další stránku, uplynulo deset let. Maturovala a seděla ve starém bytě u slavnostně prostřeného stolu.

Ona a Dag se zamilovaně usmívali do objektivu. Držel ji kolem ramen a ona se tiskla, možná trochu moc, k jeho hrudi. Skoro to vypadalo, jako by ji držel násilím.

Rebecca ve studentské čepici a bílých letních šatech se tvářila radostně, snad dokonce šťastně. Přestože se poznali teprve před půlrokem, na prstu už se jí blyštěl zásnubní prsten. Mohla to samozřejmě být až zpětná iluze, ale když se podívala na fotku pozorně, zdálo se jí, že ten šťastný úsměv jí nesahá až k očím. Jako by její radost na tomto snímku byla jen fasáda.

Na sousední fotografii byli ostatní hosté okolo stolu. Máma, vychrtlá a s vpadlýma očima jako vždycky. Henke a Mange, Dagova máma, Nilla a pár Rebečiných kamarádů, jejichž jména už si skoro nepamatovala. Všichni se usmívali a mávali do fotoaparátu, který nejspíš držela ona sama. Radostný pozdrav ze zdánlivě radostné minulosti.

„Teď se všichni usmívejte a mávejte. Ahoj, Rebecco, ahoj!“

„Ahoj,“ zamumlala, a když se při tom přistihla, přepadl ji smutek.

Tenhle snímek byl pořízen necelý rok poté, co táta odjel na konferenci do Španělska a vrátil se domů v rakvi. Za pár desítek měsíců máma podlehne rakovině a půjde mu dělat společnost do urnového háje. Ale mezitím se Dag stihne zabít a Henke dostat do vězení.

A ona?

No, jak říkal Mange, ani ona z toho nevyvázla beze škod…

Ale na fotce v albu nebylo nic z toho vidět. V onom zmrazeném okamžiku byla budoucnost ještě světlá. Jen její devatenáctileté oči naznačovaly opak.

Sklapla album, položila ho do krabice s knihami a pokusila se setřást nepříjemné pocity. Už zbývá jen šatna, pak zavolá stěhováky a bude to mít z krku. Za týden přijde makléř vypracovat odhad a za další dva už bude byt jistě prodaný a úkol záchranářů tudíž splněn.

Otevřela dveře a ke své úlevě zjistila, že malá šatní komůrka je téměř prázdná.

Vlastně ji to nepřekvapovalo, vzhledem k tomu, že většina oblečení ležela rozházená po bytě.

Na poličce v zadním rohu stálo pár krabic. Vešla dovnitř a sundala je. Stoupla přitom na kus pruhované látky, který se válel na podlaze. Zvedla ho a už ho chtěla odhodit do pytle na odpadky, ale pak jí došlo, co to je.

Henkeho stará sportovní taška, kterou ušil v dílnách. Pořád úhledně označená jeho jménem a telefonním číslem, ale vnitřek a obruba byly ulepené od nějakého oleje. Co to v ní asi měl?

Chvíli přemýšlela a pak ji strčila do igelitky s oblečením, které se rozhodla nevyhodit. Henke na ni má určitě nějakou starou vzpomínku, tak ji ještě nechá pár měsíců žít. Silně pochybovala, že se Henke ještě někdy vrátí, a i kdyby, jen těžko by chtěl svoje staré krámy. Dá mu šest měsíců a pak přenechá všechno nějaké aukční firmě, i album.

Když zvedla poslední krabici, vypadl z ní nějaký předmět a přistál jí na noze. Byl poměrně těžký a Rebecca musela zatančit v ložnici válečný tanec na jedné noze, než otupila bolest natolik, aby se dokázala vrátit do šatny.

Ukázalo se, že je to malá dřevěná krabička, určitě taky vlastnoruční výrobek z dílen. Na víku se skvěly černě vypájené Henkeho iniciály. Krabička neměla zámek, ale materiál asi zduřel, protože se jí nepodařilo víko otevřít.

Zatřásla svým nálezem a odpovědělo jí kovové zařinčení, ale nebyl to zvuk tak zajímavý, aby jí stálo za to hledat nějaký nástroj. Uložila krabičku k fotoalbu v krabici s knihami.

Jakmile skončila a šla si umýt ruce ve dřezu, zazvonil jí mobil.

„Ahoj, tady Micke!“

„Ahoj!“

Všimla si, že se jí do hlasu dostalo o ždibíček víc radosti, než plánovala.

„Jak… se máš?“

„Dobře.“

Vlastně by se měla zlobit.

Říkal, že jí zavolá, ale to bylo minulý týden. Navíc se ke svému vlastnímu vzteku občas přistihla, že na to čeká. Ale teď, když jí konečně zavolal, se jí nepodařilo odpovídat tak chladným tónem, jak zamýšlela. Měla totiž opravdu radost, že ho slyší.

„Nemáš chuť se sejít?“

Mluvil vesele, skoro rozjařené.

„Ve městě,“ dodal, než stačila odpovědět.

„Jasně,“ odpověděla obezřetně.

„Výborně, musím s tebou o něčem mluvit. Tak v pět ve Sturekatten, šlo by to?“

„Jasně,“ zopakovala. „V pět mi vyhovuje.“

„Fajn, tak zatím, ahoj!“

„Ahoj,“ ukončila hovor a zavěsila.

Co má být zase tohle?

O něčem s tebou mluvit…? Znělo to tak nevinně. Jako by šlo o maličkost. Ale oni spolu maličkosti nesdíleli, vlastně spolu nesdíleli nic, když už jsme u toho, jen tělesný vztah. Takže s ní nejspíš chce mluvit o tom. Chce to ukončit. Už nějakou dobu tušila, že má jinou. Že by se s konečnou platností rozhodl vsadit na onu druhou dámu? Pustit k vodě ženskou, co se ozve, jen když se jí chce šukat? Znělo to logicky. Vlastně by jí to nemělo vadit.

Kromě toho ji znepokojovalo ještě něco. Někdo jí ze skrytého čísla volal domů na pevnou linku, nechával to zvonit, ale jakmile se zapnul záznamník, položil to a žádný vzkaz nenechal. Nějakou dobu si myslela, že jí volá Micke a nechat vzkaz ho nenapadne. Skoro se na něj naštvala, ale pak si uvědomila, že mu na pevnou linku nikdy číslo nedala, jen na mobil.

Za začátku bylo hovorů málo, ale za poslední dny jejich frekvence vzrostla. Jako by ji někdo opravdu chtěl sehnat, říct jí něco důležitého. Nebo za tím vězí jiný motiv?

Nejvíc ji znepokojoval fakt, že se volající vždycky strefí do doby, kdy je Rebecca v práci.

Nejdřív si myslela, že je to náhoda, ale potom, když hovorů přibylo, vytušila v tom vzorec. Jako by její nepřítomnost byla pro hovor předpokladem a nezanechaný vzkaz představoval sám o sobě zprávu.

Ale když se nad tím zamyslela důkladněji, tak divné jí to zase nepřipadalo. Vlastně věděla až moc dobře, kdo za tím stojí. A že jí ta žena nehodlá dopřát klidu.

*

Potřeboval pomoc, to bylo nad slunce jasnější. Ale otázka zní, jakého druhu?

Sice měl pár kámošů ve vykrádačské branži, ale vypáčit sochorem dveře verandy a nepozorovaně navštívit doma Hru je sakra rozdíl. Tady jsou monitorovací kamery, bezpečnostní systém na dveřích, stálý hlídač a po celém baráku určitě různé alarmy.

Some serious shit!

Takže kdo by mu s tím pomohl?

Hm, tenhle oříšek rozlouskne až později.

Nejdřív musí podniknout rešerše, sehnat nákresy a jiné užitečné věci, které by se mohly nacházet v různých registrech. A na tuhle fušku měl perfektního kandidáta.

Mange Rohožkář, no jasně, who else?

Kontaktovat ho bude projekt bez rizika. Mange je totální paranoik, když jde o sledování pohybů na internetu.

Psával otevřené dopisy a provolání proti odposlechům armádní služby FRA i proti pirátskému zákonu, dokonce se angažoval i v té šaškárně jménem Pirátská strana. Klišé o osobní integritě zní trochu dost falešně, když jimi házejí pseudoliberálové, kteří tráví dny googlováním, blogováním, tweetováním a facebookováním a pak si v sámošce zvesela pípnou zákaznickou kartou, aby jim neunikla sleva pět kaček na špaldové bio makarony a nebělený hajzlpapír.

Tahle nabídka je ušitá na míru přímo Tobě! – yeah right!

Tak takovou cenu má ta jejich integrita…

Proč to neřeknou, jak to je? Ať je všechno zadarmo – it’s all about the fucking money!

To by byl aspoň super volební slogan, takové straně by klidně dal hlas! Ale aspoň z toho plyne ten luxus, že Mangeho počítačová komunikace, stejně jako jeho vlastní, je zaručeně bezpečná před Velkými bráchy ze všech možných rodin.

Vyjel z benzínky a zamířil směrem do Tensty. Po pár minutách kroužení s notebookem na klíně našel, co hledal. Nechráněnou bezdrátovou síť s dobrým signálem. Zaparkovat a zalogovat se, dík jak svině!

Badboy.128 says: Nazdar Mange, seš online?

Chvíli čekal, přemýšlel, jestli si nedá čouda, ale než cígo vytáhl, obrazovka blikla.

Faruk says: Salám alajkum bratře HP long time no C :) už nejsi v chatce, jsem si všiml?

Badboy.128 says: Ne, v trpajzlíkově bylo trochu těsno, chtěl jsem zdrhnout z města, ale vzpomněl jsem si, že musím ještě něco zařídit, potřebuju píchnout…??

Faruk says: Anytime, bratře, to přece víš. Jak můžu posloužit?

Badboy.128 says: Potřebuju nějaký nákresy a všeobecný info k jednomu plejsu v Kistě, Torshamnsgatan 142, všechno, co najdeš.

Faruk says: Oukej??

Badboy.128 says: Ale musíš našlapovat opatrně, jasný? Badboy.128 says: Nenechávat stopy a nebudit hlídací psy, rozumíš? E :)

Faruk says: Roger that, jasnačka! :)

Faruk says: Tipuju, že jde o to, o čem jsme se bavili?? Badboy.128 says: Si piš…

Faruk says: Oukej, takže jsi našel ty, co mi chtěli podpálit krám?

Badboy.128 says: Si piš…

Faruk says: Dej mi pár hodin!!

Badboy.128 says: Díky moc!

Faruk says: My pleasure, bratře, slib mi, že jim nandáš i za mě. ]

Badboy.128 says: Roger that!

Faruk says: Hele btw před pár dny mě navštívila tvoje ségra…

Badboy.128 says: Hmm, slyšel jsem…

Faruk says: Nevypadala moc v poho, nezatáhl jsi ji do toho, že ne??

Badboy.128 says: Neboj, nehrozí…

Faruk says: Oukej, jenom jsem se chtěl ujistit. Becca se mi vždycky líbila!

Badboy.128 says: You don’t say???!!

Faruk says: Co je, je to vidět??

Badboy.128 says: Jenom trošičku… :)

Faruk says: fňuk!

Badboy.128 says: Neboj, mám všechno pod kontrolou, díky za pomoc!

Faruk says: No worries Ma’a saláma bratře!

Badboy.128 says: Zatím mr M!

*

Sturekatten, starosvětská kavárna s malými místnůstkami a starožitným nábytkem. Spíš kávička z babiččina kávovaru a dortíky než americké obří cookies a latté v papírových kelímcích.

U stolů babky s modrým přelivem, rodiny s dětmi, učitelé z gymnázia plus obligátní twitterový maniak přilepený nosem ke svému elektronickému nejlepšímu kámošovi. Jasně že kluci musí vědět, jak mu chutná kafe, a to v real time, jak by se jinak svět mohl točit dál…

Ale o místo zase tolik nešlo, hlavně aby to už měla za sebou a mohla se posunout dál.

Ahoj ahoj, pusu na tvář a tak dále, když se objevil s tříminutovým zpožděním. Kdovíproč se najednou před sebou téměř styděli. Že by proto, že už to bylo dávno, co spolu naposledy spali?

Nebo nebylo?

Asi dva nebo tři týdny. Nestihla to spočítat mezi úvodními frázemi a okamžikem, kdy jim servírka přinesla objednávku. Pro ni těstovinový salát a minerálku, pro něj krevetový sendvič a nízkoalkoholické pivo. Pár soust na zahnání nejhoršího hladu a pak hop rovnou na věc.

Mluvil dychtivě, skoro spěšně.

Asi to chtěl taky mít rychle za sebou.

„Chtěl bych si s tebou o něčem promluvit, Rebecco.“

„Hmm, to jsi říkal…“

Pokračování už tušila.

„Nebyl jsem k tobě zcela upřímný,“ řekl a zavrtěl se na židli.

Mlčela a čekala, co přijde dál.

„Ne že bych ti lhal nebo tak…“ dodal rychle, aby ji předešel. „O vztazích jsme se koneckonců nikdy nebavili.“

Souhlasně přikývla, nad jeho slovy i svými úvahami.

Here we go…

„Jde o to,“ řekl a zase se ošil, jako by ho kousalo čalounění židle. „Jde o to, že mám… nebo měl jsem… vlastně…“

„Ty už ženskou máš!“ skočila mu do řeči, aby trapnou chvíli zkrátila.

„Jo!“ Zatvářil se, jako by se mu ulevilo, ale pak se jeho výraz změnil. „Teda vlastně ne!“

To ji zmátlo.

„Teď to nechápu, Micke, tak máš ženskou, nebo nemáš? Tak děsně těžké to snad není?“

Zhluboka se nadechl a uklidnil se.

„Abych byl úplně přesný, měl jsem ženskou až do pondělka. Od té doby, co jsem se sem přistěhoval, jsme spolu střídavě chodili a nechodili, ale nikdy jsme spolu nebydleli, nebo aspoň ne nastálo.“

Vybídl Rebeccu pohledem, jako by od ní čekal svolení pokračovat.

„No… a co to má společného se mnou? My jsme si přece nikdy nic neslíbili?“

Namáhala se, aby udržela neutrální tón. Jak to… měl jsem až do pondělka? Co se jí to snaží říct?

„Ne, přesně tak!“ vzdychl ulehčeně. „Nikdy jsme se o tom nebavili, tak jsem ti nikdy nic neřekl, nebo… Ach jo, já nevím!“

Podrbal se na čele.

„Tak nějak jsme se od sebe vzdálili, ale ani jeden z nás to neřešil. Vlastně jsem to měl ukončit už dávno, ještě předtím, než jsem poznal tebe, ale nějak na to nedošlo.“

Znovu vzdychl.

„Co se ti vlastně snažím říct?“ začal, čímž zopakoval její nevyřčenou otázku. „To, že jsem to v pondělí konečně rozsekl a ukončil to. Šlo to poměrně snadno, ukázalo se, že ona už taky randí na vlastní pěst, a rozešli jsme se v podstatě jako přátelé.“

Z nějakého důvodu se jí splašil tep, což se jí vůbec nelíbilo. Anebo právě naopak líbilo.

Odkašlal si a začal odjinud.

„Pokouším se tu ze sebe se smíšenými úspěchy vymáčknout, že jsem nezadaný a zajímalo by mě, jestli bychom se mohli scházet trochu… normálněji, jestli mi rozumíš?“

Usmál se a ona ho náhle musela napodobit.

*

HP potřeboval místo ke schrupnutí. Místo, kde by složil hlavu a promyslel si plány. Auto nepřipadalo v úvahu, kdo chce myslet jasně, musí spát, jíst a srát jako homo sapiens.

Musel mu stačit špinavý hotel v Solně. Cash payment, wi-fi zdarma, žádné kamery a hlavně – žádné šťouravé otázky.

Mange narazil na problém. Plány baráku prý nejsou veřejné, ale to se dá samozřejmě obejít. Jen to chce trochu víc času. Vždycky existuje někdo, kdo na plánech sedí. Když je nechce vydat obecní úřad, je potřeba zkusit stavební firmu, elektrikáře, instalatéry a podobně. V transparentním Švédsku člověk dříve či později najde, co hledá, když se zavrtá dostatečně hluboko. A Mange znal lidi, co jsou na vrtání kingové.

Skoro jako by měl tam venku v Kyberprostoru svou vlastní mravenčí farmu.

Takže dokud jeho best friend forever neohlásí úlovek, hodlal se HP držet při zdi a pilovat plán.

Pro začátek se musel rozhodnout, co přesně udělá, once he is inside.

*

Schůzka opravdu neproběhla tak, jak si představovala. Ale to je fuk, takhle je to mnohem lepší. Chviličku si připadala skoro… šťastná.

Seděli naproti sobě a usmívali se na sebe. Klišovité žvásty, které nesnášela. Na jeho otázku přímo neodpověděla, ale přesto na ni odpověděla už jen tím, jak zacukala koutky úst.

Co to vlastně znamená?

Že teď spolu chodí, doopravdy chodí?

Zdálo se jí, že ano, ale úplně jistá si nebyla. Bylo to krásné a zároveň znepokojivé.

Mimochodem, když je řeč o znepokojivém…

Když dostali účet, nemohl najít peněženku a musel si vyndat všechno z kapes.

Pár zmatených, ale hodně zábavných vteřin si myslel, že ji ztratil, ale nakonec ji samozřejmě objevil v úplně poslední kapse, do které se podíval.

Přitom si všimla jeho mobilu: byl stříbrný, lesklý a bez tlačítek. Vzpomněla si, že už ho před pár týdny viděla na jeho psacím stole. A vtom jí došlo ještě něco – že jí připomíná jiný telefon, na který nedávno narazila a který teď leží na policii v oddělení ztrát a nálezů.

Tohle byl velmi podobný model, snad dokonce stejný. Ale právě ve chvíli, kdy se pro něj natáhla, aby ho otočila a podívala se, jestli není na zadní straně číslo, si ho Micke vzal a zastrčil do kapsy. Nevěděla, jestli to udělal schválně, anebo jen nevědomky, jak si s úlevou vracel věci do kapes. Ale celý výstup v ní zanechal nehezký pocit.

A pak taky ten papírek…

Nezasloužíš si to!!!!

křičel na ni z šatní skříňky a opět se s ním mohla jen těžko přít.

17 | Getting Back in

Byla naštvaná. Ne, naštvaná nebylo správné slovo, spíš bez sebe vzteky. Chtěla být upřímná, chtěla přijmout odpovědnost za to, co se stalo onoho večera, ale stejně se vzkazy objevovaly dál. Tytéž bílé nalepovací papírky s logem policie, tentýž dobře známý rukopis, tentýž červený fix.

Tentokrát rovnou čtyři vyzývavé vykřičníky, jako by zpráva nebyla i bez nich nad slunce jasnější. Tenhle zatracený vopruz už musí přestat!

Co musí udělat?

Nenapadalo ji nic jiného než znovu jít k samotnému jádru trápení. Jednou provždy ze sebe všechno dostat, bez omluv a bez vytáček.

Už to párkrát zkusila, vytočila číslo, ale na poslední chvíli vyměkla a zavěsila, jakmile zachrčel záznamník.

Ale dnes po směně to udělá.

V poslední době pendlovali mezi Arlandou a centrem. Jak probíhalo předsednictví, papaláši z EU přilétali a odlétali. Zemědělství a rybářství už skončilo, právě se pilně činili ministři životního prostředí a za pár dnů se přiostří, až bude čas na zasedání ministrů zahraničí.

Vahtolová už avizovala, že přijede nějaké opravdu velké zvíře, nejspíš z Ameriky nebo z Ruska. Nebo obojí?

Zastavit před Grand Hotelem, rychle vyložit, rozhlédnout se přes sluneční brýle po nábřeží a pozdravit kývnutím zdejší stálý tým, s nímž se setkají ve vchodu.

Všechno v klidu, šup s hlavouny dovnitř a odjezd vyzvednout další. Plné obrátky, skoro žádný čas na přemýšlení. Což jí perfektně vyhovovalo.

*

Faruk says: Hey bro, U there?

HP uslyšel pípnutí notebooku a vyskočil z postele.

Badboy.128 says: Vidíš sám, ne? Cos vyčenichal?

Faruk says: Trochu smíšené výsledky, dalo by se říct. S tím barákem máš asi pravdu, něco na něm smrdí. Obec vede plány jako utajené, ve stavební firmě tvrdí, že měli vloupání a že jim z archivu zmizela spousta věcí. Firma, co tam natahovala kabely, zkrachovala a nedá se kontaktovat, a náš společný známý, který tam instaloval počítače, se snad vypařil…

„Ani nevíš, jak ses trefil, Mange,“ procedil HP přes zaťaté zuby.

Badboy.128 says: Ale??

Faruk says: Jo tak tobě už došlo, že je tu „ale“ :)?

Faruk says: No dobře, po troše šikovného shánění jsme splašili nákres, neptej se jak. :) Navíc znám týpka, co ti pomůže.

Badboy.128 says: Nákres :) týpek :(

Badboy.128 says: Když ses s mazaným pomocníkem vytasil minule, skončilo to odpornou hitchcockárnou, takže v tomhle bodě už mám pochybnosti…

Faruk says: Ale tohle je něco jiného. Rehyman je bratr, znám ho z mešity. Osobně ho doporučuju, je to a friend of ours, kapišto?

Badboy.128 says: Oukej, poslouchám…

Faruk says: Je to expert na bezpečnostní systémy, zaručeně jeden z nejlepších ve Švédsku, možná na světě. Ten kluk je drsňák! Dělá s tím dennodenně a mastně na tom rejžuje. Designoval systém armádě, policajtům, you name it! Badboy.128 says: Proč mám pocit, že se chystá pořádně tučný Ale???

Faruk says: Je dost zvláštní… ;

Badboy.128 says: Here we go… když jsi tohle řekl minule, málem mi napálila do hlavy cessna, díky, ale fakt ne, jenom mi pošli mejlem ty nákresy, buď tak hodnej…

Faruk says: Není to tak zlé, jak to vypadá, jenom mu trošku hapruje sociální inteligence. Má problémy s interpersonální interakcí.

Badboy.128 says: Švédsky, doktore Sandströme, prosím…!

Faruk says: Má záchvaty autismu, dalo by se říct. Je eso ve svém oboru, ale na tenkém ledě, když má držet hubu. Něco jako ty, ale naopak. :)

Badboy.128 says: Děsně vtipný, Mange. /

Faruk says: Ale ne, fakt, ty a Rehyman jste jako evil twins, kdyby vás někdo zkřížil, vznikl by užvaněný génius D!!

Faruk says: IMHO je to stejně jediný člověk, který tě dostane dovnitř, a ty přece chceš dovnitř, ne? Já jsem ty nákresy viděl a sám to nezvládneš ani za zlatý prase, bratře, to ti říkám jako tvůj starostlivý přítel. Rehyman is your best shot!

Badboy.128 says: fňuk

Badboy.128 says: Fajn, pošli mi k těm nákresům i jeho číslo na mobil…

Faruk says: That’s my boy!

Badboy.128 says: Něco mi říká, že toho budu litovat… C

*

Pět dnů, a od Henkeho pořád nic. Slíbil, že se jí ozve, až tam bude. Sice říkal něco o tom, že nepojede nejkratší cestou, ale stejně, už pět dní bez známky života. Samozřejmě měla strach.

A ještě větší strach měla z těch zatracených mobilů. Nedalo se popřít, že jsou si hodně podobné. Co to vlastně znamená?

V lepším případě nic. Třeba jsou takováhle sluchátka v obchodech a Micke si ho náhodou koupil, anebo ji zkrátka šálil zrak.

Ten telefon nemusí nic znamenat. Micke a Henke se nikdy nepotkali a vzájemně nevědí o své existenci. Pokud věděla, nemají žádného společného jmenovatele.

Tak z čeho má vlastně strach?

*

Mange má rozhodně v něčem pravdu, pomyslel si, když si zběžně prohlédl nákresy.

Dům na adrese Torshamnsgatan 142 byl úplný Fort Knox. Nebyl si zcela jistý, ale pokud si vyložil všechny zkratky správně, pak měl tenhle barák skoro všechno, co se dá v oblasti bezpečnosti pořídit. Kamery s nočním viděním aktivované pohybem, infračervené poplašné detektory, senzory, které zachycují zvuky i vibrace, a navíc na všech dveřích biometrické čtečky. Ke vstupu byl potřeba správný otisk prstu, čímž hasl jeho plán, že se nějak zmocní přístupové karty.

Krucifix!

Nezbývá než doufat, že ten Rehyman se vyzná, protože on sám neměl nic.

Odložil nákresy a potlačil nutkání vyplížit se na požární schodiště a dát si noční cígo. Raději si otevřel ještě jeden energy drink a vytáhl poznámkový blok. Za několik dnů črtání si dal dohromady celkem slušnou představu, čeho vlastně chce tou návštěvou v Kistě dosáhnout.

Nebylo to zrovna jednoduché. Ke Hře choval pořád přinejmenším rozporuplné pocity. Na jednu stranu byl děsně pissed kvůli tomu, jak s ním zacházeli. Kvůli té lindhagensplanské boudě se ségrou, šutrem, podvodníkem Bolinem a tak dále.

Navíc mu podpálili byt a poslali pár lůzrů, aby stejně naložili s Mangeho krámkem. Nemluvě o té noční můře s Ermanem, letadlem a žhářským útokem ve Vidlákově. Mimochodem, jestlipak už fízlové posbírali všechny kousky dobře propečených ostatků toho magora?

Poslední kapkou byla každopádně bomba pod tetinou pohovkou, která byla jednoznačně určená jemu, ale zrovna tak mohla rozprášit na molekuly ségru. Pomsta je silná motivace.

Pekelně silná!

Zhluboka si lokl z plechovky.

Na druhé misce vah ležely důvody poněkud chatrnější, ne-li přímo šílené.

Ale stejně je nedokázal ignorovat.

Kdyby se mu opravdu podařilo proniknout do nejsvětější svatyně Hry, kolem všech pokročilých ochranných opatření a alarmů, a kdyby se tam zmocnil informací, které se Hra ze všech sil snaží chránit – nedokazovalo by to zároveň, že je supertalent? Že ho nic nezastaví, ani samotná Hra, a že si zaslouží druhou šanci?

Opravdu je taková slávychtivá smažka, že klidně naskočí do vlaku znova, i když ví, jak megahnusně může tenhle výlet skončit?

Několik dalších dnů ve výlučné společnosti konspiračních teoretiků celého internetu mu poskytlo víc než dost paliva pro úvahy. Vždyť to může být opravdu příšerně velká věc!

Pár webových stránek například smrtelně vážně tvrdilo, že prasečí chřipka pochází z laboratoře. Že někdo vzal hrst španělské chřipky, hrst prasečích virů a rovným dílem naředil směs ptačí chřipkou, jen aby vyvolal globální epidemii.

Zajímavá myšlenka. Podle této teorie by za tím stál farmaceutický průmysl a Hra mu to klidně mohla umožnit.

Za dvě stě bodů si píchni tuhle injekci, pak týden jezdi sockou a při kýchání si nedávej ruku před pusu. Šmatlej všude, kam dosáhneš, a hlavně si nemyj ruce víc, než je nutné.

Pár set takových úkolů ve vhodně zvolených městech a šup! prodej Pandemrixu, Tamiflu a Alcogelu stoupne o plus minus milion procent…

Jiní tam ve vnějším prostoru pochybovali, že ona choroba vůbec existuje, všechno je prý jenom podfuk, aby epidemiologové dostali víc peněz nebo aby se lidi báli a raději zůstávali doma u televizních obrazovek.

A kdo vlastně stojí za Climategate?

Kdo se vytasil s e-maily, v nichž se ekologové v dojemné jednotě shodli, že přeženou varování před globálním oteplováním? Jsou pravé, a pokud ano, who benefited?

Jak zemřela princezna Di, kdo se postaral, aby špion Litviněnko začal svítit, kdo zhasil svíčku Krále popu, pokud tedy Jackson opravdu umřel a jenom to nefejkuje…?

Kolik bodů hodí taková sranda?

A to nebylo zdaleka všechno.

Notebook měl už dávno plný událostí a výkladů, které tak či onak zapadaly do očividného závěru, který jeho zahlcený mozek nakonec vyplivl.

Ať už konspirátoři tam venku blejmují CIA, WHO, KGB, Säpo nebo jinou zajímavou kombinaci písmenek, zůstává tu jeden fakt, na který jako by se zapomnělo.

Navzdory miliardovým rozpočtům a politické ochraně z nejvyšších míst je seznam nezdařených cover-upů strašidelně dlouhý: Watergate, aféra IB, Echelon, případ Lillehammer, Irán-contras, Abú Ghrajb, a to je jen pár příkladů. Čím větší organizace, tím víc úniků informací, a navíc za každým rohem číhá lidský faktor. Nestačí mít svaly na věc samotnou, mnohem důležitější je udržet ji potom pod pokličkou na věky věků.

A kdo se odváží něco takového zaručit? Jen se podívejte, jak dopadla Stasi, a to bylo před zákony o whistleblowerech a před WikiLeaks. U globálního spiknutí rizika většinou převyšují zisky – a to o několik koňských délek!

Ale co když existuje šedý aktér převlečený za exkluzivní společenskou zábavu, který na sebe vezme téměř jakýkoli úkol? Někdo, kdo svým jménem najme na špinavou práci ještě anonymnějšího Sirhana, Marka a Lee Harveyho. Ňoumy bez zábran, kteří lační po hře a jen sotva by uměli své činy vysvětlit, kdyby je zabásli – a kdo by jim vlastně věřil?

No jo, vždyť to všechno sedí, kousky puzzle do sebe zapadají a logický řetězec pevně drží!

Není potřeba žádný globální spolek, žádná písmenková organizace ani gigantický cover-up! Stačí nápad, peníze k jeho uskutečnění a Pořadatelovo požehnání.

A soukolí se roztočí.

Game on!

I když si tenhle závěr v duchu procházel už poněkolikáté, pořád se mu z něj ježily chloupky na zátylku.

Ty vole, taková husťárna!

Dávalo to perfect sense a přitom to bylo way beyond belief!

Opravdu by byť jen vteřinku pomýšlel na comeback do něčeho takového? Anebo ho Hra láká ještě víc, když teď odhalil její pravou roli? A tedy i svou, když už jsme u toho?

Dopil energy drink, spokojeně hodil plechovku lobem do odpadkového koše a hned si otevřel novou.

No time for sleep, musí zůstat sharp a vážně se zamyslet!

Nejkrásnější na jeho plánu útoku bylo, že se nemusí rozhodnout hned. Základní předpoklady se neměnily a pečlivě si je vypsal do poznámkového bloku.

Dostat se do baráku, pokud možno nepozorovaně.

Vykoumat, co se děje, kdo je ještě ve hře a co je the End Game.

Zjistit číslo účtu, kde je všechen cash.

Dostat se ven se zadkem in one piece.

Zbytek už nějak vyplyne.

Když neuspěje, pořád může dát pár anonymních tipů bulváru nebo investigativním reportérům a pak zmizet ze země. E-maily už měl připravené ve složce Rozepsané, stačí kliknout na Odeslat a bude to.

Nástroje, které měl při své misi k dispozici, bohužel nepatřily zrovna ke špičkovým.

Asociální génius, svoje vlastní nevalné znalosti Hry, staré přihlašovací údaje od média Ermana a doufejme i porci staré dobré kliky. Šance na úspěch nebyla zrovna povzbudivá.

Ale co…

No guts, no glory!

18 | Are You Really Sure

You Want to Re-Enter?

Seznam byl krátký.

Černé oblečení – check.

Kukla – check.

Přihlašovací údaje – check.

Pošuk Pomocník – taky check – bohužel…

Už minula desátá hodina večerní, a pořád se ještě mačkali v autě.

Torshamnsgatan 142, o zhruba sto metrů dále na ulici.

HP původně chtěl počkat do rána, ale podle jeho nového kamaráda byl večer lepší, jestli se chtějí vyhnout problémům s policií. Cosi o střídání směn a spoustě práce s obyčejnými švéďáky, kteří bourají, věnují se domácímu boxu a v opilosti ztrácejí klíče od auta.

Časně ráno jsou prý fízlové čilejší a ochotnější brázdit temné průmyslové zóny a pátrat po vloupáních.

Tedy statisticky vzato.

Kdyby tak HP dostal pět korun pokaždé, když jeho nový partner in crime použije tenhle termín.

V podstatě všechny jeho obavy se naplnily už v okamžiku, kdy vyzvedl Rehymana u vlaku.

Tlusté brýle, pěšinka a přes rameno taška Puma z počátku sedmdesátých let. Kalhoty o pár centimetrů kratší, ošmajdané tenisky a jako třešnička na dortu křiklavě červená bunda. HP si chvíli myslel, že si z něj někdo střílí. Že Mange tomu týpkovi řekl, ať se vyparádí, aby byla sranda.

Ale takové štěstí HP neměl…

Kromě uvítacích frází a statistických výkladů mu Rehyman neřekl ani ň, prakticky nereagoval na pokusy HP o odlehčení nálady a sblížení. Jen seděl s tou debilní taškou na klíně a čuměl do předního skla.

Už tu trčeli hodinu a půl a HP začínal pěnit. Ještě jednou rozmrzele zabubnoval na volant v naději, že se ze sedadla spolujezdce dostaví nějaká reakce.

„Hele, Rehymane… Mange… teda vlastně Farúk říkal, že s tím děláš dennodenně.“

„Jako že instaluješ bezpečnostní systémy a tak…“ dodal, když se odpovědi nedočkal. „Tahle branže prej vynáší, jsem slyšel?“

Stále žádná odpověď, dokonce ani pohled.

Trochu zvláštní, říkal Mange, no to teda. Těžkej retard, that’s for sure. HP si povzdechl. Tohle prostě musí skončit průserem.

Ještě že má otevřenou letenku. Zdekuje se hned ráno, jestli to bude potřeba.

Auf Wiedersehen, suckers!

Namakaný hlídací ork vylezl ze dveří přesně hodinu po minulém kolečku. Rozhlédl se po ulici na obě strany, zjevně byl s výsledkem spokojený, a tak sundal z opasku velikou baterku, zahnul doleva a zmizel za rohem. Za pár minut se objeví u protějšího rohu budovy, vejde do vchodu pro personál a nejspíš bude pokračovat v obchůzce uvnitř baráku.

HP už si chtěl zase znuděně povzdechnout, ale vtom si všiml, že se Rehyman zničehonic začal hýbat. Vyndal z tašky miniaturní notebook a zapojil do USB portu modem.

Obrazovka se rozsvítila a Rehymanovy prsty se za rytmického ťukání bleskurychle roztančily po klávesnici.

HP taky uměl rychle datlovat – ale tohle…

Jako déšť na plastové střeše, pomyslel si užasle a pak podlehl zvědavosti.

„Co to děláš, Rehymane?“

Pokusil se o zdvořile zaujatý tón.

„Šteluju kamery.“

„Jak jako?“

HP zíral na svého pasažéra.

Žádná odpověď.

Stále bušení do klávesnice a pak se zničehonic nad východním Svealandem rozjasnilo.

Rehyman natočil notebook tak, aby HP viděl na obrazovku.

Bylo tam otevřené okno s něčím, co vypadalo jako záběry z kamery.

Vzadu v rohu bylo vidět zaparkované auto, asi saab. Chvíli mu trvalo, než pochopil, že je to pohled z kamery na fasádě pár set metrů od nich.

„Jak jsi to do pr…“

„IP kamery,“ odpověděl Rehyman monotónním hlasem. „Všechny kamery komunikují se serverem přes internet. Je to mnohem lepší a levnější než analogové kabely. Když znáš IP adresu, dostaneš se na ně snadno. Stačí připojení a webový prohlížeč.“

Zadal pár příkazů a přejel kurzorem po obrazovce.

„Nóó, a co teď?“

HP si najednou připadal úplně lost.

„Každá kamera má vlastní flash paměť. Nahrávání videa většinou probíhá přímo na serveru, ale kamera má taky možnost ukládat obrazový materiál.“

„A?“

„Řeknu kameře, aby nahrála kousíček záznamu a pak ho serveru přehrávala ve smyčce, místo aby posílala live záběry. Je to, jako když ve starých filmech dávali před objektiv kamery polaroidovou fotku.“

„No, a to ten server nepozná, že se dívá na nahrávku a ne na opravdový záběry?“

Rehyman se na HP podíval jako na nezvykle natvrdlou žábu, kterou se právě chystá rozpitvat.

„Ne,“ odpověděl monotónně a dal se zase do ťukání.

Hlídač vyšel zpoza rohu, dorazil k bočnímu vchodu a přitiskl ruku na čtečku. Za pár vteřin zmizel v budově.

Rehyman otevřel dveře auta a beze slova vykročil svižným tempem k domu.

HP musel skoro běžet, aby ho dohnal. Tenhle chlápek zjevně moc rozumu nepobral, ale přitom prokazatelně pobral.

„A co bude teď?“ sykl HP, když stanuli před bočním vchodem.

Na zdi visela biometrická čtečka, plechová krabice se skleněnou přední stěnou, kam hlídač před chvílí přiložil ruku, aby byl vpuštěn.

Rehyman beze slova vytáhl z tašky plechovku spreje a trochu skleněnou desku osprchoval. Pak vylovil malou ocelovou termosku, vyndal z ní kousek průhledné modelíny a rozmazal ji po čtečce.

Skleněná deska ožila a rozsvítila se.

HP už neudržel jazyk za zuby.

„Co to kurva děláš?“

Rehyman ho opět zpražil zkoumavým pohledem.

HP se rozhodl to přeformulovat.

„Smím se tě prosím zeptat, co to děláš, Rehymane?“

„V nánosu spreje vystoupí otisk hlídačovy ruky, pak pokryju desku balistickým gelem, který má stejnou konzistenci a teplotu jako lidská kůže. Čtečka detekuje teplo, texturu a vzorkování přiloženého objektu, a když najde shodu s databází, otevře dveře.“

Tentýž emocí prostý tón bez sebemenší známky napětí či vzrušení. Ten kluk má snad vygumováno! Tohle ani náhodou nemůže vyjít!

Hlasité cvaknutí zámku ho rychle přinutilo změnit názor.

„Ty seš normální génius, Rainmane!“ uchechtl se HP a vešli do dveří.

Dívala se na ně další kamera. HP tázavě povytáhl obočí na svého spolupachatele. Chytrolín samozřejmě tento prostý posunek nepochopil, ale HP se na to vykašlal a nezeptal se ho. Tahle kamera jede určitě taky na playback. Vysílá pořád dokola staré záběry prázdného schodiště.

Říkejte si, co chcete – Rainman je možná ze sociálního hlediska mimoň, ale pokud jde o techniku, je to hotovej Harry fucking Potter.

*

Když se blížili k Lindhagensplanu, cítila, jak se jí zrychluje tep. Hlavouni přistáli tentokrát na Brommě, takže si dávala repete své nejoblíbenější trasy.

Vlastně ani ne…

Už na mostu Tranebergsbron se zahleděla na viadukt na druhém břehu. Mžourala a snažila se rozeznat, jestli tam nahoře někdo nestojí. Ale z téhle vzdálenosti se potmě nedalo určit, zda tam číhá nebezpečí.

Když se přiblížili, spatřila ho. Osamělou postavu na stejném mostě, kde tehdy stál Henke.

A náhle se jí pulz divoce splašil hrůzou.

„Na mostě někdo stojí,“ vymáčkla ze sebe překvapivě klidným hlasem.

„Hmm…“ přitakal Wikström, který řídil, a zpomalil.

„Alfo 101, snižte tempo. Na mostě někdo stojí,“ řekla do mikrofonu.

Pořád ji udivovalo, jak může její hlas znít tak klidně. Zmocňovala se jí panika. Chtělo se jí zakřičet na Wikströma, že nemůže dýchat, ať zastaví a vysadí ji. Teď hned!

„Alfo 102, rozumím,“ odpověděl VIP vůz, který jel za nimi, a zvětšil rozestup. „Jeďte opatrně, 101.“

Mosty se blížily.

Postava se nakláněla přes zábradlí a vůbec se nehýbala. Čím byli blíž, tím víc detailů Rebecca vnímala. Zdálo se, že ten člověk drží něco v rukou.

*

Minuli další dveře a další kameru a ocitli se na dlouhé chodbě. Čekalo tu na ně jen šedé linoleum a pár slabých zářivek. Žádné houkající alarmy, blikající světélka ani dunivé kroky ostrahy. Šlo to jako po másle: HP neodolal a pootevřel jedny z navlas stejných hnědých dveří, které chodbu lemovaly.

Jenom sneakpeek!

*

Postava tam nahoře natáhla ruce přes zábradlí a prsty obemkla černý předmět.

Zbraň! pomyslela si téměř v panice a položila ruku na pažbu pistole u pravého boku.

Už byli blízko, všimla si, že Wikström sevřel volant pevněji. Rebecca pořád držela v levé ruce mikrofon, klouby prstů bělaly na pozadí z černého plastu.

Rozhodni se, Norménová! křičel hlas v její hlavě.

Ale byla zcela ochromená.

Ve chvíli, kdy projížděli pod mostem, strhl Wikström vůz prudce doleva. Rebecca se instinktivně přikrčila na stejnou stranu, aby se vyhnula projektilu.

Ocitli se na druhé straně mostu a za pár vteřin zkopírovalo jejich manévr i následující auto.

Nic se nestalo.

A vtom Rebecca pochopila, co to ten člověk nahoře drží v rukou. Mobilní telefon.

*

Místnost byla prázdná, dočista vymetená, bez jediné věcičky. Podle vrstvy prachu na okenních parapetech se tu neuklízelo už celé měsíce, možná roky. Rychlá kontrola několika dalších dveří přinesla stejný výsledek.

Celé patro vypadalo úplně opuštěně, nebyla tu ani blbá stěhovací krabice nebo pytel na odpadky s vyřazenými krámy. O tom, že tohle místo vůbec kdy bylo obydlené, svědčil jen plakát nakřivo přibitý ke zdi v poslední kanceláři. Motiv byl povědomý, chlápek v černém kabátě a buřince, obličej schovaný za zeleným jablkem. Obzor za mužem zvolna plnila tmavá mračna, jako by se chystala bouřka.

Z nějakého důvodu mu z toho obrázku naskočila husí kůže.

Tenhle plejs je teda hodně creepy!

Rehyman si stoupl ke dveřím na druhém konci chodby a znovu vytáhl notebook. Opřel ho o zeď a volnou rukou naťukal pár příkazů.

„Na druhé straně tohohle schodiště je vrátnice,“ otočil se na HP, který za sebou právě opatrně zavíral dveře kanceláře.

„Hlídač za chvilku dokončí kolečko, takže se musíme dostat nahoru, než si zase sedne k obrazovce. Systém zapisuje, které čtečky byly aktivovány a kým. S trochou štěstí to hlídač nebude moc důkladně zkoumat, až se vrátí z obchůzky, a i kdyby ano, bude to vypadat, jako by on sám otevřel dvakrát po sobě stejné dveře. To si z něj může systém jenom dělat blázny, to se občas stává. Ale jestli přijde dřív, než se tam dostaneme, je to v háji. I kdyby byl sebevětší blb, dojde mu, že nemůže sedět na vrátnici a zároveň otevírat dveře někde jinde v baráku. Chápeš?“

HP přikývl a pokusil se setřást nepříjemný pocit. Teď bude potřeba hejbnout kostrou!

*

Příjezd ke Grand Hotelu se obešel bez problémů. Rychlá zastávka, vyložit a zpátky na policejní stanici.

Ale stejně měla tričko pod neprůstřelnou vestou úplně propocené. Panika ji ještě nepustila, bublala těsně pod povrchem a Rebecca musela sebrat všechny síly, aby ji v sobě zdusila.

Proč by krucinál v tuhle noční dobu někdo fotil na mostě? Zrovna tam, přesně na tom místě, kde stál Henke?

V jeden šílený okamžik si opravdu myslela, že tam nahoře stojí on. Že z nějakého pitomého, debilního důvodu pokračuje v té Hře a nařídili mu, aby si dal pro velký úspěch repete.

Potom, když poznala, že ten, kdo se naklání přes zábradlí, není Henke, její vyplašený mozek přeřadil na jinou kolej. Co když Hra pokračuje bez něj a tentokrát si zahrává s ní?

Co když je do toho nějak zapletený Micke?

A pak ty papírky a zmeškané hovory. Už z těch nevyřešených záhad začínala bláznit.

Všechno je to šílené, neskutečné, úchylné!

*

Několika rychlými kroky vyběhli po kamenných schodech a o jednu přechytračenou čtečku později stanuli v další chodbě. Vlevo ubíhala do dáli stejná řada anonymních hnědých dveří jako o patro níže, ale pravá zeď vypadala úplně jinak. Za prvé byla mnohem novější než její sousedka odnaproti, za druhé obsahovala jen jediné dveře. A to pořádné, určitě odhlučněné a protipožární.

I čtečka vypadala úplně jinak. Trochu jako malé kukátko zhruba ve výši obličeje.

„Snímač retiny,“ konstatoval Rehyman. „Pomocí laseru čte vzorce žilek na sítnici,“ vysvětlil. „Mnohem bezpečnější než otisky rukou a prstů. Prakticky se nedá oblafnout.“

„Jak jako, nedá oblafnout?“ sykl HP. „To jsme došli až sem, abysme to teď zabalili?“

Zamračil se na Rehymana a ten zcela nevzrušeně hrábl do tašky. Chvilku nato z ní vytáhl cosi, co vypadalo jako extrémně tlusté brýle s nesmírně tenkými obroučkami. Nasadil si je a strčil hlavu do kukátka.

HP se díval, jak se na kukátku rozblikalo světélko.

Zadržel dech, pulz mu bušil do ušních bubínků. Rainman zjevně neměl dost rozumu ani na to, aby se bál. Prostě si nasadil pitomý maškarní brejle a šup s makovicí do laseru. Jak to u všech prdeli chce ten koumák zmáknout?

*

Nakonec v ní bouchly saze kvůli papírku. Věděla stoprocentně, že ho před směnou strhla, zmuchlala a hodila na dno skříňky. Ale už tam visel zase.

Zvednutý, vyhlazený a znovu přilepený. Křičel na ni svůj vzkaz, a najednou jako by se všechno kolem ní prostě sesypalo. Už je toho svinstva akorát tak dost, zněla jediná souvislá myšlenka, kterou v hukotu ve své hlavě rozeznala.

Už je toho akorát tak dost!

Zabouchla dveře skříňky a rychlým krokem vyšla ze šatny. Když poodešla temnou chodbou dostatečně daleko, vytáhla mobil a nalistovala číslo.

Zapnul se záznamník.

„Musíš toho nechat!“ zařvala na přístroj na druhém konci. „Jo, jsem vrahounská svině, máš pravdu! To já jsem strčila do Daga. Já, ne Henke! Vzal to na sebe, obětoval se za mě. Ale zabila jsem ho já! Nebýt mě, Dag by ještě žil. Možná jsem ho dokonce mohla zachránit. Měla jsem šanci, nepatrnou možnost. Ale nezkusila jsem to, a ty víš proč! Protože jinak bych nikdy nebyla volná! Měl mě pevně v hrsti. Dokud nás smrt nerozdělila.“

Uklidnila se a pokračovala.

„Potom vždycky brečel, to bylo ze všeho nejhorší. Fňukal, jak ho to mrzí a jak mě hrozně miluje. Že prý je naše láska tak silná, až ji občas nezvládá. Proto prý se občas neovládne. Jako by s tím láska měla něco společného…!

A já jsem mu odpouštěla, i když jsem bývala tak potlučená a plná modřin, že jsem se sotva postavila na nohy. Utěšovala jsem ho a slibovala, že už ho nikdy tak nerozzlobím. Jako bych snad za všechno mohla já… Fujtajbl, ta trapnost…! Milovala jsem ho a nenáviděla jsem se za to. Za to, že jsem mu dovolila, aby mi tohle dělal!“

Musela se znovu odmlčet, aby opanovala svůj hlas.

„Změnil mě, předělal si mě – na někoho, koho jsem čím dál méně poznávala. Jako bych jeho snoubenkou už nebyla já, ale někdo úplně jiný. Někdo cizí, bez vlastní vůle či kontroly. Pasivní oběť!“

Zhluboka se rozechvěle nadechla, zavřela oči – a vypustila to ze sebe.

„Ten večer byl nejhorší v mém životě,“ pronesla zvolna. „Ale zároveň i nejlepší. Dag nebyl jediný, kdo přepadl přes okraj, aspoň já to tak vnímám. Vzal s sebou i starou Rebeccu. A proto jsem je nechala spadnout, oba dva! Sebeobrana, nutná obrana, říkej si tomu, jak chceš. Umřeli tam dole – abych já mohla žít! Tak jak se sakra opovažuješ teď začít strašit!“

*

Najednou červené světélko zhaslo, Rehyman vytáhl hlavu z kukátka a vteřinku nato zavrčel motorový zámek dveří.

„J-jak jsi to sakra dokázal?“ zalapal HP po dechu.

„Není to žádné umění, když víš, jak je vystavěná databáze. Stačí plastový 3D model něčí rohovky, to se dá objednat na netu. K tomu levné obroučky na brýle a je to.“

Rehyman vzal za kliku a dveře se neslyšně otevřely.

„A-ale počkej!“

HP se marně pokoušel dát si v palici kousky skládačky dohromady. Nesedělo mu to, něco mu chybělo.

„Jak jsi sakra věděl, který oči v tý databázi jsou, teda jako… Jak jsi věděl, čí rohovku si máš zkopírovat?“ vysvětlil pomalu, aby to pošuk pochopil.

„To je snadné,“ pokrčil Rehyman rameny. „Když jsem tenhle systém instaloval, zkopíroval jsem si celou databázi.“

Než to HP stačil rozdýchat, Rehyman otevřel dveře.

19 | Inside Man

Rozhodně čekal něco víc než tohle. Obří místnost se spoustou pracovních stolů a vzadu gigantický bigscreen. Něco jako „Ground control to major Tom… Houston, we have a problem…“ prostě tak nějak.

Pravda, jeho dosavadní pátrání tuhle teorii zrovna nepodpořilo. Ale tohle?

Místnůstka bez oken a u pravé kratší stěny jediný pracovní stůl. Bílé zdi, šedé linoleum, dokonce ani pitomej automat na kafe. Přímo naproti byly silné dvojkřídlé dveře s okénkem, za kterým se rýsovaly řady počítačových skříní. Ozývalo se odtamtud hučení serveru smísené s bzučením střídavého proudu.

To bylo v podstatě všechno.

Dokonce to tu antisepticky i smrdělo…

„Proč jsi mi kurva neřekl, že jsi tenhle bezpečnostní systém instaloval?!“ sykl na exota, který byl jeho spolupachatelem.

Rehyman pokrčil rameny.

„Neptal ses,“ odpověděl a už zase vytáhl notebook.

Neptal ses!! No jasně, měl jsem se přece zeptat… Note to memo: nezapomenout toho šášulu zaškrtit, jakmile se odsud dostaneme se zdravou kůží! skřípal HP zuby a zamířil k pracovnímu stolku.

Na to, že tu byla Ground Control, se tady opravdu nenacházelo nic moc, co by stálo za řeč. Dvojitý monitor, klávesnice a myš.

That was it!

Chvíli trvalo, než mu to došlo. Erman vlastně nikdy neřekl, že se Hra čistě fyzicky řídí odsud, to byl jen jeho vlastní nedomyšlený závěr. Ten, kdo má na starosti praktickou stránku, plánování úkolů, stříhání videí, provoz mravenčí farmy a tak dále, může samozřejmě sedět kdekoli na světě. K tomu, aby všechno běželo, stačí mít strategicky umístěné farmy, jako je tahle. Jestli vůbec existuje nějaká Mission Control, byla by blbost dávat ji zrovna do prťavého Švédska, a HP se skoro styděl, že byl tak hloupý a vůbec na to kdy pomyslel. Tohle je předsunutá základna, silent partner, který se o sebe postará sám, a tahle místnůstka je jenom obyčejná servisní stanice, odkud se dá v serverech trochu vrtat.

Ale ať tak či onak, tohle místo představuje vstup do Hry, to řekl Erman naprosto jasně.

Takže do toho. Neklidně se ohlédl přes rameno, ale ke své úlevě zjistil, že jeho komplic se nezajímá o nic než svůj notebook. Aspoň je diskrétní, to se mu musí nechat…

Dotkl se rukou myši a obrazovky okamžitě ožily.

Bohužel byl jejich obsah podobně zajímavý jako zbytek místnosti. Obyčejná přihlašovací stránka Windows NT – Username a Password.

Vytáhl ze zadní kapsy papírek od Ermana.

Nezbývá než zjistit, jestli údaje od starého administrátora ještě fungují.

*

Nevzpomínala si, jak se dostala domů. Ale nějak se tam dostat musela. Stála totiž ve své tmavé předsíni a v ruce držela svazek klíčů. Jediným světlem, které tu na ni čekalo, byla blikající kontrolka záznamníku. Ale neměla sílu si to poslechnout. Moc dobře věděla, co na nahrávce je…

Ticho…

Jen slabý šum provozu na Essingenské spojce. Chvíli ticha sice potřebovala, ale ne takového. Do hlavy jí zevnitř narážel galimatyáš myšlenek tak hlasitě, že se to nedalo vydržet. Jako duševní pingpongový zápas v pekle.

Ale věděla, jak ty potvory umlčet. Skříňka v koupelně, malá bílá obálka. Čtyři magoráky, vyčistit zuby, vyčurat a dobrou noc!

Ráno bude určitě všechno jasnější, zamumlala sama k sobě a její ložnice se proměnila v šedou mlhu.

*

Měl na výběr ze tří dvojic uživatelského jména a hesla. Sice byly spárované po dvou, ale teoreticky měl vlastně devět možných kombinací.

Tipoval, že systém mu tolik pokusů nedopřeje. Maximálně tři, možná ještě méně.

Jinými slovy, potřeboval to trefit napoprvé.

Zašilhal na papírek, ale žádná kombinace nevyskočila a nepřihlásila se dobrovolně. Typické nerdovské loginy: Prince$$L3iA, Andr01dsDnGn a MstlYHarml3$.

Hesla byla přibližně stejně nápaditá. Klidně si je mohl vycucat z prstu Mange.

Tak co si vybrat?

Vsadil na Androida uprostřed. Většinou psal na klávesnici rychle, ale teď se snažil a dával si pozor, aby měl všechny znaky správně.

Zmáčkl Enter a objevily se přesýpací hodiny.

To vypadá slibně.

Pak:

The logon and password is incorrect. You have one more try before this machine is locked out!

Sakra! Takže už jen jedna šance, co si vybrat?

Jediovskou princeznu, nebo Stopařův průvodce po celý posraný Galaxii?

Instinkty mu radily, aby vsadil na ženskou, ale na druhou stranu mohla vlastně ženská za to, že se do tohohle průšvihu dostal. MILFka Mia z Märsty, ta nese taky svůj díl viny. Ta může za to, že jel tím zkurveným vlakem. Takže radši bibli všech nerdů.

Naťukal údaje, zmáčkl Enter a zadržel dech.

Přesýpací hodiny se párkrát překlopily.

A pak se Alenka náhle vrátila do Říše divů…

*

V posledním okamžiku před usnutím – právě v tu chvíli, kdy šedá mlha začala černat, se jí zmocnil pocit, že Henke potřebuje její pomoc, že je v nebezpečí a jen ona ho může zachránit.

Když zůstaneš vzhůru ještě chviličku, dozvíš se víc, zašeptal hlas v její hlavě. Do záchrany zbývá jen pár vteřin, tvrdil jiný.

Opravdu se snažila bojovat. Napínala oční víčka, zkoušela vstát z postele. Ale končetiny ji nechtěly poslouchat. V hlavě se jí nemilosrdně spustila chemická opona a všechny hlasy umlčela. Brzy už tvrdě spala.

Neslyšela zvonit telefon.

*

Na levé obrazovce se objevila interaktivní mapa světa. Všechny země byly vyznačené některou ze čtyř barev a trvalo jen chvilku, než HP pochopil, jak to funguje. Více než polovina zemí byla šedá, což podle legendy v rohu znamenalo žádná aktivita. Zhruba čtvrtina zemí svítila zeleně, což prý značilo, že probíhá nábor.

Skoro všechny ostatní země, vlastně až na dvě výjimky, byly vybarvené žlutě. Tady Hra jela naplno, pokud se dalo věřit legendě, což nečinilo HP žádné potíže.

Ale nejzajímavější byly červené země, zatím jenom dvě. Červená znamenala End Game. Jedna v USA a druhá, surprise surprise, ve Švédsku. Jeho End Game, nebo aspoň ta, která měla být jeho…

Odjel myší na sever a kurzor se okamžitě proměnil v prst. Dvojklik na Matičku Sveu a pak…

Náhle ožila druhá obrazovka a HP sebou trhl.

Žebříček, žebříček skóre, podobný jako ten, který míval v telefonu. Ale s jiným designem, profesionálnějším. Méně kudrlinek a blikajících bannerů, spíše střízlivý a down to business.

Navíc obsahoval jen pět hráčů. Na prvním místě našel HP starého známého…

V čele se pořád držela stará dobrá osmapadesátka a mezitím už shrábla přes dvanáct tisíc bodů, skoro o dva litry víc než týpci, co jí dýchali na záda. HP neodolal a klikl na profil čísla padesát osm. Kdo to je a jaké velkolepé činy vykonal, aby se stal number one?

Neznají se čistě náhodou?

Ale obrázky ho překvapily. Vypadal jako úplně obyčejný chlap, zhruba stejně starý jako HP. Malá kozí bradka, náznak druhé brady a vlasový porost na nezvratném ústupu k severu.

Na téhle fotce že je šampión, Mr king-of-the-hill-A-number-one? Vypadal jako úplně kdokoliv, obyčejnej umrněnej nýmand. Navíc se jmenoval Hasselqvist!

Hasselqvist s QV – úplný dvojník toho panáka Roberta z reklamy na digitální televizi Boxer… Chybí mu jenom mentolově zelené kroksy a basa nízkoalkoholického piva.

Takové zklamání!

HP pročítal profil čísla padesát osm až dolů a kroutil hlavou. Byt u Hornstullu, obyčejný mekflek u počítačové firmy, má rád online poker a často chodí do kasina Cosmopol a různých hráčských klubů.

Núúúdááá!

Ale o kousek níže začalo být všechno mnohem zajímavější.

Byly tu miniatury videí, celkem něco přes dvacet, nejspíš sebraná díla Hasselqvista číslo padesát osm.

V prvním filmu, který mu vyskočil před očima, bylo vidět dálniční most a HP se okamžitě zmocnily zlé předtuchy. O jeden dvojklik později se mu podezření potvrdilo.

Essingenská spojka, mosty u Lindhagensplanu. Takže osmapadesátka má opravdu prsty v té boudě proti němu, přesně jak si myslel!

Ale na záběrech něco nehrálo, v tomhle videu bylo jiné světlo, tmavší odstíny. Most byl stejný, výhled na Traneberg taky. Provoz, majáčky, fízlovská auta blížící se stodevadesátkou, to vše připomínalo jeho katastrofický scénář. Ale když konvoj dojel k mostu, nestalo se nic. Viděl, jak vozy na poslední chvíli uhnuly, určitě proto, že si fotografa nad sebou všimly. Ale pak jen prosvištěly pod mostem a přes kruhový objezd dál do centra. Když video skončilo, dočkal se HP vysvětlení.

Podle časového údaje bylo pořízeno dnes, jen před pár hodinami. Proč krucinál posílají solidního playera, jako je osmapadesátka, filmovat policejní eskortu, navíc na místě, kde už jiný hráč předvedl kousek s mnohem většíma koulema? Nešlo mu to do hlavy.

Rychle prolétl pár dalších klipů a přišel na to, že se dají několika kliknutími setřídit podle času.

Před Lindhagensplan – The Sequel tu bylo video staré jen pár dnů. Otevřel ho. Osmapadesátka stála před kanceláří nějaké firmy, vypadalo to jako autosalon. Kamera připevněná ve výši prsou, soudě podle úhlu. Chlápek vešel do dveří a zahnul doleva k pultu s cedulí Servis.

„Zdravím, Stigsson, västerortská policie!“ pozdravil Hasselqvist s qv šťavnatou roštěnku za pultem a blýskl na ni černým pouzdrem.

„Přišel jsem si vyzvednout číslo 1710, prý už je hotové,“ řekla osmapadesátka bez sebemenšího třasu v hlase a místo odpovědi se jí dostalo úsměvu.

Chvíli nato podepsal převzetí klíčků a odešel na oplocený dvůr, pořád s kamerou na rameni.

Ukázalo se, že 1710 je policejní minibus, taková ta skříň od Volkswagenu, ve které fízlové rádi jezdí na lov. Osmapadesátka naskočila, káru nastartovala a pár vteřin nato končilo video tím, že opatrně vyjela z vrat.

Tak Hasselqvisťák šlohl policejní minibus! Osmapadesátka musela dostat spoustu inside info. Ten chlápek k tomu přišel jako slepej k houslím, jenom si pár minut hrál na poldu a pak odfrčel.

To by zvládla i cvičená opice…

Ale zase musel HP před Hrou smeknout. Zjevně má Mravence i u fízlů, přesně jak říkal Erman.

A teď má navíc i policejní auto…

„Ehm…!“

HP sebou trhl, když si někde za jeho zády odkašlal Rehyman.

„Co je?“ odsekl přes rameno.

„Hlídač vyráží na další kolečko, podle výpočtů na základě jeho předchozích obchůzek máme čtyři minuty, než sem přijde.“

„Fajn, fajn,“ zamumlal HP a rychle prolistoval zbývající videa.

Už věděl o osmapadesátce zhruba to, co potřeboval. Každopádně dost na to, aby dal echo masmédiím, kdyby se pro to rozhodl, což se mu jevilo jako čím dál logičtější cesta.

Může jim naservírovat ukradené policejní auto a jednoho prime suspect, a protože je léto v plném proudu, bulvár bude štěstím bez sebe, že může přestat plnit titulní stránky radami, jak zhubnout. Kdyby ještě zjistil číslo toho bankovního účtu, splnil by svůj cíl. Hra půjde do hajzlu!

Objevil záložku nadepsanou Transactions a najel na ni kurzorem.

Jakmile však zvedl prst, aby na ni klikl, zachytil koutkem oka miniaturu s jiným dobře známým motivem – a na vteřinku jako by zmrzl v kus ledu.

„Určitě ses překoukl,“ odbyl to hlas v jeho hlavě. „Klikni a get in the money, baby! Thailand, here we come!“

Jeho ukazováček visel nad tlačítkem myši. Rychlý klik a šup! už může být jednou nohou na Arlandě. Určitě něco letí i v noci, na destinaci tolik nesejde.

Hasta la vista, baby!

Ale věděl, že mu ten hlas lže. Nepřekoukl se.

Přestože část jeho mysli hlasitě protestovala, přesunul kurzor a otevřel video.

„Ahoj, Micke!“ řekla jeho sestra, než něco zastínilo objektiv kamery a všechno zčernalo.

„Kurva, kurva, kurva,“ bylo to nejrozumnější, na co se jeho mozek zmohl. Ale po pár vteřinách se mu podařilo restartovat systém a znovu nad sebou získat kontrolu.

Jak u všech prdelí může mít osmapadesátka na videu jeho ségru?

Kdy to natočil?

A hlavně – proč?

Z klipu rozumnou odpověď nevyčetl. Byl dlouhý jen pár vteřin a chyběly v něm údaje o datu a čase. Nejspíš to ani nebyl plnohodnotný úkol, jinak by byl film mnohem delší a obsahoval víc informací.

Tak co to tedy je?

Že by jenom omylem zmáčkl tlačítko, zapnul mobil a náhodou nahrál úplně neznámou osobu?

To těžko!

Jaká je pravděpodobnost, že osmapadesátka ze všech lidí ve městě náhodou nafilmuje zrovna ségru, mimochodem touž osobu, která byla před pouhými pár týdny zcela nedobrovolně zatažena do Hry? Navíc jí bylo z hlasu slyšet, že se znají. „Ahoj, Micke,“ řekla.

Jmenuje se Hasselqvisťák křestním jménem opravdu Mikael?

Začal rolovat stránku nahoru, aby si to ověřil, ale vtom mu Rehyman položil ruku na rameno.

„Hlídač jde do schodů,“ řekl a dokonce i jeho neutrální tón se trochu zachvěl.

„Fuuuck!“ procedil HP mezi zuby.

Co teď?

Po chvilce přemýšlení usoudil, že vyšší prioritu má úkol.

Se ségrou si pokecá zítra, ale k bankovnímu účtu může jen teď. Má na jackpot jedinou šanci.

Neochotně nechal rolování a klikl na Transactions.

„Musíme vypadnout!“ řekl Rehyman, právě když obrazovku zaplnily údaje.

Vyvalily se informace a HP je pročítal, seč mu síly stačily. Vklady, účty příjemců, datum, částky – ale kde je sakra konto plátce?

„HNED musíme vypadnout!“ vyštěkl Rehyman a zatahal HP za rameno.

HP ho setřásl.

„Už jenom vteřinku.“

Tady je to.

Úplně dole, v samostatném políčku. Číselné konto, ze kterého se do Hry pumpuje všechen cash.

Hrnec zlata.

The Motherload!

Dvanáct číslic, víc nepotřebuje, aby ty prachy vybral.

HP si to důkladně ověřil na netu. Opravdu existují účty, ke kterým stačí znát číslo, přesně jak říkal Erman. Ani občanku, ani tajné heslo, prostě jenom trapně jednoduše číslo účtu.

A teď ho tu má!

Potřebuje něco na psaní, a to fofrem.

Rehyman se mu pořád nakláněl přes rameno a soudě podle jeho výrazu bylo včera pozdě. HP si prohmatal šaty.

„Propisku,“ skoro zařval na Rehymana, který ho už zase tahal za rameno.

„Kašli na to, musíme zdrhat!“

„Potřebuju propisku, kurva, nemáš propisku?“

Rehyman jen zavrtěl hlavou.

„A nemůžeš si ty čísla zapsat do notebooku?“

Nedočkal se odpovědi.

Do prdele! Je tak děsně blízko, a všechno kiksne kvůli debilní propisce!

Když se číslice rozdělí do čtyř skupin po třech, znějí skoro jako melodie. Zkusil si je v duchu přeříkat. 397 461 212 035, 397 461 212 035. Ono to možná půjde!

Najednou ho někdo zvedl ze židle a chvíli trvalo, než mu došlo, že to není hlídač, ale Rehyman a že ho nese ke dveřím serverové místnosti.

„Musíme… okamžitě… vypadnout!“ zakvílel jeho partner in crime a přede dveřmi postavil HP na zem.

„Co děláš, sakra?“ vykřikl HP, ale Rehyman se k němu otočil zády a začal se vrtat ve čtečce.

Vtom HP uslyšel vrčení motorového zámku u venkovních dveří. Hlídač jde dovnitř! Rychle se rozhlédl po místnosti a hned si všiml, co je tu špatně. Dvěma rychlými skoky byl u počítače a zmáčkl půlměsíček v pravém rohu klávesnice. Otočil se na podpatku a vrhl se hlavou napřed do otevřených dveří serverové místnosti. Zabouchl je za sebou přesně ve chvíli, kdy vrčení motorového zámku utichlo.

Chvíli leželi jak širocí, tak dlouzí na zemi a ani nedutali. Vlastně ani nebylo nutné, aby byli zticha, protože celou místnost halila silná zvuková clona hučících větráků a pracujících harddisků, přes kterou bylo slyšet jen velmi hlasité zvuky.

Po pár vteřinách čekání Rehyman opatrně nakoukl za roh první řady serverů a HP ho následoval.

Jakmile se dostali pryč od okénka, posadili se a opřeli se zády každý o jednu polici. Teď nezbývalo než čekat a doufat, že hlídač mezi police nezabrousí, protože jinak…

HP cítil, jak mu zběsile buší srdce. Co se stane, jestli je tu Hra najde? Dva zloději v temné odhlučněné kanceláři. Mimoděk si vzpomněl na Ermana.

V kyberprostoru tě nikdo neuslyší řvát…

Zvukovou clonu protrhlo kovové cvaknutí. Hlídač otevřel dveře. HP zadržel dech.

Hučení.

Hleděl k rohu, zpoza kterého se hlídač musel každou chvíli vynořit, bezděčně se přikrčil a připravil se na útok či útěk.

Další cvaknutí dveří a pak tupá rána.

HP zůstal sedět jako ochrnutý. Ale Rehyman hned vystartoval.

„Dělej,“ řekl mu do ucha. „Hlídač šel pryč a my musíme taky. Musíme být venku, než si sedne k obrazovce, jinak si všimne, že je něco špatně.“

Rehyman opatrně vykoukl průzorem a za chvilku se ocitli zpátky v kontrolní místnosti. Obě obrazovky počítače byly zhasnuté, přesně jako když sem přišli.

„Chytré!“ pokýval Rehyman hlavou. „Hlídač by pochopil, že tu něco nehraje, kdyby obrazovky svítily.“

HP měl chuť zase skočit po klávesnici, ale nebyl čas.

Museli ven. Navíc měl pocit, že si tu říkanku ještě pamatuje.

Jak to bylo? 397 461 a pak… 212?

„Dělej, jdeme!“

Rehyman držel otevřený notebook a zjevně měl v merku, kde právě hlídač je, protože se odvážil otevřít dveře na chodbu. Tichým rychlým krokem ze schodů.

Zase mrknout na notebook a další přesun pustou chodbou v přízemí. Za pár minut se ocitli na ulici.

Začalo slabě, drobně mrholit.

Mission completed! pomyslel si HP s úlevou a obrátil tvář k nebi. Jé, to je bezva chládek!

Teprve když nastartovali auto a vyjeli, uvědomil si, že už si číslo účtu nepamatuje.

20 | Payback

Nejdřív deset vteřin táhlého zvonění, cccccccccccrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr!

Pak deset vteřin pauza.

A zase, ccccccrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrrr!

Ještě chvilku a začne jí z toho hrabat. Nakonec neměla na vybranou, musela vstát a jít otevřít, i když měla hlavu ještě zpomalenou a zamlženou.

Ve špehýrce bylo sice prázdno, ale ještě než otevřela dveře, vycítila v kostech, kdo to je. Věrná svému zvyku nechala zapnutý řetízek. Jeho pokus trhnout dveřmi tak, jak to provedla ona jemu, tudíž šel úplně do kytek.

„Ahoj, Henke,“ zahuhlala do pootevřených dveří. „Nemáš už být v Thajsku?“

„To probereme pak, teď mě pusť dovnitř, musíme hodit řeč!“ vychrlil jedním dechem a ona mu neochotně vyhověla.

„Znáš někoho, kdo se jmenuje Micke, chodíš s ním, nebo co?“ téměř na ni zařval, jakmile vešel do předsíně.

„Cože… jo… ééé… proč?!“

Hlavu měla plnou rozvařené kaše.

„Blonďák, krátký fousy, bydlí u Hornstullu?“

„Hmm…“ přitakala náměsíčně a snažila se nahodit mozek.

Henke vypadal naprosto šíleně, zarudlé oči, rozježené vlasy a nepříčetný pohled. Co to sakra vyvádí? Nechtěl náhodou nadobro zmizet ze země?

„Kurva vole do posraný prdele!“ zaskřípal zuby.

„Eéé… nechceš jít dál a sednout si?“ vypravila ze sebe.

„Nemám čas, musím hnedka běžet,“ odsekl jí. „Ale teď mě moc dobře poslouchej!“

Popadl ji za nadloktí.

„Drž se od toho zkurvenýho Mickeho dál, jasný?“ Hleděl jí úkosem do očí. Pořád jí dělalo problém zaostřit pohled. Ty prášky zabíraly přímo nechutně, a vzala si čtyři, což byly minimálně dva přespočet.

„Micke jede ve Hře, všechno se točí kolem něj. Je to osmapadesátka, lídr, the top guy, a ať už má za lubem cokoliv, rozhodně by ses do toho nerada zapletla, jasný?!“

Pomalu zavrtěla hlavou.

O čem to krucinál žvaní?

Slova, která ze sebe chrlil, jí pronikala do hlavy jen s obtížemi, ale stačilo se podívat, jak vypadá, a věděla, že je něco špatně. Asi mu nesedlo hulení a má horor trip nebo co. A proč vlastně není v Thajsku?

Henke mluvil dál a útržky toho, co říkal, začínaly postupně pronikat do jejích zašmodrchaných závitů.

„…všechno je Hra, chápeš? Micke je s tebou jenom proto, že to dostal za úkol. Jsi mise, cesta k něčemu jinýmu, čert ví k čemu. Plánujou něco velkýho, End Game, víc nevím. Šlohl policejní minibus, určitě ho chtějí k něčemu použít. Ale já je zastavím. Teďka teda pořádně krosnuli lajnu! Využívali nás jako pitomý hrací figurky, svině zasraný. Ale teď je payback time, ségra, teď je kurva fucking payback time!“

Zakončil svůj výbuch tím, že jí zatřásl rameny, až se jí hlava rozkývala dopředu a dozadu. Ale mlhy v mozku se pořád nechtěly rozplynout.

„Ty, víš, to zní úplně…“

„Šíleně, já vím!“ skočil jí do řeči. „Všechno je to děsně fucking crazy! Ale brácha je on the case, nemusíš se bát. Všechno vyřeším a ten hajzl Micke zaplatí! S mojí ségrou nebude nikdo vyjebávat! Jen si vzpomeň, jak dopadl ten minulej, za deset měsíců v lochu to rozhodně stálo!“

Najednou se úplně probrala!

„Co to meleš, Henke?!“

Odstrčila ruce a o krok ucouvla.

HP se kousl do jazyka. Krucifix, že taky nikdy neudrží jazyk za zuby! Někdy by přísahal, že má Touretta…

„Nic,“ zamumlal rychle, „zapomeň na to.“

„Hele!“ řekla a HP viděl, že ji doopravdy naštval. „Vím moc dobře, co jsi pro mě tehdy udělal. Že jsi vzal všechno na sebe, abys mě z toho vysekal.“

Hlas měla rozzuřený a zároveň ledově chladný.

„Navíc jsem byla tak blbá, že jsem ti to dovolila – dovolila jsem vlastnímu bráškovi, aby si takhle zpackal život. Pořád mě to trápí tak, že si to ani nedovedeš představit. Nikdy si neodpustím, že jsem tě zradila! Nikdy, rozumíš!“ křičela.

Chvíli zhluboka dýchala, dokud se pomalu neovládla. HP stál jako zkamenělý a ani nemukal.

„Vždycky ti za to budu vděčná, Henke,“ vzdychla unaveně. „Ale odvykni si to vytahovat, kdykoliv ode mě něco potřebuješ, jo?“

Pak se usmála tím svým úsměvem a v jeho nitru jako by se něco rozbilo.

„Klíč od skladu,“ řekl. „Potřebuju svoje věci. To je všechno!“

Otevřela skříňku na zdi předsíně a beze slova mu podala klíč.

„Díky,“ řekl pouze a obrátil se k odchodu.

„Ty, Henke…!“ ozvala se.

Ve dveřích se otočil a chvíli se na sebe dívali.

HP se smutně usmál a pohladil ji po tváři.

„V klidu, ségra, všechno vyřeším. Nemusíš se bát. I will clean them up!“

Pak se otočil a seběhl ze schodů.

„Mimochodem!“ zavolal za ní, teď už svým obvyklým sebejistým hlasem. „Dávej si bacha na policejní auto s číslem 1710, to je to ukradený!“

Vteřinku nato už byl pryč.

*

Vytáhl rolovací vrata malého skladu a pokusil se mezi krámy zorientovat. Na to, že tu byl obsažen celý jeho život, se tu nenacházelo nic světoborného. Asi deset stěhovacích krabic, pytle na odpadky a pár starých kusů nábytku, které se nejspíš ségře zdály moc dobré na to, aby je vyhodila.

To první našel téměř hned – lahvičku spreje, kterou kdysi dostal od jednoho kamaráda a pak si ji schoval mezi ponožky.

Stálo na ní „T-Spray“, zbytek textu byl v němčině.

Najít to druhé mu trvalo déle, několik hrůzostrašných minut už si myslel, že mu to našla a vyhodila.

Ale pak dřevěnou krabičku našel v krabici s knížkami a s úlevou si ji strčil do kapsy.

All good to go!

Ještě pár pochůzek a bude připraven na setkání s Mickem Hasselqvistem alias Number fifty-fucking-eight.

To číslo účtu ho pořád ještě vytáčelo doběla… Jak si sakra mohl zapomenout něco tak banálního, jako je blbá propiska?

Řval a nadával kvůli tomu celou cestu na Skärholmen, kde vysadil Rainmana z auta. Ten za tu dobu neřekl ani ň. Jenom seděl s tou svou debilní taškou na klíně. Objímal ji, jako by to bylo miminko.

Neskutečnej typ!

Všechno tam sakumprásk nainstaloval, určitě se na tom mastně napakoval a pak pomohl HP, úplně cizímu člověku, aby se do toho baráku vloupal!

Whacko jak má být!

Ani nechtěl za svoje služby dostat zaplaceno, i když mu HP v záchvatu špatného svědomí nabídl pár litrů, než se rozloučili. Jen zamumlal něco o tom, že udělal laskavost bratrovi, neřekl ani čau a zmizel v lijáku.

Po pár metrech jako by nikdy neexistoval.

Mange sure knew how to pick’em…

*

Vzbudila se až odpoledne. Rychlá snídaně a sprcha na vypláchnutí posledních zbytků mlhy z hlavy. Směna začínala v sedm a dnes měla být situace pěkně ostrá.

Na Henkeho návštěvu měla jen rozmazané vzpomínky. Spousta nesouvislého blábolení o Mickem a o té Hře, kterou zjevně ještě nepustil z hlavy.

Mělo by ji to zneklidňovat, ale co mají vlastně Micke a Henke společného, kromě téměř totožných telefonů?

Po tom rande v kavárně Sturekatten si ho diskrétně vyhledala v několika databázích. Micke neměl ani vroubeček, všechno, co jí řekl, byla podle všeho pravda, a Rebecca se tím uklidnila.

Ale pak se jí zničehonic objevil v předsíni Henke a žvanil spoustu nesmyslů. Ze všeho nejdivnější, a také nejznepokojivější, byl fakt, že toho o Mickem poměrně dost věděl. Že by ji sledoval a hrál si na tajného ochránce?

Henke naznačoval, že si s ní Micke jen zahrává a svým zájmem sleduje skryté cíle. Ale nepamatovala si, že by jí Micke kdy kladl podivné otázky nebo se choval zvláštně, možná s výjimkou té chvíle, kdy si chtěla blíže prohlédnout jeho telefon.

Všechno to byl jeden příšerný guláš, ve kterém se nedalo vyznat. Nezvládala na něj už ani pomyslet. Raději se soustředí na práci, dnes večer to bude obzvlášť potřeba.

Převlékla se, sbalila si sportovní oblečení a přichystala se k odchodu. Když si před směnou dá tréninkovou dávku, zaručeně ji to vzpruží a pročistí si hlavu.

Po cestě z bytu zkontrolovala záznamník.

Dvě zprávy.

Jedna byla od ní samotné, tu rychle přeskočila, jakmile zaslechla úvodní slova.

Druhá byla od Mickeho.

„Ahoj, to jsem já. Zavolej mi, chci tě jenom slyšet. Zkusím to na mobil. Pusu.“

Nebyla si jistá, jestli je ráda, že má na záznamníku zprávy obsahující Pusu.

Bylo to na její vkus trochu moc intimní. Ale na druhou stranu se sama rozhodla, že mu dá číslo na pevnou linku. Mrkla na mobil. A opravdu, Micke jí volal, když ho měla vypnutý.

V hlasové schránce mobilu našla podobný vzkaz.

Možná mu po tréninku brnkne – pokud to tedy stihne.

Kromě toho měla v mobilu ještě jednu zprávu: „Ahoj, tady Selander z pyrotechniky. Chtěl jsem jenom vyřídit, že ta nálož v Tantolunden byla jednoznačně ostrá, ale zato s prázdnou rozbuškou. Takže nebezpečná, ale přitom relativně bezpečná. Ať už měl na tvého bráchu pifku kdokoliv, zabít ho nechtěl. Říkal jsem si, že bys to ráda věděla, měj se!“

Nebezpečná, ale bezpečná.

Co z toho plyne pro Henkeho a jeho story?

Nevěděla.

*

Bergsundsgatan u Hornstullu, HP obkročmo na mopedu, paparazzi-style. Kozel není typ, co by dělal vlny, anebo zkrátka zapomněl, darebák jeden zkouřená, že mu HP rozflákal ten minulý. Každopádně mu ho bez problémů půjčil. Saab už se moc blížil datu spotřeby a navíc jsou pro pohyb městem lepší dvě kola než čtyři. Nejsou potíže s parkováním a všechny únikové cesty jsou otevřené.

V jedné kapse měl plechovku spreje, ve druhé ponožku s kulečníkovou koulí. Byl připraven na malé rendezvous s panem fifty-eight!

Hasselqvist s qv před pár minutami přijel otřískaným šikmookým autem a zaparkoval ho přede dveřmi. HP se chystal za chvíli stavit na kafe… Ale jakmile slezl z mopedu, osmapadesátka zničehonic zase vyšla z domu.

Chlápek naskočil do auta, nastartoval a ujel.

HP neměl problém ho sledovat. Moped zvládal až osmdesátku a víc se ve městě jet nedá, a to ani takhle večer, kdy je provoz slabší.

Osmapadesátka zamířila na sever přes most Västerbron, odbočila na Lindhagensplan a HP se bezděčně zachvěl, když míjeli most, na němž on i Hasselqvist konali úkol.

Fucking spooky!

Následoval most Tranebergsbron, potom po Ulvsundavägen směrem na letiště Bromma.

Pořád neměl problém se ho držet, chlápek jel klidně a slušně. Určitě nechce, aby ho stopli, musí dorazit včas. Že by na důležitou schůzku?

HP cítil, jak se mu postupně zrychluje tep.

Čím déle kličkovali mezi špinavými průmyslovými stavbami okolo letiště, tím si byl jistější. Chystá se něco velkého!

*

„Tak jo, pozor, Alfo jedna i dva!“

Vahtolová předvedla své obvyklé rychlé entré a okamžitě se rozhostilo ticho.

„Dnes večer jde do tuhého. Na přepadovou návštěvu přijede americká ministryně zahraničí a setká se se svými kolegy z EU. Na pořadu jednání je patrně konflikt v Afghánistánu a íránský jaderný program. Estimated time of arrival je v 02.00 švédského času, plus minus deset minut. Riziko, jak nikoho nepřekvapí, je vysoké, takže je třeba být maximálně ve střehu.“

Pohledem vyzvala shromážděné bodyguardy k reakci. Souhlasné přikyvování, nikoho ta zpráva příliš nezaskočila. Už týden viselo ve vzduchu, že se chystá něco velkého, a prosakovaly zvěsti.

„Veřejné složky se postarají o uzavírky. Jakmile vyjedeme, zastaví veškerou dopravu mezi Arlandou a Grand Hotelem,“ pokračovala.

„Bude platit naprostá stopka v obou směrech a kromě toho zákaz parkování na Sveavägen, Hamngatan a Kungsträdg?rdsgatan. Kdo tam zůstane po dvanácté hodině, toho si vezme odtahovka. Navíc nás posílí státní zásahovka v počtu dva plus osm mužů v plném gala.“

Ve skupině se tu a tam ozvalo uchechtnutí.

Záliba zásahovky ve hraní na vojáčky byla vděčným tématem žertů. Uniformy vlastního designu, těžké zbraně ani další její věcičky rozhodně nepatřily ke standardnímu policejnímu vybavení. Tady se nikdy nehrálo na úspornost jako u jiných jednotek.

Ale navzdory svému fetišismu byla zásahovka pro takovouhle práci vítanou posilou.

„Runeberg už je s Alfou tři na místě a synchronizuje se s chlapy ze Secret Service.

Alfa čtyři, jak víte, už pokrývá Grand Hotel. Vyjíždíme odsud ve 22.00 se šesti auty, rozdělení je následující…“

*

Klenutým průjezdem ošumělé cihlové budovy do obezděného vnitřního dvora. HP se ho tam neodvažoval následovat. Když se ujistil, že ze dvora nevedou žádné jiné cesty, usadil se na číhané kousek dál po ulici.

Po čtyřech minutách vyjel z průjezdu policejní vůz číslo 1710.

Za ním s rachotem vyrazil k severu Kozlův moped.

*

Na dálnici bylo skoro úplně pusto. Uzavírka ještě neplatila, ale přesto byl provoz nezvykle řídký. Na Arlandu přisvištěli za necelou půlhodinu. Šest vozů, dvě volva, dva suburbany a pak dva neprůstřelné bavoráky, které měly přepravit svitu ministryně.

Rebecca měla jet s Wikströmem první, to už bylo dohodnuto. Za ně se zařadí veřejní policisté s auty a motocykly, spíš jen pro formu. Za nimi dva autobusy s příslušníky zásahovky.

Celkem slušná motorcade, jak to nazvali chlapi ze Secret Service.

Vypadali jako profíci, to se musí nechat. Vytrénovaní, mlčenliví, v čerstvě nažehlených oblecích a s obligátním šnekem v uchu. Někteří ještě měli sluneční brýle, i když byla noc.

Odměřené pohledy, úsečné kývnutí na pozdrav kolegům. No time for small talk, všechno bylo zanalyzované, naplánované a jasné.

Nakládka na letištní ploše, ven branou 1 a pak po silnici 273 na dálnici E4. Norrtull, po Sveavägen až na Sergels torg, doleva po Hamngatan a doprava po Kungsträdg?rdsgatan až ke Grand Hotelu, kde se setkají s Alfou čtyři a dalším oddílem zásahovky.

V podstatě celý poloostrov Blasieholmen byl už několik hodin uzavřený a pyrotechničtí psi si určitě museli dát dvě směny přesčas, aby zajistili okolí včas.

Podle Vahtolové byla návštěva potvrzena teprve před pár dny a všechny informace musely z bezpečnostních důvodů zůstat v obzvlášť úzkém kruhu osob.

Před stockholmskou policií, a tedy potažmo i bulvárními deníky, se tajily co nejdéle.

Krajská policejní ředitelka neměla radost, ale co mohla dělat? Nezbývalo jí než se s tím smířit a pustit žilou. Jen tyhle noční uzavírky si určitě vyžádaly nejméně dvě stě mužů z pořádkovky. Otázka zní, stačí to?

*

Dlouhým levotočivým obloukem minuli Solvallu a pokračovali k Rissne. HP zašilhal na ručičku ukazatele hladiny paliva. Ještě polovina nádrže, jak daleko mu to asi vystačí?

Začínalo mu dělat potíže držet tempo, od policejního minibusu měl odstup už několik set metrů a musel naléhat na plyn celou vahou, aby z mopedu vyždímal všechny síly. Blížila se křižovatka v Rissne. V dálce už viděl klenbu banky SEB. Jestli Hasselqvist odbočí doprava na E18, bude to nejspíš v háji.

Krucifix, radši si měl nechat to auto!

*

Měli půlhodinový prostoj, a tak využila času a odskočila si na záchod. Když byla hotová, věnovala pár minut svému mobilu.

Henkemu zkoušela volat na nové číslo už asi hodinu poté, co od ní utekl. Chtěla se mu omluvit za svůj výbuch a vyžehlit, co se ještě dá. Ale on jí to samozřejmě nevzal. Ovšem od té doby se jí to rozleželo v hlavě a už neměla chuť s ním mluvit. Jestli se někdy předtím choval praštěně, pak to proti té dnešní scéně byl pokaždé jen mírný západní vánek. Zjevně mu pořád straší v hlavě ta zatracená Hra, protože v Thajsku rozhodně není. Ale odkud sakra zná Mickeho, a co to vlastně mlel o tom ukradeném policejním autě?

Ne, svůj denní limit všemožných bláznivin už pro dnešek vyčerpala a musí se soustředit na práci. Rozhodla se tedy místo hovoru poslat z povinnosti aspoň esemesku.

omlouvám se za minule, vím, že to myslíš dobře / Becca

Tak, tím si splnila svoje jakožto správná starší sestra. Mít to z krku je fajn.

Využila času a zavolala Mickemu, ale pevnou linku nebral. Zkusila mobil.

*

Odbočka doprava na E18 se nekonala, místo toho jel rovně a nečekaně zastavil u benzinky pod paneláky v Rinkeby.

Hasselqvist natankoval do minibusu plnou nádrž a HP učinil s mopedem totéž. Co se bude dít teď?

Ukázalo se, že nic. Ten chlap si jenom koupil noviny, sedl si do zaparkovaného auta a čekal.

HP si pohrával s myšlenkou, že se k tomu hajzlovi připlíží a přepadne ho. Zahraje si s ním na dvacet otázek, jako to původně plánoval udělat v jeho bytě. Ale nedalo se to. Moc lidí a moc světla. Navíc osmapadesátka sedí ve fízlovské káře. Kdyby je při rvačce někdo uviděl, do pár minut by se to tu hemžilo flojdy, a to nebyl zrovna žádoucí scénář…

Takže mu nezbylo než hezky čekat.

*

Zkusila se Mickemu dovolat už několikrát a kromě toho mu napsala, aby jí zavolal, ale reakce se nedočkala. To se ještě nikdy nestalo. Micke je ten typ, který nosí mobil pořád u sebe a má téměř nutkavou potřebu být neustale dostupný. Tak proč jí najednou neodpovídá?

Důvodů mohla být samozřejmě spousta. Špatný signál, vybitá baterka, nebo je třeba v kině…

Co takhle to pustit z hlavy?

Fajn, přiznávalo se jí to těžko, ale i když už v duchu zavrhla pomyšlení, že je Micke zapletený do Hry, nemohla se ho zbavit.

Že by to bylo těmi papírky? Jejich poselství bylo nad slunce jasnější – člověk jako ona si nezaslouží být šťastný. Třeba mají pravdu?

Henkeho historka sice neobsahovala moc přímých důkazů, ale přinejmenším jednu věc si ověřit mohla. Vytočila číslo norrmalmské policie a tentokrát měla štěstí. Zvedl to Mulle.

„1710, říkáš,“ zamručel, když mu vyložila, proč volá.

Zalistoval papíry, pak ve sluchátku zapraskalo a Rebecca ho slyšela, jak haleká na někoho do chodby.

„Windahle, nevíš, kde je 1710?“ Odpověď nezaslechla, zase to zapraskalo a Mulle se vrátil.

„V servisu, říkají chlapi, klíčky prý nejsou ve skříňce.“

21 | End Games

Už ho to sralo. Trčeli tu skoro dvě hodiny. Dávno minula dvanáctá a HP přestávala tahle hra bavit.

Počáteční napětí z něj už před drahnou dobou vyprchalo a z toho, jak dlouho seděl nehybně na nočním vzduchu, mu byla zima.

Otázka zněla, co teď?

Buď se na všechno vybodnout, vrátit se domů, počkat do rána a znovu přijít k Hasselqvistovi na housecall. Anebo tu dál trčet, dokud mu prdel nepřiroste k sedlu mopedu.

Dá tomu ještě půl hodiny, pak vymyslí novou strategii.

*

Boeing 757 přistál pět minut před stanoveným časem a okamžitě odroloval do soukromé části letiště. Pár minut nato letadlo znehybnělo a přiblížily se k němu tmavé vozy, aby vyzvedly jeho prominentní pasažéry.

Rebecca čekala s větší částí eskorty u brány jedna.

Viděli letadlo přistávat a jeden z kolegů jim vysílačkou oznámil, jak pokračuje nakládka. Ale navzdory všudypřítomnému napětí Rebecca pořád nemohla setřást nepříjemný pocit. Musí sehnat Mickeho a zjistit, co se tu sakra děje.

„Alfa jedna nula dva, naloženo a hotovo, jedeme.“

„Rozumím, Alfo jedna,“ potvrdil operátor z centrály.

„Tak vyrážíme,“ utrousil Wikström, zařadil rychlost a pověsil se za policejní hlídkový vůz, který měl jet první.

*

Ještě pět minut do jeho deadlinu. Už si začal protahovat nohy a chystat se na odjezd, ale vtom se světla policejního minibusu náhle rozsvítila. Vteřinku nato se auto rozjelo a HP musel honem nakopnout mopeda.

Jeli po Kymlingeské spojce směrem na Kistu a HP už si chvilku myslel, že osmapadesátka byla povolána domů na mateřskou loď v Torshamnsgatan. Ale Hasselqvist přejel exit a pokračoval k E4.

„Krucinál,“ zamručel HP do helmy, když pochopil, kam jedou.

Jestli minibus sjede na dálnici, tak mu řekne leda díky a sbohem. Celej večer v prdeli.

*

Už byli u Märsty. Nikde ani jediné auto, mohli se řítit. Cestovní rychlost byla stanovena na sto třicet kilometrů v hodině a hlídkový vůz vepředu plnil instrukce do puntíku.

Wikström mírně povolil plyn a vytvořil si od auta v policejních barvách odstup zhruba sto metrů. Tím získal dostatek manévrovacího prostoru a usnadnil Rebecce, která seděla na místě spolujezdce, výhled vpřed, protože ji přestaly neustále oslňovat majáčky hlídkového vozu.

Stora Wäsby a pak Upplands Väsby.

Když svištěli kolem nájezdů, Rebecca zahlédla světlo zátarasů, které tu rozmístila pořádková policie, aby zastavila dopravu. Hlídkový vůz, pak Rebecca s Wikströmem a za nimi autobus plný příslušníků zásahovky. Potom suburban a oba bavoráky a nakonec zadní voj, který nebyl ve zpětném zrcátku skoro vidět.

Bredden, Rotebro a zanedlouho už okraj Sollentuny.

*

Když spatřil zátarasy, zmátlo ho to. Červeně blikaly a připomínaly gigantické prskavky postavené napříč všemi jízdními pruhy. Uprostřed parkovalo policejní auto se zapnutými modrými světly.

Stala se tu nehoda?

Ale osmapadesátka se nenechala odradit, klidně dojela až k uzavírce, blikla majáčkem a fízlové na ni mávli, aby jela dál.

HP dojel tak daleko, jak se jen odvážil, aby aspoň viděl, kterým směrem se Hasselqvist vydá, a prudce zabrzdil. Ale vůz 1710 k jeho překvapení okamžitě zahnul doprava a zamířil na E4 po sjezdu z pruhů mířících na jih. Co to sakra ten blbec dělá?

Vždyť jede v protisměru, ježíšikriste! Policejní vůz zvolna pokračoval po rampě až k dálnici, ale těsně předtím, než ho HP ztratil z dohledu, se zastavil.

HP pár minut vyčkával, ale auto se nehýbalo, a tak se rychle rozhodl. Něco se chystá, něco velkého, teď už si tím byl jistý!

Vypadalo to, že dálnice je uzavřená, a to nejen u tohoto exitu. Za tu minutu, co tu stál, ještě neprojelo dole po E4 jediné auto. Osmapadesátka ani nezavadila o pedál brzdy, když uviděla fízly a uzavírku, takže je tu zjevně očekávala.

Ať už má Hra s osmapadesátkou a tím fízlovským autem jakékoli plány, zaručeně souvisejí s tím, co se odehrává dole na dálnici, a HP mohl zjistit, co se děje, jedině tak, že se tam dolů dostane.

Otočil moped a zamířil zpátky ke Kistě. Po pár stech metrech zhasl světla a zajel ke krajnici. Rychle se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že na něj nekoukají poldové u zátarasu. A vzal čáru přímo do temného lesa.

*

Nalevo Norrviken, teď dlouho nebudou žádné exity. Dálnice byla úplně prázdná, nikde se nic nehýbalo, jen odrazy blikajících majáčků, a Rebecca si najednou vzpomněla na sloku z písničky, kterou kdysi ráda poslouchala.

Tak zatoč mou planetou, rádio hraje náš hit,

v Stockholmu je prázdno a celý svět tají dech…

*

Klopýtal mezi smrky a do tváře ho škrábaly větve.

„Přímo geniální nápad, HP, vyjít si uprostřed noci na procházku do lesa,“ zamručel, zakopl o trčící kořen a přistál na nose.

Vstal, ometl si z oblečení hlínu a jehličí a za neustálého nadávání šel dál směrem k dálnici. Najednou les skončil, HP se ocitl v průklestu pod elektrickým vedením a na jeho druhé straně zahlédl přes úzký proužek lesa světla z dálnice.

Už jen kousek, ještě vydržet.

Našel pěšinku, došel po ní na protější okraj průklestu, ponořil se opět mezi stromy a namířil si to k majáčkům, které právě spatřil kousek nalevo. Nemohl to mít k dálnici E4 dále než padesát, maximálně sedmdesát pět metrů. Ale přesto tu s výjimkou čvachtání jeho promočených tenisek bylo ticho jako v hrobě.

Doprava je úplně uzavřená, takže to, co se chystá, je pretty fucking big.

Les řídl a HP se blížil k vozu 1710. Auto sjelo po rampě skoro až dolů a zaparkovalo nejspíš těsně vedle samotné dálnice. Viděl, jak se osmapadesátka uvnitř naklání nad volant a hledí na svítící předmět, který drží v ruce.

Okamžitě pochopil, co to je.

Mobil.

*

Zatoč mou planetou pro sny, co chtěli jsme žít,

každý tvůj skutek je perlou na mých vlasech…

broukala si v duchu. Výborná písnička, mimochodem, kampak asi založila tu desku?

*

Třemi rychlými kroky se vyškrábal z příkopu. V pravé ruce sprej, levou ruku na kliku.

Prudké trhnutí, dveře se rozletěly a nic zlého netušící mister-A-number-fucking-one schytal brutální cákanec slzného plynu do fejsu.

Say hello to my li’l friend!

Sprej stříkal úplně všude, HP sám dostal mráčkem do obličeje a instinktivně semkl oční víčka.

Jauvajs, to pálí, jako by oči hořely, a Hasselqvist číslo padesát osm na tom musel být ještě hůř. Řval jako píchnuté prase a vyděšeně si třel předloktími obličej.

Navzdory pálení HP bez problémů popadl osmapadesátku za oblečení a odtáhl ji ze sedadla na asfalt a pak do příkopu. Zběsile mrkal, v očích ho pořád štípalo, ale pak si vzpomněl na něco, co se před pár lety naučil na jedné demonstraci.

Slzný plyn není ve skutečnosti plyn, ale prášek, takže je lepší vyprdnout se na drbání, tím se to jenom zhorší. Raději nastavil tvář větru a usilovně mrkal, dokud se mu zrak nevrátil natolik, aby mohl ležící osmapadesátku pořádně nakopnout do břicha.

„Teď si trošku pokecáme,“ procedil mezi zuby a vyndal ponožku s kulečníkovou koulí.

*

„Tohle znám,“ pousmál se Wikström. „Kent, že jo?“

„M-hm…“ přisvědčila, i když si sama na jméno kapely nevzpomněla, dokud ho nevyslovil.

Kent – no jasně.

*

„Kent!?“

„Jo jóóó,“ zahuhňala osmapadesátka.

„Tak ty se jmenuješ Kent?“

Další souhlasné fňuknutí.

„Tak kdo je kurva Micke?!“ zařval HP.

„Co!?“

Hasselqvist, který se údajně jmenoval křestním jménem Kent, zběsile mrkal a z obličeje se mu řinuly tělní tekutiny.

HP se zhluboka nadechl. Nejradši by tomu bulícímu sralbotkovi rozmlátil palici, ale to musí počkat. Ještě musí získat odpovědi na pár otázek, než s Pořadatelovým nanicovatým Golden Boyem skoncuje.

„Ta ženská na tvým videu ti říká Micke!“

Hasselqvist se zatvářil jako otazník při záchvatu pláče.

„Vysoká, tmavovlasá, vysportovaná, je to natočený v kavárně, nic ti to neříká?“

Konečně známka života.

„To nejsem já, to mluvila se svým chlapem. Já jsem je jenom nahrával, byl to úkol jednoduchej jak fa…“

Vtom si osmapadesátka zjevně vzpomněla na pravidlo číslo jedna, protože jí držka sklapla jako past na krysy.

HP pokrčil rameny a nakopl ho do koulí.

Dal Hasselqvistovi pár vteřin na vzpamatování a pak se nad něj sklonil.

„Já vím o Hře všechno, milá osmapadesátko, včetně pravidla číslo jedna. Ale na tvým místě bych se spíš zajímal, jestli přežiju příští dvě minuty, než jestli se náš kámoš Pořadatel bude vztekat, že jsi žvanil, rozumíš mi?“

Hasselqvist jen křečovitě kýval a držel se za rodinné klenoty.

„Výborně! Jestli to správně chápu, tak tvoje mise byla nafilmovat tu ženskou s jejím chlapem?“

Hasselqvist opět přikývl.

„Znáš ho? Toho Mickeho?“

Hasselqvist zavrtěl hlavou, ale nepříliš přesvědčivě.

„Lžeš!“

HP zvedl nohu a rozpřáhl se k dalšímu kopanci.

„Počkej!“ zakvílel Hasselqvist a zarazil ho zvednutou rukou.

Odkašlal si a pokračoval.

„Neznám ho, ale poznal jsem ho. Bydlí jen pár bloků ode mě. Asi jsem ho viděl v autobuse.“

„Patří ke Hře?“

Zase zavrtěl hlavou, tentokrát mnohem přesvědčeněji.

HP vydechl.

Micke a osmapadesátka jsou dva různí lidi!

Jenom náhodou bydlí ve stejné čtvrti a možná jsou si vzhledem podobní, ale that’s it. Becca není zatažená do Hry. Je safe!

*

Vjeli do táhlého levotočivého oblouku kolem Sollentuny. Eskorta jela v těsném šiku, cestu měla úplně volnou. Šlo to jako po másle.

*

„O co jde v tomhle úkolu?“ zeptal se HP a zamával ponožkou s kulečníkovou koulí před nosem Kenta Hasselqvista alias number fifty-fucking-eight.

Zase fňukání, slzný plyn už určitě vyprchal, ale tenhle chlap byl největší cry-baby na světě. Jak mohli vybrat takovýho blbýho lůzra! To vážně nesplašili nikoho lepšího než tohohle trpasličího pinďoura?

Tenhle že má na End Game?

HP nevěřícně zakroutil hlavou a šťouchl Hasselqvista kulečníkovou koulí.

„Tak, teď se hezky uklidníme, nebo chceš, abych si zahrál kulébr na tvý prdeli?“

Párkrát mu zakroužil kolem hlavy ponožkou a ta vydala hrůzostrašný svist.

„Měl jsem tady zaparkovat auto a čekat na instrukce,“ potáhl nosem Hasselqvist. „To je všechno, přísahám!“ zachrčel, když na něj HP vrhl skeptický pohled. „Byla to jenom Hra, taková sranda. Jsem nýmand, úplně obyčejnej chlap,“ škemral a pokoušel se chytit HP za nohy. „Prosím, nezabíjej mě,“ plakal na jeho promáčené tenisky.

HP ještě párkrát zakroužil ponožkou a pak ji svěsil.

„Padej!“

„Cóó?“

Hasselqvist k němu vzhlédl zarudlýma očima.

„Neslyšels? Padej!“ štěkl HP a kývl směrem k lesu. „Jestli nezmizíš do pěti vteřin, tak ti rozflákám lebku, jasný?!“

Podrobněji to vysvětlovat nemusel. Čtyři vteřiny nato se Hasselqvist bezhlavě vrhl do křoví. Nabral takovou rychlost, že se nejspíš zastavil až v centru Kisty.

Tak, a co teď?

Vtom uslyšel zazvonění. Sáhl si do náprsní kapsy a už málem vytáhl svůj nový SonyEricsson, ale pak si uvědomil, že tohle není jeho melodie. Zvonění se ozývalo z policejního auta a chvilku trvalo, než to HP docvaklo.

To je telefon osmapadesátky! Leží na podlaze, Hasselqvist ho asi upustil, když dostal nažrat slzáku.

Obrazovka svítila a krátký nápis oznamoval, že někdo volá.

Z nějakého důvodu, sám nevěděl proč, zmáčkl ikonu „přijmout hovor“ a pomalu přiložil sluchátko k uchu.

„Haló?“

„Dobrý večer, milý HP, tady je Pořadatel,“ řekl hlas na druhém konci.

*

„Alfa 101 míjí Sollentunu,“ ohlásila na centrálu.

„Rozumím, Alfo 101,“ potvrdil operátor.

Krátce pohlédla na Wikströma. Ruce na volantu, držení tři čtvrtě na tři, pohled upřený vpřed. Ručička ukazatele rychlosti přilepená ke stodvacítce.

Je to vlastně skvělý kolega, opravdový profík, pomyslela si.

*

HP otevřel pusu, ale panty mu zamlely naprázdno a nezmohl se na odpověď.

„Dnes v noci ses opravdu nadřel, příteli. Bohužel ti však zbývá odvést ještě trochu práce, než si budeš smět užít zaslouženého odpočinku.“

Vlídný, téměř pobavený tón. Švédština s náznakem přízvuku. Slabé kovové zvonění navíc prozrazovalo, že volající používá měnič hlasu, nebo snad nějaké překládací udělátko? HP si vždycky představoval Pořadatele jako muže, ale tenhle hlas mohl klidně patřit i ženě.

„Dnešní úkol má hodnotu 25 000 bodů. Splníš-li ho, dostaneš se celkem na 33 200 bodů, a protože jsme dospěli ke konci kola, znamená to, že se staneš naším vítězem a Odměna bude tudíž tvoje.“

„Cc-cože!?“ vykoktal HP.

Jeho mozek se ze všech sil snažil tyhle nové informace zpracovat.

„T-t-t-takže když to udělám, když vám pomůžu, tak mě pustíte zpátky? Teda jako, éééé… že mě pustíte zpátky do Hry?“ shrnul své zmatené úvahy po pár vteřinách.

„HP, HP, HP,“ zachechtal se Pořadatel a z toho smíchu se HP kdovíproč zježily chloupky na krku.

„Co tě vede k domněnce, že jsi nás kdy opustil?“

*

Všechno šlo podle plánu, konvoj se pořád držel těsně za nimi. Bezpečnostní rozestupy téměř dokonalé. Kymlingeská spojka, policejní akademie, hotel Järva Krog a už byli v centru.

Ještě nanejvýš deset minut jízdy.

*

„Rozhlédni se kolem sebe, příteli. Podívej se, kde se nacházíš! Přímo v ohnisku událostí.

V místě dramatického rozuzlení. A proč? Inu, protože ses sem sám vydal. Vlastními silami a z vlastní vůle! To je zcela ojedinělý výkon, na tom se my všichni, kdo sledujeme tvou dobrodružnou cestu, shodujeme. Samozřejmě budeš poté odměněn!“

Hlas měl hebký jako med a HP se při jeho slovech bezděčně olizoval.

„Hlavní role patří tobě, HP, prošel jsi all the way, jak bys jistě sám řekl. Tohle je tvoje End Game, tvoje zasloužená šance zapsat se do dějin Hry a možná i lidstva.“ Pořadatel se odmlčel a HP se marně snažil vstřebat, co právě zaznělo a co z toho plyne. Ale zkrátka se to nedalo, došlo k information overload!

„Teď pozorně poslouchej, HP, neboť se blíží tvůj poslední úkol. Ten, který z tebe učiní živoucí legendu,“ pokračoval Pořadatel. „Za 25 000 bodů umísti policejní vůz co nejblíže k vozovce dálnice. Otevři kufr a zapoj do tohoto telefonu kabel, který tam najdeš. Až to uděláš, navrhuji ti, aby ses odebral do bezpečí. O zbytek se postaráme my. Čas se krátí, takže máme naspěch, ale samozřejmě počkáme, až budeš v ústraní. Tvá bezpečnost je naší první prioritou. Porozuměl jsi úkolu, HP?“

„J-jo,“ zamumlal HP a sušička v jeho hlavě spustila dvojitý a trojitý program.

Tohle je úplně absurdní!

Fucking Twilight Zone on Steroids!

Ale zároveň je to všechno, co si kdy přál – a ještě něco navíc!

Úplně z toho… ztratil řeč!

„Výborně, na závěr bych jen rád připomněl, že volba je na tobě. Stejně jako dosud se i nyní sám rozhodneš, zda chceš, či nechceš úkol vykonat. Míč je na tvé straně, HP, zvítězíš, nebo se zalekneš?

Jinými slovy, čeká tě nesmírně důležité rozhodnutí a já ti přeji hodně štěstí!“

Hovor náhle skončil.

HP chvíli jen tak stál, pak vrávoravě vykročil k zadním dveřím policejního vozu. Jakmile spatřil černé cestovní tašky, pochopil, co od něj Hra vlastně žádá.

This was some mothafuckin freaky ass shit!!

*

Blížili se k viaduktu Kymlingeské spojky a Rebecca v dálce zahlédla majáčky. Na spodku sjezdové rampy stálo policejní auto. Minibus, soudě podle světel. Najednou se jí bez zjevného důvodu zmocnil špatný pocit. Na tomhle výjevu něco nehrálo, ale uběhlo pár vteřin, než jí došlo, co to je.

*

Rozepnul zip jedné tašky a podezření se mu okamžitě potvrdilo. Dynamex, stálo na červeně označených balíčcích. Taška byla nacpaná k prasknutí, určitě v ní bylo celkem nejméně padesát kilo.

Zase zip zapnul. Padesát kilo v každé tašce, to je dohromady sto kilo, což se rovná – no, čemu? Šlupce jako kráva, to je bez debat! Tak co že to má vyhodit do vzduchu?

Když spatřil majáčky, najednou mu došlo, jak hluboko vlastně tahle Králičí nora vede…

Déj? vu!

V sušičce se strhl regulátor otáček.

*

Policejní minibus natočený předkem k nim. Ona sama by ho takhle kvůli běžné uzavírce rozhodně nezaparkovala. A navíc, což ji znepokojilo mnohem víc, žádný jiný hlídkový vůz nestál až dole na dálnici, jenom tenhle. Byli ještě moc daleko na to, aby pouhým okem rozeznala poznávací značku, ale vzpomněla si, že v palubní přihrádce je dalekohled. Než dostala minibus do hledáčku a zaostřila, uplynulo pár vteřin.

*

Z jedné tašky trčel kabel. Mini USB, stačilo zapojit telefon, přijet s autem o pár metrů blíž k silnici a utéct do lesa. O zbytek se postará Pořadatel. Poslední hovor, cinkcink v tašce a pak…

KA-BOOM!!

A potom?

„To the victor belongs the spoils,“ jak říká tlusťoch Bacala v Sopranových. Splní se mu všechny sny. Bude fucking famous, pokud se tedy dá Pořadateli věřit.

Otázka zní, dá se mu věřit?

Majáčky se blížily.

Neměl už moc času.

To rozhodnutí bylo nakonec nesmírně jednoduché. Učinil ho vlastně už před pár dny, ale teprve teď se mu to všechno vyjasnilo. Že má koneckonců jen jednu možnost. Modrou pilulku, nebo červenou? Safe, nebo all in? Zvítězit, nebo se zaleknout?

Ladies and gentlemen, the clock is ticking, please place your bets…

Vytáhl mobil z kapsy, zastrčil kabel a přibouchl kufr.

Tryskem oběhl auto k místu řidiče, zařadil rychlost a sešlápl plyn na podlahu.

*

„Zastav!“ vykřikla zničehonic.

„Cože?“ řekl Wikström a tázavě se na ni otočil.

„Zastav, krucinál, zastav to auto!“ zařvala a chňapla po mikrofonu vysílačky.

Exit se stále blížil, poznávací značka už se dala přečíst i bez dalekohledu. 1710, auto, které mělo být v servisu. Auto, o kterém Henke tvrdil, že ho ukradli. A i kdyby ne, každopádně nemá co pohledávat tady! Teď ne!

To fakt ne!

„Zastavte všechny vozy!“ křikla do mikrofonu a Wikström dupl na brzdu. Právě ve chvíli, kdy ji zachytily bezpečnostní pásy, spatřila, že se minibus rozjíždí proti nim.

*

Říká se, že nejrychlejším pohybem, kterého je lidské tělo schopno, je mrknutí.

Do kapsy je však strčí elektrické synapse v mozku.

„Teď ne!“ problesklo mu hlavou, když ho oslnilo světlo.

A ze svého úhlu pohledu měl naprostou pravdu. Měl by mít ještě čas, spoustu času – vždyť mu to slíbili. Přece plnil instrukce do puntíku, dělal přesně to, co mu řekli.

Takhle to nemá být. Teď ne! Opravdu ne!

Takže když se náhle rozsvítil displej telefonu a ozvalo se vyzvánění, překvapilo ho to.

Ale nezaskočilo!

*

„Hrozba vepředu, couvnout a otočit se!“ rozkázala a Wikström i jeho kolegové v ostatních autech ji okamžitě poslechli.

Konvoj zařadil zpátečku, ujel sto metrů a skoro jako na povel se všechny vozy zároveň obrátily. Udržely si tak vysokou rychlost, že se ani nezastavily a rovnou pokračovaly v jízdě, tentokrát směrem, z něhož přijely.

„Alfo 102, přebíráte čelo,“ oznámila, když byl manévr proveden a vyrazili na sever.

*

Trhl volantem, prudce se otočil o sto osmdesát stupňů, až zakvílely pneumatiky, a za řevu motoru vystřelil zpátky nahoru po rampě sjezdu. Ostře doprava, kolem kol se rozprskly zátarasy a byl zpátky na Kymlingeské spojce.

Viděl, jak blikající majáčky minibusu ozařují stromy ve tmě. Za pár vteřin dostaly společnost.

*

Ruce se jí třásly, ale bez obtíží ji poslouchaly. Už byli za Sollentunou.

„Centrálo, máme tu kradený policejní vůz 1710, právě najel na Kymlingeskou spojku směrem na Kistu. Navrhuju vyslat veřejné složky na jeho stíhání, ale řekněte jim, ať si drží pořádný bezpečnostní odstup, přepínám!“

*

Už se na něj pověsilo auto, které hlídalo uzavírku, a brzy jich bude víc.

Ale na to kašlal. Na sedadle spolujezdce pořád ještě zvonil mobil osmapadesátky a strašidelná záře obrazovky osvětlovala celý vnitřek vozu. Odbočku do Kisty projel po dvou kolech, zběsile zatočil volantem, aby se vyhnul travnatému kopečku uprostřed kruhového objezdu, ale na poslední chvíli to ustál a pak to na rovince osolil na max.

Telefon pořád zvonil.

Natáhl se pro něj, aniž by spustil oči ze silnice.

Ozval se chladný hlas Pořadatele: „Zklamal jsi nás, HP!“

„To jsi chtěl, abych se radši nad é čtyřkou proměnil v ohořelý atomy?“ odsekl. „Jestli jo, tak je to tvůj fucking problem. Slíbil jsi, že počkáš, až budu hotovej. Did you really expect me to believe that crap!? Skutečnost je Hra, řekl mi jednou někdo. Zkurvená telefonní aplikace beze švů, ve který mi ukazujete jenom to, co víte, že chci vidět. Abych tancoval podle toho, jak taháte za provázky. Ale teď zase něco ukážu já vám. Je řada na mně, abych zatahal za nitky. Je načase vnýst do Hry trochu fucking reality, mofo! Řekněte hlídači, že má třicet vteřin na to, aby zdrhl!

A ještě něco,“ dodal na závěr.

„Ano…?“

„Yippikayee, mothafuckers!!!“

Nacpal telefon do kapsy, trhl volantem a proboural se závorou i mříží do vjezdu garáže pod domem číslo 142 v Torshamnsgatan.

Náraz ho hodil čelem na přední sklo.

Vystřelil airbag a mrštil s ním zpátky do sedadla, minibus mohutně zasmykoval a HP se zběsile snažil ho ovládnout. Zadek vozu narazil do betonového sloupu, což ho skoro zase vyhodilo ze sedadla, ale tentokrát ho zachránila vzpřímená řadicí páka.

Auto sebou cuklo na druhou stranu a tečovalo další sloup, ale pak už HP konečně dostal poskakující volant pod kontrolu. Zadupl brzdu až na podlahu, zaskřípaly pneumatiky a policejní minibus zůstal stát dvě patra pod nejsvětější svatyní Hry.

HP vyklopýtal, prohmatal si tělo a ulevilo se mu, když neobjevil čouhající kosti ani vodotrysky krve.

Poldové zjevně měli dost rozumu na to, aby zůstali nahoře na ulici, protože do garáže za ním nejeli. Rychle se rozhlédl, našel nouzový východ směrem k lesíku za budovou a vyřítil se po schodech nahoru.

Jakmile se ocitl venku, vytáhl z kapsy telefon osmapadesátky a naťukal číslo. Zaběhl deset metrů mezi borovice, zmáčkl tlačítko volání a v kufru policejního auta náhle ožil SonyEricsson.

Cink-cink!

This one is for you, Erman! stačil si ještě pomyslet, než ho porazila tlaková vlna a všechno zčernalo.

22 | An Activity for Recreation

Když otevřela dveře bytu, čekal na ni balíček. Přistálo na něm pár obálek a reklamních letáků ze samoobsluhy, takže si nevšimla, že je ta hromada nějaká větší než jindy, dokud ji nezvedla.

Plochý hnědý balíček, velký tak akorát, aby se vešel do škvíry na dopisy. Na svou velikost poměrně těžký.

Rukopis poznala okamžitě, ale s otevíráním nijak nespěchala.

Od toho večera na E4 uplynuly čtyři dny.

Čtyři překotné, naprosto šílené dny!

Novinářům unikla, a ještě že tak. Všechny otázky zodpovědělo tiskové oddělení, které její jméno z příběhu zcela vypustilo.

Média v čele s bulvárními večerníky se samozřejmě úplně zjančila.

„Teroristický útok odvrácen!“, „Byla to Al-Káida!“ nebo její zdaleka nejoblíbenější titulek: „Pět vteřin od katastrofy!“

Přestože dostupných faktů bylo mírně řečeno poskrovnu, redakce všech novin jako obvykle soutěžily, kdo bude vědět víc. Ale tentokrát se experti překvapivě shodovali.

Dokonce i reportéři, kteří se v televizi teatrálně zpovídali navzájem, se drželi přibližně téhož scénáře.

O tom, že atentát s možnými katastrofálními následky byl na poslední chvíli odvrácen díky ostražitosti příslušníků útvaru ochrany osob, nikdo nepochyboval – aspoň zatím. Debata se točila spíše okolo toho, jak se teroristé dokázali nepozorovaně zmocnit policejního auta a naložit ho takovým množstvím trhaviny, že výbuch proměnil dvoupodlažní cihlový barák v Ground Zero, a hlavně – kdo za to může.

Odpovědní činitelé jako obvykle vinili jeden druhého, PR konzultanti makali přesčas, a jak plynul čas, nikdo nebyl o nic moudřejší.

Proč se terorista po neúspěchu své mise pohřbil pod kancelářskou budovou v Kistě, nebylo jasné. Majitel nemovitosti uvedl, že prostory byly prázdné a že si nebyl vědom žádného nebezpečí, a tím stopy, o nichž se diskutovalo v médiích, víceméně končily.

Rebecca věděla, že ani vyšetřovatelé ze Säpo se nedostali o moc dále. Uběhne ještě pár dní, než bagry odklidí z kráteru tolik sutin, aby se dalo navážno začít s ohledáním místa činu, ale v jeho výsledky nevkládali policejní technikové velké naděje.

Tatáž nejistota panovala, navzdory skálopevně přesvědčeným výrokům médií, okolo totožnosti pachatele. K dispozici byl jen vágní popis muže švédského původu, starého asi třicet let, a jinak probíhalo pátrání na základě velmi sporých údajů.

Její vlastní historku, pravdivou jen napůl, kupodivu nikdo nezpochybňoval. Toho večera už vůz číslo 1710 jednou viděla a zdálo se jí, že na něm něco nehraje. Pro kontrolu zavolala Mullemu a spokojila se s vysvětlením o servisu, ale když pak minibus spatřila na dálnici, zareagovala a vyhlásila poplach.

Byla z toho osobní schůzka s policejním prezidentem,

Runebergem a ředitelem Secret Service pro Evropu. Potřásání rukou, chvála a vděčnost, zkrátka všechno, co se jí obvykle tak těžko přijímalo. Ale tentokrát zvládala slova uznání překvapivě snadno.

Na oddělení se teď setkávala s uctivými pohledy kolegů, dokonce i Dejana. Byl to pocit nezvyklý, ale zato jednoznačně příjemný.

Dokázala svému okolí, že na to má – a taky, což bylo mnohem důležitější, to dokázala sama sobě!

Právě proto skousla všechnu chválu i tu medaili tak snadno.

Mickemu nic neřekla, aspoň prozatím. Ale on to nejspíš stejně vycítil.

„Jsi nějak jiná,“ řekl jí, když se pár dnů po oné události sešli. „Přesně nevím jak, ale líbí se mi to,“ dodal a stiskl její ruku trochu silněji.

A na krátkou chvilku jí bylo dobře, jako by se všechno mělo vyřešit, jako by si konečně zasloužila být šťastná.

Ale pak pomyslela na Henkeho a uvědomila si, že šťastné konce pro ni neexistují.

Nejevil známky života.

Až doteď.

Přesto však nikdy nepochybovala, že to zvládl. Lidé jako Henke vždycky všechno zvládnou. Ať už v tom minibusu seděl kdokoli, on to nebyl, tím si byla jistá. Henke je ledacos, ale terorista ne.

Ptala se sama sebe, jestli chce opravdu vědět, co ten balíček obsahuje.

Pár minut ho nechala ležet, pak neodolala a lépe si ho prohlédla. Poštovní razítko z Frankfurtu, samozřejmě bez adresy odesílatele. Když s ním zatřásla, ozvalo se tiché zachrastění.

Rozhodla se, zhluboka se nadechla a jediným trhnutím balíček rozevřela tak prudce, že se jeho obsah s kovovým řinčením vysypal na podlahu kuchyně.

Chvíli na ty předměty jen zírala. Čekala, až mozek zpracuje, co to je a co to znamená.

A když s tím byl hotov, padla na kolena, rozpřáhla ruce, s uslzenými tvářemi je posbírala a pevně si je přitiskla na prsa.

Šest šroubů.

Šest rezavě hnědých šroubů, které kdysi patřily k balkónovému zábradlí na jednom jižním předměstí.

Navzdory uplynulým létům byly na jejich hlavičkách stále zřetelné stopy po nářadí. Jako by ten, kdo je uvolňoval, neměl správný nástroj nebo ho držel v nepohodlném úhlu.

K jejich uvolnění muselo být třeba odhodlání. Velké odhodlání, vztek a snad dokonce planoucí zášť, pak teprve povolily.

Ale kdovíproč byla přesvědčená, že onou silou, která nakonec přiměla beton, aby je pustil ze sevření, byla – láska.

Dlouho seděla na černobílé dlaždicové podlaze a jen plakala.

Srdceryvně, očistně a dlouho plakala.

A pak zcela znenadání plakat přestala.

Pomalu vstala, otevřela kuchyňský odpad a opatrně do něj šrouby vhodila. Pak si utřela oči, opláchla si nad dřezem obličej a šla do ložnice. Po cestě se zastavila v předsíni, vytrhla kabel záznamníku a dívala se, jak červené světélko pomalu zhasíná.

Se zprávami je konec, pomyslela si, hořce se usmála a zamířila do ložnice.

Uprostřed psacího stolu ležel červený fix a hned vedle něj, aby byl po ruce, bloček bílých nalepovacích papírků s logem policie.

Do papíru se vpil inkoust a daly se rozeznat části nápisů z lístků, které kdysi ležely nahoře.

Známý rukopis s kulatými, téměř dětskými písmeny.

„… zasloužíš si to,“ rozeznala a spatřila v tom znamení.

Všechno to sebrala, otevřela v ložnici okno, zhluboka se nadechla a prudkým pohybem vyhodila papírky i fix co nejdále.

Fix okamžitě zmizel ve tmě, ale papírky se oddělily, rozlétly se a proměnily se v bílá plachtící letadélka na nočním nebi. Zavířily, skoro jako by se loučily, a rozptýlily se ve větru.

Svobodně.

*

Přesně tak se cítil.

Svobodně.

Sice měl kolem sebe spousty lidí, auta, zplodiny a kakofonii nejrůznějších zvuků, ale připadal si osvobozený. Jako by neznámé břímě ztratilo svou váhu, přestalo mu tížit ramena a on se náhle mohl narovnat.

Naprosto parádní feeling!

Zvládl to. Jednou provždy těm hajzlům ukázal!

Henrik HP Pettersson všechny zachránil. Nejenom Beccu, ostatní fízly a to velký zvíře z Ameriky. V podstatě zachránil komplet celej svět a lived to tell the tale.

Dal košem temné straně, řekl zlému imperátorovi, ať si nasere, a rozstřílel Hvězdu smrti na kousíčky!

Jeho hrdinský výkon není všeobecně známý ani obdivovaný, ale to je vlastně jedno. Komentáře a hodnocení jsou úplně nadbytečné.

On o sobě ví, kdo je, a to bohatě stačí!

V jednom měl ale Pořadatel pravdu. Jeho život se bude už navždy skládat ze dvou částí. Před Hrou a po Hře.

If you don’t change, then what’s the point of anything happening to you?

Sám by to ani zaboha líp neřekl!

Sice byl potlučený, malátný z časového posunu a po tom výbuchu se mu ještě úplně nevrátil sluch, ale změna byla jasně patrná.

Vlastně se stal úplně novým člověkem!

Má nefalšovaný real life, je god damn superhero, ten pocit se nedal popsat. A stejně jako opravdoví superhrdinové hodlal nadále držet svou identitu v přísném utajení. Bruce Wayne, Peter Parker, Clark Kent a Henrik HP Pettersson.

Hodně slušná sestava!

Life was good.

Life was kurva fucking extraordinary.

Plánoval se tu zdržet ještě pár dní a vychutnávat vavříny, než dostane pas. Pak si odskočí do Thajska ve své nové roli Nicka Ortona, batůžkáře z Kanady. Jesus s výhrou v loterii ho přivítá s otevřenou náručí, jejich kamarádství jde way back. Jak se bude živit, to si promyslí potom.

Trochu škoda, že si s sebou nepřiveze vlastní prachy, jak doufal, ale what the hell…

Bylo by extra sweet, kdyby Hru nejenom rozprášil till kingdom come, ale i šlohl její prachy. Mohl by zatáhnout dluhy ségře a přiložit pár obvazů na rány tomu chudákovi fízlovi, co se přizabil na Lindhagensplanu. But some things are not to be…

Ještě pořád měl notebook od Mangeho, ale tohle bude pro tu plechovku poslední mise. Odteď už lowtech only. Schovat hlavu před radarem a pár let se držet při zemi. Pak se uvidí…

Zahnul do boční uličky a náhodně si vybral jednu z nejméně deseti internetových kaváren, které ji lemovaly. Pár minut nato se připojil.

Rozloučit se, poslat pár e-mailů do bulváru a pak bude z Henrika Petterssona ghost rider, mýtus, spook story, kterou budou vyprávět jiní.

And like that… poof, he was gone!

*

Badboy.128 says: Seš tam Farúku?

Faruk says: Salám alajkum bratře HP, je všechno OK?

Badboy.128 says: V pohodě, díky, musel jsem na chvíli sbalit kufry, jak určitě chápeš…

Faruk says: Jo, došlo mi to. Menší ohňostroj v Kistě, co?

Badboy.128 says: Si piš!

Faruk says: Já to věděl!!!! Fíha, to jsi je pořádně nakopl do koulí, hajzly!

Faruk says: way to go! 1 !!

Badboy.128 says: no comments! ;

Badboy.128 says: Jenom jsem ti chtěl říct, že všechno je oukej a teď se dlouho neozvu. Můj plán je lie low and lowtech u našeho společného přítele spasitele…

Faruk says: Jasně, rozumím. My lips are sealed! V

Badboy.128 says: Super!

Badboy.128 says: Díky za všechnu pomoc, chlape, you’re a true friend, a best friend forever! ?

Faruk says: You’re welcome, de nada! D

Badboy.128 says: No I really mean it!!! Díky jako svině! Nebejt tebe… po tom všem, nóóó, potom všem jsem začal tak nějak see things differently.

Badboy.128 says: Jako že musím get my shit together, chápeš??? fakt jsi mi pomohl!!

Faruk says: Chápu good 4U, bro!

Badboy.128 says: Anyhow, that’s it for me, gotta go, měj se a zatím!

Faruk says: Take it easy, HP!

Badboy.128 says: U2, bro!

Faruk says: btw ještě něco

Badboy.128 says: Shoot, mr. Guide! )

Faruk says: Nedávno jsem v mešitě potkal Rehymana.

Badboy.128 says: Jé, týjo, jak se má můj main man )

Faruk says: Dobře, jenom chtěl, abych ti něco vzkázal, donutil mě si to napsat, abych to nespletl.

Badboy.128 says: Aha??

Faruk says: Zní to trochu divně, ale že prý budeš vědět. Badboy.128 says: Napínáš mě k smrti u co mi chce ten kluk?

Faruk says: To číslo, co jsi zapomněl, je 397 461 212 035. Faruk says: jsi tam????

Faruk says: HP??

Badboy.128 says: WTF v v!!

Faruk says: Výborně, už jsem myslel, že to spadlo. Netuším, co tím Rehyman myslí, ale aspoň ty to, zdá se, chápeš… slíbil jsem, že nebudu čenichat. Jo a mám ti vzkázat ještě něco.

Badboy.128 says:??

Faruk says: Že ti to říká, i když ses neptal!

Obrazovku zaplnili skákající smajlíci.

Farúk zakroutil hlavou, sklonil se a restartoval počítač. Dvojí pípnutí sousedního přístroje prozradilo, že právě přišel e-mail.

Přesedl si, probudil spící obrazovku a otevřel složku Doručené. Dvě nové zprávy do rubriky čtenářských tipů dvou bulvárních večerníků.

Obě z adresy badboy.128@hotmail.com, obě odeslané před několika minutami.

Prolétl si totožné texty.

„Milý bulváre,

zhruba před čtyřmi týdny jsem ve vlaku našel mobilní telefon. Lesklý model z leštěné oceli a skleněnou dotykovou obrazovkou. Ten mě zatáhl do řetězce událostí, které vyvrcholily před pár dny na Torshamnsgatan a o které se s vámi nyní chci podělit…“

Farúk nastavil notebook, který dal HP, tak, aby bez ohledu na adresu příjemce skrytě přesměroval všechny odchozí e-maily do jedné z jeho anonymních schránek. Chytré bezpečnostní opatření, jak se ukázalo.

Oba maily označil a zmáčkl Shift a Delete.

„Opravdu chcete tyto zprávy navždy odstranit?“ zeptal se počítač.

Klikl na Yes.

Pak zavřel program, vzal si bundu a vydal se na cestu domů.

Betul na něj čeká s jídlem. Věděl, že není radno přijít pozdě.

Dnes večer mají co slavit. Cesta, kterou mu Bůh ukázal, není ani zdaleka jednoduchá. Ale teď je s pokáním hotov a konečně splatil svůj dluh.

Ma’a saláma, bratře HP, svou Odměnu sis rozhodně zasloužil, pomyslel si s úsměvem a zhasl v krámku světlo.

Těsně předtím, než z temné místnosti odešel, si vzal svůj mobilní telefon. Lesklý model z leštěné oceli.

Na jeho horním okraji blikalo červené světélko.