Anders de la Motte

Game 02. Buzz

HRDINA KULTOVNÍ KNIHY [game] JE ZPĚT… A S NÍM I NEVYZPYTATELNÁ HRA O (NE)ALTERNATIVNÍ REALITĚ.

Sympatický – i když tak trochu natvrdlý a tak trochu flákač – Henrik HP Pettersson zmizel v nejhlubším utajení, aby si zaslouženě užíval v potu tváře vydělané miliony, ale něco mu začíná chybět: adrenalinové vzrušení z riskantních situací, do nichž ho dostávala tajuplná Hra. Po vášnivé noci, strávené v luxusním dubajském hotelu s neodolatelnou Annou Argosovou, je vtažen do víru událostí příliš neuvěřitelných, aby byly pouhými náhodami. A navíc u Anny zahlédl děsivě povědomý dotykový mobil… Henrikova sestra Rebecca Norménová si konečně našla normálního přítele a byla povýšena. Ale ne nadlouho. Navíc si to s ní začal na svých stránkách vyřizovat záhadný blogger a kolegové se dobře baví. Oba sourozenci se zaplétají stále hlouběji do přediva pravdy a lži. Co je skutečné a co je virtuální? Řídí nás všechny neviditelná síť manipulátorů? A co může člověk udělat, když mu vyhrožuje kdosi, jehož existence se nedá dokázat?

Pro Anette

Vřelé díky všem Mravencům tam venku, bez jejichž rad

a přičinění by se Hra nikdy nestala realitou.

Autor

From: Mail Delivery Service

To: badboy.128@hotmail.com

Subject: Delivery Status Notification

Date: 26 čvc 23:44

Failed; 6.2.12.12 (rerouted)

Original message

From: badboy.128@hotmail.com

To: undisclosed recipients

Subject: Hra

Date: 26 čvc 23.43

Milé redakce/televize/blogy,

zhruba před čtyřmi týdny jsem ve vlaku našel mobilní telefon. Lesklý model z leštěné oceli a se skleněnou dotykovou obrazovkou. Ten mě zatáhl do řetězce událostí, které vyvrcholily před pár dny na Torshamnsgatan a o které se s vámi nyní chci podělit.

Jmenuju se Henrik Pettersson, kamarádi mi říkají HP a je mi 31 let. (Nechápu, jak s tím můj věk souvisí, ale vy se v tom celkem vyžíváte, tak si poslužte.)

Jméno Torshamnsgatan už by vám mělo ledacos napovědět, vybuchla tam ta bomba. Bomba, která byla původně určená někomu jinému. (Jméno nepíšu, vy víte, koho myslím, a člověk nikdy neví, jaké sledovací filtry tenhle mail zachytí…)

Ale zpátky k mobilu ve vlaku:

Ta cihla mi nabídla, abych si zahrál Alternate Reality Game, takovou složitou hru, která stírá hranice mezi fantazií a skutečností. Měl jsem plnit drobné úkoly a nahrávat si je telefonem. Za to jsem pak dostal body, umístil jsem se na žebříčku a hodnotili mě lidi, co se na mě koukali online. Navíc jsem dostal zaplaceno, když se mi zadařilo. Celkem husťárna, do které jsem brzo zabředl až po uši. Jenže zrovna tahle Hra se ukázala být mnohem skutečnější, než jsem si ze začátku myslel.

A nebezpečnější…

Jen si vygooglujte pár tajuplných událostí z posledních týdnů!

Převrácené policejní auto na Lindhagensplanu, vyhořelý opuštěný dům ve Fjärdhundře, nemluvě o tom, co se stalo královské eskortě v Kungsträdg?rden…

To všechno souvisí s Hrou.

Určitě si říkáte, jak to vím…

Jednoduše – v tom všem mám prsty já.

Ujížděl jsem na těch rauších, na pocitu, že mám v kyberprostoru publikum, co mě chválí. Co mi dává kredit za všechno, co dělám. A protože jsem jenom usmolenej recognition junkie, nechal jsem se tím ochotně strhnout. Posunul jsem si hranici toho, co je ještě v pohodě, tak daleko, až jsem ji ztratil z dohledu. Dokonce jsem ublížil i někomu, koho mám rád…

Trapný, co? Jak sakra někdo může udělat něco takovýho pro trošku uznání?

Ale podívejte se na sebe. Když čtete tenhle mail, kolik z vás má v jiném okně otevřený Facebook, Twitter nebo Instagram? Najíždíte si tyhle stránky i na mobilu a nutkavě je kontrolujete od chvíle, kdy otevřete oči, až do okamžiku, kdy usnete?

Tipnu si: všichni.

Do posledního blbečka.

Takže mě nemáte co soudit!

Určitě byste svoji práci neodflákli, takže vám to klidně můžu říct rovnou.

Mám sestru, Rebeccu Norménovou, která dělá bodyguardku u švédské tajné policie.

Jo, přesně TU Rebeccu Norménovou… Určitě jste o ní poslední dobou hodně psali. O té medaili a tak.

Becca se ve své práci vyzná, je to dobrá bodyguardka. Dokonce děsně dobrá.

Vlastně se není čemu divit, cvičila se v tom, už když jsme byli malí.

Vždycky mi kryla záda. Jenom jednou jedinkrát ne, to jsem zasáhl já a zachránil jí život.

Schytal jsem kulku místo ní.

Ale to už je dávno a nemluvíme o tom…

Našeho fucked-up vztahu využil Pořadatel. Kvůli němu jsem vystavil Beccu věcem, na které bych nejradši zapomněl. Becca do Hry namočená není, nebo aspoň ne stejným způsobem jako já. Dokonce pochybuje o tom, že nějaká Hra vůbec existuje. Jenže ono je to přesně tak, jak říká Verbal Klint v „Obvyklých podezřelých“.

The greatest trick the devil ever pulled was convincing the world he didn’t exist.

Anyhow, už jsem vám toho řekl dost, tak se v tom začněte vrtat.

Zjistěte si, komu vlastně patří ta hromada sutin na Torshamnsgatan.

ACME Teleservis, a.s., je jenom fasáda.

Z toho objektu se řídila Hra. Sbíraly se tam informace, rozdílely úkoly a od jiných lidí se přijímaly sázky na výsledek.

Pro začátek si zjistěte, jak dopadl počítačový génius Erman, který tam instaloval servery. Není to hezký příběh… Ale jak vás to jednou vtáhne, není cesty ven.

You are always playing the game!

Pokecejte si s mým starým best friendem Magnusem Sandströmem, kterému málem vypálili počítačový krámek (říkejte mu Farúk, jinak se naštve). Připočtěte si k tomu všechny podivnosti, co se dějí den co den. Kolapsy počítačových systémů, sabotáže, nevysvětlitelné krádeže. Zmizení – nebo vraždy…

Dejte si dvě a dvě dohromady, myslete ve velkém stylu. A v ještě větším!

Máte před sebou spoustu dolování, ale až se dostanete na samotné dno, neuvěříte vlastním očím.

Hrají už děsně dlouho, řekl mi chudák Erman.

To rozhodně sedí.

Dejte si bacha, Pořadatel má oči i uši všude a udělá, co je v jeho silách, aby vás zastavil.

Dolujte hluboko, skládejte puzzle a hlavně – nikomu nevěřte!

HP

P. S. Neobtěžujte se po mně pátrat. Touhle dobou už jsem daleko.

Na místě, kde mě nikdo nenajde.

Tj. ani Pořadatel.

This message did not reach its intended recipients.

It was rerouted and removed by the administrator on July 26 at 23.43.

BUZZ

Buzz [b^z]

To leave, to get away from your current situation

Something that creates excitement, hype or a thrill!

A rush or feeling of energy, excitement, stimulation or slight intoxication

The verb used when posting something

(mainly on Google buzz)

To clip, to cut, to shave, to snip, to remove, to mow

A method of obtaining immediate attention

Being overly and unnecessarily aggressive

A continuous, humming noise, as of bees; a confused murmur, as of a general conversation in low tone

A whisper; a rumor or report spread secretly or cautiously Making a call

www.wiktionary.com

www.dictionary.com

www.urbandictionary.com

The speed of communication is wondrous to behold. It is also true that speed can multiply the distribution of information that we know to be untrue.

Edward R. Murrow

Nothing travels faster than light, with the possible exception of bad news, which follows its own rules.

Douglas Adams

Byla vzhůru teprve pár vteřin, když pochopila, že muž je za ní. Že už jistě dlouho stojí na pražícím slunci a čeká na ni, až se probere.

Zdálo se jí o al-ghurábovi – drobném a vychrtlém pouštním havranovi s lesklými tnodrými pery, který seděl těsně vedle ní v písku. Pták nakláněl hlavu a zvědavě po ní pokukoval očima jako zrnka pepře, jako by se divil, co tady pohledává úplně sama.

Vlastně nevěděla, jestli to byla jen halucinace, anebo jestli se doopravdy nějaký havran rozhodl zblízka prozkoumat její bezvládné tělo.

Ať už byl pták opravdový, nebo ne, teď už zmizel – že by ho vyděsila mlčenlivá přítomnost toho muže?

Jeho návrat mohl znamenat jen jediné.

Najednou se úplně probudila – tep jí bušil do ušních bubínků.

Zhluboka se nadechla a pomalu otočila hlavu k muži.

Od předmětu v jeho ruce se odráželo slunce a oslňovalo ji, instinktivně zvedla ruku ke spálenému čelu.

A v tu chvíli pochopila, že je po Hře.

1 | Neverlands

Dvěma rychlými skoky byl u ní.

Ani nestihla zareagovat, než ji strhl ze židle. Zády ke zdi, ruku kolem krku do železného škrticího chvatu – tak pevného, až se špičky jejích nohou odlepily od měkkého koberce.

Řinčení porcelánu a polekaný křik ostatních hostů – ale na to sral. Bar je v šestém patře a potrvá nejméně tři minuty, než se sem ostraha hotelu dostane. Tři minuty jsou víc než dost na to, aby vykonal, co musí vykonat.

Chrchlala a zběsile se pokoušela vymanit z jeho sevření, ale on ji jen zmáčkl silněji a cítil, jak z ní vyprchává odpor. Barva našminkovaného obličeje přešla za pár sekund ze zdravě červené v křídově bílou a náhle ladila s jejím světlým outfitem.

Blond businesswoman – my ass!

Jako by ho tak jednoduchý převlek mohl oklamat.

Povolil stisk, aby jí do mozku vpustil přiměřenou dávku krve, a volnou rukou sáhl pro předmět na stole. Najednou dostal ochablý kopanec a trhl sebou. Jenže ztratila botu a bez obuvi od Jimmy Choo nebyl kick zase tak silný, aby ji pustil. Znovu ji zmáčkl a přidržel si ji u obličeje. Hrůza v jejích očích ho podivně uspokojovala.

„Jak jste mě sakra našli?“ sykl a strčil jí do zorného pole mobil. Lesklý, stříbrný, se skleněnou dotykovou obrazovkou.

Náhle telefon ožil. Mimoděk ho od sebe oddálil a ke svému překvapení spatřil na obrazovce svou vlastní tvář. Upřený pohled, vypoulené oči, zrudlý a zpocený fejs. Mobil měl určitě kameru na vnitřní straně, protože když natočil ruku, dostal se do záběru i její vystrašený bledý obličej.

Podcast na téma beauty and the fucking beast!

To je totálně na hlavu!

Co to sakra vlastně vyvádí?!

Má přece být za superhrdinu, zachránce světů – ale tohle? Zaútočit na ženskou?! To vážně klesl tak hluboko?

Podíval se jí znovu do očí, ale tentokrát v něm její strach vyvolal jen pocit prázdnoty.

Nebyl sám sebou.

Nebyl…

„Mr. Andersen?“

„Hmm?!“ HP sebou trhl.

U jeho stolu stál mužík v livreji a mluvil hebkým hlasem právě tak silným, aby přehlušil uspávající šum v baru.

„Omlouvám se, že ruším, pane, ale váš nový pokoj je připraven.“

Muž mu podal papírovou taštičku s kartou od dveří.

„Pokoj číslo 931, Mr. Andersen, upgradovali jsme vás do junior suite. Vaše zavazadla už jsou na cestě. Přeji vám příjemný zbytek pobytu a hluboce se omlouváme za potíže se změnou pokoje.“

Muž se mírně uklonil a opatrně položil taštičku na stůl.

„Mimochodem, mám vám dolít kávu, pane?“

„Ne, díky,“ zamumlal HP a mrkl zarudlým okem na stůl u okna. No jo, ta ženská tam dál sedí a u jejího hrnku pořád leží ten stříbrný obdélníček, ze kterého se mu zjančila fantazie. Znovu zavřel oči, štípl se do kořene nosu a párkrát se zhluboka nadechl.

Co kromě faktu, že telefon vypadá povědomě, vlastně svědčí o tom, že ho dostihli?

Už spotřeboval x falešných pasů a žádný se nedal nijak spojit s těmi předchozími. Navíc přibral pár kilo, opálil se dohněda a vypěstoval si dlouhé světlé hipíkovské vousy, které barevně ladily s ještě delšími vlasy. Švédsky nepromluvil nejméně rok, naposledy v Thajsku. Riziko, že ho někdo pozná, bylo jinými slovy děsně malé, ne-li mikroskopické. Kromě něj samotného nevěděla živá duše, kde se nachází.

A závěr, Sherlocku?

Ten mobil musí být náhoda. Skoro všechny smartphony na trhu vypadají stejně, většina se navíc určitě vyrábí na stejných čínských galejích. Kromě toho to není ani zdaleka poprvé, co si myslí, že ho objevili…

Ztratil pojem o tom, kolikrát už se v panice vyřítil zadním vchodem nebo prchl po požárním schodišti, aby unikl domnělým pronásledovatelům.

Poslední trip si sice dal před několika měsíci, ale jeho sebestředný mozek mu pořád vyváděl podobné kousky pravidelně. Za bílého dne mu servíroval přeludy se srdečným pozdravem od těch buněčných kluků šediváků, co dělají v absťákovém centru.

Ani nevyspání tomu zrovna nepomáhalo.

Právě si úspěšně vydržkoval pohodlnější pokoj dál od výtahů.

Ale věděl, že to stejně nebude k ničemu…

Žena s telefonem se nijak nechystala svůj mobil sebrat.

Jen klidně srkala kávu, vyhlížela na moře a nejspíš si ho ani vůbec nevšimla. Byla to vážně kost, čtyřicet plus něco, tuhé blonďaté mikádo. Sako, kalhoty a nízké lodičky. Když se na ni podíval lépe, všiml si, že si z jedné boty, určitě drahé jako prase, vyzula patu a napohled bezděčně pohupuje špičkou nohy nad zkříženými kotníky.

Ten roztržitý pohyb ho kdovíproč trochu uklidnil.

Zhluboka se nadechl nosem a pomalu vypustil vzduch mezi rty.

Jeho život snů téměř nepozorovaně změnil podobu.

Čtrnáct měsíců v posraným exilu, to je o čtyři víc, než proseděl v base, a samozřejmě v mnoha ohledech nesrovnatelně víc najs. Ale jeho neklid kupodivu zůstával celou dobu víceméně stejný.

Nejhorší byly noci. Chýše z trávy, hostely, letištní hotely anebo platinové plejsy jako tenhleten – na tom celkem nezáleželo. Nespavost se nestará o hustotu vláken v prostěradle.

Zpočátku svého turné si opatřoval společnost. U různých táboráků sbíral uhihňané batůžkářky a zvládal s nimi pařit celou noc.

Později už mu bezvýznamný pillowtalk i plážové trubadúrské verze „oooh baby it’s a wild world“ lezly krkem, a tak se omezil na nabídku v hotelových barech.

Lidskou blízkost ale naposledy pocítil už hodně dávno. Místo toho se vždycky zhulil a úzkostně si ho honil u ujetých pornofilmů, jaké si žádal jeho čím dál otupělejší pohlavní pud. Pak to zajedl vlažným, rozměklým žrádlem od pokojské a zrychleně si pouštěl thajské kopie kasovních trháků, dokud neupadl do stavu, který spánek aspoň připomínal. Do šedé mlhy, v níž jeho fantazie na vlastní pěst podnikala výlety do míst, na která by nejraději zapomněl.

Začínal chápat, že jeho život snů jde pomalu do…

*

Do prdele!

Samopalů si sice všimla, ještě než konvoj zastavil, ale venku ji porazil smrad tak příšerný, že na ně na vteřinku málem zapomněla.

Dusivě nasládlá tlaková vlna tísnících se lidských těl, odpadků, kanálu a hniloby. Znala ten puch už ze včerejška, kdy tu prozkoumávali trasu transportu, ale dnes bylo mnohem tepleji a v tom vedru smrad exponenciálně zesílil.

Místo jejich výstupu okamžitě obklopila lidská vřava a stovky vzrušených lidí se tlačily na natažené umělohmotné pásky, které je měly udržovat v odstupu.

Vojáci si vyměňovali nervózní pohledy. Rukama svírali pažby zbraní a nejistě přešlapovali v červeném štěrku.

Bylo tu šest automatických karabin a šest vojáků ve špatně padnoucích propocených maskáčích a sešmajdaných holínkách. Jejich velitel, mnohem lépe oblečený důstojník s nablýskanými zrcadlovými brýlemi, ji mávnutím ruky pobídl, aby zahájila vykládku. V nízko posazeném nožním pouzdře na pravém stehně měl služební zbraň, což znamenalo celkem sedm zbraní, když nepočítala svůj vlastní tým.

Když stále otálela, důstojník gestikuloval čím dál netrpělivěji, ale Rebecca ho ignorovala. Zůstala stát u otevřených dveří auta, její řidička Karolina Modinová čekala za volantem a motor ještě běžel.

Uslyšela, že bouchly dveře doprovodného vozu, a rychle se ohlédla. Göransson a Malmén šli k ní. Ani jeden nic neříkal, ale jejich obličeje i přes sluneční brýle jasně prozrazovaly, co si o situaci myslí.

Masy hlučely čím dál víc a tlačily se na zátarasy tak silně, že fórové sloupky, na nichž umělohmotná páska visela, začínaly podléhat. Rebecca zachytila pár anglických slov.

Help us. No food, no doctor.

Voják, který stál nejblíže u ní, si nervózně olízl rty a pohrával si s pojistkou samopalu.

Cvak-cvak.

Zajištěno-odjištěno.

Bezpečno-nebezpečno.

Po páteři jí stekla kapka potu.

A ještě jedna.

„No tak, na co čekáme, Norménová?“

Vychrtlý velvyslanecký rada Gladh zjevně sám vystoupil z auta a stoupl si za ni.

„Tisk čeká, musíme jet. Už teď máme zpoždění.“

Sáhl na kliku pravých zadních dveří, aby vypustil ministryni pro mezinárodní rozvoj, ale Rebecca byla rychlejší.

„Nesahejte na ty dveře!“ sykla a praštila pravou dlaní do okénka.

Velvyslanecký rada neodtáhl ruku z kliky, chvíli stáli naproti sobě a vztekle na sebe hleděli. Pak Gladh kliku pustil, napřímil se a uraženě si upravil uzel kravaty.

„Jak dlouho tu podle vás máme v tom vedru stát, Norménová?“ obořil se na ni trochu moc hlasitě, aby ho přes tónované sklo slyšela i ministryně. „Nechápete, že čím déle nám to bude trvat, tím více budou tihle lidé běsnit? Čekají na nás – na paní ministryni, copak vám to není jasné?“

Ale jo, chápala to, ale něco jí na té situaci nesedělo.

Když včera sondovali místo, dalo se projet až ke kanceláři uprchlického tábora, kde se měla schůze konat. Ale dnes byla silnice pořádný kus před cílem uzavřená, přestože tam Rebecca viděla spoustu aut.

Jít s ministryní dvě stě metrů pěšky davem v doprovodu šesti nervózních místních vojáků jí nepřipadalo jako dobré řešení.

Mimochodem, proč tak málo?

Včera se to tu hemžilo nejen vojáky, ale i obrněnými vozidly, a dokonce tu létala helikoptéra. Uprchlíci se většinou krčili v těch svých ubohých plastových stanech a neodvažovali se ven.

Ale dnes byla situace přesně opačná.

„Come on, let’s go! All is good, all is good…“ zavolal důstojník a zuřivě mával, aby šli k němu. Pár jeho vojáků nešikovně odráželo nejdotěrnější osoby u pásky. Ale Rebecca stále váhala. Řev davu sílil, ale přesto se jí pořád zdálo, že slyší kovový zvuk pojistky.

Skoro jako odpočet sekund.

Cvak…

Cvak…

Cvak…

Bezděčně položila pravou ruku na pistoli v pouzdře za opaskem.

„Musíme jít,“ osopil se na ni Gladh a Rebecca náhle zaslechla v jeho hlase strach.

Göransson a Malmén si nad střechou auta vyměnili pohled.

„Co chceš dělat, Norménová?“

Její zástupce má pravdu. Měla by se rozhodnout.

Nebezpečno?

Bezpečno?

Rozhodni se, Norménová!

Samozřejmě by měla otevřít dveře a vypustit ministryni.

Ale pořád se nemohla zbavit pocitu, že něco je špatně – něco mnohem horšího než rozrušený dav, uzavřená cesta a velvyslanecký rada, kterému se chce na velkou.

Gumová pažba pistole se jí lepila k dlani.

Cvak…

Cvak…

A vtom ho uviděla. Muže ve vřavě napravo. Vzhledem se podobal všem ostatním křičícím snědým lidem. Dlouhá bílá košile, tmavé plandavé kalhoty a hlava ovázaná kusem látky. Ale přesto se něčím vymykal.

Například tím, že byl klidný. Neřval, nehrozil pěstmi ani se nesnažil upoutat její pozornost.

Naopak se pohyboval cílevědomě vpřed, klidně kličkoval mezi svými rozzuřenými druhy v neštěstí a neustále se blížil.

Držel něco v ruce a Rebecce chvíli trvalo, než poznala, co to je.

Igelitka. Soudě podle její jednolité, křiklavě žluté barvy ještě nestihla vyblednout na slunci a svraštit se jako všechno ostatní v táboře.

Co pohledává něco tak nového a čistého uprostřed téhle všeobjímající bídy?

Zastínila si levou rukou oči a pokusila se zaostřit. Igelitka se jí objevovala v zorném poli a zase mizela, schovávala se za změť nohou a hned se zase vynořovala v jiné mezeře. Byla jasně žlutá, hladká a rozhodně se vymykala.

Na okamžik se jí zazdálo, že na jejím dně rozeznala stín něčeho tmavého.

A vtom se rozhodla!

„Nakládat,“ zakřičela a vrhla rychlý pohled na své dva kolegy, aby se ujistila, že její rozkaz slyšeli.

„Okamžitě nakládat, rušíme akci!“ zařvala na Malména, který ji přes davy lidí patrně neslyšel.

Její zástupce nejdřív nezareagoval, ale pak přikývl a rukou dal znamení řidiči třetího doprovodného vozu, aby zacouval a uvolnil jim cestu.

„Co to sakra děláte, Norménová?“ vykřikl velvyslanecký rada a chytil ji za pravou paži.

Snadno ho ze sebe setřásla.

„Do auta, Gladhe, jestli tady nechcete zůstat!“ odsekla a pokynula řidičce, aby se připravila k ústupu. Muž s igelitkou mezitím zmizel, ale byla si jistá, že někde v té mase je – že si pořád razí cestu k nim.

Landcruiser, který stál za nimi, o pár metrů couvl a Rebecca, aniž by spouštěla oči z davu, zabušila na střechu auta a dala tak Modinové signál, že má couvnout taky.

Jejich auto se na nerovném povrchu pomalu rozjelo směrem vzad.

Dveře spolujezdce byly pořád ještě dokořán a čekaly, až Rebecca naskočí.

Ve chvíli, kdy se konvoj dal na ústup, přešel hluk davu ve zběsilý ryk a slabé zátarasy najednou praskly.

Nejbližší voják ani nestačil pozvednout zbraň, než ho masa pohltila.

Během pár vteřin bylo jejich auto obklíčeno. Do kapoty a čelního skla bušily ruce, trhaly Rebecce šaty a snažily se ji odtrhnout od otevřených dveří.

Rebecca zakopla a na jeden infarktový okamžik to vypadalo, že upadne.

Splašil se jí pulz, bojovala a snažila se vymanit, ale útočníci se k ní hrnuli ze všech stran.

Ruce šátraly po jejím opasku a po pistoli pod její zaklíněnou pravačkou. Vrazila levačku do něčího obličeje, kolenem nakopla čísi rozkrok a dala hlavičku něčímu hlasu, který jí zezadu řval do ucha, ale útočníků bylo příliš mnoho a bylo otázkou času, kdy Rebecca upadne a bude po všem.

Najednou sebou auto škublo a těžké dveře skosily dost útočníků na to, aby Rebecca vyprostila pravačku a vytáhla pistoli.

Hlaveň do vzduchu, zmáčknout spoušť.

Zbraň jí cukla v dlani – jednou, ještě několikrát a tón řevu se změnil ze vzteklého v polekaný a vyděšený. Najednou byla volná. Lidé, kteří k ní měli nejblíže, se dali na úprk a sráželi se s dalšími, kteří se stále ještě tlačili zezadu. Výkřiky se mísily s duněním těl, jež do sebe vzájemně narážela. Krátké salvy, štěkající samopaly, nejspíš namířené do davu. Jedna střela jí prosvištěla jako vzteklý čmelák jen pár decimetrů od hlavy, ale skoro si toho nevšimla. Modinová vytúrovala motor, roztočená kola zvířila spoustu štěrku a ten Rebecce okamžitě proměnil celé zorné pole v rudou mlhu.

Auto se rozjíždělo. Rebecca zakopla, ale na poslední chvíli se zachytila divoce vlajících dveří. Prst měla pořád na spoušti, hlaveň mířila k nebi.

Muž vyšel rovnou z oblaku prachu. Přímo před kapotu, asi šest až osm metrů před nimi. Mrštně přeskočil ležící těla a prokličkoval cikcak mezi prchajícími lidmi k jejich autu. Povytáhl ruku z igelitky. Předmět už bylo vidět docela zřetelně.

Rebecca svěsila ruku s pistolí a pokusila se mu zamířit na nohy, ale nedokázala udržet zbraň v klidu. Auto nabralo rychlost, znovu rozvířilo rudý prach a narazilo do předku doprovodného vozu, který stál za ním. Rebecca při tom prudkém zastavení dostala ránu dveřmi do brady a zase málem upadla. Chvíli viděla jen hvězdičky a červenou mlhu.

Když se jí zrak projasnil, mířil revolver přímo na ni.

*

Rajtovala na něm jako na hřebci v rodeu.

Dychtivě se otírala vyholeným pohlavím o jeho stydkou kost a dokonalá umělohmotná prsa se jí houpala do rytmu. Jednu ruku na čele postele, kolem druhé ruky pevně obtočené jeho dlouhé vlasy – tak pevně, že cítil, jak mu vržou v koříncích, když si ho přitáhla k sobě. Podpatky jejích bot mu vyrývaly bolestivé šrámy do vnějších stran stehen.

Ale na to sral, protože mu byznysmenka právě dopřávala životní jízdu.

V posteli rozhodně nebyl nezkušeným pilotem – naopak! Vždycky se v této oblasti považoval spíš za Top Gun.

Ale ty krávo, ta uměla šukat!

Gonzo roku na The Adult Awards, dvojitá nominace na female performer of the year. Prožitek byl tak totální, až si musel připomínat, že má dýchat.

Začalo mu cukat v tříslech, napětí se rozšířilo do celého těla a HP se marně snažil myslet na něco antierotického. Ale nedalo se to.

„I’m coming,“ zachrčel, aby ji varoval, ale ona se vůbec nechystala slézt. Místo toho se pustila čela postele, za svými zády sklouzla rukou k jeho rozkroku a těsně předtím, než se udělal, mu zaryla nehty do šourku. Málem chcípl!! Orgasmus byl tak silný, že se HP prohnul do mostu, a ona toho pohybu zjevně využila ve svůj prospěch, soudě podle toho, jak vykřikla.

Vzpamatovával se několik minut. Mezitím se z něj skutálela a zapálila si cigaretu.

„Isn’t this a non-smoking room?“ vymáčkl ze sebe, jakmile se mu vrátila řeč.

„Who are you – the smoking police?“ uchechtla se a vyfoukla ke stropu dlouhý sloupec kouře.

Pravda, koho to sakra zajímá? On je občas takový ultrapako!

„J-jak… se jmenuješ?“ vykoktal z nedostatku nápadů na lepší repliku.

„Anna – Anna Argosová.“

Típla cigaretu do sklenice na nočním stolku a kousek se na posteli posunula.

„Ééé… těší mě, Anno.“

Ale neodpověděla. Její pusa už měla plno práce s kříšením mrtvých.

*

Zbraň mířila přímo na ni, ale Rebecca se nedokázala pohnout.

Visela za paže na dveřích auta a vlekla nohy po rychle ubíhající zemi. Pistoli pořád ještě držela v pravé ruce, ale protože celá váha jejího těla spočívala na předloktích, dokázala ji zvednout jen asi o centimetr. Snažila se najít oporu pro nohy a rozložit váhu, aby ruku s pistolí vysvobodila.

Ale běžící muž už pozvedl zbraň a Rebecca pochopila, že by to nestihla. Zpod kol se valil prach a vířil okolo ní, takže se její zorné pole zužovalo v červený tunel, až nakonec neviděla na druhém konci nic než ústí lesklého revolveru. Čekala na výstřel.

Ale ten nepřišel.

Auto najednou zahnulo ostře doprava, tak silně, až ji to napůl odhodilo do vozu. Chytila se sedadla, zapřela se nohou o sloupek dveří a vtáhla se dovnitř. Auto se chvíli naklánělo, dveře se za ní zabouchly a najednou se obrátili o sto osmdesát stupňů a vyrazili směrem, ze kterého před chvílí přijeli.

Zahalil je prach od pneumatik landcruiseru a Modinová musela zapnout stěrače, aby něco viděla.

Rebecca se otočila, aby přes zadní sklo viděla na muže s revolverem. Zapřela se mezi sedadly a vytasila zbraň. Oči přišpendlené k hlavni, prst na spoušti…

Ale za ní se rozkládal jen vířící oblak rudého prachu, který pohltil celý svět.

Uprchlický tábor, dav lidí, muž s revolverem – to všechno zkrátka zmizelo. Za pár vteřin jako by nic z toho nikdy neexistovalo…

Modinová něco křičela, Rebecca slyšela v dálce praskat vysílačku, ale pulz jí bušil do ušních bubínků tak, že nerozeznala slova.

Všechno kolem ní se odvíjelo jako ve zpomaleném filmu. Vnímala každičký detail: pach koženého potahu, skrčené postavy na zadním sedadle i trhavé pohyby Modinové, která se ze všech sil snažila udržet auto na silnici.

Svírala pažbu pistole tak pevně, až ji začínalo píchat v prstech.

Ve vzdušném víru za autem dál poletoval písek a tvořil dlouhé hypnotické spirály, které přitahovaly její pohled tak, že se nedovedla odvrátit.

Vtom Modinová najela na výmol.

Auto se naklonilo a chvíli letělo, volně se vznášelo, skoro jako ve snu.

Pár milisekund stavu beztíže – pak auto dopadlo na zem.

Rebecca narazila zády do sedadla, snový pocit zmizel a uvrhlo ji to zpět do reality.

„Odpověz do vysílačky!“ křikla Modinová a v tu chvíli si Rebecca všimla, že jí vypadlo sluchátko a houpá se jí u pravého ramene. Rychle si ho zastrčila do ucha, spustila pistoli a zhroutila se na přední sedadlo.

„Jsou všichni v pořádku, Norménová, přepínám?“

Malmén měl polekaný hlas.

Natočila trup a mrkla na své pasažéry.

Ministryně i Gladh se choulili každý v jednom koutě sedadla.

„Jste tam vzadu v pořádku?“

Žádná odpověď, jen k ní pomalu vzhlédly dva obličeje bledé jako stěna.

„Jste v pořádku, Ann-Christin?“

Rebecca se nahnula dozadu a šťouchla ministryni do kolene, což stačilo, aby se od ní dočkala aspoň skelného pohledu a přikývnutí.

„Ministryně je v pořádku, vracíme se do vily,“ řekla co nejvyrovnaněji do mikrofonu, ale vysílačka třas v jejím hlase spíš zesílila.

„Rozumím,“ odpověděl Malmén krátce.

Rebecca si najednou uvědomila, že pořád drží v pravačce pistoli.

Uvolnila kohoutek, schovala zbraň do pouzdra a pomalu si zapnula bezpečnostní pás.

Pulz se jí začínal zpomalovat, příval adrenalinu pomalu opadal a v patách se mu připlížila slabá nevolnost.

„To bylo teda o fous…“

Modinová jen přikývla a nespustila oči ze silnice.

„Už jsem si myslela, že je hotovo, nechápu, proč nevystřelil?“

Modinová na ni úkosem pohlédla.

„Asi ten samopal nestihl zvednout, než se na něj vrhli.“

Pár vteřin trvalo, než to Rebecca pochopila.

„Ne, ne ten voják – přece ten chlap s revolverem.“

„Kdo?“ Modinová se na ni tázavě podívala.

Než Rebecca stačila odpovědět, naklonil se k jejímu levému uchu Gladh.

„Co to sakra vyvádíte, Norménová!?“ sykl.

2 | Flashback

„Haló?“

„Uctivý dobrý večer přeji, tam u vás je přece již večer…? Volám nevhod?“

„Ne, ne, vůbec ne, čekám, až se ozvete. Jsem na místě – je všechno… hotovo?“

„Vše je hotovo.“

„A jak to vypadá s…?“

„Jak říkám – vše je připraveno. Otázka však zní, zda vy také. Tento úkol je riskantní, takže chápu, jestliže váháte… Ale skutečnost je taková, že se bez vaší pomoci neobejdeme.“

„Z mé strany je vše připraveno – žádný problém!“

„Výborně!“

„Tak kdy to spustíme?“

„Brzy – velice brzy…“

*

„Do Dárfúru?“

„Hmm…“

„Na jak dlouho?“

„Necelý týden na průzkum terénu, čtyři dny s ministryní a pak pár dnů na zakončení. Celkem tipuju dva týdny, trochu to záleží na tom, jestli poletím zpátky vládním speciálem, anebo normálním letem.“

Přikývl a zahleděl se do novin, které si rozložil vedle snídaně.

„Je to moje práce, Micke, vždyť to přece víš.“

„No jo,“ zamručel, aniž by vzhlédl. „Ale to ještě neznamená, že musím pokaždé jásat, když zmizíš někam, kde je životu nebezpečno, zvlášť když máš jinou možnost. Kam pojedeš příště, do Bagdádu?“

Spíš do Kábulu, vyklouzlo jí málem, ale stihla tu myšlenku zadržet dřív, než ji proměnila ve slova. Tohle překvápko si chtěla schovat, dokud si nebude jistá, že tam pojede opravdu její tým.

„Poslouchej.“ Počkala, dokud se na ni nepodíval. „Já se o sebe umím postarat, a navíc mám svou práci ráda. To s tou změnou místa už jsme probírali, tak co takhle po ránu trochu podpory místo kyselých ksichtů?“

Chvíli na něj upírala pohled, dokud jako vždycky neustoupil.

„Jasně, promiň, nechci vypadat jako remcal…“

Složil noviny a vzal ji za ruku.

„Promiň, Becco, jasně že pojedeš, jo? Problémy doma potřebuješ před takovou cestou ze všeho nejmíň. Já jsem se špatně vyspal, mám toho v práci moc, však víš…“

Udělal na ni psí oči a ona se z povinnosti usmála.

„Jasně,“ zamumlala, „nic se neděje.“

Z jeho naprostého obratu by měla mít radost, ale místo toho byla spíš zklamaná.

Micke byl skvělý chlap, nikdy se nehádal, a když měli rozdílné názory, vždycky ustoupil. Dobrá práce, všeobecný rozhled, povaha a tak dále… Vlastně to byl učiněný vysněný princ, zvlášť ve srovnání s jejími dřívějšími známostmi.

Ale přesto se přistihla, že je jí líto, že mu tu cestu do Afghánistánu nevmetla do tváře, když měla příležitost. Že nepřilila do ohně trochu benzinu, aby zjistila, co se stane. Ale to přece hodné holky nedělají…

Navíc by to určitě k ničemu nebylo.

Možná by trucoval o pár minut déle, ale konečný výsledek by byl stejný.

Smutný psí pohled a „promiň, Becco“.

Z nějakého důvodu jí tahle rutina šla čím dál víc na nervy, ale pracovat ve stejné firmě jako on ji vůbec nelákalo, i když nabízeli téměř dvojnásobný plat.

Občas se jí stýskalo po časech, kdy se scházeli jen na nezávazný sex. Tehdy byl lepší, tak nějak zajímavější…

Natáhla se pro část novin a roztržitě v nich zalistovala. On po chvilce udělal totéž a Rebecca se svými myšlenkami osaměla.

Má všechno, co si může přát – ale přesto není spokojená.

Co to s ní jenom je?

*

Když vyluxoval konto Hry, byly tam dva melouny dolarů plus nějaké drobné.

Sice trochu míň, než očekával, ale na pohodlný život mu to bohatě stačilo.

Část prachů putovala do bank, aby za sebou zametl stopy, a další část k právníkovi, který se mu doma staral o různé záležitosti: splácel úvěr za byt, založil fond na financování průběžných výdajů a ještě jeden fond, který zajistil pořádnou náplast na bolístky tomu chudákovi poldovi, kterého HP přizabil na Lindhagensplanu. Nově zřízený Zvláštní policejní fond udělil inspektoru Hansi Krusemu nezdanitelné stipendium ve výši jednoho milionu korun za udatnost ve službě a jeho kolegyni Rebecce Norménové z téhož důvodu částku, jež téměř na öre odpovídala výši její hypotéky u Handelsbanken.

Díky právníkovi byly všechny papíry 100 % košer, a proto ani jeden z příjemců proti štědrému příspěvku neprotestoval. Navíc HP věděl, že jeho staří kámoši Gustav „Kozel“ Boch a Farúk „Mange“ al-Hasan dostali do schránky po tučné obálce, jejíž obsah s velkou rezervou pokrýval škodu za dva rozflákané mopedy, respektive začouzený počítačový krámek.

Po všech výdajích a odečtení životních nákladů mu z kořisti zbývala zhruba polovina.

Něco přes milion doláčů, zatraceně dobře schovaných tam, kde je dokáže najít jenom on. To ujde…

*

V týmu měla čtyři osoby – tři muže a ženu.

Správně jich mělo být víc, ovšem v současné době se nabídka bodyguardů ani zdaleka nevyrovnávala poptávce.

Ale každopádně…

Čtyři dobře vycvičení a zkušení bodyguardi, kteří spolu pracovali už dlouho a přesně znali rutinu. I když se všichni znali už z dřívějška, nový velitel je vždycky určitým prvkem nejistoty. Ať si kdo chce co chce říká, lidi většinou nebývají ze změn moc nadšení. Problém její skupiny byl v tom, že už několik měsíců velitele neměla a očekávalo se, že se jím stane zástupce David Malmén.

Ostatní tři ho poslouchali a nový řád bylo zatěžko přijmout přinejmenším jim, když už ne Malménovi samotnému. Skupiny s neformálními vůdci nikdy dlouhodobě nefungují. Pár jich na vlastní kůži zažila už jako aspirantka i později během své kariéry.

Aby uspěla, potřebovala být citlivá a rozhodná. Prostor pro chyby měla prakticky nulový.

Let proběhl hladce, tři přestupy a byli v Chartúmu.

Pár nocí v hotelu a spousta schůzek kvůli zařízení různých formalit.

Súdánské úřady chtěly všechno prověřit – jejich zbraně, komunikační vybavení i neprůstřelné vesty. Navíc se všechny papíry musely zkontrolovat, orazítkovat, znovu zkontrolovat a zase orazítkovat a pak teprve si mohli vyzvednout vozidla a konečně vyrazit.

Jak ujížděli na jih, krajina byla čím dál vyprahlejší. Kolem se rozkládala suchá červená hlína, vířila jim pod auty a pronikala každou škvírkou, takže pak veškeré jejich šaty i výstroj pokrýval narůžovělý křupavý povlak.

Přestože byla zima, vedro se místy téměř nedalo vydržet. Řídila Karolina Modinová, ona sama seděla jakožto velitelka na místě spolujezdce.

Za nimi jel velký doprovodný vůz s řidičem Bengtem Esbjörnssonem a tlumočníkem.

Kolegové Malmén a Göransson měli přiletět s ministryní vládním speciálem až za pár dnů a Rebecca měla mezitím s druhými dvěma kolegy zmapovat místa, která se chystali navštívit.

Toto rozvržení mělo svůj smysl. Rebecca a Peter Göransson byli spolužáci a už toho spolu hodně odpracovali, takže se s ním cítila uvolněně.

Malmén a Esbjörnsson byli nerozlučná dvojka a tím, že je rozdělila a navíc si, jak doufala, vytvořila možnost popovídat si s Modinovou, chtěla trochu zaběhat novou hierarchii ve skupině. Ale musela si přiznat, že její plán zatím vychází jen částečně…

Její rozhodnutí ponechat si Malména jako zástupce velitelky se nesetkalo s takovým jásotem, jak očekávala. Vlastně nebylo divu. Na vybranou příliš neměla.

A samotná cesta neprobíhala o mnoho lépe.

Esbjörnsson byl nevrlý Norrlanďan, který nemluvil, pokud to nebylo nutné, a Karolina Modinová si držela odstup a nebyla ani nevlídná, ani vysloveně milá.

Skupina by se bývala potřebovala sehrát doma, než ji poslali splnit takhle závažný úkol, ale o tom její šéf nechtěl slyšet ani slovo.

„Chtěla jsi být velitelka skupiny, Norménová, tak zatni zuby a smiř se s tím. Tvůj tým má nejmíň přesčasů, takže upřímně řečeno nemám ani možnost, ani chuť posílat někoho jiného,“ odsekl jí komisař Runeberg a pohlédl na ni tak, že si připadala jako drzá školačka.

V Chartúmu vyzvedli velvyslaneckého radu Gladha, jeho asistenta a jejich tlumočníka. Toho arogantního chlapa přečetla za pouhých pár vteřin a její předtuchy se bohužel vyplnily téměř okamžitě. Gladh byl nafoukaný, ujížděl na titulech a choval se k ní i k jejímu týmu jako k obyčejným šoférům. Tahle zkamenělina snad nastoupila na ministerstvo zahraničí, ještě když Rebecca nebyla na světě. Nikdy ho neviděla jinak než v obleku s křídovým proužkem, kravatou a dědkovským kapesníčkem v náprsní kapse. V tomhle oděvu vypadal ještě vyšší a hubenější, pokud to vůbec šlo, a při těch řídkých příležitostech, kdy se snížil k tomu, aby je oslovil, se museli držet, aby nad jeho ráčkující šlechtickou skánštinou nevyprskli smíchy.

Skoro celou cestu autem Gladh hudral do telefonu kolegům z ministerstva. Že prý všechna bezpečnostní opatření mohl zařídit jeho štáb ve spolupráci se súdánskou vládou, místo aby sem přiletěli nezkušení švédští policajti, kteří neznají zemi ani její kulturu. Navíc se ukázalo, že Gladh má u policie synovce, a tudíž prý „o sboru leccos ví“, a soudě podle jeho tónu a grimas zjevně nešlo o nic pozitivního.

Jedinou světlou stránkou cesty bylo, že Karolina Modinová její názor na velvyslaneckého radu zjevně sdílela a postupně si začaly vyměňovat ironické pohledy, jakmile otevřel pusu.

Bohužel Gladh nebyl tak pitomý, aby jejich pantomimu nepochopil, takže ke konci se nálada v autě blížila bodu mrazu.

Zato Gladhův asistent H?kan Berglund byl milý chlápek v jejím věku a pokoušel se nejhorší výstřelky svého šéfa tlumit.

„Sixten je ze staré školy,“ omlouval ho, když spolu poprvé zašli po práci na drink. „Není to špatný člověk a ze spolupráce s ním jsem se hodně naučil.“

Rebecca pokrčila rameny.

„Ať si je, jaký chce, ale vysvětli mu, že o tom, kam ministryně půjde nebo nepůjde, rozhoduju já, a ne protokol ministerstva zahraničí, jo?“

Berglund si s ní přiťukl.

„Rozumím, inspektorko. Mimochodem, už jsem říkal, že se za pár týdnů stěhuju zpátky do Stockholmu…?“ usmál se přátelsky. V tu chvíli si Rebecca uvědomila, že se jí jeho úsměv líbí, a vzpomněla si, že ještě nezavolala domů.

*

A přitom jeho útěk začal tak perfektně.

První zastávkou byl apartmánový hotel jeho starého kámoše Jesuse v Thajsku. Tam se válel pod palmami a kochal se nádhernými vzpomínkami na to, jak vypekl Hru a zdrhl s jejími penězi.

Ale už zhruba po měsíci ho to začalo štvát.

Vegetit v houpací síti za šumu příboje, to zní sice děsně sweet, když se to jen tak řekne – ale dělat to po zbytek života?

Not fucking even!

Stejně jako Caine z Kung Fu: Legenda pokračuje nebyl ani HP typ, který by se usadil.

A tak si půjčil motorku a pár týdnů jen tak easyridoval, dokud se mu nepřejedl smrad zplodin, odřeniny na zadku a hmyz mezi zuby.

Pak absolvoval Filipíny, Singapur a Bali a nakonec se odvážil down under.

Zabíjel dny turistickými dobrodružstvími – krokodýlími safari, bungee jumpingem z mostů a potápěním za žraloky.

Jenže purchased experiences don’t count – zvlášť ne po tom, co prožil, a tak ho turistická dobrodružství po pár měsících přestala bavit, zase se ho zmocnil neklid a rozhodl se táhnout dál.

Uvažoval, že se vydá ještě dál na východ, možná až do Států, ale nevěřil, že by jeho falešná identita obstála před Immigrations.

Pas je jedna věc, ale otisky prstů už se dají zfalšovat hůř a Pořadatel zaručeně nastrčil jeho data do všech možných databází.

Pomyšlení, že by musel dělat prison bitch ve státu Alabama, ho vyděsilo natolik, že odstavil sen o US of A na dlouhodobé parkoviště.

Navíc mu už ty toulky začínaly lézt na nervy.

Jeho neklid exponenciálně rostl, stejně jako nespavost.

Více či méně nevědomky putoval pomalu na sever. Zastavil se v Indii, prožil pár zhulených týdnů na pláži v Goa a pak skončil tady – v posraným Neverlandu.

Dubai is verri kúúl, you will lááv it, maj frrend – mais bien s?r!

Note to memo – už nikdy nebrat cestovní tipy od prachatých Francouzů s černou American Expresskou bez ohledu na to, na kolik marjánky tě pozvou…

Po předávkování všemi pamětihodnostmi východní polokoule už měl vysokou laťku a celá tahle pseudozemě byla asi tak pravá jako jméno v jeho aktuálním pasu.

Fasáda, debilní bezduchý povrch bez sebemenšího kontaktu s historií – nebo realitou, když už jsme u toho…

Jeho nový kamarád Vincent slíbil, že se tu s ním sejde, ale zatím od něj nepřišlo ani ň. Nejspíš se frantík se svou partou ještě povaluje se zamlženým mozkem na pláži v Goa, zatímco HP živoří na tomhle umělém ostrově jako nějaký luxusní trosečník. Chybí už jenom imaginární kamarád, a měl by to komplet.

Jestlipak Armani vyrábí volejbalové míče…?

Kurva, tenhle plejs by si to mohl rozdat s Las Vegas o titul těžké váhy nevkusu.

Před pár dny si všiml, že o pár stolů dál sedí doruda spálená rodinka s mámou, tátou a dvěma až třemi dětmi, uslyšel ji mluvit švédsky a najednou se nad vajíčkem k snídani málem rozbulel. Trvalo pár minut, než pořádně pochopil proč.

Pekelně se mu chtělo domů!

Do Švédska, do Stockholmu, na Östermalm, za ségrou, za Mangem, za Kozlem, na koncert do Skansenu, slyšet „ukončete nástup, dveře se zavírají“ ‚you fucking name it!‘

Ale asi ze všeho nejvíc – sám za sebou.

Měl totiž všechno, co si švéďák může přát – peníze, svobodu a minimum odpovědnosti – ale tohle přání si bohužel jako jediné splnit nemohl.

Znovu se stát HP – pardon, novým a vylepšeným HP – ve svém vlastním rybníčku.

Z pomyšlení, že je navždy odsouzen náměsíčně pendlovat mezi všemi turistickými hotely Asie, dokud nezapomene, jak se vlastně jmenuje, ho přepadaly těžké deprese.

Dokonce ani samotná Kung Fu legenda nevydržela život vandráka dlouho a skončila jako vyžilá drag queen v hotelovém šatníku, kolem krku lanko od žaluzie jako kravatu na rozloučenou.

And who could blame him?

Potřeboval něco, cokoliv, co by mu připomnělo, kdo vlastně je, a dalo mu pocit, že zase sakra trošku žije.

*

Vládní speciál přistál přesně podle harmonogramu na malém letišti v al-Fašíru a oba tryskové motory ohodily čekající auta mračnem prachu.

Kromě jejich skupiny sem dorazil i místní hlavoun z OSN a Rebecca stihla prohodit pár slov s jeho ochrankou.

Dveře letadla se otevřely a vykoukl Malmén. Rebecca na něj mávla, že vzduch je čistý, a on přikývl.

Na schůdky vyšla ministryně pro rozvojovou pomoc, poznala Rebeccu a usmála se na ni.

„Vítejte v…“ pozdravila Rebecca, ale to už se k ní procpal Gladh.

„Vítejte v Africe, paní ministryně, doufám, že cesta byla příjemná? Rád bych vám představil ředitele mise OSN pana Moona a jeho pobočnici paní Awagovou. Jak již víte, naší první zastávkou je uprchlický tábor Dali, kde se sejdeme se súdánským ministrem vnitra a guvernérem Dárfúru. Pak pokračujeme do dětského domova v Kaguro…“

Rebecca ustoupila stranou, podržela dveře auta ministryni a ta poslušně nastoupila. Gladh obešel auto, stoupl si k němu a čekal, ale Rebecca ho ignorovala. Její chráněnou osobou je ministryně, Gladh ať se stará sám o sebe. Otevřít dveře si snad dědula umí sám.

Za pár minut byla nakládka hotová. Nejdřív vojenské auto, pak vůz s ministryní, Gladhem, Rebeccou a Karolinou Modinovou. Těsně za nimi landcruiser s Esbjörnssonem, Malménem a Göranssonem a pak zbytek ve třetím autě s místním řidičem. Poté tři vozy OSN a nakonec další vozidlo súdánské armády. Všechno podle plánu.

Pípl jí telefon.

Byli v polovině cesty k uprchlickému táboru a všude kolem hrbolatých štěrkových cest se rozprostírala jen pouštní savana, a tak Rebecca usoudila, že nebude vadit, když se rychle mrkne na esemesky. Neuvěřitelné, že i tady v divočině je signál – ale Afrika je zjevně novým zlatým dolem mobilních operátorů.

Dej na sebe pozor, Becco – uvidíme se, až se vrátíš domů?

Usmála se a natočila hlavu. Ministryně na zadním sedadle byla zabraná do diskuse s Gladhem, kterou Rebecca už před pár minutami přestala poslouchat.

Přes zadní sklo viděla doprovodné vozy a tmavé siluety jejich posádky. Z téhle vzdálenosti se nedalo poznat, komu který stín patří.

To se uvidí…

napsala a ve chvíli, kdy klikla na Odeslat, si všimla, že po ní Modinová pokukuje.

„Z domova,“ řekla krátce a Modinová jen něco zamumlala.

Podívala se na hodiny.

„Ještě deset minut,“ řekla do mikrofonu vysílačky na zápěstí. Ve sluchátku se ozvalo dvojí cvaknutí na znamení, že Malmén rozumí a nemá k tomu co dodat.

Výborně!

Ale vlastně jeho souhlas ani nepotřebuje. Musí si už zvyknout, že tohle je její tým, její čtyři plus jedna.

Shluk lidí byl vidět už z dálky.

Přední vojenské vozidlo právě zajelo ke straně a pustilo je před sebe, ale na rozdíl od včerejška byl poslední úsek cesty k budovám uzavřený.

„Vypadá to, že dál se nedostaneme,“ řekla Rebecca a Karolina Modinová přikývla.

„Změna plánů,“ ohlásila do mikrofonu na zápěstí. „Cesta je zablokovaná, takže poslední kousek musíme pěšky. Esbjörnssone a Modinová, vy zůstanete u aut, dokud nedostanete jiný rozkaz, rozumíte, přepínám?“

„Nemyslíš, že budeme potřeba všichni, tam vepředu to nevypadá dobře, přepínám?“

Malménův hlas byl ve vysílačce úsečný a strohý. Rebecca si všimla, že Modinová téměř neznatelně pozvedla obočí a čeká na její reakci.

Rebecca se zhluboka nadechla.

Čtyři plus jedna, nebo čtyři proti jedné? Všechno záleží na tom, co teď odpoví.

Malmén byl ostřílený bodyguard a nepopiratelně měl kus pravdy, ale jestli mu ustoupí, bude všem jasné, kdo téhle skupině vlastně velí.

Zato jestli ho odbude příliš tvrdě, bude to vypadat, že se cítí ohrožená a že v budoucnu nebude jeho názory z principu poslouchat, i kdyby byly seberozumnější. To by byla nejen špatnou velitelkou, ale navíc by mohla přímo ohrozit bezpečnost skupiny.

Rebecca zvedla levou ruku k ústům, zhluboka se nadechla a zmáčkla tlačítko vysílání.

„Chápu, jak to myslíš, Malméne, ale bude lepší, když budeme připravení k transportu. Esbjörnssone a Modinová, zůstanete prozatím tady. Po vykládce to zhodnotím znovu, hotovo, konec.“

Ta poslední dvě slova učinila za rozhovorem efektní tečku. Rebecca se podívala na Modinovou, ale ta seděla zcela strnule a nehnula ani brvou.

Vjeli na malou točnu a Rebecca otevřela dveře.

V prvním kole vyhrála, ale kdovíproč měla pocit, že hra teprve začala.

3 | Foreplay

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 6. listopadu 20:04

Od: MayBey

Jediná pravda je, že všichni lžou…

Příspěvek má 20 komentářů

*

Správně by měl spát jako zabitý. Jenže ani po postelovém wrestlingu tohohle kalibru se pan Limb nedostavil.

No nic, už by měl být na bdění zvyklý…

Žena vedle něj se ve spánku pohnula a on natočil hlavu k ní.

Ležela na boku zády k němu a odkopala ze sebe peřinu, takže byla vidět polovina jejího dohněda opáleného trupu.

Takže Anna Argosová – podle té snobské angličtiny určitě z nějaké posh čtvrti Londýna.

Poprvé si jí všiml dole u bazénu.

Vleže obdivoval její minimalistické bikiny a usilovně přemýšlel, jestli má na to, aby ji sbalil, když na něj zamávala. Okamžik nato už natíral opalovacím krémem tetování na jejím kříži a o deset minut později si téměř bez konverzace sedla obkročmo na jeho boky.

Není tohle nekuřácký pokoj?

Kristova noho, já jsem občas takovej pták…

Zvedl hlavu z polštáře, aby si miss Argosovou lépe prohlédl. To, co viděl z jejího obličeje, bylo hladké jako dětská prdelka a určitě stejně přírodní jako ty kozy. Blonďaté vlasy si zastrčila za ucho, a když se k ní sehnul, objevil pod ušním lalůčkem jizvu po plastice, která jeho teorii potvrdila.

Pomalu přejel ukazováčkem po jejím zátylku, pokračoval přes lopatku až na nadloktí a pak se zastavil na malé tmavé modřině, které si předtím nevšiml. Zvědavě ji promnul prstem a vydal se dál podél tricepsu.

Pod jeho dotykem slabě vystoupily další podobné modřiny.

Otočil ruku. Na bříšku ukazováčku zřetelně rozeznal zbytky krému tělové barvy.

Náhle se ho zmocnil nepříjemný pocit a opatrně se nad ni nahnul, aby zkontroloval přední stranu jejího bicepsu.

„Are you still here?“

Anna ho provrtala pohledem, který byl všechno, jen ne milý.

„Ééé… yes,“ vykoktal a posadil se.

„Then get the hell out, I don’t remember asking you to stay – did I?“

„Ééé… No!“

Ach jo – dneska je z něj přímo zázrak výmluvnosti.

No fajn, tak se nechce po ránu mazlit – to mu perfektně vyhovuje. Vyklouzl z postele a začal si sbírat šaty, ale zjevně ne dost rychle.

„Ty jsi mě neslyšel?! Táhni – do – hajzlu!“

Kopla po něm a trefila ho do hýždě.

„Jasně, jasně – take it easy!“ zamručel, když poskakoval na jedné noze a snažil se nasoukat do plavek.

Za dvě vteřiny se za ním zabouchly dveře.

Shit, what a fucking bitch!

Co má sakra za problém?

Ale o tom už měl teorii…

*

Stará vila byla velká, určitě nejméně šest set metrů čtverečních, když se sečtou obě podlaží – a přesto tu vládla klaustrofobní nálada.

Nejraději by nařídila okamžitou evakuaci, nacpala všechny do vládního speciálu a rychle zmizela. Ale letadlo přistálo teprve před chvílí a piloti už vyčerpali povolenou dobu letu. Museli si nejméně osm hodin odpočinout, než budou moci znovu letět, a tak bylo třeba čekat do zítřejšího rána. Tedy za předpokladu, že je úřady pustí…

Každých deset minut telefonovala se svým súdánským styčným důstojníkem a každou půlhodinu s Runebergem. Styčný důstojník je přemlouval, aby zůstali, že prý „nepokoje, k nimž došlo, jsou politováníhodným incidentem zaviněným štváči, kteří chtějí narušit vztahy mezi Súdánem a Švédskem“, a že jim může „zaručit bezpečnost“.

Žádného atentátníka však nepřipouštěl.

A nebyl v tom zdaleka sám…

V patře šílel a hulákal Gladh, chvíli na svého asistenta H?kana Berglunda, chvíli do telefonu, a to tak hlasitě, že ho museli slyšet i vojáci na stráži u brány.

Ministryně toho naopak moc neřekla, jen se zavřela ve svém pokoji a žvanění nechala na tiskové mluvčí.

„Ann-Christin je mírně indisponovaná, už během letu se jí udělalo nevolno, a k tomu ještě ten…“

Tisková mluvčí významně kývla na Rebeccu a ta si všimla, jak ji ostatní bodyguardi pozorují.

„…pokus o atentát…“ doplnila Rebecca nejjistějším hlasem, na jaký se zmohla. „Neznámý pachatel ozbrojený revolverem se přiblížil k našemu vozu s úmyslem vystřelit. Naštěstí neuspěl a unikli jsme. Mým úkolem je zajistit, abychom se všichni dostali se zdravou kůží domů, a to co nejrychleji.“

Tisková mluvčí vlídně přikývla.

„A my si toho velice vážíme, Rebecco, opravdu.“

Zašilhala na Gladha.

„Jenže jde o to, že evakuace by vyslala… ehmmmm… špatné signály, jestli mi rozumíte?“

„Ne, nerozumím,“ odsekla Rebecca.

Gladh vyletěl ze židle.

„Máme program, schůzky – důležité lidi, k nimž nám dalo značnou námahu se propracovat. Velvyslanec zorganizoval tuto návštěvu s nasazením veškeré své důvěryhodnosti, a teď ji zničehonic odpískáme kvůli malé… výtržnosti?“

Gladh byl bílý v obličeji a z úst mu stříkaly sliny. „Pokud mohu soudit, pak všechno začalo vaším rozhodnutím, že pojedeme pryč, Norménová. Je někdo jiného názoru?“

Rozhlédl se po místnosti, ale nikdo nic neříkal.

Rebecca se snažila zachytit pohled Malména, ale ten se díval do země stejně jako zbytek týmu, a H?kan Berglund upřeně zíral na páníčka. Zhluboka se nadechla a pokusila se zachovat klid.

„Rozhodla jsem se pro evakuaci, protože situace byla příliš riskantní. Oproti včerejšku se radikálně změnily okolnosti a usoudila jsem, že nejsme schopni se bezpečně dostat na místo. Odhlédneme-li od toho běsnění, dokázal ten atentátník, že jsem měla pravdu, nebo ne?“

Znovu se podívala na ostatní, ale nikdo její pohled neopětoval – jen Gladh.

„Chcete říct atentátník, kterého jste viděla jen vy, že, Norménová? Není trošku zvláštní, že si ho nikdo jiný nevšiml, nikdo z vašich kolegů ani nás cestujících? Nezdá se vám to poněkud podivné?“

Sklonil hlavu, aby zdůraznil své opovržení.

„Seběhlo se to rychle, byla tam spousta lidí a v tom prachu nebylo vidět…“ začala Rebecca, ale Gladh jí skočil do řeči.

„Ale musela ho přece vidět aspoň vaše šoférka, jakže se jmenuje, Hodinová?“

Karolina Modinová zvedla oči od země.

„Modinová,“ ozvala se.

„No ano vlastně… Nuže, Modinová, právě jsme od Norménové slyšeli, že přímo proti vaší kapotě běžel tajemný atentátník a mířil na vás revolverem. Vy jste ho neviděla?“

Modinová dlouze pohlédla nejprve na Rebeccu, pak na Malména a teprve poté odpověděla.

„Ne, neviděla.“

„Říkáte, že ne, ale vaše velitelka, která seděla hned vedle vás, tvrdí, že ho spatřila zřetelně. Proč myslíte, že se vaše výpovědi příliš neshodují?“

Modinová se ošila a znovu se dlouze zadívala na Malména.

„Dívala jsem se spíš dozadu, soustředila jsem se na couvání a moc jsem neviděla, co se děje před autem. Všechno okolo nás bylo v pohybu…“

„Ale atentátníka z masa a kostí, který na vás mává velikým revolverem, byste si snad všimla, ne? To vás při výcviku bodyguardů neučí?“

Z jeho nadřazeného tónu dostala Rebecca chuť toho vychrtlého zmetka zaškrtit, ale ovládla se. Bez ohledu na to, co si Gladh myslí, že touhle debatou získá, bude poslední slovo patřit jí. Vyhraje ona, otázka jen zní, jak to Gladh ponese.

Modinová zahuhlala nějakou odpověď a Gladh přesunul pozornost na zástupce velitelky.

„A co vy, Malmén se jmenujete, že ano?“

„Souhlasí.“

„Viděl jste nějakého atentátníka?“

„Ne, neviděl, ale stejně jako Modinová a můj řidič jsem se díval opačným směrem. Navíc jsem se snažil vysvětlit vozidlům za námi, že mají uhnout, což nebylo právě jednoduché…“

Gladh přikývl a obrátil se znovu k Rebecce.

„Takže jak již bylo řečeno, došlo k davovému běsnění, které zjevně rozpoutal váš neplánovaný ústup a domnělý atentátník, kterého jste viděla jen vy, Norménová. Z mého pohledu je věc jasná, není žádný důvod tuto cestu ukončovat a velvyslanec se mnou souhlasí. Ministr vnitra nám slíbil plně ozbrojenou eskortu a zítra ráno budeme pokračovat podle plánu.“

Spokojeně se rozhlédl po skupině, jako by bylo ujednáno.

„Ne, nebudeme,“ prohlásila Rebecca vyrovnaně. „Zaměňujete svůj titul s mými kompetencemi, Gladhe. Konečnou odpovědnost za bezpečnost ministryně a týmu mám já – ne vy, ne velvyslanec. Moje rozhodnutí zní, že poletíme domů, jakmile se rozední. Jestli se vám to nelíbí, stěžujte si mému nadřízenému komisaři Runebergovi.“

Vstala a odešla do kuchyně.

Hotovo, konec, ty malej chytrolínku!

*

Four plus one.

Tak se těm modřinám říká v Kriminálce Las Vegas.

Čtyři prsty na zadní straně paže a palec na přední. HP už je z dřívějška znal In Real Life…

Zhluboka potáhl z jointa, na pár vteřin zadržel dech a pak z postele vypustil sloupec lepkavého kouře k požárnímu hlásiči u stropu.

Anna Argosová se pekelně nasrala, když se vzbudila, ale HP měl z nějakého důvodu pocit, že její ranní rozmrzelost souvisí spíš s tím, že objevil ty modřiny, než s faktem, že zůstal v její posteli.

Mocně zabafal a obdaroval hlásič další dávkou lékořicového čoudu.

Puk na stropě ani tentokrát nezareagoval, na čemž nebylo nic divného, protože HP toho kazisvěta jako vždycky pečlivě obalil gratis koupací čepicí z koupelny.

Nemohl popřít, že Anna Argosová v něm probudila zvědavost – takovou zvědavost, že skoro zapomněl na svůj trip do emolandu.

Kromě modřin ho zarážela ještě jedna věc.

Anna byla zcela zjevně manažerský typ, a takoví mají vždycky mobil na dosah ruky.

Zkoušel v jejím pokoji po mobilu slídit. Když ho tahala do postele i potom, co ho vyhodila, zkontroloval každou rovnou plochu. Ale nikde ho neviděl.

Mohla to samozřejmě být náhoda – ale takhle zpětně se nemohl zbavit pomyšlení, že si telefon schovala schválně.

*

„Malméne!“

Zastavil se na chodbě a Rebecca na něj mávla, aby šel do jejího pokoje.

Položila telefon a pokynula mu, aby si sedl, ale Malmén zůstal stát.

„Dohlédni, ať je všechno sbaleno. Swedeforce 24 dostal povolení vzlétnout v 7.00, takže odsud vyrážíme v 5.45.“

Přikývl.

„A co auta?“

„Necháme je na letišti. Gladh a Berglund ať s nimi pro mě za mě jedou do Chartúmu, pokud tedy pánové nechtějí s námi do Stockholmu.“

Malmén se křivě usmál a pokrčil rameny.

„Je to tvoje rozhodnutí…“

„Co tím sakra chceš říct?“

Náhle v ní vybuchl vztek, který se jí až dosud dařilo krotit.

„Nic, klid!“

„Já jsem klidná,“ sykla Rebecca. „Jenom by mě zajímalo, co tím chceš říct, že je to moje rozhodnutí? Ty se mnou nesouhlasíš, že evakuace je nezbytná? Ty taky nevěříš, že tam ten atentátník byl?“

„Řešil jsem ty auta, Norménová, jasný?“

Pár vteřin na něj zkoumavě hleděla a přestávala pěnit.

„Jasný…“

Teprve když Malmén odešel, uvědomila si, že jí neodpověděl na otázku.

*

Zazvonil telefon a HP se tak lekl, že špeka upustil.

Asi si na chvíli zdříml. Několik rozespalých vteřin šátral rukama po zemi, aby cigareta nevypálila díru do koberce.

„Hello…?“

„Allo Thomess, dis is Vincent spekink, how ér ju maj fréénd?“

Chvíli trvalo, než jeho zhulená mozková vlákna zapojila správný obvod.

Teď se zrovna jmenuje Thomas – Thomas Andersen z norského Trondheimu. V base seděl s jedním dealerem z Berrrgenu a uměl chrchlat dostatečně nesrozumitelně západonorským nářečím na to, aby bezpečně zapadl i v průvodu na Den norské ústavy.

„Bonjour, Vincente, jak se máš?“

„Dobře, moc dobře. Sorry, že jsem se neozval, ale trochu jsme se v Goa zdrželi. Problémy s úřadama, jestli mi rozumíš…“

„Mmm…“

HP foukal do špeka, aby se rozhořel.

„Hele, Thommy, zítra večer si chceme vyjet do pouště. Zajezdit si rallye, grilovat a vykouřit si šíšu s beduínama. Jdeš do toho taky?“

HP dlouze potáhl.

„No jasně!“

„Fajn, vyzvedneme tě v pět. Máme v autech spoustu místa, takže jestli chceš s sebou někoho vzít, není problém. ? tout ? l’heure!“

HP zavěsil a uchechtl se do stropu.

Záhadná dáma, noční dobrodružství v poušti.

Tajemství, jež čekají na odhalení…

Poprvé za dlouhou dobu měl pocit, že skoro žije.

Game on!

4 | Bad Luck Charm

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 7. listopadu 15:09

Od: MayBey

Někdy člověk nemá jinou možnost než se smířit se situací…

Příspěvek má 26 komentářů

Velké auto se vyhouplo na vrchol duny, chvíli tam viselo a pak se pustilo po svahu šikmo dolů. Do oken prskl písek jemný jako pudr a chvíli byla v autě skoro úplná tma. Pak se auto nahnulo na druhou stranu, písek opadal a výhled se projasnil. Při tom manévru všichni pasažéři kromě HP nadšeně vyjekli jako na horské dráze.

Dvacet minut rallye na dunách, a už mu bylo na blití.

Tráva a pivko zjevně není dobré rozehřívací kombo před pouštním safari. Fuj, mně je blbě!

Aby toho nebylo málo, Vincent ho namáčkl na sedadélko až úplně vzadu vedle kufrů, kde byl výhled nejhorší a houpání nejsilnější. Frantík sám si sedl hned vedle Anny A., která samozřejmě mluvila perfektně francouzsky. Spolu s tím druhým Francouzem, co v autě seděl, švadronili skoro celou cestu jako zfetovaní tchoři a HP si tu připadal pořádně navíc.

Ale aspoň něco se mu podařilo pochytit.

Miss Argosová podle všeho nebyla žádná Miss, ale Mrs, protože jí Vincent i ten druhý ze začátku říkali madame.

Tipoval spíš rozvedenou než vdovu, zvlášť vzhledem k jejímu bitchy chování.

Každopádně má Madame nejspíš dost prachů, soudě podle toho načančaného hotelového apartmá s výhledem na Záliv a těch pekelně drahých šatů. Ten hot safari outfit, co se v něm objevila přesně v pět, byl něco extra.

Vincent okamžitě přeřadil na vysoký šarm. Políbil jí ruku, a jakmile k němu natáhla cigaretu, vytasil mastňácký zlatý zapalovač.

Jeho tokání naštvalo HP ještě dřív, než ho naložili do kufru, a rozhodně mu nijak nepomáhalo, že ho madame Argosová ignoruje.

Auto před nimi se ponořilo do dalšího údolí a jejich vůz ho za pár vteřin následoval. Žaludek mu zase udělal salto a najednou se jeho těla zmocnil dobře známý pocit.

„Bag,“ zasténal a ostatní pasažéři mu s úsměškem poslali zmuchlanou igelitku, o kterou se předem vsadili.

1000 dirhamů, stihl si HP pomyslet, než tašku naplnil obsahem žaludku.

To je teda kurevsky drahá šavle!

O pár minut později, kdy už žaludeční křeče ustaly a on se potřísněný a zahanbený odpotácel zpátky k autu, naznačil mu jízlivý smích Anny Argosové, že ho tahle blitka stála ještě mnohem víc.

„Jedeme rovnou do beduínského tábora – no more hard driving, okay?“

Šofér mrkl do zpětného zrcátka na HP, bledého jako stěna, a ten jen němě přikývl. Všechna okénka byla stažená, klimatizace jela naplno, ale ostrý pach zvratků, který se linul z jeho vousů a šatů, nešlo necítit.

Anna se naklonila k Vincentovi a něco mu pošeptala. HP viděl, jak se její rty Francouzova ucha téměř dotkly, a oba už zase společně vyprskli smíchy.

Při sázce o to, kdo je tak pobavil, by nebyl moc vysoký kurz…

Rozhodl se, že si jich nebude všímat, a raději se díval z bočního okénka. Slunce se pomalu měnilo v rudou kouli nad obzorem a stíny dun se prodlužovaly. V dálce zvolna kroužilo pár černých ptáků. Pořád dokolečka dokola nad nějakým bodem v pouštním písku.

Ten pohyb byl podivně uklidňující – téměř hypnotický – a HP na chvíli zapomněl, jak s ním auto hází.

Vlastně přesně nevěděl, jak si beduínský tábor představoval, že by plachtové stany a pár prašivých smrdutých velbloudů? Přiměřenou dávku ušmudlané pouštní všednosti k uspokojení turistů? Ale vždyť to mohl čekat. Tohle je přece země přepychu.

Tábor ležel v malém dolíku, tvořilo ho deset pavilonů obrácených do středu kruhu a byl obehnaný vysokým, neprostupným, pravděpodobně slaměným plotem, určitě na ochranu před písečnými bouřemi. Podél plotu byly rozestavěné kandelábry s reflektory a mezi nimi se táhly provazce barevných žároviček a vlaječek. Vpředu plot přecházel ve vysokou zeď se dvěma strážními věžemi a otevřenou bránou.

Všechno ve středověkém stylu, ale podle barvy a stavu to vypadalo spíš na novostavbu.

Zaparkovali auta venku u zdi, a jakmile prošli bránou, dolehl k nim zvuk arabské popmusic. Na otevřeném prostranství uprostřed tábora bylo velké dřevěné pódium pokryté arabskými koberci, kde stálo několik nízkých stolů se sedacími poduškami, k nimž by se vešla určitě stovka hostů. Ukázalo se, že budovám, které HP viděl, když se blížili, chybí čtvrtá zeď a jsou směrem do středu tábora otevřené. Byla v nich další místa k sezení a také kuchyně, obchod se suvenýry a pavilon s vodními dýmkami.

Všechno to uprostřed téhle pustiny působilo přinejmenším absurdně, skoro jako fata morgána.

„Salám-alajkum, welcome, welcome, my friends!“ vykřikl malý tlouštík v beduínském oděvu a přiklusal jim vstříc. „Jste tu brzy, večeře začne až za hodinu, ale mezitím si můžete koupit suvenýr, zajezdit na čtyřkolce, zkusit sandsurfing, projet se na velbloudovi nebo si zakouřit šíšu. Pokud se vám nechce, máme tu samozřejmě otevřený bar, jsou-li mezi vámi nemuslimové.“

Široce se usmál, odmlčel se a počkal, až utichne pochechtávání.

„Jestli se chcete osvěžit, záchody jsou tamhle.“

Ukázal na barák na okraji tábora a významně pohlédl na HP.

„V deset hodin začíná ukázka břišního tance, ještě jednou vítejte a doufám, že se vám u nás bude líbit!“

HP by sice nejraději zapadl mezi podušky k dýmce, ale raději neochotně poslechl radu a šel se hodit do pucu.

Na záchodě byla naštěstí ze splachovadla vyvedená roura se sprchou, a tak se s pomocí trochy akrobatických cviků a spousty mýdla dal jakžtakž do pořádku.

Košile letěla do nejbližšího odpadkového koše. Sice ji měl ušitou na míru z thajského hedvábí, ale pro navrácení zlomku sebeúcty ji rád obětoval. V obchodu se suvenýry si vybral růžové turistické tričko s psychedelickým arabským vzorem a bez odporu dovolil prodavači, aby dojem zkompletoval a obtočil mu hlavu ručníkem.

Když byl hotov, šel si sednout na podušku k jednomu z nízkých stolů, objednal si pivo a čekal, až ostatní přestane bavit hraní na pískovišti.

Vincent a Anna se vrátili až za soumraku. Šli těsně vedle sebe, v jednom kuse se o sebe otírali a důvěrně brebentili francouzsky.

Vlastně by mu to mělo být fuk. Ne že by se do ní zamiloval – to fakt ne. Ale přece jenom existují jistá pravidla. Anna je jeho společnice, to on ji sem vzal.

Nemohl si nevšimnout pohledů zbytku skupiny. Jenže měl dost omezené options. Trčel v poušti, a i když se palčivé ponížení postupně měnilo v doběla rozžhavený vztek, moc ho nenapadalo, co dělat. Vincent byl sice stejně vysoký jako on, ale mnohem šlachovitější, a vypadal, že by se o sebe v případě průšvihu uměl postarat. Navíc mu kryla záda celá smečka frantíků, takže pozvat ho do fight clubu by asi nebyl nejlepší nápad.

Navíc byl HP spíš lover než fighter.

Ne, zbývalo mu jen předstírat, že je mu to jedno, co nejrychleji se pořádně ožrat a/nebo sjet a pak odsud zmizet s první velbloudí karavanou.

Rozhodl se na tento úkol vynaložit veškerou energii.

Ukázka břišního tance mu večer moc nevylepšila. Spoře oděná dáma po chvíli svíjení přizvala i obecenstvo a parket brzy zaplnilo téměř sedmdesát turistů. HP by nejraději zůstal sedět v rohu se slečnou Marjánkou, ale místo toho ho vytáhla do kola jedna Francouzka, která byla tak hezká, že jí prostě nemohl dát košem.

Navzdory opilosti si připadal nepopsatelně pitomě. Ručník na hlavě, turistické tričko, na rtech fejkový úsměv a white man’s overbite, a trsá v nějakém pseudotáboře v pseudozemi. Vypadal nejspíš ještě směšněji, než se cítil – pokud to teda vůbec šlo!

Pár metrů od něj se nasucho brousili Anna a Vincent. On cpal stehna mezi její nohy, ona mu šátrala rukou na zátylku a oba pohupovali boky do rytmu arabského popíku.

Ta hezká Francouzka – určitě byl tak opilý a zkouřený a vypadal tak přitrouble, že u ní stejně neměl nejmenší šanci – odtančila s kámoši někam pryč, a tak se rozhodl prokličkovat zpátky na svoje místo a svlažit sebelítost dalším pivem.

U stolu bylo prázdno, všichni odešli na parket, ale mezi sklenicemi a talíři zahlédl HP něco zlatého.

Vincentův nablýskaný zapalovač.

Sweet!

Rozhlédl se, dělal, že se natahuje pro plechovku piva, a bleskurychle po tom drahém špásu chňapl. Byl studený, těžký a rozhodně kvalitnější než jeho věrný plechový Zippo.

Jednoznačně byl z ryzího zlata, a nedbalý žabožroutek by tenhle valoun neméně jednoznačně postrádal.

Co když je to dokonce dědictví po bohaté babičce nebo tak něco?

Uchechtl se, zasunul zapalovač do kapsy kalhot, vstal a zamířil k baráku se záchody.

Payback is a bitch, mothafucker!

*

Cesta domů proběhla bezbolestně a chvilku před čtvrtou přistáli na letišti Bromma.

Setkali se s jiným týmem bodyguardů, ti si ministryni pro rozvojovou pomoc převzali a brzy nato se objevil minibus, aby vyzvedl její tým. Na místě spolujezdce seděl Ludde Runeberg.

„Rád vás všechny vidím vcelku,“ pozdravil je. „Tak nasedat, jedeme na stanici na odzbrojení a debrífink. Doktor Anderberg už čeká…“

*

V zadní části tábora byla v plotě mezera, HP se na chvíli zastavil pod betonovými schody k záchodům a zvědavě vykoukl do tmy.

Šel z toho docela strach, když to člověk srovnal…

Na jedné straně měl osvětlený tábor s blikajícími lampami, hudbou, jídlem, pitím a hojností. Na druhé straně – jen pár metrů od něj – se rozprostírala temnota. Míle a míle písku a pustiny.

Jak dlouho sem vlastně jeli?

Těžko říct, šofér určitě nezvolil nejkratší cestu, ale HP tipoval nejmíň dvě hodiny. Kolik hodin to dělá pěšky? Šest, osm. Samozřejmě kdyby šel správným směrem…

V padesátistupňovém vedru a ve výlučné společnosti hadů a štírů člověk snadno sejde z cesty. Jaký je to asi pocit, být tam venku úplně opuštěný?

Neodolal a nesměle vykročil do tmy.

Tábor ležel v dolíku, ale rozptýlené světlo lamp mu stačilo, aby kousek před sebou rozeznal vrcholek kopce. Zahlédl na něm osamělý stín, odhadoval to na zkřivený kandelábr, a po chvilkovém váhání k němu zamířil.

Když se přiblížil, všiml si, že na samém vrcholku sloupu sedí pták – určitě jeden z těch černých, které spatřil během dne. Pták seděl zcela bez hnutí a přítomnost HP ho vůbec neděsila. Ze všeho nejvíc připomínal velkou vyhublou vránu, ale na rozdíl od svých evropských sestřenic měl silný, mírně zahnutý zobák – skoro jako šavli.

Když HP přišel blíž, pták trhl hlavou a podíval se přímo na něj.

V očích jako zrnka pepře měl něco, z čeho HP dostal špatnou náladu a zastavil se pár metrů od svého cíle.

Pták na něj dál tiše zíral a HP se od něj kdovíproč nemohl odtrhnout. Zadržel dech.

Najednou se mohutný zobák na centimetr otevřel a HP se na okamžik téměř zazdálo, že se mu pták snaží něco říct.

Zježily se mu chloupky na rukou.

Tohle je fucking…

„Ghuráb al-Bajn!“

HP sebou trhl.

Za ním se zjevil Emír, jejich šofér.

Fujtajbl, to jsem se lekl!

„C-cože?“

„Ghuráb al-Bajn.“ Muž ukázal na ptáka. „Pouštní havran. Přináší neštěstí, bad things – you understand?“

Vtom havran zakrákal – vydal tlumený skřehotavý zvuk, který rozvibroval HP hrudní kost.

Pak pták sklonil hlavu, naposledy na HP pohlédl, párkrát máchl těžkými křídly a svou pozorovatelnu opustil.

Za pár vteřin ho pohltila pouštní noc.

„Takhle byste se tady neměl toulat, šéfe. Dá se tu snadno zabloudit. Snadno zmizet, you understand?“

Ale jo, HP měl dojem, že rozumí.

„Bad things,“ zamumlal a zamžoural do tmy.

5 | Bad Things

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 7. listopadu 21:28

Od: MayBey

Nejhorší, co může policajt zažít, je nemoct se spolehnout na kolegy…

Příspěvek má 29 komentářů

Když vyšel ze záchodu, málem vrazil do Anny Argosové.

Stála zády k němu a HP tipoval, že na někoho čeká.

Nejspíš si Žán Zabožrout šel dát ještě croissant, než se spolu vytratí mezi auta na sexy time.

Kreténi!

Pak zahlédl u jejího ucha povědomý lesklý telefon a žaludek mu udělal salto. Požár zuřivosti, který už téměř zhasl, se znovu vznítil a HP k ní vztekle zamířil.

„Ne ne, nikdo mě nesledoval, všechno je v pořádku. Jsem na druhé straně zeměkoule,“ šeptala právě anglicky, když ji popadl za paži.

Zatvářila se skoro přesně tak vyděšeně, jako když o ní fantazíroval v hotelovém baru, a stejně jako v té představě z něj vztek okamžitě vyprchal. Za pouhých pár vteřin se vzpamatovala a naštvaně jeho ruku setřásla – ale HP to stačil pochopit.

Ať už je Anna Argosová kdokoli, ať už dělá, že je děsně cool a savvy, tak je z něčeho – nebo spíš někoho – posraná strachy, a to i když je na druhé straně zeměkoule.

„Pusť mě, ty odpornej hnusáku!“

„Sorry,“ zamumlal HP, vrávoravě ustoupil a zvedl ruce. „Asi jsem trošku přebral… Peace!“

Rozzuřeně na něj pohlédla a otočila se zase zády.

„You know, moje ségra chodila s jedním takovým… co mlátil ženský,“ dodal, když hned nezareagovala.

Otočila hlavu a zkoumavě na něj pohlédla. Když chvilku nato otevřela pusu, její tón už nebyl ani zdaleka tak nepřátelský.

„A?“

„Zabil jsem ho, hajzla,“ uchechtl se HP a odklopýtal do tábora.

*

Sundali si vysílačky a neprůstřelné vesty, zamkli zbraně do skříněk a převlékli se do civilu. Anderberg si zamluvil zasedačku na povinný debrífink a teď všichni netrpělivě čekali, až se začne.

Probrat celý průběh akce potrvá nejméně hodinu a pak uplyne další hodina, než se dostanou domů k rodinám.

Jen Rebecca domů nijak nespěchala, i když byla přinejmenším stejně unavená jako ostatní.

„Čeká se na Runeberga,“ řekl Anderberg, když si všiml, jak je skupina netrpělivá. „A už ho tu máme.“

Do místnosti vešel Runeberg.

„Nastaly trošku změny,“ pronesl krátce. „Norménová, ty absolvuješ debrífink sama, až ostatní skončí. Zatím můžeš sepsat zprávu o průběhu.“

Trhla sebou, otevřela ústa a chtěla zaprotestovat. Tohle nebyla běžná rutina a ona se rozhodně nechtěla nechat před svým týmem takhle vyhodit.

Ale než stihla něco říct, Runeberg ji utnul.

„Padej, Norménová, čím dřív budeme hotoví, tím dřív pojedeme domů…“

Vteřinku nato se za ní dveře zasedačky zavřely.

*

Konečně!

Ležel na hedvábných poduškách v pavilonu s šíšou, zhluboka bafal a relaxoval. Vodní dýmka konejšivě bublala, chladivý vlhký kouř se mu rozléval hltanem a vnikal průdušnicí až do lačných plic.

Sweet!

Směs nachystal jeden frantík – který, to si HP nepamatoval. Na dno trochu trávy, na to tak akorát tabáku a potom fólii s dřevěnými uhlíky. Ať už to byl kdokoliv z těchhle týpků, rozhodně věděl, co dělá. Trip byl téměř dokonale vyvážený.

Compliments to the chef!

Už byl klidnější a mnohem uvolněnější.

Mimoděk zašilhal na své turistické tričko a zničehonic vyprskl smíchy.

Ježíši, ten hadr ale vypadá pitomě, a ježíši, to v něm ale vypadám pitomě, zvlášť když jsem si ještě ke všemu omotal palici tím debilním ubrusem!

Zakuckal se smíchy a jeho veselí se přeneslo na celý pavilon.

„Hey, Thomess. Co je tu tak vtipnýho?“

„Nic zvláštního, kámo, nic zvláštního,“ hihňal se HP a nemohl přestat. „Jenom tahle zkurvená země. Totální fucking fejk, kapiš?“

Ještě jednou nasál bubliny, na pár vteřin zadržel kouř a pak padl zpátky na podušky.

„Jasně, chápeme, Thommy,“ zamručel jiný Francouz. „Všechno je fejk, ne doopravdy, d’accord?“

Řekl něco francouzský a všichni se zachichotali.

„Přesně…“ zamumlal HP do stropu, ale vtom se konečně objevil agent Stasi 007 pan Limb, uvolnil svaly kolem jeho očních víček a pomalu zatáhl roletu.

„Nic není doopravdy. Všechno je jenom…“

„Hra?“

Otevřel oči. To zašeptání se ozvalo napravo, někde od východu, ale v chabém osvětlení rozeznal jeho kalný zrak jen tmavé siluety.

„Co? K-kdo tady říkal něco o…?“

Žádná odpověď, zase jen chichotání. Že by se přeslechl a zase pustil ke slovu chlapecký sbor absťákového centra?

Párkrát zamrkal, aby lépe viděl, ale mlhy v hlavě se ne a ne rozptýlit. Možná bylo to kuřivo přece jenom trochu silné…

„Udělal jsi někdy něco opravdovýho, Thomess?“

Tentokrát se ozval frantík vedle něj.

„Jak to myslíš?“ zablekotal HP a podrbal se za krkem.

„Něco, z čeho si celá tvoje bytost, tělo i duše, připadala naprosto skutečná. Jako by se celej svět zastavil a koukal jenom na tebe?“

Zase smích, a HP se k němu přidal, i když přesně nevěděl, proč se směje.

Začínal mít podezření, že se Francouzi chechtají jemu – že si z něj dělají srandu, ale jeho zhulené makovici pořádně nedocházelo jak.

„Kdybys jenom tušil, chlapče,“ zamručel a najednou si uvědomil, že mluví švédsky.

Zopakoval větu anglicky. To by týpci čuměli, s kým se dělí o dýmku… S největší fucking legendou, nic míň HP není!

Tenké bílé závěsy u vchodu do pavilonu se v pouštní bríze pomalu pohupovaly tam a zpátky.

Tam…

… aaaa…

… zpátky.

„Tak co jsi udělal, Thome, povídej!“

To řekla nějaká holka, že by ta hezká, co s ní tancoval? Pomalu zavrtěl hlavou a chvíli trvalo, než mu došlo, že v tom šeru jeho pohyby nikdo nevidí.

„Nene – o tom nikdy s nikým nemluvím. Dodržuju pravidlo číslo…“

„Jedna!“

Teď se mu to nezdálo, tím si byl jistý. Zase tiché šeptnutí odněkud zprava. HP se vratce posadil. Svět se houpal a dělalo mu problémy zaostřit.

„Co je s tebou, Thommy, kamaráde stará, není ti dobře?“

Tohle byl známý hlas – Vincent. Ale co ten tady sakra pohledává? Jak to, že není u aut a netrénuje s Annou Argosovou zajíždění do garáže?

Francouz žuchl na podušky a vzal ho kolem ramen.

„No tak, kamaráde, dej si čouda a bude líp.“

Natáhl se pro náustek šíši a HP si ho po chvilkovém váhání vzal. Zabublání vodní dýmky ho uklidnilo a pomalu vyfoukl kouř nosem.

Slyšel, že Vincent něco říká, slyšel ještě něčí smích, ale když ho Francouzovy ruce opatrně položily na podušky, HP už tvrdě spal.

*

Stín se rychle blížil a ona téměř okamžitě poznala, kdo to je. Sáhla na opasek, ale ve snu žádnou zbraň neměla a zmocnila se jí panika. Pak se z oblaku prachu vynořil muž.

Lesklý revolver v jeho napřažené ruce mířil přímo na ni.

Zbraň byla ještě větší, než jak si ji pamatovala – ústí se podobalo hluboké černočerné studni.

Semkla víčka, napjala tělo a čekala na výstřel.

Ale nic se nestalo.

Proč nestřílí?

Když oči znovu otevřela, všechno se změnilo.

Jako by oblak prachu, muž ani jeho zbraň nikdy neexistovali.

Sen ve snu…

Najednou stála uprostřed pouště.

Všude, kam se podívala, se až k obzoru táhly písečné duny.

V dálce zvolna kroužilo pár černých ptáků. Pořád dokolečka dokola nad nějakým bodem v pouštním písku.

Když se vzbudila s prostěradlem přilepeným k tělu, měla obrázek těch černých ptáků ještě vypálený do sítnice.

„Havrani nosí neštěstí,“ zamumlala, aniž by přesně věděla proč.

*

V pavilonu bylo prázdno, ležel sám v poduškách a vodní dýmka vyhasla.

Venku se celý tábor koupal v bílém světle.

Velké reflektory byly zapnuté a HP viděl, jak po otevřeném prostranství pobíhají lidé. Hudba utichla, ozývaly se výkřiky v několika jazycích, ale myšlení mu šlo ztuha a jejich obsahu nerozuměl.

Pak zaslechl, že se blíží motor – tlumené pulzující zvuky. Znělo to jako vrtulník, nebo možná víc vrtulníků? Místo hlavy měl hroudu betonu, jazyk se mu lepil na patro, a když se pokusil vstát, zjistil, že tělo ho moc neposlouchá.

Hluk motorů sílil, náhle se zvedl průvan a závěsy okolo něj se divoce rozevlály. Rozhrnul látku a odpotácel se k východu.

V tu chvíli s překvapením zjistil, že jeho turistický oděv zmizel a má na sobě zase tu promáčenou košili z thajského hedvábí.

Na okamžik pojal podezření, že všechno, co se v táboře stalo, byla jen halucinace.

Že tanec, smolní ptáci, šeptající hlas i všechno ostatní jsou jen detaily z hašišového snu, ze kterého se právě probudil. Teprve když vyklopýtal na světlo a lidé si na něj začali ukazovat, zjistil, že má košili nasáklou krví.

6 | Double Dealing

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 11. listopadu 09:13

Od: MayBey

Každý dobrý policajt skončí dříve či později před inspekcí…

Příspěvek má 32 komentářů

*

„Výslech policejní inspektorky Rebeccy Norménové ve věci podezření z porušení služebních povinností, případně hrubého porušení služebních povinností, při události dne osmého listopadu v provincii Dárfúr v západním Súdánu. Výslech je informativní a přítomni jsou vyšetřující inspektoři Walthers a Westergren ze Státního útvaru policejní inspekce a komisař Ludvig Runeberg jako svědek Norménové.“

Walthers, zakulacený padesátník se strejcovským vzezřením a přimhouřenýma očima, se zaklonil a upravil mikrofon, který stál na stole mezi nimi.

Takže porušení služební povinnosti – když dostala předvolání, musela se podívat do zákona, aby se přesvědčila, že to není jenom nějaký absurdní vtip.

Ale ne, s trestním zákoníkem, hlavou dvacet, paragrafem jedna se rozhodně nežertuje.

Kdo úmyslně či z nedbalosti při výkonu služební povinnosti svým jednáním či nečinností zamezí splnění úkolu, bude potrestán za porušení služební povinnosti pokutou či odnětím svobody až na dva roky.

A na stejné stránce kousek níž:

Jestliže trestný čin podle předchozího odstavce byl spáchán záměrně a lze jej považovat za hrubý, bude potrestán za hrubé porušení služební povinnosti odnětím svobody na šest měsíců až šest let. Při posuzování, zda jde o hrubý trestný čin, bude zejména zohledněno, zda pachatel závažně zneužil svého postavení nebo zda čin přivodil jednotlivci či společnosti závažnou újmu nebo významnou neoprávněnou výhodu.

Nejdřív o tom ani nechtěla šéfovi říkat, jen si výslech odbýt a zapomenout na něj. Mělo by jít o čirou rutinu – dělala přece svou práci a žádné chyby se nedopustila. Nebo si to aspoň namlouvala…

Ale Runeberg už se nějak dozvěděl, že si ji předvolala inspekce, a dožadoval se, aby ho s sebou vzala jako svědka.

„Vždyť je to jenom informativní, nejsem z ničeho podezřelá, Ludde,“ protestovala Rebecca.

„Přesně to chtějí, aby sis myslela, Norménová. Skoro všechna šetření na inspekci začínají informativně. To si pak připadáš v bezpečí a dokonce se snažíš být kolegiálně nápomocná. A najednou řekneš příliš mnoho, objeví se státní zástupce a šup! je ti sděleno podezření. Nezapomínej, že vyšetřovatelé z inspekce nejsou obyčejní kolegové. Sledují své vlastní cíle!“

A tak teď seděli na vyšetřovně…

Otázka zněla, kdo se postaral o to, aby tady skončila.

Kandidátů nebylo zrovna málo.

*

Vykachlíčkovaná místnost, která smrděla chlórem, pryčna, stůl připevněný k podlaze a dvě přišroubované židle – to bylo všechno.

Někde v dálce zabručela klimatizace a brzy nato ucítil HP na nahých zádech proud studeného vzduchu.

Všechny šaty kromě spodků mu sebrali a za pár minut se roztřásl zimou.

Bolela ho hlava, a i když byl nejspíš zpátky ve městě, zdálo se mu, že má pusu pořád plnou pouštního písku.

Všechno mu splývalo v jedinou mlhu s několika vytrženými sekvencemi výjevů. Vedle tábora přistává policejní helikoptéra, řízné povely, překřikující se lidi.

V další sekvenci měl ruce spoutané za zády a přicvaknuté k sedadlu.

Asi zase vytuhl, protože z letu si toho moc nepamatoval.

Akutně potřeboval šaty, šálek kávy a teplou sprchu – ale hlavně nějaké vysvětlení, co se to kurvafix děje!

Mrzla mu prdel, což byla megaironie, protože venku bylo určitě třicet stupňů.

Dvě minuty poté, co začal neovladatelně drkotat zuby, se otevřely dveře a vešel zakulacený kníratý mužík v nažehlené béžové uniformě.

Položil na stůl šedou složku a sedl si na židli naproti HP. Otevřel ji, vyndal brýle na čtení a začal číst.

„E-e-e-mbasssssy,“ zajektal HP. „N-need Embassssy, a-ale vy m-mi a-asi n-nerozumíte, co? I h-have rights, you know-w, prá-há-va!“

„Ale ano, rozumím vám,“ odpověděl muž a z jeho bezchybné angličtiny sebou HP trhl. „Problém je, že nevím, kterou ambasádu mám kontaktovat. Norskou ne, protože váš pas je falešný.“

Podíval se přes úzké brýle na HP.

„Jmenuji se seržant Azíz, vyšetřovatel policie emirátu Dubaj. Ale kdo jste vy?“

Tázavě se podíval na HP.

„Nepodařilo se nám najít žádné údaje o vaší pravé identitě, a to ani na vaší osobě, ani mezi vašimi osobními věcmi na hotelu. Člověk by si skoro myslel, že vůbec neexistujete. A když někdo neexistuje…“

Policista se naklonil nad stůl.

„…tak ani nemůže mít žádná práva – viďte?“

*

„Takže, Norménová, abychom to shrnuli: dorazili jste na místo a zjistili jste, že příjezdovou cestu blokuje dav lidí. Místo abyste provedli vykládku a došli k budovám pěšky v doprovodu bodyguardů a eskorty súdánských vojáků, rozhodla jste se ukončit operaci, souhlasí to zatím?“

„Zapomínáte na toho atentátníka,“ vpadla Rebecca, kterou vyšetřovatelův sarkastický tón čím dál víc dráždil.

Westergren dlouze pohlédl na svého kolegu.

„Ten se přece objevil až po nakládce?“

„Ne. Spatřila jsem ho, ještě když jsme stáli na místě – předtím než jsem nařídila nakládku.“

„To už byl ozbrojený?“ zeptal se malý plešatý strejček Walthers a otočil se k ní.

„Ne, to ještě ne. Nesl igelitku a mně se zdálo, že jsem v ní zahlédla zbraň.“

„Zdálo? Zahlédla? Vy jste si nebyla jistá?“

To se zase ozval Westergren tím otravným tónem. Rebecca se zhluboka nadechla.

„Jak už jsem říkala, viděla jsem něco, co jsem považovala za zbraň. Seběhlo se to hrozně rychle, nedá se říct, co se přesně ve kterou chvíli stalo…“

„Tomu rozumíme, Rebecco,“ přikývl Walthers. „Ale přesto bychom rádi, kdybyste se pokusila celou událost rozebrat co nejpodrobněji. Pomůže nám to lépe všemu porozumět, já ani Per jsme tam koneckonců nebyli.“

Kývl na svého kolegu a zase se na ni usmál tak mile, že se neudržela a úsměv opětovala.

„Stalo se to tak, jak jsem řekla. Přijeli jsme tam, zastavili jsme, a když jsem posuzovala situaci, spatřila jsem v davu atentátníka. Pár vteřin jsem ho pozorovala a vyhodnotila situaci jako natolik riskantní, že chráněné osobě i týmu hrozí nebezpečí, a nařídila jsem proto ukončení.“

Ulehčeně se usmála na Waltherse a pak zašilhala na Runeberga. Její šéf nehnul ani brvou, jen mlčky seděl se založenýma rukama a díval se na oba muže na druhé straně stolu.

„A co se dělo pak, Rebecco?“ pokračoval Walthers vlídně.

„Rozjeli jsme se vzad a davy zešílely. Lidé prolomili zátarasy a nastal chaos. Málem mě povalili, ale podařilo se mi zůstat na nohou a vytáhla jsem služební zbraň. Pak vypukla přestřelka…“

„Vy jste tedy střílela na cíl?“ zaútočil Westergren jako kobra, ale Rebecca mu na návnadu neskočila.

„Ne, vypálila jsem varovný výstřel – přesněji řečeno tři výstřely, a protože do země se střílet nedalo kvůli nebezpečí zasažení třetích osob, musela jsem střílet do vzduchu. Zhruba ve stejnou chvíli začal střílet i někdo další, nejspíš vojáci uvnitř davu.“

Walthers na ni dychtivě kývl, aby pokračovala.

„Viděla jsem, nebo možná slyšela, že střely zasahují lidi, zavládla panika a lidé po sobě začali šlapat. Dál jsme couvali, mě to přimáčklo mezi auto a dveře a vtom přiběhl on.“

„Myslíte toho atentátníka?“

„Přesně tak.“

„Ve zprávě píšete, že běžel před autem a viděla jste ho, jak sahá pro zbraň a tasí ji. Chtěla jste na něj vystřelit, ale znemožnila vám to špatná viditelnost a pohyb auta…“

„Přesně tak,“ zopakovala znovu, tentokrát netrpělivěji. Už to probírali několikrát a všechno je nahrané. Co na tom nechápou?

„Nemohlo to být tak, Rebecco, a teď tu nadhazuji teorii jen tak mezi kolegy…“

Walthers na ni pohlédl přes okraj čtecích brýlí. „Uvážíme-li, že nikdo z bodyguardů ani ostatních přítomných osob si žádného atentátníka nevšiml – nemohla váš úsudek ovlivnit stresová situace a omezená viditelnost? Nemohla jste se ohledně toho pachatele zmýlit?“

Otevřela ústa, aby odpověděla, ale Walthers ji předešel.

„Nikdo z nás by na tom neviděl nic divného, naopak.“

Ukázal rukou na ostatní.

„Všichni přece víme, jaké to je, když se splaší adrenalin. Člověka postihne tunelové vidění a začne se soustředit na detaily, které by měl správně vnímat v širších souvislostech. Z mobilního telefonu je ruční granát, z fotoaparátu revolver. Nebylo by to poprvé. Nemohlo to tak být, Rebecco?“

Otevřela pusu a chtěla něco říct, ale Runeberg jí položil ruku na koleno. Zjevně hodného strejčka podcenila. Sice to zaobalil hezky, ale stejně se z ní právě pokusil vymámit cosi jako přiznání.

Zhluboka se nadechla.

„Nemám důvod komentovat, co viděli nebo neviděli ostatní. Můžu mluvit jen sama za sebe,“ řekla tak klidně, jak jen dokázala, a všimla si, že Walthersův laskavý úsměv bledne.

„Viděla jsem atentátníka a zbraň, hrozba pro chráněnou osobu i tým byla zjevná, a tak jsem jednala v souladu se svými kompetencemi.“

Pohlédla kradmo na Runeberga a ten povzbudivě kývl. Walthers se zklamaně zadíval do papírů a slovo si vzal Westergren.

„Jak se stavíte k faktu, že tam zemřeli lidé, Norménová? Nejspíše přímým vlivem vašeho pochybného jednání…“

Rebecca sebou trhla. Sice si uvědomovala, že někdo přišel k úrazu a že střelba vojáků možná dokonce někoho zabila – ale když jí to takhle vmetli do tváře, bylo to něco docela jiného. Ale podle toho, jak se Westergren tvářil, mu bylo jedno, že právě překročil meze.

„Ještě jednou…“ řekla co nejvyrovnaněji a vztek v ní bublal čím dál blíže povrchu těla. „Dospěla jsem k rozhodnutí na základě analýzy hrozby vůči mému týmu a chráněné osobě. Za to, co dělali nebo nedělali jiní, nemůžu přijmout odpovědnost.“

„Tím chcete říct, že je vám fuk, že kolem vás se zabíjelo?“

„To samozřejmě ne!“ sykla Rebecca, ale než stačila něco dodat, přerušil ji Runeberg.

„Kam těmihle otázkami míříš, Westergrene?“

Oba muži na sebe hleděli.

„Svědek musí během výslechu mlčet,“ pípl Walthers, ale nikdo se na něj nepodíval.

„Zajímá mě, jestli si inspektorka Norménová skutečně uvědomuje, že její pochybné rozhodnutí mělo za následek několik úmrtí. Že přímo či nepřímo zapříčinila smrt několika lidí tím, že vyprovokovala vojáky k palbě.“

„Teď už ale vážně plácáš nesmysly, Pelle…“

„Opravdu, Ludde? Možná by sis měl místo věčného chození do posilovny lépe přečíst paragrafy o porušení služební povinnosti!“

Runeberg pomalu vstal a Westergren udělal totéž.

„Teď se všichni trochu uklidníme,“ kvákl Walthers, také vstal ze židle a s určitými obtížemi si stoupl mezi oba muže.

„Výslech se přerušuje v 09.51, následuje krátká přestávka.“

*

Už v téhle cele seděl zhruba tři dny. Nebo si to aspoň myslel. Spal na dřevěné pryčně, kadil do kýblu a snažil se utloukat čas, jak to jen šlo. Samozřejmě toužil po cigaretě, až z toho šilhal. Ale aspoň že mu dali nějaké oblečení.

Bílé tričko a oranžový overal, který mu byl o dvě čísla menší.

Během prvních hodin se posral strachy, a to doslova, ale pak, když se probral a dostal do sebe trochu tekutin a potravy, se mlhy rozptýlily a HP si začal dávat dvě a dvě dohromady.

Když ho fízlové sbalili, byl pořádně zhulený, navíc odhalili jeho falešný pas, ale i když je obojí v těchhle krajích určitě závažný zločin, tomuhle zacházení to přece jenom neodpovídá.

Něco tu nesedí…

*

„Co to sakra mělo být?“ Zamračila se na Runeberga, který se zamyšleně potýkal s kávovarem.

„Nic zvláštního…“

„Ale no tak, vždyť ses sakra s tím Westergrenem málem porval… Vy se znáte?“

Runeberg neochotně přikývl.

„Kdysi dávno jsem s Pellem dělal na pořádkovce, už tenkrát to byl pěkný šmejd – nekolegiální, jestli mi rozumíš.“

Rebecca pokrčila rameny.

„A?“

Runeberg si povzdechl.

„Před pár lety se ucházel o místo v Säpo, a když se mě na něj ptali, tak jsem jeho přijetí nedoporučil. On se to nějak dozvěděl a od té doby čeká na šanci, aby se mi pomstil. Tak trochu jsem tušil, že se na tuhle kauzu vrhne. Koneckonců, jak často skončí bodyguard na inspekci?“

„Tak proto jsi chtěl mermomocí jít se mnou? Aby sis hrál na ochránce?“

Runeberg jen něco zamumlal.

„To sice oceňuju, ale bylo by lepší, kdybys mi to řekl hned na začátku.“

Přikývl.

„Máš naprostou pravdu – měl jsem ti to říct, ale chybu snad může udělat každý, ne?“

Vrhl na ni dlouhý pohled, nad jehož významem pak dumala, dokud ji nezavolali zpátky do vyšetřovny.

„Předložili jsme záležitost státnímu zástupci…“ začal Walthers. „Obvykle postupujeme v takových případech tak, že o všech rozhodnutích písemně informujeme vašeho nadřízeného a ten pak učiní případná opatření na dobu do konce vyšetřování.“

Do toho vpadl Westergren.

„Ale jelikož je k nám osud tak příznivý, že tu vašeho nadřízeného máme jakožto svědka, můžeme vám oběma oznámit, že jste, Norménová, od nynějška důvodně podezřelá z porušení služební povinnosti, případně hrubého porušení služební povinnosti.“

Uchechtl se a kývl na Runeberga.

„Komisař Runeberg vám sdělí, co teď bude dál, ale vzhledem k tomu, že se jedná o trestný čin při výkonu služby, nemá moc na vybranou. Nová pravidla hovoří zcela jasně. Nechceš pokračovat, Ludde…?“

Runeberg v obličeji zbělal. Otevřel ústa, jako by chtěl zaprotestovat, ale okamžitě je zase zavřel. Místo toho se zhluboka nadechl a obrátil se k ní.

„Tímto jsi zproštěna služby, Rebecco. Bude ti ponechán plat v plné výši, ale bohužel tě musím poprosit, abys na dobu vyšetřování odevzdala klíče a přístupovou kartu.“

Zpátky na policejní stanici spolu šli pěšky. Vzduch byl suchý a chladný, tu a tam poletovalo pár nedomrlých sněhových vloček, jen aby je na zemi zničil černý asfalt. Ani ona, ani on toho moc nenamluvili.

Runeberg zabručel pár krátkých vět o obvyklých postupech při inspekčních šetřeních a pak několik klišé o tom, že všechno určitě dobře dopadne. Rebecca se sotva zmohla na odpověď.

Když došli na oddělení, musela odevzdat přístupovou kartu a klíč od skříňky se zbraní.

Policejní průkaz si směla nechat.

Jinými slovy, byla i nadále policistkou – přinejmenším na čas. Aspoň něco.

Runeberg se tvářil, jako by měl na srdci ještě něco, ale neměla chuť ho poslouchat. Po cestě ven potkala Karolinu Modinovou, ale ta ji jen krátce pozdravila a pečlivě se vyhnula Rebečinu pohledu.

V okamžiku, kdy se za ní zabouchla vrata policejní stanice, se jí znovu zmocnil ten podivný snový pocit.

Jako by nic z toho, co se stalo…

*

… nebylo doopravdy.

V lochu už kdysi seděl, sice doma ve Švédsku, ale i tady by to mělo fungovat zhruba stejně. Když nic jiného, už ho za tu dobu měli několikrát vyslechnout.

Sdělit mu, z jakých zločinů je přesně podezřelý, a možná mu taky poskytnout nějakého právního zástupce. Není zvykem plýtvat drahocennými hodinami a nechat podezřelého, aby se klepal zimou v cele, na pochopení takových basics stačí trochu koukat na Kriminálku Las Vegas. A když už je řeč o kriminálce…

Nikdo mu neodebral krev, nesejmul otisky prstů ani ho nenafotil, pokud si HP vzpomínal.

Když chrněl, z toho hulení se mu spustila krev z nosu. Nedostal travní alergii poprvé a věděl, že to vždycky vypadá hůř, než jaké to je, takže určitě vyděsil lidi v táboře k smrti. Jestli mu fízlové nevzali krev, když byl mimo, tak jim určitě poskytla dostatek vzorků jeho košile.

Ale stejně jako celá tahle debilní země působil ten scénář tak nějak fejkově, skoro uměle.

Kdyby tu myšlenku dovedl do konce, dostal by infarkt, a tak se musel několikrát zhluboka nadechnout.

Faktem bylo, že ať se na to díval, jak chtěl, ať převracel detaily z posledních dnů, jak chtěl, nemohl se zbavit pocitu, že je to všechno jenom nějaká…

Hra…

7 | Boardgames

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 12. listopadu 23:18

Od: MayBey

Jsou jen tři typy občanů – policajti, zatčení a dosud nezadržení.

Příspěvek má 36 komentářů

*

Zabouchly se dveře a oni vešli do cely. Čtyři zpocení bachaři a gigantický velitel ve špinavé košili a s obličejem zjizveným od neštovic.

HP ani nestihl vstát a vrhli se na něj.

„Name, you tell me name now!“ zařval zjizvenec jen pár decimetrů od jeho tváře.

Než HP stačil odpovědět, spoutali mu ruce za zády, svázali ho řemenem a odnesli ho pryč jako balík. Šlo to tak rychle, že ani nestihl dostat strach.

Místnost, do které ho přinesli, byla o něco větší než jeho cela. Uprostřed stála úzká pryčna a HP viděl, že z jejích boků visí popruhy. Byla nakloněná, ale místo aby ho položili hlavou na vyšší konec, přivázali ho vzhůru nohama. Ležet takhle hlavou dolů bylo hodně nepříjemné a ještě se to zhoršilo, když mu připoutali ruce i nohy.

Cítil, jak mu srdce v hrudi divoce buší.

„You tell me name!“ sykl mu Scarface tak blízko obličeje, že HP cítil z jeho dechu nakyslý pach tabáku.

„T-Thomas Andersen,“ odpověděl HP, ale nepodařilo se mu znít tak cool, jak zamýšlel. Po cestě dovnitř zahlédl v rohu místnosti kameru a byl si už téměř skálopevně jistý:

Hra ho našla!

Měl všechny důvody dostat bobky, dokonce se vyděsit k smrti.

Přesto bylo zvláštní, že se mu pulz nesplašil jen strachy.

Scarface kývl na strážné orky, jeden z nich narazil HP na hlavu kápi a všechno zčernalo. Slyšel, jak se spolu trollové baví, ale zase nerozuměl ani slovo. Jedna věc mu však došla.

Kdyby se ho opravdu chtěli zbavit, nemají důvod to protahovat. Jenže místo aby ho zahrabali v poušti, vynaložili čas a úsilí na tuhle šarádu. To musí něco znamenat.

Najednou zaslechl kapání tekutiny na kamennou podlahu.

Co to sakra dělají?

Hned nato mu někdo přitiskl na tvář mokrý hadr.

První dvě vteřiny nebyly nijak hrozné – ještě se dalo dýchat, i když mu byla kápě s každým nádechem těsnější. Voněla mokrým froté, což ho spíš uklidňovalo, než děsilo. Ale pak zaslechl mokré plesknutí a najednou mu hadrem protekla voda do nosu a úst.

Nebylo jí moc – ale stačilo to, aby zalapal po dechu, což vedlo jenom k tomu, že z hadru vycucl ještě víc vody. Natekla mu do hltanu a zvedl se mu žaludek. Začal dávit a automaticky se trhaně nadechl, což okamžitě vedlo k dalšímu miniloknutí.

Znovu dávení, nádech, kašel a voda.

Ale žádný vzduch…

Kurva do prdele – ti kreténi mě snad normálně utopí!

Zásoba kyslíku už mu docházela a vypukla panika.

Zkusil škubnout hlavou, aby dostal z obličeje ten hadr. Ale nepohnul s ním ani o píď.

Zase zadávil, ale dávicí reflex jenom poslal do hrdla další vodu a jeho výkřik se proměnil v zakloktání.

Najednou mu strhli hadr a pak i kápi. Rozkašlal se, vychrchlal pár kapek vody a nakonec se přerývaně, spásně nadechl.

A ještě jednou.

Panika pomalu opadala.

V uchu se mu ozval Scarfacův hlas.

„Kdo… jsi…?“

Pokusil se zakroutit hlavou, ale přerušil ho další záchvat kašle a pak teprve to zkusil znovu.

„Uklidněte se, sakra…“

Ruce ho přimáčkly k pryčně, natáhly mu kápi a jeho protesty zdusil froté ručník.

Další cákanec vody, zase dávení. Divoce se zmítal a snažil se kopat, ale vězel na pryčně pevně jako ve svěráku. Řval – ale jen přitom vdechoval vodu.

Zatmělo se mu před očima. Panika nekontrolovatelně běsnila. Ti hajzlové mě opravdu zabijou!

*

Tyč na ramenou, na každé straně žluté patnáctikilové závaží a prkno mezi nohama. Zhluboka se nadechla, klesla v kolenou až do úhlu devadesáti stupňů, vzepřela se nahoru a vyfoukla vzduch z plic.

„Osm,“ počítala Nina Brandtová, která stála za ní. „Ještě dvakrát, Becco!“

Ve stehnech ji pálila kyselina mléčná, ale její myšlenky nezarazila ani tvrdá dávka dřepů.

Takže zproštěná služby – takové placené prázdniny, mohla by říct, kdyby měla smířlivou náladu. Jenže to bohužel neměla.

Kdopak ji udal?

Seznam kandidátů obsahoval nejméně tři jména. Jedničkou byl samozřejmě Gladh. Když ho nechali s Berglundem a tlumočníkem na tom prašném letišťátku v Dárfúru, tvářil se, jako by ji chtěl zavraždit. Dočista zpackala jeho úžasnou státní návštěvu a určitě taky zasadila obstojnou ránu jeho pověsti a sebevědomí.

Nadechla se, ohnula kolena a zase je narovnala. Hladina kyseliny mléčné o pár stupňů stoupla, ale Rebecca si toho sotva všimla.

Druhá příčka hitparády patřila jejímu zástupci Davidu Malménovi.

Ten ji rozhodně jako novou šéfku nepřijal a ona mu na zlatém podnose nabídla šanci se jí zbavit. To, že ani on, ani Karolina Modinová žádného atentátníka neviděli, znělo mírně řečeno falešně. Jako nacvičená historka, která měla podkopat její důvěryhodnost.

Z krátkodobého hlediska vlastně vydělal na jejím odstavení jenom Malmén, protože teď nejspíš převezme její skupinu.

„Déé-set.“

S určitou námahou provedla poslední cvik a Nina jí pomohla položit činku do stojanu. Rebecca si zaběhla kolečko kolem tělocvičny, aby dostala z těla kyselinu mléčnou a stihla dovést své úvahy do konce.

Třetí místo bylo spornější, ale po chvíli přemýšlení usoudila, že by se o ně mohla dělit Karolina Modinová se svými kolegy Esbjörnssonem a Göranssonem. Ti všichni mají páníčka, se kterým chtějí být zadobře, a její vztah s Modinovou sice začal celkem dobře, ale pak ji ani ona, ani ostatní nepodrželi, když šlo do tuhého.

Takže co teď?

Vyšetřování potrvá určitě nejméně měsíc. Musí být vyslechnuti všichni zainteresovaní a navíc bude potřeba získat informace od súdánských úřadů.

Je jenom důvodně podezřelá, to je slabý stupeň podezření, takže vyšetřovatelé zatím zjevně nemají tak silnou pozici, aby se ji státní zástupce rozhodl obžalovat.

Je to tvrzení proti tvrzení – otázka je jen, nakolik se budou shodovat výpovědi ostatních svědků. Není přece jenom načase, aby si sehnala advokáta a ukázala, že už si dál srát na hlavu nenechá? Ale váhala.

Jestli jí něco šlo na nervy, pak takováhle…

*

Hra!

Fejkové zatčení, fingovaný výslech a spousta herců, co si hrají na Půlnoční expres, úplně jako předtím.

Tehdy ho zlomili. Teď se sice rozhodl vydržet, ale zatím byli na nejlepší cestě zlomit ho znovu.

V železném sevření ho držela smrtelná úzkost, srdce metalo dvojité přemety a HP blil jako alík na kamennou podlahu.

Už mu zase strhli kápi, povolili popruhy a posadili ho.

„You tell me name,“ spíš oznámil, než se zeptal Scarface a podrbal se ve vousech.

HP zvládl mezi záchvaty kašle jen přikývnout. Fňukal jako miminko. Na tvářích ho pálily slzy, na krku ho svědily zvratky a byl připraven říct všechno. Přizná se ke všemu – k vraždě Kennedyho, únosu Lindberghova dítěte, falešné hře s králíkem fucking Rogerem – jenom když mu sundají ten zatracenej ručník!

„Pettersson,“ vzlykl. „Henrik Pettersson, Hráč 128.“

„Tenk you!“ Scarface spokojeně přikývl. „Next question…“

HP strnul! Zlomili ho, právě lůznul. Co má ještě říkat?

Pak pochopil…

Najednou se zase rozbrečel.

Byl až doteď vedle – jako ta jedle!

Tohle není žádné demo, žádné hodnocení ani druhá šance, jak mu jeho sebestředný mozek málem úspěšně namluvil. Jde tu jenom o peníze. Hra chce zpátky ty svoje zasraný prachy, to je všechno.

Čísla účtů, user IDs a passwords – to bude muset všechno prozradit, aby ho sundali z té fucking pryčny.

A co pak? Byl si naprosto jistý, že ani pak ho Pořadatel nenechá jen tak odejít…

„The money yes?“ vzlykl.

Scarface se na něj divně podíval a rozhodil rukama.

„No money, nono!“

Z nějakého důvodu se zatvářil téměř uraženě.

„Další otázka,“ zopakoval, zle se zamračil na HP a z kapsy špinavé košile vytáhl notes.

„Did… you…“ četl policajt a HP přikyvoval.

Je načase to skončit.

„Did you… kill her…?“

Najednou nic nechápal.

*

„Nemáš chuť si o tom popovídat?“

„Ani ne,“ odpověděla Rebecca krátce.

Pročísla si mokré vlasy hřebenem a svázala je vzadu do tuhého ohonu.

„Většinu už víš, co ti k tomu mám říkat? Odstavili mě, dokud vyšetřování neskončí, a do té doby můžu jedině hrát hádej, kdo mě práskl.“

S Ninou Brandtovou se seznámila už na policejní akademii a pak spolu pár let sloužily u stejné hlídky. Vlastně se od sebe velmi lišily, a to nejen vzhledem. Lišily se natolik, že z nich ani nemohly být opravdu dobré kamarádky. Ale stejně jim to spolu celkem fungovalo, přinejmenším na povrchu.

Nina Brandtová byla na rozdíl od Rebeccy blonďatá, malá a s bujnými tvary. Patřila k tomu typu, za kterým se na chodbách otáčejí muži i ženy a který z toho umí vytěžit maximum.

Nina měla ráda pozornost a nejlépe se cítila, když byla obklopená lidmi, čím víc, tím líp, a právě proto taky nejspíš pracovala na oddělení kontrol restaurací.

Tam by Rebeccu ani ve snu nenapadlo se přihlásit.

Ale výhodou kontrol restaurací bylo, že Nina znala všechny majitele hospod a fitcenter v celém městě, takže pro ni byla brnkačka sehnat Rebecce jiné místo na cvičení, když teď nesměla chodit na policejní stanici.

A jaké místo…

O tomhle fitcentru zatím jenom slyšela. Na tom nebylo nic moc divného – sem málokdy chodili obyčejní smrtelníci. Zjevně se tu slézaly celebrity – ty opravdové, žádné patnáctiminutovky…

Podle pověstí sem chodily trénovat dokonce královské děti, a mohla to být klidně pravda. Tenhle podnik vypadal superexkluzivně – spíš jako lázně než jako fitcentrum. Recepční jim oběma dala ručník a župan, doprovodila je do šatny provoněné santalovým dřevem a ukázala jim jejich skříňky.

Rebecca nikdy nepovažovala tělocvičnu na policejní stanici za nejlepší, ve které kdy byla. Ale tohle… Celková plocha určitě dosahovala tisíce metrů čtverečních – všechno superdesignové a ve skvělém stavu. Zdi z holých cihel, ocelové trámy s bodovými světly, vysoké okenní klenby. Na prostorných podlahách z ušlechtilého dřeva samozřejmě nikde ani smítko prachu.

Mohla jen hádat, kolik tu asi stojí členství.

Každopádně rozhodně víc, než unese policejní plat…

Ale Nina jim to zařídila zadarmo, takže si neměla na co stěžovat.

*

„Zabil jsi ji?“ zopakoval Scarface.

HP pořád nic nechápal.

„Koho?“ zaskučel.

Hlava se mu zničehonic proměnila v sušičku.

„Paní Argosovou, zabil jsi paní Argosovou,“ přeslabikoval Scarface naštvaně z notesu a probodl HP pohledem.

„Cc-o, ééé… Ne, ježíšikriste!“ vypravil ze sebe a sušička přeřadila na vyšší rychlost. „Já ani nevím, že je… no tak moment!“

Scarface kývl na jednoho orka, ten zase narazil HP na hlavu kápi a přimáčkl ho k pryčně. „Nééé!“ zařval HP a zuřivě se snažil vyprostit. „Néé, do prdele, já jsem nevinnej…“

Jeho křik ztlumil ručník a umlčela ho voda.

S vůní chlóru se smísil pach teplého čpavku.

*

„To je divné, že Runeberg má dávné nevyřízené účty s tím vyšetřovatelem – Westerberg se jmenuje?“

Nina se postavila vedle ní k zrcadlu a začala si upravovat vlasy. I když bylo zrcadlo gigantické a Rebecca o hlavu vyšší, najednou jako by Nina zabírala všechen prostor.

„Westergren,“ opravila ji Rebecca a podvědomě ustoupila o krok stranou. „Před spoustou let spolu sloužili u oddílu B v Norrmalmu. Podle všeho byli už tenkrát na kordy a Ludde pak zařídil, aby Westergrena nevzali k Säpo.“

Nina obrátila oči v sloup a uhladila si pár blonďatých loken, se kterými nebyla zcela spokojená. I po tréninku a sauně vypadala tak svěže, že mohla rovnou vyrazit do města.

„To zní trochu moc jednoduše, ne?“ zamumlala a přetáhla si ústa rtěnkou. „Vždyť se podle tebe pánové málem porvali. To se přece kvůli zamítnuté přihlášce a starým drbům od autohlídek nedělá. Vždyť už je to deset let – nejmíň!“

Rebecca pokrčila rameny, sebrala z vápencové podlahy tenisky a začala se hrabat v tašce.

„Ludde moc nezabíhal do podrobností a na to, abych se ptala, rozhodně nebyla vhodná chvíle.“

Brandtová se rozloučila se zrcadlem a obrátila se k Rebecce.

„Hele, mimochodem, než půjdeš, musím ti něco říct…“

*

Když mu sundali kápi potřetí, měl už fakt dost.

Párkrát zakašlal, vyzvracel si na břicho další dávku vodnatého slizu a horečnatě zalapal po vzduchu.

„Počkejte,“ vykoktal, když Scarface znovu kývl na bachaře. „Počkejte chvilku, sakra!“

Scarface jim dal znamení, aby pomohli HP se posadit.

„You kill her,“ zopakoval Scarface téměř vlídným tónem.

Jen jediná odpověď, jediné slovo ho mohlo zachránit před pryčnou.

Červenou, nebo modrou?

„Y-y…“ zafňukal HP.

V tu chvíli se otevřely dveře cely.

„Co se to tu děje, seržante Musade?“

*

„Znáš Pilíře společnosti?“

„Cože, tu knihu od Leifa G. W. Perssona?“

Nina Brandtová zavrtěla hlavou.

„Nene, přece to internetové fórum.“

„Jo ty myslíš tu drbárnu? Jo, tam jsem párkrát nakoukla, když byla nová a všichni o ní mluvili, ale to už je nějaký pátek. Chodí tam hlavně uremcaní kolegové a rádobypolicajti, to není nic pro mě…“

Zapnula sportovní tašku a přichystala se k odchodu.

„Možná bys tam měla zase nakouknout…“

Něco v tónu Niny Brandtové ji přimělo se zastavit.

„Proč?“

Nina se zašklebila.

„Protože tam asi začali psát o tobě…“

*

„Omlouvám se za to, pane Petterssone,“ řekl o pár minut později Azíz, když odvedli HP zase na celu. „Já a seržant Musad patříme k jiným oddělením policie a také k jiným školám, dalo by se říct. Neměl žádné právo vás vystavit takovému zacházení.“

HP apaticky přikyvoval a tahal se za mokré šaty, aby si je odlepil od těla.

Mozek mu přešel na overdrive, HP nedokázal nevnímat ostrý pach moči z overalu a pokukoval po Azízovi, aby zjistil, jestli ho taky cítí.

„Právě vám sháníme suché šaty, a pokud budete chtít, můžete si dát teplou sprchu.“

HP pokračoval ve strnulém přikyvování.

Sprchu!

Teplou sprchu a pár minut na přemýšlení…

„Ale nejdřív musíme vyřídit pár věcí,“ řekl Azíz věcně a přisunul k HP linkovaný papír a pero.

„Prosím, napište, odkud znáte paní Argosovou a co se stalo v tom beduínském táboře.“

HP pořád kýval hlavou. Ruka se mu třásla tak, že pero nakreslilo na papír pár kudrlinek, než ho dostal pod kontrolu.

8 | Redrum?

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 13. listopadu 08:11

Od: MayBey

Kdo může spáchat zločin? Všichni.

Tudíž jsou všichni podezřelí.

Příspěvek má 41 komentářů

„Máme velký problém, pane Petterssone.“

No fucking kidding – úplnej understatement of the year! Za posledních čtyřiadvacet hodin si HP prožil všechny fáze krize, a to hned dvakrát.

Zapírání, zoufalství, paniku, posrání, apatii a pak bez projití startem rovnou na políčko Vězení.

Tohle prostě nemůže být pravda!

Ale ať to už jeho zahlcený mozek zpracovával jakkoli, pár tvrdých faktů obejít nemohl.

Všechno je to doopravdy, kurevsky smrtelně vážně – a to do slova a do písmene!

Anna Argosová zmizela, pohltila ji pouštní noc a on je podle fízlů hlavním podezřelým.

Z toho večera měl pořád jenom útržkovité vzpomínky. Na tom nebylo nic zvlášť podivného, kombo piva, trávy a nevolnosti z auta asi bylo nad síly jeho už tak dost vyčerpaného mozku.

„Jak říkám, velký problém, pane Petterssone,“ zopakoval Azíz a vytrhl ho z myšlenek.

HP zvedl oči a spatřil policistův ustaraný výraz.

„Zjistili jsme, že krev na vaší košili se shoduje s DNA, které jsme našli na hotelovém pokoji paní Argosové, a před pár hodinami objevil vrtulník pět kilometrů od tábora nějaké pozůstatky. Jde především o zakrvácené oblečení a zbytky kůže. Už se do nich vydatně pustili ptáci a pouštní lišky, to bohužel z případů, kdy lidé zabloudí v poušti, dobře známe, nicméně podle předběžných testů odpovídají profilu paní Argosové.“

Neurčitě máchl rukou směrem ke světu za zdmi.

„V tuto chvíli nevíme, jestli tam bylo tělo odvezeno, anebo jde o pozůstatky přemístěné zvěří. Proto dále pátráme jak kolem tábora, tak o něco dále od něj.“

Naklonil se nad stůl.

„Všechno to samozřejmě mohla být tragická nehoda. Hádka na odlehlém místě a chvilková zuřivost, která měla hrůzostrašné následky. Paní Argosová sice krvácela, ale možná byla jen zraněna. Opuštěna v dobré víře, že je schopna vyhledat pomoc sama? Jenže místo toho ve svém omámeném stavu zamířila špatným směrem – přímo do pouště…“

Policista se dlouze zadíval na HP.

„Kdyby tomu tak bylo, soudce by byl pravděpodobně shovívavý.“

Odmlčel se a zdálo se, že čeká na odpověď.

HP se marně snažil ovládnout víření proudů ve své hlavě.

Určitě to má nějaké vysvětlení, tím si byl jistý. Naprosto přirozené vysvětlení, které dokáže, že je nevinný. Teoreticky se klidně mohl potloukat po táboře – rozhodnout se, že zahodí to šaškovský tričko a vyhrabe z odpadků drahou košili z thajského hedvábí. O pár fleků od blitek se člověk nestará, když je sjetej…

Ale to ostatní?

Vrah určitě vběhl na záchod. Potřeboval ze sebe co nejrychleji smýt krev a našel v odpadkovém koši jeho košili.

To je sice děsně přitažené za vlasy, ale už se staly divnější věci!

Pro jistotu si v hlavě přehrál ten scénář zrychleně ještě jednou. Chabé – ale ne nepředstavitelné.

Ale stejně nezabránil tomu, aby do něj prosákla ta nepříjemná myšlenka.

Co když má Azíz pravdu?

Chvíli měl v táboře opravdu chuť Annu Argosovou zaškrtit – pevně jí stisknout krk, aby začala čoukovat a přešly ji ty zasraný povýšený úsměšky…

„A-ale co ti ostatní? Vincent a jeho parta?“

Sám slyšel, jak mu přeskakuje hlas.

Skoro jako by tušil, co policista odpoví.

„No ano, málem jsem zapomněl na záhadného Francouze…“

Azíz si nasadil brýle a zalistoval složkou.

„Dozvěděli jsme se, že vy a paní Argosová jste přijeli do tábora společně. Byli jste spatřeni, jak večeříte u téhož stolu, a později během večera vás svědek viděl, jak se hádáte u průchodu v plotu poblíž záchodů. Svědek tvrdí, že při hádce došlo k fyzickému napadení a že paní Argosová vypadala vyděšeně.“

Odmlčel se, otočil stránku a HP párkrát polkl, aby si svlažil vyschlý hltan.

„Vaši francouzští společníci bohužel odjeli z tábora před naším příjezdem, ale vyslechli jsme je druhý den v jejich hotelu. Všichni shodně vypověděli, že jste měl na paní Argosovou vztek, protože se vám posmívala za menší ‚nehodu‘ v autě a protože po ní – možná právě kvůli ní – dávala přednost jiné společnosti než vaší.“

Obrátil stránku a pokračoval.

„Francouzi sice potvrzují vaše vyprávění o tom, jak jste se seznámili v Indii, ale říkají, že sraz tady v Dubaji i pouštní safari byl váš nápad.“

Policista se odmlčel a zamžoural přes okraj brýlí na HP. Pár vteřin trvalo, než HP tuhle informaci zpracoval.

„A-ale to všechno vymysleli oni, Vincent mi zavolal do hotelu, vyzvedli nás. Zeptejte se šoférů, ti to ví!“

„Řidiči Emir a Bašíd bohužel nejsou k zastižení. Podle jejich šéfa to však není nijak neobvyklé. Jsou placení od hodiny a mimo sezónu jezdí za příbuznými domů do Jemenu. Auta prý byla zamluvena přes váš hotel na jméno Sinclair a k rezervaci objednávky byla použita jedna z kreditních karet, které jsme našli ve vaší peněžence. MasterCard na jméno Jerome Sinclair.

Jerome Vincent Sinclair…“

*

Vítají vás Pilíře společnosti

– jsme ti, kdo má špínu na starosti!

Vlastně to nebyla myšlenka nijak pozoruhodná, dokonce ani nijak nová. Otevřené diskusní fórum na všeobecné stížnosti, klepy a stoprocentně pravdivá tvrzení – možná s tím rozdílem, že tohle bylo zaměřené na policisty, nebo obecněji na uniformovaná povolání. Fakt děsně originální…

Ale když si přečetla pár příspěvků, začala chápat, proč se zrovna o tomhle fóru všude mluví. Jeden z nejpilnějších pisatelů, člověk, který si říkal MayBey, byl dobrý – hodně dobrý. Na rozdíl od ostatních debatérů jen neremcal na nevyhovující vybavení ani na kvalitu nejnovější várky aspirantů. MayBey měl – nebo měla – zvláštní jazyk, krátké věty plné hořkosti, ne nabubřelé tirády plné úřední švédštiny, které jinak policisté zbožňují.

„Dneska jsme chytili pár zlodějů aut. Honička skoro dvacet minut.

Tři grázlové odstavili auto u křižovatky Gangsta. Pes pro jednou zafungoval – okamžitě chytil stopu. Za deset minut jsme sebrali celou bandu pod smrčkem!

Týjo, to byla krása!

Pak čtyři hodiny na stanici, všechny zapsat a vyslechnout. Zatím parádní noc. Zato státnímu zástupci Turniketovi, který měl pohotovost, stačila jediná minuta. A všichni byli volní.

Veškerá naše práce byla k ničemu a on šel zase do hajan.

Kéž by se mi taky tak krásně spalo…“

Automobilovou honičku zažil každý policajt a MayBey – ať to byl, kdo to byl – na pouhých několika řádcích vystihl všechno. Napětí na lovu, radost při zadržení, zdlouhavé papírování a nakonec vztek, když grázlové jednoduše ohlásí na vrátnici odchod.

Příspěvek měl padesát osm komentářů, pětkrát víc než většina ostatních pisatelů, a všechny sdílely MayBeyho rozhořčení.

Kromě toho byl příspěvek zajímavý ještě tím, jak byl povědomý. Křižovatkou Gangsta mohla klidně být křižovatka Hjulsta a Rebecca znala ve stockholmském kraji státního zástupce jménem Ture Nickström nebo tak nějak.

Z čiré zvědavosti si otevřela stránku stockholmské policie, ale žádnou zprávu o události, která by odpovídala popisu na blogu, nenašla. Co z toho plyne?

Vlastně nic.

MayBey může být z jiného kraje anebo popisuje starý incident. Ale stejně si Rebecca byla kdovíproč celkem jistá, že je řeč o Stockholmu.

Karikatury v MayBeyho starších příspěvcích jednoznačně poznávala. Policejního náčelníka Teflona, na jehož bílé košili nikdy neulpí špína, komisaře Sulce, který není k zastižení, kdykoli má učinit obtížné rozhodnutí, i kriminálního inspektora Pantofla, který se pořád šourá po chodbách a ze všech sil se zašívá.

Byla si jistá, že s nimi všemi pracovala – ale na druhou stranu, určitě nebyla sama…

Ale doopravdy ji zaujal až MayBeyho poslední příspěvek…

*

Policista se na něj díval, jako by čekal na reakci, ale HP projednou netušil, co má říkat. Zoufale se snažil vybavit si Vincentovu podobu, ale ten chlap měl kdovíproč najednou všechny rysy nezřetelné – téměř rozmazané.

Otevíral a zavíral pusu a nedostal ze sebe kloudné slovo.

„Počínali jsme si velmi důkladně, pane Petterssone. Vraždy jsou tady v Dubaji vzácné, takže jsme převrátili každý kámen. Moji muži prověřili všechny otisky prstů v autě i u vašeho jídelního stolu a našli jsme stopy po vás, paní Argosové i všech ostatních z vaší společnosti. Dokonce jsme kontaktovali policejní orgány ve vašich vlastech a všichni zúčastnění mají čistý trestní rejstřík. Všichni kromě vás, pane Petterssone.“

Azíz opět dlouze pohlédl přes štos papírů na HP.

„Všechny otisky se shodují, žádné nepřebývají. Jinými slovy, nikde ani stopa po takzvaném Vincentovi…“

Zase pohled, který tentokrát odpovídal Azízovu tónu, ale HP si ho sotva všímal.

Když se nad tím zamyslel, nevzpomínal si, že by Vincent kdy vyprávěl něco o sobě.

Jednou HP seděl u baru, měl pekelnou depku a Francouz se u něj prostě zjevil.

Pozval ho na trávu a pivko, dalo se s ním pokecat a HP se trochu ulevilo.

Ale kdo je Jerome Sinclair? Peněženku měl plnou různých kreditek – rolí, které mu pomáhaly zvládat toulavý náměsíčný život. Pamatoval si jen některé:

Jim Shooter

Will Parcher

Tyler Durdan

Jména vybíral většinou ze srandy – nebo si to aspoň namlouval. Parta imaginárních kamarádů z filmové historie. Lidí, kteří existovali jen v mysli hlavních hrdinů.

Jeroma Sinclaira si pamatoval jen matně, jako řádek vyražených písmenek na plastové kartičce.

Jsou Jerome a Vincent vlastně tatáž osoba?

Někdo, kdo existuje jen v jeho hlavě?

Policista odložil papíry a naklonil se nad stůl.

„Dovolte mi shrnout situaci, pane Petterssone. Vy – již dříve odsouzený vrah – jste přicestoval do této země na falešný pas. V hotelu jste se setkal s paní Argosovou, obskočil jste ji a s několika náhodnými známými jste zorganizoval pouštní safari. Ona však výsměšně odmítá vaše pokusy o sblížení, což vás zcela pochopitelně štve. Vy jste to přece všechno zařídil, možná dokonce kvůli ní, a ona teď nad vámi ohrnuje nos. Někdy během večera paní Argosová zmizí a vás najdou těžce intoxikovaného s její krví po celé košili. Hájíte se pouze odkazováním na záhadného muže, jehož existenci nic a nikdo nepotvrzuje.“

Udělal pauzu, aby HP měl čas jeho slova vstřebat.

„Jak jsem říkal, vraždy jsou v Dubaji vzácné. Možná proto, že se trestají tvrdě. Velmi tvrdě, pane Petterssone…“

Další pauza, aby HP neušlo, jak to myslí.

„Ale když člověk spolupracuje, mívá soudce pochopení. Váš život je víceméně v mých rukou, takže vám radím, abyste se důkladně zamyslel, než odpovíte na následující otázku.“

Třetí pauza, tentokrát úplně zbytečná.

„Zabil jste paní Argosovou?“

HP se v hlavě vyrojily mihotavé screenshoty – každý s jinou pekelně znepokojivou informací.

Že by se jeho týraný mozek nakonec odhodlal ke vzpouře? BLIK Ukázal mu věci, které neexistují? BLIK Smíchal fantazii a skutečnost? BLIK Yes? BLIK No? KURVA DO PRDELE!!!

Sevřel oči a zabořil obličej do dlaní, aby to flashování v palici stopnul. Ale obrázky se mu míhaly na sítnici dál.

Shooter

Parcher

Durdan

All work and no play makes jack a dull boy!

Redrum, redrum, redrum…

Copak by vážně nedokázal zmlátit bitchy ženskou? Dát jí, co si zaslouží?

Vždyť o tom sakra dokonce fantazíroval…

Je načase se rozhodnout.

Červenou, nebo modrou?

*

Regina Rozvážná, nejlepší bodyguardka na světě, má trošičku problém. Asi dostala v Africe úpal a měla vidiny.

Anebo měly její halucinace jiné důvody? Že by ji zprostili služby právě proto? Nevíte to někdo?

Příspěvek má 17 komentářů

Regina Rozvážná, super jméno, a přesně jak říkala Nina, dalo se jen těžko pochybovat, kdo se tím myslí… Navíc sedmnáct komentářů, v podstatě samé negativní.

„Co jiného čekat od uniformovaného svědka?“

„Takhle to dopadá, když se kvůli kvótám nabírají ženský…“

„Už na škole bila děsně protivná“

„Asi si dala moc magoráků, stopro značky WBUP…“

To poslední si musela vygooglovat. WBUP – Will Break Under Pressure. Tak takhle ji její okolí vidí. Jako někoho, kdo neustojí tlak…

*

„N-ne,“ zachraptěl a odkašlal si.

„Ne, nezabil jsem ji,“ pokračoval o něco hlasitěji, jako by se snažil přesvědčit sám sebe.

Azíz si zhluboka povzdechl. Posbíral papíry, vstal a dvakrát zaklepal na ocelové dveře.

„Bohužel už vám nemám jak pomoci, pane Petterssone,“ řekl téměř smutně.

Ustoupil a do místnosti vešel Musad a čtyři zpocení hlídací trollové.

Okamžitě se na něj vrhli.

Křičel, zběsile se zmítal a dokonce se mu povedlo rozdat pár obstojných ran, ale nakonec ho orkové povalili na zem.

Umře, to už teď chápal. Konečně ho Scaryface a jeho kámoši utopí, anebo, což je mnohem pravděpodobnější, se ke všemu přizná. Nějaký loutkový soudce ho odsoudí k smrti, odvlečou ho do pouště a dostane kulku do týla, kterou pak vyfakturují ségře. A pak věčné členství ve Spiknutí sráčů spolu s Dagouškem a tátou!

Hello, my name is Henrik and I am a ladykiller!

Je vyřízenej – vyfakovanej – nahranej!

Najednou mu ve vyděšeném mozku sepnula synapse.

„P-počkejte,“ křikl na Azíze, když už se ho chystali odnést.

„Počkejte, krucinál, po Vincentovi existuje stopa. Jenom mě…“

Musad mu vrazil takovou facku, že mu klapačka zase scvakla, ale jenom nakrátko. Držel se prsty záchranného prkna a ani za prase se nehodlal pustit.

„Kapsa mejch kalhot, zlatej zapalovač. Ten je jeho. Vincentův. Zkontrolujte na něm otisky prstů, DNA, co si račte př…“

Další facka, tentokrát tak silná, že ucítil v ústech chuř krve. Slyšel, jak Azíz na bachaře něco štěkl arabsky, a pak jim Musad podle všeho dal protichůdný rozkaz.

Zpocení orkové se ošívali a rozpačitě po sobě pokukovali, jako by nevěděli, co teda mají dělat. Oba velitelé dál štěkali rozkazy. Pořád žádná reakce. HP natočil hlavu a viděl, že Musad a Azíz si stoupli proti sobě – tak blízko, že je dělilo jen pár decimetrů.

Musad byl rudý v obličeji a rozvíral a svíral pěsti. Byl o hlavu vyšší než Azíz a HP ho ze své žabí perspektivy viděl jako ještě většího a hrůzostrašnějšího, pokud to vůbec šlo.

Ale Azíz se nezalekl – přistoupil k němu ještě o půl kroku, až se košile jejich uniforem málem otřely o sebe.

Chvilku to vypadalo, že se poperou.

HP i bachaři zatajili dech.

Pak Musad pomalu o krok ustoupil.

Azíz zase zařval, tentokrát hlasitěji, a pár vteřin nato se HP svezl zpátky na židli a jeden z bachařů mu neochotně rozepnul pouta.

„Povídejte,“ řekl Azíz úsečně, když se dveře cely zabouchly a opět zůstali sami.

9 | Fata Morgana

„Haló?“

„Uctivý dobrý večer přeji, proběhlo všechno v pořádku?“

„Proběhlo to dokonce výborně, zcela podle plánu – ale to už samozřejmě víte.“

„Bolelo to?“

„Ne víc, než bylo nutné…“

„Dobře, a ústup?“

„Taky bez problémů. Jak to vypadá s…“

„Hráčem? Na závěry je ještě brzy. Ale budu vás informovat.“

*

Přišly uprostřed noci. Čtyři guantánamské gorily, a stejně jako minule ho zvedly z pryčny a spoutaly mu ruce za zády. Tentokrát se nezmohl na odpor.

Byl Nick Orton, Thomas Andersen, Charles Herman a tolik dalších jmen, že už si je ani nepamatoval.

Fiktivní postavy proměněné ve skutečnost, dokud je potřeboval.

Tak proč ne Vincent Sinclair?

Kápi mu bachaři nasadili hned na cele, ale všimli si jeho netečnosti a neobtěžovali se mu svázat nohy. Klopýtal s nimi dolů po schodech, pak po ještě jedněch.

Tělo měl těžké jako olovo.

Další schody – zakopl a bachaři ho museli chytit, aby neupadl. Ale nezastavili se, aby mu pomohli na nohy. Jen ho popadli v podpaží a zvedli ho tak vysoko, že se otíral o podlahu pouze špičkami nohou. Pak schody skončily.

Místnost, do které vešli, byla větší, tak velká, že se udýchané hekání bachařů odráželo tlumenou ozvěnou od zdí. Opravdu tudy šli i minule?

Pod kápi mu pronikl slabý pach benzinu a výfukových plynů a najednou si byl jistý. Nejdou do mučírny!

Hned nato ho zvedli na sedadlo a zabouchly se za ním těžké dveře auta.

Zakvílení pneumatik, prudké trhnutí a rozjeli se.

HP horečnatě nutil svou vyřízenou hlavu, aby tuhle novou informaci zpracovala. Někdo určitě seděl na zadním sedadle nalevo od něj, protože HP slabě cítil vodu po holení – kromě toho musí mít auto řidiče.

Jinými slovy se ve vozidle nacházely kromě něj samotného nejméně dvě osoby – ale ani jedna nic neříkala.

Ať už jeli kamkoli, zdálo se, že řidič spěchá. Velký motor řval a auto se pohybovalo tak trhaně, že jeho tělo klouzalo po koženém sedadle.

Pak podle zvuku poznal, že povrch cesty se změnil z asfaltu ve štěrk. Za pár minut ustaly zvuky úplně a auto se začalo povědomě naklánět a klouzat. Dřív než jeho mozek to pochopil žaludek a panika v jeho útrobách se pomalu proměnila v nevolnost. Zase zhoupnutí, pak na sklo prskl písek.

Jedou do pouště!

*

„Uvidíš, všechno dobře dopadne, Becco. Vždyť jsi přece žádnou chybu neudělala…“

Micke ji na pohovce vzal kolem ramen a Rebecca musela potlačit náhlou chuť se mu vytrhnout. Popadnout nejbližší těžký předmět a prorazit mu lebku.

Všechno dobře dopadne, uvidíš… Kdyby tak pokaždé, když tuhle hlášku za poslední týden slyšela, dostala dvacku. Od Luddeho, Niny Brandtové a celé bandy dalších dobrých duší.

To lidi opravdu nevymyslí nic lepšího, když je někdo v průseru?

„Samozřejmě, že jsem neudělala chybu,“ odsekla dřív, než se stačila ovládnout. „Co jako, ty taky nevěříš, že na nás zaútočili?“

„Ale jasně, věřím,“ odpověděl Micke rychle, ale Rebecca stejně využila příležitosti, aby se narovnala a jeho ruku setřásla.

„Jenom jsem chtěl říct, že se to určitě brzo přežene…“ Přerušila ho odfrknutím.

„Na to bych zrovna nesázela. Dost lidí mě chce zaříznout a k tomu jim stačí držet zobák a nečeřit vodu. Gladh, Malmén, Modinová a všichni ostatní…“

„Nezapomínej na Gladhova asistenta…“

„Ne, Berglund ne!“

Kousla se do jazyka, ale už bylo pozdě.

„Proč ne? Vždyť by bylo normální, kdyby Gladh dával podobné nepříjemnosti za úkol svému asistentovi, ne?“

„To jo,“ zamumlala a pokrčila rameny.

Svezla se zase na pohovku a rychle upřela pohled na televizi.

„Udělám si čaj, chceš taky?“ řekla mnohem něžněji po pár minutách mlčení.

„Hmm,“ odpověděl.

Po cestě do kuchyně nenápadně sebrala ze stolku v předsíni mobil.

*

Asi čtvrt hodinky se houpali a pak mu konečně kousky skládanky zapadly na místo.

Žádné výslechy už nebudou.

Přesně jak říkal Azíz. Je již dříve odsouzený vrah, přicestoval na falešný pas a je se zločinem spojen všemi možnými způsoby. V jeho nevinu nikdo nevěří – dokonce ani on sám.

Ve všem tom pozlátku zapomněl, že tahle země je vlastně diktatura. Bezmocná a ubohá žena ze Západu – unesena a zavražděna v poušti. To by vystrašilo turisty i big finance. Špatné PR a ušlé obchodní příležitosti by zemi stály miliony dolarů. Mnohem lepší je zamést všechno pod koberec a předstírat, že se to nikdy nestalo. Zbývá jen zbavit se poslední neuzavřené linie případu a doslova celou historii pohřbít tam, kde začala.

V písku…

V hrudi mu zabublal vyděšený pláč a HP se musel kousnout do rtu, aby ho udržel v sobě.

Najednou auto prudce zastavilo a HP slyšel, jak řidič vystoupil a zabouchl za sebou dveře.

Konečná stanice – všichni vystupovat!

Fuckfuckfuckfuckfuckfuck!!!

*

Vlastně by jí to mělo být jedno.

So what, jestli ji někdo pomlouvá? Určitě se to nedělo poprvé, jediný rozdíl byl v tom, že dřív neměla možnost sledovat, co se o ní povídá.

Většina těch lidí ji určitě ani nezná, vůbec nemá tušení, kdo je a co udělala. Ale co když se plete?

Co když jsou to lidé z práce, kolegové, se kterými se zdraví na chodbě nebo s nimi dokonce pracuje?

Samozřejmě by se měla na všechno vykašlat, zapomenout na tu stránku a nechat blbečky, ať si žvaní. Ale nemohla se od ní odtrhnout.

Pořád si vymýšlela nějaké práce v ložnici, aby mohla probudit počítač ze spánkového režimu a podívat se, jestli někdo napsal něco nového.

Rochnit se v hnoji, šťourat se v ráně a trýznit se každým detailem, každým komentářem zvlášť, dokud se jí žaludek nescvrkl v tvrdý uzel a vzduch v bytě se téměř nedal dýchat.

Schválně nahlas cinkala čajovou konvicí, aby přehlušila své myšlenky, ale moc účinná taktika to nebyla. Rozhodla se, že Mickemu o té stránce neřekne. Pomluvy jsou jedna věc, ale měla strach, že se tam objeví i jiné fámy. Pravdivé… A přitom teoreticky všechno vypadalo tak krásně.

Povýšení, vlastní tým bodyguardů a pozorný přítel. Vila, vořech a volvo na dosah ruky. Ty staré záležitosti, které ji tolik let trápily – a svíraly jí hrudník jako utažený řemen – patřily konečně minulosti. Neudělala žádnou chybu, už neměla důvod sama sebe trápit. Mělo by to být tak jednoduché. Úplná hračka…

Tak proč jí to nejde?

Opravdu je tak děsně těžké být šťastná?

Zatímco se vařila voda na čaj, rychle mrkla do obýváku.

Micke se pořád soustředil na televizi.

Vytáhla mobil.

Středa v sedm

Obvyklé místo

A zmáčkla Odeslat.

*

„Osud je k vám neobyčejně příznivý, pane Petterssone,“ usmál se z vedlejšího sedadla hladce oholený Musad. Mluvil skoro stejně dokonalou angličtinou jako Anna Argosová.

HP se zasekl mozek, a než se restartoval, utekla mu část Musadova úvodního povídání.

„…zřetelný otisk prstu na zapalovači a navíc dostatek zbytků kůže na test mitochondriální DNA. Dnes ráno se ozval Interpol, obě stopy patří jistému Brunovi Hamelovi, francouzskému Kanaďanovi s mírně řečeno zajímavou pověstí…“

Policista se odmlčel, aby synapse v mozku HP měly čas zapojit fungující obvod.

„C-cože?“

„Monsieur Hamel se zjevně vydal na dráhu profesionálního vraha. Jsou mu připisovány nejméně čtyři neuzavřené případy. Chcete si tipnout, jakou má specializaci?“

Zase úsměv.

HP němě přikývl.

„Osamělé ženy…“

HP ucítil, že jeho nevolnost sílí.

Odkrvila se mu hlava a musel se předklonit, aby neomdlel.

Musad sice seděl hned vedle něj, ale přesto HP slyšel jeho hlas z veliké dálky.

„Plukovník Azíz vám během vašich hovorů neprozradil, že paní Argosové bylo už dříve vyhrožováno smrtí. Kontaktovali jsme policii v její vlasti a ta nám to potvrdila.“

„P-plukovník…?“ vykoktal HP zmateně.

Musad se zachechtal.

„Používáme takovou fintu, abychom rychle dosáhli výsledků. Neoholení Arabové, kteří nemluví anglicky, kdovíproč většinou motivují lidi ze Západu ke spolupráci. Plukovník Azíz je můj šéf a ředitel celé kriminálky emirátu Dubaj.“

Policista se zhluboka nadechl, na pár vteřin zadržel dech a čekal, až se HP vzpamatuje.

„Chápejte, pane Petterssone, vypadalo to nad slunce jasněji. Krev, svědectví, váš vztah k paní Argosové a tak dále… Ale byly tu rušivé prvky…“

Doprovodil své vyprávění máchnutím ruky.

„Pravá svědectví se nikdy neshodují na sto procent, pane Petterssone. Lidé zkrátka a dobře vnímají věci různě. Ale všech pět francouzských občanů, kteří proti vám svědčili, vypovědělo stejný příběh – naprosto stejný příběh, do nejmenších podrobností. Rozumíte?“

Nečekal na odpověď a pokračoval dál.

„Tušili jsme, že tu něco nehraje, a nakonec jste nám poskytl důkaz, který jsme hledali,“ pokračoval Musad. „Představte si, jak se ti Francouzi tvářili, když jsme jim ukázali Hamela na fotkách z Interpolu – mezinárodně hledaného vraha z povolání, kterého se ze všech sil snažili krýt…“

Znovu se usmál a odmlčel se, jako by čekal od HP nějakou reakci.

„Někdo nechal Annu Argosovou zavraždit…“ pokračoval Musad téměř přehnaně pomalu, když se žádné odpovědi nedočkal.

„…a tenhle někdo si navíc dal značnou práci, aby svalil vinu na vás, pane Petterssone.“

S HP se zahoupal svět, zničehonic ho znovu přepadla nevolnost a jako na zavolanou se zvenčí otevřely dveře auta.

Padl na všechny čtyři a vyzvracel se do pouštního písku.

Déj? vu!

*

Odpověď přišla hned za minutu.

Jasně – už jsem myslel, že to chceš skončit;)

Začala psát kousavou odpověď, ale rozmyslela si to. Zaslechla, jak se Micke na pohovce protáhl, a rychle příchozí zprávu smazala.

Voda na čaj byla hotová, a tak prostřela na malý podnos dva šálky a pár sušenek.

Když si sedla na pohovku, Micke ji objal kolem ramen a přitáhl ji k sobě.

„To je fajn, že tě mám doma,“ zamumlal.

Rebecca neodpověděla.

„Hele, mimochodem,“ řekla po chvíli.

„Hmm.“

„Ve středu večer nebudu doma. Jdu s Ninou do kina. Potřebuju se trochu rozptýlit…“

„Tak jo.“

Ani neodlepil oči od televize, takže pro ni bylo lehčí zalhat.

Lhaní jí začínalo jít znepokojivě dobře.

„Pak si možná zajdeme na víno nebo na něco, takže na mě nemusíš čekat. Nebo vlastně vůbec nemusíš trčet tady, jestli chceš radši spát u sebe doma…“

Otočil se, rychle na ni úkosem pohlédl a chviličku to vypadalo, že něco řekne. Ale pak zase zapadl do pohovky a dál čuměl na televizi.

„Tak jo, užij si to…“

*

Vedli ho jako ovci mezi palmami v květináčích na obřím terminálu. Z jedné strany Musad, z druhé řidič. Lidé na jezdících pásech jim kvapně uhýbali, určitě si o něm mysleli, že je masový vrah nebo něco podobného.

Když spatřil známou modrobílou ceduli, málem se rozbrečel.

Na pár infarktových vteřin dostal strach, že jen projdou kolem. Že je to jenom další trik, kterým ho chtějí psychicky zlomit. Ale sestoupili z pásu na správné zastávce, došli k pultu a Musad podal paní za přepážkou SAS letenku a nějaké papíry.

Z toho, co jí říkal, nerozuměl HP ani slovo, ale o pár minut později už stáli v kuřárně u exitu a Musad mu nabídl cigaretu z plochého kovového pouzdra. HP se tak třásly ruce, že to cígo málem ani nezapálil.

Pak hluboké, nádherné šluky…

Chvíli oba mlčeli.

„A-a ti Francouzi?“ zamumlal HP nakonec. „Co se s nima stane?“

„Pár týdnů si je necháme, dokud jejich bohatí tatínkové nezatahají za všechny možné nitky, aby je dostali domů. Postupně se najde řešení, které bude vyhovovat všem stranám. Koneckonců přece nejdeme po nich, ale po monsieuru Hamelovi a jeho klientovi…“

HP přikývl. Křivé svědectví sem, křivé svědectví tam, na tom z dlouhodobého hlediska nezáleží…

Business is money.

Fuj, už má týhle debilní země až po krk!

„Říkali taky proč…? Teda jako proč se mě snažili dostat za mříže?“ upřesnil monotónním hlasem.

Musad přikývl a potáhl z cigarety.

„Jejich skupina prý narazila na monsieura Hamela v Goa jen pár dnů předtím, než potkali vás.“ Máchl rukou a kouř utvořil pod stropem drobné spirály.

„Hned poté, co jste se od nich oddělil, provedla indická policie razii a někteří ze skupiny byli přistiženi při různých nelegálních činnostech. Hamel vyřešil situaci na místě, aniž by museli volat domů tatínkovi a ztrapnit se. Tipuji, že to vlastně celé zinscenoval, aby si skupinu zavázal. Tihle lidé mají svá vlastní pravidla, pane Petterssone…“

„Takže Francouzi bohatě zaplatili šoférům, aby odjeli domů do Jemenu a po cestě vysadili Vin… teda vlastně Hamela na letišti?“

„Něco na ten způsob,“ přikývl Musad. „Těsně poté někdo odletěl na jméno, které odpovídá jednomu z Hamelových pseudonymů. Nejsme si zcela jistí, že to byl on, kvalita letištních kamer nestačí na stoprocentní identifikaci, ale je to poměrně pravděpodobné.“

Musad ho doprovodil do letadla, dokonce mu pomohl zastrčit palubní zavazadlo do přihrádky a pak mu podal ruku na rozloučenou.

„Tak sbohem, pane Petterssone.“

HP chvilku váhal, ale pak mu ruku stiskl. Kupodivu se zdálo, že policistovi se tím gestem poněkud ulevilo.

„Jestli se doma ve Švédsku doslechnete o Anně Argosové něco víc, něco, co by prospělo vyšetřování, ocenil bych, kdybyste se ozval. Někdo Hamela najal, aby zavraždil paní Argosovou, a my bychom toho člověka moc rádi dopadli.“

Z kapsy nažehlené košile vyndal malou bílou vizitku.

HP mlčky přikývl a kartičku si vzal, aniž by ji poctil jediným pohledem.

Policista došel skoro až ke dveřím, než se unavený mozek HP probral.

„Počkejte, Musade…?“

Musad se otočil.

„Proč myslíte, že se doma o Anně Argosové něco dozvím?“

„Tak vy jste to nevěděl?“ usmál se Musad.

„Co jako?“

„Že Anna Argosová byla Švédka?“

10 | Hide and Seek

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 14. listopadu 16:19

Od: MayBey

Ke lhaní, svádění na falešnou stopu a manipulování mají přirozený talent psychopati.

My ostatní se v tom musíme cvičit, aby nám to šlo…

Příspěvek má 45 komentářů

*

Teď zpětně se jí zdálo, že toho muže viděla, už když byla ve fitcentru poprvé. Těsně předtím, než odešly, Nina narazila na jednoho z majitelů, se kterým podle všeho kdysi chvíli chodila. Zatímco se pusinkovali a konverzovali – diskuse skončila tím, že Rebecca dostala vstup na měsíc zadarmo – spatřila ho.

Nakrátko ostříhaného muže na běžeckém pásu, jen o málo vyššího než ona. Vytrénovaného tím šlachovitým způsobem, který se jí líbil víc než vazounská image. Ale Rebeccu nezaujala v prvé řadě jeho fyzička. Zaujal ji styl jeho běhu. Cílevědomý a sveřepý, jako by sprintoval pro olympijské zlato.

A teď tu byl zase – na stejném běžeckém pásu v rohu, se stejným běžeckým stylem.

Měl šíleně rychlé tempo.

Ruce mu pracovaly u boků jako svalnaté písty a oči měl přilepené ke svému odrazu v zrcadle. Po hnědě opáleném těle mu stékal pot a už promáčel tenké sportovní tílko. Nohy bušily do běžeckého pásu. Bum-bum-bum-bum.

Na celém tom výjevu ji něco přitahovalo a přistihla se, že se málem přestala soustředit na své posilování.

Potom Rebecca – jen na vteřinku – zachytila v zrcadle mužův pohled a zachvěla se.

*

Všechno to samozřejmě mohla být nešťastná náhoda.

Hamel si mohl náhodou vybrat za obětního beránka právě jeho, aby sám zmizel bez nejmenší stopy. Jak Musad správně poukázal, HP je téměř archetypální fall-guy.

Samozřejmě je tahle teorie až nechutně přitažená za vlasy, ale vyloučit se nedá.

Ale ať už za tím vězí kdokoliv, určitě neoddělal Annu Argosovou jenom proto, aby dostal za mříže jeho, tím si byl HP jistý. Hra nehra, ona byla JFK, kdežto jemu přidělili roli Lee Harveyho Oswalda. Umrněnýho nogood patsy.

Anna byla stejně jako on na útěku, snažila se být od svých pronásledovatelů půl zeměkoule daleko.

Tehdy v tom hotelovém baru zpanikařil, protože detekoval vibrace Hry. Myslel si, že je to Hráčka, kterou poslali, aby ho našla.

Co když měl pravdu, aspoň z poloviny?

Co když byla opravdu Hráčka, ale stejně jako on se rozhodla dezertovat?

V tom případě byla nebetyčně pitomá, že nezahodila telefon.

Možná si myslela, že stačí vyměnit simku? BIG mistake!

Štípl se do kořene nosu, aby zarazil splašené fantazie.

Ale najednou mu v hlavě naskočil nový obrázek. Ti pouštní havrani, jak pomalu krouží nad Anniným mrtvým tělem. Blíž a blíž, dokud si ten nejodvážnější netroufne přistát v písku vedle ní. Pár klátivých kroků a pak…

Zhluboka se nadechl a mávl na letušku, aby mu dolila sklenici.

Anna byla možná certifikovaná arcištětka, ale takhle skončit si nezaslouží nikdo. Ať už Hamela najal kdokoliv, aby Annu sejmul, musel ji fakt hodně nesnášet.

Ale Hamel a jeho klient se dopustili chyby.

Nechali ho arabským fízlům a mysleli si, že už je po něm. Přenechali závěr jiným, místo aby vyslali Jacka Rubyho.

Jenže HP nedostal kulku do zátylku v poušti ani doživotí v bangkockém Hiltonu, sedí tady – v letadle domů do Švédska. Proplaval mořem sraček a vylezl sice ne čistý, ale rozhodně živý.

Zřídili ho, vyjebali s ním, nasrali mu na hlavu – ale taky ho pekelně naštvali!

*

„Tak jak bylo na tréninku?“

„Dobře.“

„Máš hlad?“

Přikývla a z povinnosti políbila Mickeho na tvář. Nejraději by byla sama a vychutnávala si tělesnou únavu z tréninku, dokud by se nedostavil pořádný noční spánek beze snů. Ale tenhle týden už si jeden volný večer vymohla.

Navíc Micke uvařil večeři.

„Jo, málem bych zapomněl. Někdo před chvílí volal. Nějaká tvoje kolegyně.“

„Nina Brandtová?“ zamumlala Rebecca, která právě chystala talíře.

„Ne, tak se nejmenovala. Počkej, napsal jsem si to do bločku vedle telefonu. Karolina to byla,“ zahalekal po chvíli z předsíně.

„Karolina Modinová. Říkala, že ti volala na mobil, ale měla jsi ho vypnutý. Potřebovala s tebou o něčem mluvit, ale nechtěla mi říct, o co jde. Každopádně to vypadalo důležitě…“

*

Kromě malého palubního kufříku měl u sebe jen dvě věci. Letenku beze jména a papír, který dostal od Musada. LOC – Letter of cessation. Prý ho má dát pasové kontrole na Arlandě. Takže i kdyby Hra nakrásně neměla s jeho pouštním dobrodružstvím nic společného, zmerčila by ho, jakmile by policie zadala jeho rodné číslo do systému.

Co se stane pak, není těžké si spočítat…

Jestli má mít nějakou šanci jim uniknout, pak se musí dostat do země tak, aby se radaru Hry vyhnul.

To bude jednodušší, než se zdá.

Zapomenout na movie stunts jako schovat se na záchodě, vyplížit se na přistávací plochu a zdrhnout po ranveji. Stačí mu jenom pas – červená knížečka s fotkou, která by mu byla jakžtakž podobná.

Třeba taková, co kouká z kapsy tomu týpkovi o tři řady před ním…

Jakmile letadlo zastavilo u terminálu a pilot zhasl světélka bezpečnostních pásů, HP vyskočil ze sedadla. Rychle si vzal z přihrádky kufr, domanévroval s ním co nejblíže k oběti a držel ho v takové výšce, aby zamaskoval své aktivity. Přesně jak doufal, dotyčný muž zaujatě ťukal do telefonu. Sedm hodin bez sociálních sítí je pro iManiaky nesnesitelně dlouho…

Povedený ramenní šťouch uprostřed psaní statusu, a místo Arlanda se mobil zničehonic ocitl někde na zemi mezi sedadly…

Jakmile se muž sehnul, aby svůj poklad zachránil, HP mu ze zadní kapsy štípl pas a zamířil plnou parou k východu.

Pár vteřinek nato už procházel můstkem do terminálu příletů.

Teď se jmenoval Lars Tommy Gunke, podle pasu bydlištěm v Linköpingu. Párkrát si to jméno zkusil na jazyku a zamířil rychlým krokem k pasové kontrole.

„Lasse – já jsem Lasse Gunke, čáu!“

Mrkl na nástěnné hodiny. Měl tři až čtyři minuty, možná i pět. To by mělo stačit!

U kukaně pasové kontroly postávali dva hřmotní policajti v tmavých uniformách. Vypadali znuděně, ale lejstro LOC by jim určitě zpestřilo dopoledne.

HP zamířil do nejkratší fronty a snažil se tvářit co možná nevinně.

Zase mrkl na hodiny.

Už uběhly dvě minuty a samozřejmě si vybral špatnou frontu. Vedle to odsýpalo, ale on se nehnul z fleku.

A na to, aby přešel jinam, už bylo pozdě, z obou stran měl kovové zábradlí a za ním to ucpali další pasažéři.

Co tam sakra tak trvá?

Vypadalo to, že ženská, co je na řadě, má něco v nepořádku s pasem, HP ji viděl, jak mává rukama a něco kontrolorovi vysvětluje.

Opatrně se ohlédl přes rameno. Za sebou měl plno lidí, ale zatím ani vidu ani slechu po pravém Lassem G.

*

„Ahoj, Rebecco, promiň, že jdu trochu pozdě. Půjdu si pro kafe, chceš ještě jedno?“

„Jasně…“

Rebecca se dívala, jak Karolina Modinová cinká u pokladny hrnky.

Modinová byla nejmladší členkou skupiny. Bylo jí pětadvacet let, tedy o celé desetiletí méně než Rebecce.

Díky svému klukovskému vzhledu a krátké střapaté kštici navíc vypadala ještě mladší, což rozhodně není výhoda, když se chcete prosadit u policie. Služební léta jsou stále až příliš často důležitější než schopnosti.

Proč ji Modinová poprosila, aby sem přišla? Do telefonu se vyjádřila dost stručně – jenom řekla, že se chce sejít.

Rebecca ji asi měla dotlačit k tomu, aby věc probraly po telefonu, jenže stejně neměla jiné plány.

Modinová se vrátila s kávou a sedla si na protější židli. Obě se opatrně napily.

„Víš, včera jsem byla na dalším výslechu na inspekci a chtěla bych ti něco říct…“

Modinová zjevně šla rovnou k věci, to se Rebecce obvykle líbilo. Ale tohle neznělo dobře.

„No?“

„Víš, hodně jsem přemýšlela o tom, co se tam stalo. V Dárfúru. Seběhlo se to všechno tak rychle – celá akce, evakuace a tak. Vůbec jsme si nestihly nic říct… Ludde nás rozdělil, jakmile jsme se vrátili domů.“

Modinová se nejistě podívala na Rebeccu, jako by od ní čekala nějaký souhlas.

„Hm.“

„Nejdřív jsem si nebyla jistá… plně jsem se soustředila na řízení a dopředu jsem se nedívala. Pak nastal totální chaos, když se vyvalily ty davy, přestřelka, prach a… a tak vůbec.“

Modinová na ni znovu nejistě pohlédla, ale Rebecca nehnula ani brvou.

„Každopádně jsem nad tím pak přemýšlela a takhle zpětně mám pocit, že jsem opravdu někoho viděla, jak běží k autu zhruba v době, kdy jsi visela na dveřích… Jsem si celkem jistá.“

Rebecca sebou bezděčně trhla a Modinová si toho všimla.

„Neviděla jsem žádné detaily, žádnou zbraň nebo tak, ale kdovíproč mi v paměti uvízlo něco žlutého. Neměl na sobě něco žlutého, nějakou šálu nebo něco jiného vlajícího?“

„Igelitku,“ zamumlala Rebecca nezřetelně. Odkašlala si, rozbušilo se jí srdce. Začala znovu: „Pachatel nesl zbraň v jasně žluté igelitce v levé ruce.“

„Hm… klidně to mohla být igelitka. Tak jsem to taky řekla tomu vyšetřovateli, když se ptal. Peru Westergrenovi, určitě jsi s ním už mluvila…“

„Jojo, měla jsem tu čest,“ přikývla Rebecca a neubránila se úsměvu.

Karolina Modinová se taky usmála.

„No, tak ten se na tebe hodně vyptával. Jaká jsi velitelka a tak. Řekla jsem, že spolu sloužíme teprve krátce, ale že patříš k mým bodyguardským vzorům… Že jsi vždycky stoprocentní profík…“

Rebecca najednou nevěděla, co na to má říct.

„Děkuju, Karolino… Víš… moc si vážím toho, že… no, ehm… tvé výpovědi a tak. Určitě to bude pro vyšetřování zásadní.“

„Jo, to říkal David taky… To on mi navrhl, abych zavolala na inspekci a požádala o nový výslech.“

„David?“

„Jo, David… David Malmén,“ řekla Karolina Modinová a nasadila další chlapecký úsměv.

*

Druhá fronta stále postupovala.

Touhle dobou už by byl na druhé straně.

Na bezpečné půdě.

Krucifix!

Sice se snažil tvářit cool, ale nemohl se neošívat a měl dojem, že si toho poldové všimli.

Uběhly už čtyři minuty, a pořád přešlapoval na stejném místě.

Fízlové na něj začali čumět.

Už to sakra nějak vyřiď, babo!

Zase se ohlédl – Lasse pořád nikde.

Najednou poldové vykročili.

Začal zuřivě listovat v pasu a tvářit se, že ho jeho obsah děsně zajímá.

Policisté se pomalu šourali podél fronty. Uplynulo pět minut a zdálo se mu, že někde daleko na konci fronty nastal nějaký rozruch.

Fízlové si vyměnili pohled a jeden z nich něco řekl do mikrofonu vysílačky na rameni.

Fuckfuckfuckfuckfu…

„Vy tam!“

Jeden polda ukázal na něj.

„Éééé, cože… já?“

HP získával čas.

„Jo, vy.“

Fízl na něj mávl, aby šel k němu, a HP se opatrně přiblížil k zábradlí. Ale policajt mával dál, a tak HP po chvilce váhání podlezl zábradlí a pomalým krokem zamířil k nim.

Co má sakra dělat?

„Váš pas, prosím.“

Polda, který měl na rameni nejvíc proužků, natáhl ruku.

„Ééé…“ HP zašilhal na východ, který se nacházel kousek za policisty.

Kdyby vystartoval, možná by to…

„Váš pas!“

Policista uchopil červený sešitek, který HP pořád křečovitě svíral v prstech, a chvíli tak zůstali stát – skoro jako při přetahované. Pak HP pustil.

Fízlové stáli rameny u sebe, neměl nejmenší šanci mezi nimi proklouznout. Napravo mu blokovalo únikovou cestu zábradlí a oběhnout je zleva by nejspíš nestihl. Musí zachovat klid a čekat na mezírku…

Jeden polda listoval pasem. HP cítil, jak mu na čele vyrazila kapka potu, pak ještě jedna. Držadlo palubního kufru se mu lepilo k dlani.

Policista s pasem zahuhlal něco jako „El ó cé?“ a ten druhý se uchechtl.

Sakra!

Je odhalen, fízlové vědí, kdo je!

Mohl by teď prosím předat své deportační listiny a šupajdit s nimi na stanici?

Hell No!

Nastal čas udělat to, co umí nejlíp, zdrhat jako o život! Opatrně ustoupil stranou a hledal mezeru.

Poldové se pohnuli a prostor mezi nimi se zvětšil.

Připravit…!

Mezera se ještě o kousek rozšířila.

Pozóóór…!

Vrchní fízl se na něj podíval a svraštil čelo.

„Vás nezajímá hokej?“

„C-co?“

HP zůstal stát na špičkách, pohled stále přišpendlený k únikové cestě.

„LHC Linköping…?“

Poldové se uchechtli a vyměnili si pohled.

„My s Thomasem fandíme AIK – večer jdeme do Globenu. Favoriti proti outsiderům, dalo by se říct…“

„No jasně…“ zamumlal HP, jeho mozek nestíhal.

Policista mu podal pas.

„Vítejte doma, pane Linköpingu, a hodně štěstí! Budete ho určitě potřebovat…“

11 | Homecoming

„Narazili jsme na problém…“

„Aha – to nezní dobře. Jak velký?“

„To ještě nevíme – právě vyhodnocujeme situaci. Ale je možné, že vás budeme muset znovu požádat o službu…“

„To je v pořádku – v podstatě na to čekám. Dokonce už podnikám jisté přípravy…“

*

Zase se jí o něm zdálo.

O muži na běžeckém pásu.

Když šla po schodech z metra, usilovně se snažila rozpomenout, o čem ten sen byl, ale podrobnosti jako naschvál ležely někde těsně za hranicí jejího dosahu. Pamatovala si jen ten pohled. Ten pronikavý temný pohled, s nímž se střetla v zrcadle a málem se zajíkla. Už ho viděla, a to mockrát. Ale tehdy patřil úplně jinému muži. Muži, kterého milovala – a nenáviděla…

Ale teď už je Dag mrtvý a ona se přes něj přenesla. Začala nový, mnohem lepší život s někým, kdo jí neubližuje. Tak co to s ní vlastně je? Proč ji najednou cizí muž zajímá tolik, že se jí o něm zdá?

Zcela bez varování ji znovu přepadl ten pocit a prudce se na chodníku zastavila. Svět se zpomalil, úplně jako tehdy v autě v Dárfúru, když se rozjeli mračnem prachu pryč od hrozby. Každý detail, každičký nepatrný pohyb okolo ní najednou vyvstal průzračně jasně a na desetinu vteřiny se jí zazdálo, že koutkem oka něco zahlédla. Nezřetelnou siluetu mezi kolemjdoucími.

Ale ve chvíli, kdy otočila hlavu, se svět vrátil ke své normální rychlosti, její zorné pole někdo zastínil a silueta zmizela.

Pár vteřin počkala, pak prokličkovala mezi několika zaparkovanými auty a rychle přešla ulici. Nic, nikde žádný pohyb.

Nikdo ji přece nesleduje, kdo by to asi dělal?

Zahnula za roh do malé boční uličky a zastavila se přede dveřmi.

Chvíli váhala, ale pak naťukala kód, a než vešla, pro jistotu se rozhlédla.

O dvě poschodí výše vytáhla svazek klíčů a otevřela byt.

Poté, co se Henkeho byt někdo pokusil vypálit, zaplatila pojišťovna nejen novou předsíň, ale i bezpečnostní dveře, takže kdyby se sem vloupal nějaký běžný zlodějíček, pořádně by si mákl. Navíc by ho pak dost nakrklo, že je byt neobývaný.

Henkeho věci ležely pořád ještě v samoobslužném skladu, takže v bytě nebyl v podstatě žádný nábytek až na matraci na podlaze.

Přinesla si z kuchyně sklenici vody, a jakmile se napila, někdo zaklepal na dveře. Tři opatrná zaklepání.

Neobtěžovala se nakouknout špehýrkou a rovnou otevřela.

„Prosím tě, nic neříkej – můžeme rovnou šukat?“ řekla člověku za dveřmi.

*

Správně to neměl dělat. Měl tolik důvodů se na to vykašlat, že by je ani nespočítal.

Ale stejně musel.

Na záchodech to vypadalo úplně stejně, jako když odlétal.

Našel správnou kabinku, zamkl se a stoupl si na záchodovou mísu. Neklidně se rozhlédl přes okraj kabinky a pak opatrně odsunul stropní desku.

Zašátral za ní, srdce mu bilo čím dál silněji. Chvilku měl dojem, že je pryč, že ho našli sekuriťáci. Nebo někdo jiný…

O pár kabinek dál někdo zakašlal a HP sebou z toho náhlého zvuku trhl.

Vyplašeně se rozhlédl, spatřil na stropě elektronické udělátko a na okamžik byl přesvědčený, že ho odhalili. Že už jdou…

Ale pak se jeho prsty otřely o něco tvrdého a HP vydechl.

Je to vůbec možný, takovej paranoik?

Čistě logicky byly samozřejmě záchody v mezinárodním terminálu dokonalou skrýší. V podstatě se nedají hlídat. Ale na vysvětlení toho, proč si ten stříbrný telefónek vyzvedl, by logika nestačila.

Trvalo mu asi pět dní, než se dal dohromady. Byl zavřený v pokoji, chrněl jako zabitý a vycházel jenom na záchod nebo aby si objednal jídlo na pokoj – což v tomhle nóbl podniku obnášelo podstrčit otrávenému recepčnímu pár drobných, aby zavřel zamřížované okénko a zaběhl do McDonalda.

Ale jak plynuly dny, začal se na něj i recepční dívat škvírkou ve dveřích nějak škaredě a HP nakonec pochopil, že přece jenom musí get his shit together.

Každopádně se aspoň dal obstojně do pucu.

Sepraný župan, který si natáhl po první velice potřebné sprše, se válel na zasviněném koberci. Měl ho na sobě jen pár vteřin, než ho z dotyku a vůně froté přepadla panika a strhl si ho.

V televizi víceméně hovno jako vždycky.

Pětka proudly presents: Nový způsob ponižování polocelebrit.

Cvak.

Na šestce americký sitcom – sezóna desátá, epizoda šedesátá osmá…

Cvak.

Reklama na Dressmanna.

Cvak.

Cenami ověnčené ženské drama z Iránu – na SVT, jak jinak…

Dvojcvak!

Komisař Beck – kupodivu řádí sériový vrah…

Zase cvak.

Big Brother, verze 4.5.

Cvak.

Hokej…

Cvak.

Sitcom…

Cvak.

Repríza SuperStar.

Cvak.

Rekl…

Cvak.

Cvak.

CVAK!!

Uvažoval, že zmáčkne tlačítko Pay TV a objedná si skandálně předraženou porci péčka, ale kdovíproč na to neměl náladu. Raději přepnul na rozhlasový kanál s rockovými klasikami, vylezl z postele a vyndal z otřískaného psacího stolku blok a tužku.

Otevřel okno na celých pět centimetrů, které bezpečnostní zarážka umožňovala, vyhoupl se na parapet a zapálil si cigaretu. Sice všude visely nálepky no smoking – ale podle smradu a silné vrstvy nikotinu na tapetách nebyl HP rozhodně jediný, kdo porušil pravidla.

Dubajci mu sebrali všechny kreditky – tvrdili, že jsou falešné, což byla svým způsobem pravda. Ale naštěstí jim ušla záložní karta, kterou si prozíravě vlepil mezi gumové vrstvy na podrážce plážové žabky.

Na účtu měl dvacet tisíc – to mu stačilo, aby se anonymně ubytoval v tomhle hotelu California a koupil si nejnutnější věci. Jakmile se dostane online, bude pro něj brnkačka doplnit si bank.

Notebook, načmáral do bloku a po jistém váhání připsal: Mobil.

Dlouze se zadíval na malý šatník.

Přilepil telefon izolepou na zadní stranu šuplíku a na okamžik se ho zmocnila téměř neodolatelná chuť si pro něj dojít.

Jenom na pár minut…

*

S tímhle musíš skončit, Norménová!

Už bylo pozdě v noci a jako vždycky byla úplně vzhůru. Zašilhala na spící tělo, které leželo vedle ní na matraci, a pokusila se identifikovat, co k němu cítí, ale nijak zvlášť jí to nešlo.

Sex – o nic jiného se nejednalo, aspoň pro ni. Nezávazně si vrznout – aby na pár hodin ztlumila úzkost.

Vlastně nevěděla, jestli se jí tenhle sex líbí čistě z technického hlediska, anebo proto, že provozuje něco zakázaného.

Nejspíš od obojího trochu.

Ale ať je to, jak chce, takhle nemůže pokračovat. Začínala být paranoidní, a kdykoli na to vulgární dostaveníčko šla, zdálo se jí, že na ni lidi na ulici zírají. Musí s tím jednou provždy skoncovat – co nejdřív. Nejlépe dnes, anebo nejpozději koncem týdne, pomyslela si a přejela rukou po světlých zádech. Při tom dotyku se jejich majitel otočil k ní a přivinul ji k sobě. Ruka zašátrala po jejím prsu, na kůži ucítila teplý dech.

Úplně nejpozději v pátek, pomyslela si.

*

Seznam – musí se soustředit na seznam a get his shit together.

Připsal oblečení, hygienické potřeby a pár dalších užitečných věcí, ale pak se zase zarazil. Rádio v televizi hrálo písničku od Neila Younga, kterou znal, a tak si sedl na okno a líně ji poslouchal, dokud ho nepřivedla na jiné myšlenky obligátní reklama.

Jaké má vlastně plány?

V hlavě mu pořád jako roj vzteklých sršňů bzučely otázky, ale odpovědi neměl. Nebo přesněji řečeno – měl jich až moc, a za tenhle pětidenní veget bohužel zrovna moc nezmoudřel.

Samozřejmě by měl zmizet z města. To je skoro no-brainer.

Jenomže utíkání už ho nebavilo – měl ho totálně plný zuby.

Není nakonec nejchytřejší schovat se tady, přímo pod jejich nosem? Vždyť by ho tu určitě hledali až úplně naposledy…

Jenže problém byl v tom, že i když byl tenhle ušmudlaný Million Dollar Hotel geniální, nemohl se tady krčit jako Anna Franková po zbytek života. Byl společenský tvor. Poustevnický život už jednou zkoušel a málem mu z toho hráblo. Kdyby to takhle vedl dál, skončilo by to nápisem „Brooks was here“ a lankem z žaluzie na háku od lustru, tím si byl naprosto jistý.

Dokouřil cigaretu a hodil vajgl škvírou v okně na dvůr dvě podlaží pod sebou. Špaček zažhnul v poryvu větru, ale pak byl jeho žár náhle uhašen mokrým trávníčkem pod oknem.

Ať už se tam v poušti stalo cokoli, souviselo to s jeho tajemnou krajankou Annou Argosovou, a jestli má HP zájem se v tom blázinci aspoň trošku vyznat, musí začít u ní. Otázka zní jak.

Znovu zašilhal na šatník, sáhl do krabičky pro novou cigaretu, ale pak mu došlo, že právě spotřeboval svou poslední.

Do prdele!

Cíga, připsal si na seznam a začal prohrabávat špinavé oblečení bez větších nadějí, že uloví nějaký zapomenutý vajglík.

Vtom mu padla do ruky vizitka. Bílý obdélníček, který obsahoval jen dlouhé rukou psané číslo začínající na +971. Už chtěl mrsknout Musadovými kontaktními údaji do odpadkového koše, ale pak si všiml, že na druhé straně je něco napsáno.

ArgosEye.com

Knowledge * Security * Control

A najednou ho něco napadlo.

Něco totálně šíleného a ujetého, a musel nad tím pár minut dumat, než se rozhodl. Rozhodně to nebude jednoduché – možná přímo životu nebezpečné.

Ale stejně stačilo, aby na to pomyslel, a neskutečně ho to nabudilo!

Better to burn out than to fade away!

12 | Roleplay

Od: zakaznickv.servis@ucscreening.com

Pro: goodboy.821 @hotmail.com

Předmět: Informace o společnosti dle objednávky – číslo zakázky 2352/11

Jméno společnosti: ArgosEye.com

Právní forma společnosti: Akciová společnost

Sídlo: Sergels torg 12, 111 57 Stockholm

Zkratka OMX: žádná – společnost není kótovaná na burze

Jednatelé: Argosová, Anna; Argos, Philip J.

Počet zaměstnanců: 47

Účetní rozvaha a závěrka: Viz příloha A

Historie

Společnost byla ve své původní podobě založena roku 1998 Annou Argosovou a několika jejími spolužáky z Vysoké školy obchodu (viz příloha C).

Podle svého popisu činnosti poskytovala konzultantské služby v oboru IT. Stejně jako mnoho dalších firem v témže odvětví těžila z boomu IT na konci devadesátých let a měla až stovky zaměstnanců v deseti různých zemích a obrat přes sto milionů švédských korun. Byl plánován vstup na burzu, ale nikdy k němu nedošlo kvůli obecnému úpadku trhu po roce 2000.

Roku 2001 byla firma postižena silným propadem výnosů, musela zavřít všechny pobočky kromě stockholmské a propustit v podstatě veškerý personál.

Roku 2002 vyplatila Anna Argosová ostatní akcionáře a převzala provoz.

Mezi lety 2002 a 2005 se společnost čím dál více zaměřovala na komunikační IT strategie a začala opět růst.

Roku 2006 se Anna Argosová provdala za Philipa Johna Martinssona, který tímto převzal její příjmení.

Při téže příležitosti se stal rovněž akcionářem společnosti.

Martinsson v minulosti působil ve Vojenské výzvědné a bezpečnostní službě (MUST), kde se zabýval otázkami komunikačního řízení rizik a krizí. Během této doby také pracoval jako senior consultant v americké PR agentuře Burston-Marsteiner, kterou opustil s vynikajícími referencemi, když nastoupil do funkce výkonného ředitele ArgosEye.

Dnešní činnost

Pod vedením Philipa Argose se ArgosEye zaměřila především na komunikační řízení rizik a krizí na internetu, hovorově zvané „buzz control“. V tomto oboru se firma přes svou relativně omezenou velikost rychle stala významným aktérem. Buzz control je problematikou citlivou, a tudíž zahalenou jistou rouškou tajemství. Proto není znám přesný počet klientů společnosti ArgosEye. Podle nepotvrzených zdrojů však služeb ArgosEye využívá řada švédských i zahraničních nadnárodních podniků, avšak pravděpodobně spíše prostřednictvím jiných konzultantských společností než v roli primárního klienta.

Vyhledání výrazu ArgosEye generuje klíčová slova jako: „internetové strategie“, „komunikace“, „rizikový management“, „buzz control“, „optimalizace vyhledávání“, „strategie sociálních médií“ a „krizový management“.

Obrat i počet zaměstnanců během posledních let prudce vzrostly, což společnosti zároveň přináší problémy s krátkodobou likviditou. Aby mohla pokračovat v expanzi, je patrně závislá na přísunu externího kapitálu, a pravděpodobně bude proto kótována na burze.

Vlastnické poměry

U Patentního a registračního úřadu je jako majitel 40 % akcií ArgosEye, a.s., registrována Anna Argosová.

Ostatní akcie drží řada minoritních akcionářů, z nichž nejsilnějším je Philip Argos s 20 % (viz úplný seznam v příloze B).

Různé

Manželé Argosovi podali první žádost o rozvod už na počátku roku 2008, ale stáhli ji, než vypršela zkušební doba. Druhá žádost byla podána ve druhé polovině roku 2009 a obvodní soud v Roslagenu povolil rozvod v dubnu 2010. Krátce nato byla prodána jejich společná vila v Täby.

Bývalí manželé pak byli až donedávna vedeni evidencí obyvatel na odlišných adresách v centru Stockholmu.

Anna Argosová zaslala Finančnímu úřadu oznámení o změně bydliště teprve před měsícem.

Podle něj nyní bydlí v Londýně ve Velké Británii. Není zřejmé, do jaké míry se dosud podílí na běžném chodu společnosti.

*

„Inspekce, Westergren.“

„Zdravím, tady je Rebecca Norménová z útvaru ochrany osob.“

Musela se namáhat, aby udržela neutrální tón. V telefonu se na pár vteřin rozhostilo ticho.

„Aha, a s čím vám můžu pomoct?“

Westergren mluvil úsečně, ale ne vysloveně nepřátelsky. Nebo aspoň ne moc…

„Jenom jsem se chtěla zeptat, jak jste s mým případem pokročili. Jestli se neobjevilo něco nového.“

Zase mlčení.

„A co by to mělo být, Norménová?“

Chytrá finta – obrátit otázku proti ní. Tvářit se jakoby nic a nechat ji, aby vynesla své karty.

Ale Rebecca už si všimla lehkého náznaku podráždění v jeho hlase a neskočila mu na to.

„Doufala jsem, že mi to řeknete vy, Westergrene…“ odpověděla.

Na pár vteřin nastalo ticho.

„Vím přesně, proč voláte, Norménová,“ sykl zničehonic. „Měla jste s Runebergem a ostatními kolegy spoustu času se domluvit, a přesně to jsem také před chvílí řekl státnímu zástupci. Takže můžete vyřídit Luddemu, že nic nového nemáme a případ je stále velmi otevřený!“

Hovor skončil.

Rebecca pomalu položila sluchátko.

Co z toho plyne?

No, jestli ji udala Modinová, i když je to nepravděpodobné, pak by její změněná výpověď celé vyšetřování torpédovala. Státní zástupci obvykle nelení a podobné pochybné případy uzavírají, aby si vylepšili statistiku, protože „zastaveno“ je kupodivu taky výsledek…

Ale Modinová nikdy nebyla hlavní podezřelá, takže celá tahle úvaha byla spíš teoretická. Když nic jiného, proč by ji Modinová nejdřív udala za porušení služební povinnosti, jen aby si to za pár dnů rozmyslela…?

Mnohem zajímavější jsou okolnosti jejího pozměněného svědectví. Rebecca dovedla pochopit, proč je Westergren naštvaný. Modinová se při jejich rozhovoru sice snažila, seč mohla, aby Rebecce svou verzi prodala, ale stejně její vyprávění nepůsobilo příliš upřímně, spíš jako by si ho vymyslela zpětně. Ale na papíře fungovala ta historka perfektně. Žádné konkrétní detaily, které by se daly ověřit, žádná skálopevná tvrzení, která by ve srovnání s její předchozí výpovědí zněla divně. Celkem vzato však její verze podporuje Rebečinu. Měla by ji přijmout s povděkem…

Zato jestli Modinové tak či onak „pomohl“ si vzpomenout David Malmén, pak se v něm Rebecca pořádně zmýlila. Ale samozřejmě je tu i možnost, že její zástupce jednal na rozkaz z vyšších míst…

Ať to bylo, jak to bylo, mohla si jeho i Modinovou škrtnout ze seznamu potenciálních udavačů, a tím i zbývající dva členy svého týmu. Zbýval pouze velvyslanecký rada Sixten Gladh, což ji vůbec nepřekvapovalo.

Stála už zase na prvním políčku – ale aspoň už nemusela čekat ránu do zad.

Přinejmenším v to doufala…

*

Vyskládal veškeré vybavení na flekatý přehoz. Každou věc zvlášť, aby si ji mohl odškrtnout na checklistu. Připadal si jako tajný agent, který se připravuje na riskantní úkol. Což v jeho případě skoro sedělo…

Paranoia, která ho pronásledovala přes půl zeměkoule, v poslední době zesílila, na čemž samozřejmě nebylo nic divného. Někde tam venku jsou lidé, kteří ho hledají, kteří netouží po ničem jiném než dopadnout Hráče 128 a předat ho Pořadateli.

Ale musí se jí nějak zbavit. Nic nenasvědčuje tomu, že by ho našli, vůbec nic. Zatím je o krok před nimi, a dokud bude našlapovat opatrně a neprobudí žádné hlídací psy, tak to tak i zůstane.

Teď se musí soustředit na svou novou misi.

Otevřel notebook a začal datlovat zprávu, ale po pár větách se zarazil.

Sakra, vyzvednout si ten telefon se teď při pozdním bycha honění nejevilo jako moc geniální tah. Jasně, měl ho vypnutý a vybitý. Ani ty nejúžasnější baterky nevydrží čtrnáct měsíců, takže se nebál, že by ho vystopovali.

Jeho problém spočíval v něčem hlubším.

Telefon byl sice čistě fyzicky kaput, ale stejně jako by vysílal signály.

Jako by neslyšné tóny vábničky promlouvaly k té části jeho mozku, která stále toužila po všem, co mu Hra může nabídnout.

Právě proto ho určitě nedokázal nechat na Arlandě.

Bylo nesporně příjemné ho zase držet. Cítit v dlani chladný kov a přejíždět bříšky prstů po dotykové obrazovce.

A na pár vteřin, na pár slastných vteřin se mu vrátil ten pocit.

Introducing: Hráč 128, first runner up, miláček publika – nejhustší týpek ve Hře. Heeeeenrik Petteeerssooon!

Dneska už se skoro všechny telefony nabíjejí stejně. Stačí zapojit kratičký kabel do USB portu na počítači…

Ale samozřejmě ho zapínat nebude, není přece úplně padlej na hlavu!

Má spoustu jiných věcí na starosti, spoustu jiných způsobů, jak zaměstnat mozek, aby se od téhle životu nebezpečné koleje držel dál. Přesně jako v té myšlenkové hře:

Whenever one thinks about The Game, one loses!

*

„Ahoj, Rebecco, tady H?kan! H?kan Berglund,“ dodal, když neodpovídala.

„Aha, ahoj…“

Vmáčkla si sluchátko mezi tvář a rameno, aby si mohla nalít kávu.

„Už jsem zpátky ve Stockholmu, tak jsem se chtěl zeptat, jestli bys nezašla na tu večeři, o které jsme mluvili. Co třeba v pátek?“

Zhluboka se nadechla.

„Podle mě to není moc dobrý nápad…“ začala.

„Ale no tak!“ přerušil ji. „Měl jsem dojem, že jsme si vzájemně sedli, a rád bych se s tebou ještě viděl. Můžu tě vyzvednout v sedm…“

Povzdechla si.

Zjevně se v H?kanu Berglundovi pletla.

Už jen to, že jí zavolal, ji dost překvapilo vzhledem k tomu, jak málo se v Dárfúru měl k tomu, aby ji podpořil. Navíc se zdálo, že není z těch, kdo pochopí narážku.

Dotěrné lidi fakt neměla ráda.

„Promiň, H?kane, ale já už přítele mám,“ odsekla.

V telefonu nastalo ticho.

„Haló?“ řekla.

Ale H?kan už zavěsil.

*

„Magnus Sandström?“

„To jsem já.“

Vstal z pohovky v čekárně a následoval recepční do malé zasedací místnosti.

„Vítejte, Magnusi, sedněte si tady a Eliza hned přijde. Máme s pohovory trochu skluz, ale dlouho to trvat nebude.“

„Žádný problém!“

„Výborně. Mimochodem, nechcete si při čekání něco dát, kávu, čaj…?“

„Díky, to nebude potřeba,“ usmál se.

Mávla mu na rozloučenou a opatrně zavřela dveře. Udělal si pohodlí na jedné ze šesti kovových židlí u stolu. Jedna stěna byla prosklená a viděl přes ni přímo na náměstí Sergels torg. Ruch dopravy tu byl slyšet jen jako slabý šum na pozadí. Hötorgské mrakodrapy jsou nejspíš úplně nejlepší kancelářské adresy ve městě.

Otevřely se dveře a vykoukla urostlá žena.

„Vy jste Magnus?“ Přikývl a rychlým krokem došel k ní. Ruku měla zvadlou a poněkud vlhkou.

„Eliza Pooleová, personální ředitelka. Vítám vás!“ Ukázala na židli, kde až doteď seděl.

„Posaďte se a povězte mi, proč se zajímáte o práci u nás v ArgosEye…“

Sedl si, pomalu přehodil nohu přes nohu a zaklonil se. „No, s počítači dělám už dlouho a zrovna komunikační řízení rizik a krizí bylo vždycky moje srdeční záležitost…“ HP nasadil svůj nejsametovější úsměv, posunul si brýle a smetl z rukávu saka neviditelnou částečku prachu.

„Mimochodem, pro vás jsem Mange, říkají mi tak všichni!“

13 | Raising the Stakes

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 21. listopadu 06:53

Od: MayBey

Občas, když chcete, aby se něco změnilo, musíte vzít věci do vlastních rukou.

Příspěvek má 56 komentářů

*

Týjo, pořád mu nahánělo strach, že sám sebe nepoznává… Krátký sestřih, hladce oholená brada a na nose brýle s okenními skly ? la Buddy Holly.

Když byli malí, hodně lidí si myslelo, že jsou s Mangem bratři.

Někdy si na to dokonce i hráli.

Proto ho to taky napadlo.

Samozřejmě jenom zkoušel štěstí, když jim poslal mail s CV, ale v ArgosEye po něm okamžitě skočili. Mange měl CV jedna báseň, a když umíte pár fíglů a kejklů a zvládáte základy Photoshopu, svět nad vámi užasne. Přičtěte k tomu jeho asertivní osobnost a výsledek byl předem jasný.

Vzhledem k tomu, čím se firma zabývá, chladně kalkuloval s tím, že si ho vygooglují, a tak si zařídil účet na Facebooku, Myspace, Spotify a Linkedln.

Všechny profily opatřil svou vlastní fotkou, mírně zkreslenou, aby ho nikdo nemohl označit.

Skutečný Mange Sandström byl natolik paranoidní, že jeho pravé jméno a fotka se nikde nevyskytovaly. Navíc byl Mangíček dost příhodně out of office – podle uhrovatého brigádníka v jeho krámku se náš milý konvertita vydal s tchánem na pouť do Saudské Arábie.

Ve skutečnosti vůbec netušil, čeho chce touhle šarádou dosáhnout. Jakžtakž jistě věděl jen to, že smrt Anny Argosové nějak souvisí s její firmou – proč by mu jinak Musad dával vizitku a žádal ho, aby měl oči otevřené?

Jedničkou na seznamu podezřelých byl samozřejmě exmanžel. Ale ne vždycky je všechno tak, jak to vypadá. Neexistují jednoduché pravdy – nic se nesmí brát za samozřejmé.

Zvlášť když je do toho namočená Hra…

*

Už půl hodiny googlovala, ale o moc chytřejší zatím nebyla. MayBey je zjevně zkomolenina anglického slova maybe. A to záměrná, tím si byla Rebecca celkem jistá, což by mělo znamenat, že tenhle nick má nějaký význam.

Google jí bohužel moc nepomohl. Nejhořejší odkazy vedly na lidi, kteří se zkrátka překlepli, pak na stěhovací firmu v Albany ve státě New York a pak na pár lidí na Facebooku, kteří se opravdu jmenovali příjmením MayBey. Ale pokud mohla soudit, nebyl mezi nimi žádný Švéd.

A tak přepnula na slovník Wiktionary a vyhledala si maybe.

Maybe [meibi]

Možná – o něčem, co může být pravda (přísl.)

Indikuje nedostatek jistoty (přísl.)

Synonyma: perhaps, may haps, possibly

Přeházením písmenek se dají utvořit tři další slova.

beamy – což znamená zářící

embay – což znamená obklopit, uzavřít nebo polapit

abyme – což je prý archaické slovo pro propast

Jak už bylo řečeno, zatím o moc chytřejší nebyla…

*

„Seznamte se s Mangem – to je náš nový troll.“

Od stolu s kávou vzhlédly tři hlavy – nový šéf je postupně představil a ony mu kývly na pozdrav.

„Dejan šéfuje Filtru – to je tamhleta banda v té skleněné kukani se spoustou obrazovek a projekční stěnou.“

Šéf ukázal palcem přes rameno na pravou kratší stěnu kanceláře.

„Nazdar, těší mě,“ pozdravil ho Dejan, zakrslý proplešatělý třicátník.

„Rilke šéfuje bloggerům a Beens má na starosti Prádelnu.“

HP si s oběma potřásl rukou. Ústa měl vyschlá na troud a srdce mu pořád bušilo strachy i vzrušením, ale ze všech sil se snažil působit cool a uvolněně. Partičky u tohohle stolu se rozhodně bát nemusel.

Beens vypadal a choval se jako malý obtloustlý nerd.

Mastné kotlety, armádní brýle a hrnek na kávu s citátem z Blade Runnera. Ale kupodivu na sobě neměl seprané tričko ani příliš krátké džíny. Tady zjevně všichni nosili byznys uniformy. Pánové oblek, kravatu a nažehlenou košili, dámy víceméně v podobném duchu. Atmosféra trochu jako u jehovistů…

Byl by radši, kdyby jeho šéfem byla Rilke než ten prettyboy, co si ho přišel vyzvednout na recepci. Olivová pleť, tmavé oči a tmavé vlasy.

Stisk ruky měla měkký a hlas mírně laškovný.

„Doufám, že tě Frank moc neodstrašil,“ usmála se a kývla na šéfa HP. „Život krále trollů mu občas leze na mozek…“

Všichni se uchechtli a HP se snažil zatvářit, jako že ten vtip pochopil.

„Fajn – takže v kostce to funguje takhle,“ shrnoval Frank, zatímco se loudali skleněnou chodbou k sekci, jíž se v téhle hypermoderní kanceláři říkalo Trollí jeskyně.

„Naši zákazníci si nás najímají, abychom pečovali o jejich obchodní značky – ale to už asi víš. Staráme se o to, aby se dozvěděli všechno, co se o nich tam venku píše, a řešili případné problémy…“

Zase ukázal palcem přes rameno.

„Dejan a jeho tým pracují v tamté skleněné bublině s programem, kterému říkáme Filtr. Ten projíždí všechny známé vyhledávače a hledá odkazy, které obsahují jména našich zákazníků společně s různými kombinacemi negativního buzzu.“

„Jako třeba Nestlé a opice, nebo British Petrol a ekologická katastrofa…?“

„Tak nějak,“ usmál se Frank. „Ale Filtr je samozřejmě mnohem složitější… Můžeš se zeptat Dejana, ale podle mě program v současnosti obsahuje několik tisíc kombinací negativně laděných komentářů a jeho tým ho denně aktualizuje a zapracovává nově vzniklé výrazy.“

Došli ke dveřím a Frank přiložil přístupovou kartu ke čtečce.

„Tady sedí Strategické oddělení. Většinou ho má na povel Stoffe, ale ten má teď dovolenou, tak za něj zaskakuje tamhle Milla.“

Frank ukázal na mrtvolně bledou gotičku, která byla tak pohlcená svým monitorem, že si jich sotva všimla.

„Říkáme jí Lisbet,“ zašeptal. „Ale tak, aby to neslyšela…“

HP přikývl a přitom se snažil dívat do země.

Riziko bylo sice malé, ale stejně se nemohl zbavit pocitu, že může být kdykoli odhalen.

„Když Filtr narazí na nějaký buzz, který by mohl našim zákazníkům uškodit, mají straťáci za úkol rozhodnout, jaké strategie použijeme, abych tak řekl, k ‚vyřízení‘ problému,“ pokračoval Frank.

HP mechanicky přikývl.

„Všechno se zadává do modelu řízení rizik, který designoval Philip. Podle výsledku modelu se pak úkoly rozdělí mezi operační sekce…“

„Jo, jasně, ééé… který že to jsou…?“ zamumlal HP.

Frank se na něj nespokojeně podíval.

„Trollové, Prádelna a Bloggeři… Mimochodem, Mange, tvůj oděv…“ Frank zašilhal na jeho špatně padnoucí oblek a pestrobarevnou kravatu.

„Co s ním?“

„Připomeň mi, abych ti dal adresu našeho krejčího, než tě uvidí Philip…“

Vyšli z místnosti a pokračovali chodbou s ocelově šedým kobercem k dalším zamčeným dveřím. Frank stejně jako předtím přiložil kartu k diskrétně umístěné čtečce a dveře se otevřely.

„A jsme doma. Vítej v Trollí jeskyni, Mange!“

*

Na mobilu jí zapípal budík, trhla sebou a posadila se.

Byla jedna hodina v noci, nejvyšší čas dotrmácet se domů.

Zašilhala na jeho urostlé tělo, chvíli poslouchala jeho těžký dech a pokusila se k němu pocítit nějakou emoci. Ale zmohla se jen na odpor. K němu, k sobě a k celé téhle situaci.

Vstala z matrace a posbírala si šaty.

Rychle se opláchla v koupelně, aby ze sebe co nejlépe smyla jeho pach, než půjde domů.

Když se soukala do bundy, zaslechla u vchodových dveří nějaký zvuk. Nejdřív ji napadlo, že je to roznašeč novin, ale pak jí došlo, kde vlastně je. Do Henkeho prázdného bytu přece ranní noviny nechodí.

Zaposlouchala se.

Ode dveří se ozývalo tiché kovové cvakání, skoro jako by se někdo vrtal v zámku. V bytě bylo zhasnuto, takže by měla vidět přes špehýrku světlo na schodech. Ale všude byla tma.

Popošla o pár kroků do předsíně.

Pod její nohou zavrzalo nové prkno v podlaze a Rebecca ztuhla.

Cvakání přestalo.

Opatrně došla po špičkách ke dveřím a pokusila se vykouknout špehýrkou.

Ale na schodišti byla naprostá tma.

Najednou uslyšela na schodech rychlé kroky a o vteřinku později se otevřely dveře domu. Rozběhla se k oknu, vyhlédla na ulici a na poslední chvíli spatřila, jak za rohem mizí záda temné postavy.

„Co je?“ ozvalo se z matrace.

„Zloděj,“ odpověděla, aniž by odtrhla oči od ulice.

Ale z nějakého důvodu si tím nebyla tak docela jistá…

14 | Death by Powerpoint

Absolvoval třicet slajdů o firemních „core values“, „mission statement“ a „code of conduct“ a pak musel spolu s dalšími novými zaměstnanci podepsat tunu lejster s různými doložkami o utajení.

Nejhorší nervozita z něj opadla, ale ten dojem sekty, který zavětřil hned ze začátku, ho rozhodně nepřešel.

Každopádně se zdálo, že seance u personální ředitelky už se chýlí ke konci.

„Takže jestli nikdo nemá další dotazy, je to z mé strany všechno. Teď vám přijde pár slov říct náš výkonný ředitel… Jak už jsem říkala, správně měl promluvit hned na úvod, ale jede rovnou z letiště, a tak jsme museli program přizpůsobit.“

Eliza Pooleová otevřela dveře a něco zavolala na holku na recepci.

Ostatní dva nováčci okamžitě vytáhli smartphony, ale HP využil pauzy k tomu, aby si napustil do sklenice vodu.

V puse měl sucho a z toho napětí dostal migrénu, až mu bušilo ve spáncích.

Už po pár minutách přednášky vypnul a začal pomalu dumat nad tím, jestli tenhle projekt byl vážně tak dobrý nápad. Možná si to měl lépe promyslet, vypracovat nějaký plán, a ne se jako vždycky nechat strhnout prvním impulzem?

Čeho tím chce vlastně dosáhnout?

Otevřely se dveře a vešel šlachovitý, nakrátko ostříhaný muž, kterému mohlo být něco přes padesát. Oblek s křídovým proužkem seděl na jeho vytrénovaném těle jako přilepený, košili měl z jemného hedvábí a kravatu bezchybně uvázanou. Díky ideálně hnědému a zaručeně pravému opálení vypadal svěže a uvolněně.

Skoro jako by se právě vrátil z dlouhé dovolené, pomyslel si HP a srdce se mu rozbušilo trochu silněji.

Energická Eliza, která byla zhruba stejně vysoká jako muž s křídovým proužkem a o několik váhových kategorií výše, se najednou zatvářila poněkud podlézavě.

„Představuji vám výkonného ředitele naší firmy – Philipa Argose,“ řekla trochu moc nahlas.

Pokusila se vyvolat potlesk, ale když na ni šéf úkosem pohlédl, rychle toho nechala.

„Díky, Elizo.“

Kývl na personální ředitelku, ta zrudla jako rak a okamžitě vypadla.

„Vítám vás v ArgosEye,“ spustil Philip překvapivě měkkým hlasem. HP se naklonil dopředu, aby mu nic neuniklo. Najednou mu došlo, že je mu ten chlap povědomý, ale přesně nevěděl čím.

*

MayBey byl očividně největší hvězdou téhle stránky.

Nikdo jiný neměl vlákna, která by se mu počtem komentářů aspoň blížila, a navíc se okruh jeho – nebo jejích – čtenářů stále rozrůstal.

Poslední příspěvek byl vážně dobrý.

Dneska jsme sebrali feťáka při vloupačce. Našli jsme ho úplně nahoře na schodech. Když jsme ho šacovali podle paragrafu 19, kolega se píchl o jehlu, kterou měl ten hajzl v kapse bundy. Feťák okamžitě pochopil, kolik uhodilo. Úplně zbledl a rozbulel se. Porušil pravidla. Ať už schválně, nebo ne, trest dostal stejný…

Pod příspěvkem třicet šest komentářů, a další čtyři přibyly za tu půlhodinu od chvíle, kdy se dívala naposledy. Skoro všichni přesně věděli, o co jde.

Je nepsaným pravidlem, že narkomani vždycky řeknou před osobní prohlídkou policii, jestli u sebe mají jehly. Jedno maličkaté píchnutí o zasviněnou jehlu znamená spoustu krevních testů a pak týdny nejistoty. Týdny, kdy se sotva odvažujete pobývat v jedné místnosti se svou rodinou a pořád dokola si přemíláte v hlavě možné diagnózy… Žloutenka A, B, nebo C? Nebo ještě hůř…

Toto pravidlo je bezpodmínečné, což s největší pravděpodobností znamená, že MayBey a jeho chudák kolega dali feťákovi pořádnou nakládačku. Ona by to udělala taky, kdyby byla na jejich místě. Sice neochotně, ale stejně…

Všichni, kdo MayBeyho příspěvek okomentovali, její názor sdíleli a většina z nich to vyjádřila přímočařeji.

„Doufám, že jste mu dali takovou, až se z toho detoxikoval!“

„Řezat, dokud nezkřivíš pendrek.“

„Semper Fi – do or die!“

A spousta dalších imbecilních komentářů v podobném duchu.

Moc ji to nepřekvapovalo. Půlku určitě ani nenapsali policajti, ale jenom nanicovatí fetišisti do uniforem, kteří zvorali přijímačky na akademii a teď sedí doma a koukají se v mámině sklepě na Cops.

Ale na netu si každý hraje roli, jakou chce.

*

@APPLELOVER 672

Meleš totální kraviny, kámo. Všichni ví, že na Androida nic nemá, a proč platit majlant za telefon, co bude mít za půl roku každej švéďák?

@BEZRADNEJ – kup si Androida, chlape! Nebudeš litovat.

HP klikl na ikonu Odeslat a vteřinku nato se jeho příspěvek objevil na technickém fóru. Zmáčkl Alt+Tab, přepnul na diskusi v Dagens Nyheter a mrkl do scénáře vedle klávesnice.

Není prokázáno, že by geneticky modifikované výrobky lidem jakkoli škodily. Naopak celá řada testů prokázala, že lidské tělo z tohoto typu produktů snáze přijímá živiny…

Zase odeslat příspěvek pod správný článek, zase Alt+Tab. Tentokrát Expressen, komentáře pod filmovou recenzí.

Nechápu, co to ten recenzent žvaní. Včera jsem ten film viděl a je o fous lepší než jednička!!

Týjo – maká tady teprve tři dny, a už je v tom trollování dobrej! Dokonce hodně dobrej! Jeho příspěvky obvykle sklízely spoustu feedbacku – většinou od lidí se stejným názorem. Zaráželo ho, co za lidi dokáže vynaložit tolik energie na komentování kdečeho. Někteří určitě v těch novinových stokách tráví celej svůj trapnej pseudoživot…

Mrkl na hodiny a zjistil, že podle rozvrhu jede načas a za chvíli si může dát zaslouženou pauzu na kafe.

Ale nejdřív chtěl ještě zabrowsit na jeden velký turistický server a pod několika různými nicky povyprávět o svých fantastických pobytech v hotelu, o kterém v životě neslyšel.

Celkem měl ve své stáji něco přes třicet trollů a měl za úkol je ovládat. Udržovat aktivitu na jejich hotmailových adresách i případných facebookových profilech a postovat na stovky dostupných fór názory, které odpovídají jejich předem dané povaze. Někteří trollové byli naštvaní a velkohubí, jiní uvážlivější a sušší. Každý měl vlastní malou složku, kde byl popsán jeho charakter:

„Muž, padesát let, živnostník, volí konzervativce a čte detektivky. Má rád švédské komediální seriály, krabicové červené víno a pohodové páteční večery. Nemá rád levici všeobecně, ekologická auta, dopravní omezení a daň z majetku a nemovitostí. Rozezlený, hlasitý, často dělá pravopisné chyby. Nejčastěji podporuje zákazníky kategorie A3.“

Nebo:

„Žena, 25 let, studentka, volí sociální demokraty, čte nositele Nobelovy ceny, má ráda world music, Apple, fair trade výrobky a íránské filmy. Nemá ráda pravici, auta SUV, maso, značkové oblečení a USA všeobecně. Vyjadřuje se klidně a vybraně. Podporuje především zákazníky kategorie A6.“

Do tabulky si pečlivě zapisoval, které trolly kdy vyvenčil na které fórum. Kteří jsou zapojení do vášnivé diskuse na účet některého zákazníka či kteří mají právě odpočinek. Celý tenhle setup ho naprosto fascinoval. Jestliže obchodní značka nějakého zákazníka schytala někde výprask, stačilo vybrat vhodného trolla a vyrazit na výjezd.

Mačkat lajky nebo napsat pár pozitivních komentářů. Zhruba tak, jak se to teď chystal udělat na tom turistickém serveru. Průměrné hodnocení hotelu zjevně spadlo pod přijatelnou hranici a bylo potřeba ho zvednout několika kladnými referencemi.

Brnkačka!

Frank mu vyprávěl o konzultantské firmě, která se před pár lety dostala do potíží a byla tak pitomá, že nechala své zaměstnance všude psát příspěvky na svou obranu pod zbrusu novými uživatelskými jmény. Trvalo jenom pár dnů, než blogosféra těm blbečkům stáhla kaťata, a obchodní značku to tak zničilo, že se firma musela přejmenovat.

Ale s ochočenými trolly je to jiné. Ti už jsou v kyberprostoru usazení, takže nikdo nemůže zpochybňovat, co jsou zač. Dají se tedy používat ve prospěch zákazníků, aniž by riskovali posvátný hněv internetu. Chytrý, dokonce hodně chytrý!

Ale kdyby se HP směl rozhodnout sám, raději by pracoval z druhé strany. Páchal neplechu a snažil se nežádoucí diskusní vlákna tak rozložit, že by je moderátor musel zavřít. Jenže žádné útočné trolly mu zatím nepřidělili, ty měli na starosti kolegové u toho dlouhého stolu napravo.

Ne že by zažil fleků nějak moc, ale tenhle byl jeden z nejlepších, ne-li úplně nejlepší.

Kolegové byli fajn, plat víc než oukej a navázal celkem dobré kontakty s Frankem. Jak postupně sílil v kramflecích, opouštěl ho ten hrozný strach, že bude odhalen. Jediný, z koho měl pořád ještě vítr, byl Philip Argos. Ten chlápek byl třída, o tom žádná, a navíc mu to pálilo. Všichni, kdo s Philipem pracovali, se tvářili tak nějak obdivně, kdykoli o něm promluvili. Na tom možná nebylo nic divného – Philip Argos byl zjevně charismatický vůdce. Ale nejen to, taky byl dost…

*

Strašidelný! Lepším slovem ho popsat neuměla.

Sice z něj v podstatě viděla jen záda a přes zrcadlo se střetla s jeho pohledem, ale stejně z něj vyzařovalo něco, co ji děsilo a zároveň lákalo.

Kontrola.

To je ono.

Ten člověk měl úplnou kontrolu – nad sebou i nad svým okolím. Když Rebecca těsně po sedmé přišla do fitcentra, většinou už ho našla na běžeckém pásu, což znamenalo, že je ranní ptáče. Její posilovací trénink trval něco málo pod hodinu, a když odcházela, většinou tam ještě byl. Takže nejmíň hodinu a půl na pásu, což při jeho tempu dělalo odhadem skoro třicet kilometrů soustředěného běhu.

Jednou jedinkrát ho viděla trénink přerušit. Zrovna se rozcvičovala na eliptickém trenažéru a jako obvykle po něm pokukovala, když vtom muž najednou slezl z pásu. Na chvilku se jí zazdálo, že si všiml jejích pohledů a míří k ní. Ale než stihla zanalyzovat, jaké pocity by v ní takový kontakt vyvolal, zjistila, že se od ní odvrátil k položenému mobilu a zvedl ho.

Nejspíš to byl důležitý hovor, když kvůli němu přerušil trénink. Rebecca neodolala a vypnula si iPod, aby slyšela, co říká. Ale k jejímu zklamání mluvil potichu, téměř šeptem, a navíc jazykem, kterému nerozuměla.

Znělo to jako francouzština…

15 | Bee Handlers

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 27. listopadu 17:44

Od: MayBey

… jsme otevřeli dveře na straně řidiče a stříkli mu do obličeje pepřák.

Ven s ním na asfalt. Vytáhnout obušek. Málem jsme ho o něj zkřivili. Pak jsme pustili psa. Grázl se posral. Fujtajbl, ten smrděl. Museli jsme ho zabalit do igelitu.

Vezli jsme ho se staženýma okýnkama.

Instant justice, dalo by se říct.

Příspěvek má 69 komentářů

*

„Jasně – v pohodě, Franku, to najdu… Uvidíme se tam!“

Zamáčkl hovor, hodil mobil na postel a vrhl se do malého šatníku. Béžové chinos kalhoty a nažehlenou košili – přesně to by si jeho postava jménem Mange oblékla na družbu s kámoši z práce.

Samozřejmě byl pátek večer a HP začal uvažovat, jestli by neměl zkusit kontaktovat Beccu. Stýskalo se mu po ní víc, než si byl ochotný přiznat. Ale když ji zatáhl do Hry posledně, málem ji tím zabil – doslova.

A když už je řeč o Hře…

Když se ráno vzbudil, ležel telefon na psacím stolku.

Po chvíli zběsilé paniky si zničehonic vzpomněl, že ho v noci vyndal, když šel čurat. Ale přesně si nepamatoval proč…

Šílená klika, že ho nezačal taky nabíjet…

Najednou ho vyrušilo zaklepání na dveře.

Zvláštní, nic k žrádlu si neobjednal a uklízečka chodí jenom jednou týdně.

Nasadil řetízek a opatrně pootevřel dveře. Kývl na něj malý hubeňour s oversajzovými slunečními brýlemi, napomádovanými vlasy a tričkem s kapelou Hep Stars.

„Zdar! Došly mi cíga a jsem švorc. Přišel jsem se zeptat, jestli bych tady nevysomroval ňáký kuřivo…“

HP na něj pobaveně pohlédl. Kdo to sakra je? Rockovej děda?

Ale týpek vypadal mírně řečeno neškodně a HP kdovíproč nepřišlo správné mu zabouchnout dveře před nosem.

„Jasně, pojď dál…“

Sundal řetízek a otevřel dveře.

„Super!“ přikývl mužík, když mu HP v náhlém záchvatu štědrosti hodil neotevřený karton marlborek. „Jmenuju se Nox, ty seš tady novej, co?“

HP otevřel pusu, aby něco řekl, ale po chvilkové úvaze ji zase zavřel, aniž by vydal jiný zvuk než nezřetelné zahuhlání. Hrozně rád by s tímhle srandovním skřítkem pokecal, ale nebyla na to vhodná situace. Jestli má jeho undercover akce klapnout, nesmí si vymýšlet víc lží, než je nutné. Už takhle se málem nevyznal v těch, se kterými žongloval v práci, a najednou zalitoval, že dveře otevřel. S tou impulzivností už má fakt vážné problémy…

„Oukej, v pohodě, chlape. Nejseš ukecanej typ, respektuju to.“

Nox, jak si rockový děda říkal, se poplácal po hrudi. „Ale kdybys něco potřeboval, klidně na mě zaklepej dole na čtyřiadvacítce.“

Ukázal do úzké chodby.

„Jsem tady štamgast, víš…“

HP zamyšleně přikývl.

Možná, že z téhle přepadovky přece jenom vyždímá nějaký užitek.

„Tak to máš určitě v merku, kdo tady bydlí…?“ začal, „…myslím jako, kdo sem přichází a kdo odchází?“

„No jasně, ty seš tady například už skoro tři tejdny a sociálka tady ubytovala ňáký nováčky naposled včera…“

„Výborně, tak to bys mi mohl prokázat laskavost a mít oči na stopkách. Víš, kdyby se stalo něco neobvyklýho. Lidi, co sem nezapadají, a tak…“

„Tady bydlí jenom lidi, co nezapadají…“ uchechtl se Nox. „Ale asi vím, jak to myslíš.“

HP mu hodil další karton cigaret a veselý mužík ho chytil v letu. Po cestě ven si zaťukal ukazováčkem na kořen nosu.

„Kdybys něco potřeboval, chlape, stačí říct. Nox je ti dycinky k službám!“

„Fajn,“ protáhl HP. „Tak to bych tě mohl poprosit ještě o něco…“

Nox se zastavil ve dveřích.

„…pár kartonů by ti to hodilo.“

„Sure, you name it!“

„Hele, potřebuju pomoct něco uskladnit. Dostat jednu věcičku z domu, jestli mi rozumíš…“

*

„Není to Rebecca? Rebecca Petterssonová? Erlandova dcera?“

Stoupl si před ni doprostřed chodníku, a tak neměla jinou možnost než se zastavit. Starší pán v tmavém kabátu a klobouku.

„Norménová,“ zamumlala a dumala, kdo to může být. „No ano vlastně, jsem to ale hlupák. Změnila sis jméno, když máma… Ty mě asi nepoznáváš, viď?“

Pozorně si ho prohlédla. Byl o něco vyšší než ona, zhruba metr osmdesát, a odhadem mu bylo kolem šedesáti.

Jeho držení těla a strohé rysy v obličeji jí byly nesporně povědomé, ale nedovedla ho zařadit. Nejspíš nějaký tátův kolega od záložních důstojníků.

„Tage, Tage Sammer, ale vy jste mi s bratrem říkali strýček Tage. Kdysi dávno jste mě navštívili na chatě v Rättviku, pamatuješ si to?“

Usmál se a jeho pohled ji nějak přiměl, aby ho napodobila.

„No jasně…“ usmála se. „Strýček Tage, jak se máš?“

„Díky, skvěle, právě jsem se chtěl zeptat na totéž.“

„Mám se celkem fajn,“ zalhala.

„Pořád pracuješ u Säpo?“

Zarazila se a on si toho všiml.

„Tvůj otec měl mnoho přátel, Rebecco, a společně se pokoušíme neztratit tě ze zřetele. Abychom Erlandovi prokázali poslední službu. Byl by na tebe velmi hrdý, byla jsi jeho oblíbenkyní.“

Znovu se usmál a Rebecce najednou začal růst v krku knedlík.

Rychle ho polkla.

„Mimochodem, omlouvám se, že jsem se nemohl zúčastnit pohřbu vaší matky,“ pokračoval. „Poslali jsme věnec, doufám, že dorazil?“

Přikývla, na ten věnec si dobře pamatovala.

Poslední sbohem od starých kamarádů.

„Byl jsem na zahraniční misi v Africe. Bohužel jsem utrpěl zranění a nemohl jsem cestovat…“

Ukázal bradou na svou nohu a Rebecca si teprve teď všimla hole v jeho pravé ruce.

„Je to smutná historie, s vaším otcem i s matkou,“ pokračoval. „Erland si nezasloužil odejít tak brzy. A už vůbec ne za takových okolností…“

Rebecca svraštila čelo a otevřela ústa, aby něco řekla, ale předešel ji.

„Jsem opravdu rád, že jsem na tebe takhle narazil, Rebecco.“

Vstrčil ruku do náprsní kapsy a vytáhl malou úhlednou vizitku.

„Neboj se někdy ozvat, velmi bys tím potěšila starého člověka.“

„Slibuju, strýčku Tage.“

Potřásli si rukou a Rebecca k němu z náhlého popudu přistoupila a políbila ho na tvář. Cítila z něj doutníky a vodu po holení, voněl skoro stejně jako její otec, a najednou se ten knedlík objevil znovu.

„Mimochodem,“ zeptal se těsně předtím, než se rozloučili, „co tvůj bratr Henrik, víš o něm něco?“

*

„Tak co, Mange, podle Franka jsi dole v jeskyni za vycházející hvězdu…“

Dostali oddělený salonek daleko od vchodu, což HP dokonale vyhovovalo.

Svou mangeovskou rolí sice zvládl ošálit cizí lidi, ale nebyl si jistý, jestli by tak snadno oblafnul i někoho, kdo ho zná. Na druhou stranu ani jeho, ani Mangeho kámoši do takovýchhle posh podniků nechodili.

Už dojedli a stihli do sebe hodit pár piv. Kromě HP a Franka tu byli všichni sekční šéfové až na gotickou královnu. HP bohužel přišel moc pozdě na to, aby si sedl vedle Rilke. Musel se místo ní spokojit s Beensem, který už se mezitím posilnil několika půllitry.

Ale to nijak nevadilo. Tenhle chlápek žvanil skoro stejně rád jako pil pivo.

„Ale jo, celkem mi to jde. Zajímavá firma, ArgosEye!“ HP se pokusil o pokorný tón a křivě se na Beense usmál.

„Hmm, tahle firma je hodně specifický pracoviště, ale to už jsi určitě pochopil. Skoro nikdy od nás nikdo neodejde – nebo aspoň ne dobrovolně. Všichni jsme tu od samýho začátku.“

Beens ukázal na ostatní okolo stolu.

„Dejan a Rilke pracujou s Annou už skoro deset let a Stoffe, kterej se vrátí za pár týdnů, přešel s Philipem od Burstona. Já a Frank jsme spolu dělali u jiný firmy a Anna nás nabrala přibližně současně. Tahle naše partička víceméně vystavěla ArgosEye od základů. Všichni jsme mimochodem akcionáři – to vymyslel Philip.“

S Beensovým česnekovým dechem nebylo radno si zahrávat, a ještě ke všemu to byl ten typ, co se při mluvení naklání malilinko moc blízko, ale HP zatnul zuby.

„S Annou jsem se ještě nesetkal…?“ zkusil to a zatajil dech.

Dejan zakroutil hlavou a párkrát si lokl z půllitru.

Bylo to poprvé, co Annino jméno někdo zmínil, a HP neodolal pokušení. Sakra, teď asi není vhodná chvíle, aby se vyptával na mrtvé…

Beens postavil sklenici a utřel si pusu hřbetem ruky.

„Jo, už ji moc nevídáme, co se s Philipem rozvedli…“

HP sebou bezděčně trhl a zavrtěl se na židli, aby to zamaskoval.

„A jejda. Hodně nepříjemnej rozvod?“ snažil se předstírat přiměřený zájem.

„Dá se to tak říct. Ani jeden z nich není zrovna kompromisní typ…“

Kolem prošla servírka a HP jí dal znamení, aby přinesla další rundu.

Opravdu Beens neví, že Anna je mrtvá, anebo jenom hraje divadýlko?

Nedalo se to poznat.

„Takže když Anna odešla, všechno se zlepšilo?“ pokračoval HP tak neutrálně, jak jen dovedl.

Beens pokrčil rameny.

„Jestli odešla, to nevím, ale když je teď pryč, může Philip řídit firmu, jak chce.“

„Jak chceme my,“ dodal a dopil sklenici. „Jedinej háček je v tom, že Anna část firmy pořád vlastní. A dokud to tak je, nemůžeme…“

Beens se náhle zarazil a HP si všiml, že na něj Rilke vrhla rychlý pohled. Ostatní tu poznámku nejspíš taky slyšeli, protože všechen hovor okolo stolu najednou utichl. Jenže místo aby Beens zavřel klapačku, pokusil se chybu napravit.

„Teda vlastně… nevykládejte si to špatně. Anna byla pro firmu děsně důležitá. Ale přiznejte si…“

Rozhodil rukama, jako by očekával od ostatních známky souhlasu.

„…z čistě obchodního hlediska by všichni vydělali, kdy by zmizela nadobro…“

16 | Whispers, Rumours

and Reports

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 30. listopadu 10:53

Od: MayBey

Naše milá Regina Rozvážná si to pořádně zavařila. Šušká se, že její šéf měl aférku s manželkou jistého vyšetřovatele z inspekce. Být Reginou, tak by se mi teď hodně špatně spalo…

Příspěvek má 23 komentářů

Rebecca si ten text přečetla několikrát, než ho vstřebala.

Odsunula se na židli o půl metru dozadu a chvíli se houpala, než se rozhodla.

To se teda dostala do pěkně hnusné polízanice. Jasně, mohla si za to hlavně sama. Místo aby se poslušně dostavila k výslechu, měla s sebou přitáhnout někoho z odborů a taky ostrého advokáta. Zmáčknout ty supy z inspekce hned od první vteřiny a nepřistupovat na jejich hru. To by se z toho průšvihu zaručeně vyzula.

Navíc měla být mnohem ráznější už na oddělení těsně potom, co se vrátili domů. Trvat na tom, že absolvuje debrífink s ostatními jako tým, ať už je podezřelá z trestného činu, nebo ne.

Ale na to, aby se ozvala, byla moc hodná holka, úplně jako když jí Runeberg nabídl funkci velitelky skupiny. To jen mlčky přikývla a zůstala v roli Rebeccy dříčky, přesně jak se od ní očekávalo, i když zbytek lidstva si zjevně dělá, co se mu zlíbí.

Fuj, už má sama sebe plné kecky!

*

„Můžeš dneska večer dělat přesčas, Mange? Chystá se větší akce a musíme nachystat umělý trávník.“

HP neměl tušení, co to šéf plácá, ale pro jistotu přikývl. Frank jeho pochyby očividně vycítil.

„Umělý trávník, Astroturf, chápeš? Současným použitím několika kanálů naklademe koberec názorů a pokusíme se donutit ostatní, aby hráli na našem hřišti a podle našeho plánu, abych tak řekl…“

„Super!“ přikývl HP, i když pořád přesně nechápal, o co vlastně jde. „A co hlásáme?“

„Snížení DPH v hospodách vytvoří pracovní místa. Určitě si spočítáš, kdo si to objednal,“ uchechtl se Frank.

„Není problém, jdu do toho, můžu makat celou noc, jestli bude potřeba!“

„Dobře! Philip se na nás chodívá osobně dívat, takže dneska večer hrajeme A-game.“

*

„Ty jsi mi o Westergrenovi lhal…!?“

Vyskočil ze židle, obešel ji a zavřel dveře do kanceláře. „Uklidni se, sakra, Rebecco, vždyť tě někdo uslyší!“ sykl a popadl ji za ruku.

Snadno se mu vytrhla.

„Ani mě nenapadne, dokud mi neřekneš, o co ti sakra jde. Lhal jsi mi o Westergrenovi. Ty a jeho žena…“

Najednou se zamračil a Rebecca se zarazila. Chvíli stáli naproti sobě a metali po sobě vzteklé pohledy.

„Sedni si,“ rozkázal Runeberg a ukázal na židli pro návštěvy.

Rebecca jen založila ruce na prsou.

„Sedni si!“ zopakoval o něco hlasitěji, ale ani teď se nehnula z místa.

Její šéf si ztěžka povzdechl.

„Prosím tě, Rebecco, posaď se,“ řekl mnohem vlídněji a tentokrát ho poslechla. Přehnaně pomalu si sedla na židli pro návštěvy.

Runeberg se vrátil za svůj psací stůl.

„Vypadáš unaveně. Nechceš něco? Kafe, čaj…?“

Zavrtěla hlavou.

„No dobře…“ řekl pak. „Co jsi slyšela a od koho?“

*

„Three, two, one. GO, GO, GO!!“

Deset klávesnic se rozštěkalo téměř současně. Z kotců byli vypuštěni ochočení trollové a začali metodicky pokrývat hřiště umělým trávníkem. Terčem bylo dvacet různých debatních fór. Osm novinových, pět politických a sedm všeobecných diskusí. Všichni trollové měli postovat krátké příspěvky, které budou buď volat po snížení daně, anebo podrývat argumenty protistrany.

HP byl ve svém živlu. Vyrozuměl, že speciální program prohání jejich příspěvky přes spoustu jiných serverů v kyberprostoru a rozmisťuje odesílatele na řadu různých IP adres, aby všechno vypadalo autenticky. Jako by se opravdu pohnuly masy, aby tuhle otázku nastolily. V nejbližších dnech se budou činit bloggeři a časem nejspíš i pár koupených komentátorů ve vhodných novinách. Pak už bude jenom zbývat, aby se toho chytily zprávy v rádiu a televizi, a hra se stane realitou a jejich umělý trávník skutečným hřištěm.

„Vítejte v Událostech. V poslední době se ozývá stále více hlasů pro snížení DPH v restauracích. Vláda nyní avizuje návrh…“

Takhle se nebavil už… no, vlastně ani nevěděl, jak dlouho.

Spolu s ostatními v téhle kanceláři se nesnažil o nic menšího než o obří scam, manipulaci gigantických rozměrů, a totálně si užíval, že se na tom podílí. Už jenom ten nádherný pocit, že ovládá nejen švéďáky, ale i celou mediální elitu. Že je součástí něčeho většího, něčeho chytřejšího, co zná jen hrstka vyvolených.

Znal to tak dobře, a pořád to bylo tak brutálně sweet!

Bušil prsty do klávesnice a posílal trolla za trollem natahovat koberec. Psal příspěvky a komentáře podle připraveného scénáře, který jim rozdal Frank.

„Když se sníží DPH v restauracích, víc lidí si tam bude moct dovolit chodit…“

Buch na Enter, přepnout okno a k dalšímu trollovi.

„Zaměstnal bych minimálně další 3 os., kdyby daně byly nižší…“

Klik na Odeslat a Alt+Tab.

„Můj zaměstnavatel si nemůže dovolit dát mi po zkušební době pevné místo…“

„Uklidni se, Mange,“ houkl na něj šéf od svého stolu.

Ale HP neposlouchal. Otevíral nové klece, tahal ven další ochočené trolly a okamžitě je zapřahal do práce.

„Erik Hagström“, „Millan S“, „50cParty“, „L Berntsen“ i „Benjyboy“ pozvedli své kyberhlasy a HP rychle běžel k dalšímu bloku cel.

„Hatta42“, „Stefan Johnsson“, „TronGuy“ a „PritelPoradku“.

Všechny pustit na svobodu.

„Mange, zpomal, my ostatní nestíháme…“

Na čele mu vyrazily krůpěje potu, ale HP si jich nevšímal. Prsty mu létaly po klávesnici. Ještě řádek, ještě pár hlasů přidat k bzukotu. Už dávno se přestal dívat do scénáře.

„Za nižší DPH v hospodách!“

Send!

„Naši ekonomiku táhnou právě malé podniky…“

Post!

„Zcela souhlasím s předchozím přispěvatelem…“

Přidat komentář!

„Pracující člověk na rozdíl od vyžírky…“

Odeslat!

„Vzhůru do boje proti daňovému útisku…“

Enter!

A zase do stáje pro posily. Pro nové brance, které sám stvořil právě pro tuto příležitost.

„Knotty“, „Llsel0tta“ a „DPtr0t“.

Hlasy v jeho hlavě splývaly v jedinou bzučící kulisu. Crčel z něj pot a šimral ho na obočí, ale než by přestal psát, raději se naklonil dopředu a utřel si čelo rukávem košile.

Tak, hotovo!

Nové okno – nové hlasy. Ty vole, to je hustý! Je mistr Astroturfu. The buzziest bee in the hive. Krotitel trollů s velkým K. Upínej Péťa fucking Gynt, to je…

„MANGE!!“

HP neochotně vzhlédl od obrazovek. V místnosti nastalo ticho, ve dveřích stál Philip Argos.

„Za deset minut v mé kanceláři,“ řekl stroze a ukázal na HP.

*

„Není to vůbec tak černobílé, jak si asi myslíš,“ zamumlal Runeberg. „Známe se s Therese z policejní akademie a už tam jsme si trošku zaflirtovali, dalo by se říct. Ale k ničemu dalšímu nedošlo.“

Podíval se na ni, jako by čekal na nějakou reakci, ale když se jí nedočkal, pokračoval.

„Ve druhém semestru začala chodit s Pellem a všichni jsme se spolu hodně bavili. Ale že bychom byli nejlepší kámoši, to zase ne…“

Zase pohled, zase na něj neodpověděla.

„Každopádně,“ pokračoval. „Po akademii umístili mě a Pelleho ke stejnému oddílu pořádkovky. Pořád jsem Therese tu a tam potkával a ten náš flirt nikdy pořádně nevyhasl, i když jsem se pak oženil a ona vdala. Pár let potom jsme se spolu ocitli na misi OSN a… no co?“

Pokrčil rameny.

„Když je člověk daleko od domova a společně s někým prožívá spoustu hrůz, tak se snadno sblíží. Možná až moc sblíží…“

Neklidně se zavrtěl na židli, jako by ho sedadlo kousalo do mohutného těla.

„Když jsme se vrátili domů, chtěla Therese, abychom pokračovali, abychom opustili svoje partnery a sestěhovali se, ale to jsem nechtěl. Měl jsem malé děti, a upřímně řečeno…“

Povzdechl si.

„Therese byla od začátku dost narušená a ta mise OSN jí rozhodně nepomohla. Prostě mě…“

„…omrzela,“ doplnila Rebecca překvapivě klidným hlasem.

*

Philipova kancelář se nacházela v devatenáctém patře.

Sice jeli jen o patro výš, ale stejně se mu zdálo, že cesta výtahem trvá věčnost.

On i Frank se tiskli každý k jedné zdi a dávali si záležet, aby se jeden druhému nedívali do očí.

Tohle byla chyba přímo biblických rozměrů. Jak si to krucipísek vůbec představoval?

Že se převlékne, pod falešným jménem nastoupí do práce a na vlastní pěst vyřeší záhadnou vraždu? Upřímně, kdo si sakra myslel, že je – Nancy fucking Drew?

Copak má tak málo problémů, že si musel pořídit pár dalších?

A ne že by měl rozum aspoň na to, aby se choval nenápadně…

Kdepak, samozřejmě se ve špatnou chvíli totálně utrhl ze řetězu.

Pěkně, HP!

Otevřely se dveře výtahu, vystoupili a Frank ukázal na skleněné dveře s logem firmy, přesně stejné jako na jejich patře.

Obvykle sedávala recepční i tady, ale teď večer bylo zamčeno a Frank musel na dveře zaklepat.

„Naše karty tady nahoře nefungují,“ sykl na HP. „Sem má přístup jenom Philip, jeho sekretářka Eva a dvojčata Weasleyovi.“

„Jaký dvojčata?“

„Pššt, sakra, ne tak nahlas! Pochopíš…“

Dveře otevřel nakrátko ostříhaný zrzavý chlap, také v obleku, který padl na jeho hřmotné tělo jako ulitý.

„Nazdar, Elroyi. Philip říkal, že máme přijít nahoru.“

Frank vykročil, ale v půli kroku se zarazil, protože zrzoun se vůbec nechystal mu uhnout.

„Ty ne, jenom on,“ zamručel a kývl na HP.

Frank otevřel pusu, jako by chtěl protestovat, ale pak si to rozmyslel.

„Tak hodně štěstí…“ zamumlal koutkem úst a HP ho obešel.

Recepce vypadala stejně jako o patro níž. Malá stylová čekárna, pár židlí z kůže a kovu plus obvyklý sortiment lifestylových časopisů. Kromě toho recepční pult z broušeného skla a za ním pár menších zasedacích místností. Ale v ostatních ohledech vypadalo tohle patro jinak. Místo vzdušného otevřeného prostoru, rozděleného jen skleněnými příčkami, tu byly zamčené ocelové dveře se čtečkou karet.

Diskrétní kulovitá kamera na stropě byla sice stejná jako o patro níž, ale protože strop byl o něco nižší, byla tak nápadná, až měl HP dokonce pocit, že vidí, jak se čočka zaostřuje a sleduje jejich pohyby.

Několikrát ztěžka polkl, ale ústa měl pořád vyschlá na troud.

Zrzoun nevytáhl kartu, jen přitiskl ke čtečce palec pravé ruky. Červená kontrolka přeblikla v zelenou a HP slyšel, jak se rozhučel motorový zámek. Z nějakého důvodu mu přeběhl mráz po zádech.

17 | The Hive

„A s tím udáním to bylo jak?“

„Teď přesně nerozumím, jak to myslíš, Becco…?“

„To trestní oznámení pro porušení služební povinnosti. Víš, kdo za tím stojí?“

Zase se ošil.

„Samozřejmě, že vím…“

„Tak kdo to byl, Sixten Gladh?“

„Ne, čistě formálně jsem to byl vlastně já…“

Vyletěla ze židle.

„No fuj, Ludde, taková podlost, já…“

„Krucinál, uklidni se, Rebecco!“

Zvedl ruce před sebe.

„Není v tom nic osobního, jestli si to myslíš.“

Nesedla si, jen se na něj zamračila.

„Hele, trošku se zamysli, Becco, a zapomeň na chvilku, že se známe. Paragraf devět zákona o policii, zní ti to povědomě? Jestliže se policista dozví o činu, který je trestně stíhatelný, je povinen podat trestní oznámení… Říká ti to trošičku něco? Upřímně řečeno, myslel jsem si, že už to víš, jenže ty vypadáš, že nejsi tak docela sama sebou…“

Dál se na něj mračila.

„Bylo to takhle. Po vašem incidentu v Dárfúru mi div nezavařili telefon lidi z ministerstva zahraničí, kteří tvrdili, že ses provinila vším možným. Jak myslíš, že jsem měl jednat? Ututlat to? Tvářit se jakoby nic? Netrvalo by ani dva dny, než by se Gladh a jeho partička z ministerstva postarali, abychom se houpali na šibenici oba…“

Podíval se na ni, jako by čekal, že něco řekne.

„Pokračuj!“ ucedila jen.

„Můj názor zněl, a mimochodem pořád zní, že pokud je policista podezřelý z trestného činu, je třeba podat trestní oznámení, a pak ať vyšetřování prokáže, co se stalo. To je u podobných incidentů standardní postup, cokoli jiného by působilo divně. Takže jsem poprosil Ann-Margret, aby sepsala mým jménem stručné oznámení.“

Ukázal rukou někam za kancelář směrem, kde měli svůj stůl civilní zaměstnanci oddělení.

„Teprve když jsem zjistil, že ten případ dostal na stůl Pelle Westergren, jsem pochopil, do jaké situace jsem tě nepřímo dostal. Moje jméno na oznámení ti mohlo jen sotva prospět, a navíc ode mě byla příšerná hloupost, že jsem chtěl jít s tebou jako svědek, to jsem pochopil hned po pár minutách výslechu. Ale už bylo příliš pozdě…“

*

Rozlehlý kancelářský prostor s tlumeným osvětlením. Ale na rozdíl od nižšího patra, kde panoval čilý ruch, tu stály uprostřed místnosti jen dva stoly. Kontrast mezi touhle obrovskou tmavou prostorou a dvěma osvětlenými pracovními místy působil divně, téměř surrealisticky.

U jednoho stolu seděla vysoká ramenatá žena a skláněla se k monitoru. HP sebou trhl a málem se zastavil. Nevěděl, jestli ho ošálil ten oblek, hranaté rysy nebo vlasy sčesané dozadu, ale dost se podobala Rebecce.

Iluze trvala jen vteřinku. Když přišel blíž, viděl, že tahle ženská je mnohem světlejší a připomíná spíš zrzavého chlapa, který šel před ním. Tipnul si, že jsou sourozenci, a soudě podle Frankovy trapné přezdívky nejspíš dvojčata.

Když ji míjeli, vzhlédla od obrazovky. HP na ni kývl, ale ona mu na pozdrav nijak neodpověděla. Jen ho provrtala očima.

V tom pohledu bylo něco nepříjemného, a tak přidal do kroku, aby dohonil svého průvodce.

Zrzoun, kterému Frank před chvílí řekl Elroyi, zase přitiskl palec ke čtečce a vpustil HP dveřmi z broušeného skla do rohové kanceláře.

„Počkej tady,“ řekl úsečně.

*

Tohle mi nemůžeš dělat, to snad chápeš, ne?!!

Ale jo, klidně může, a teď byla zrovna dost naštvaná na to, aby mu konečně dala jednou provždy kopačky.

Rychlý, i když ne moc hezký závěr bude pro oba nejlepší. Mimochodem, o čem se ještě bavit? Oba byli nevěrní, oba obelhávali partnera. A proč?

Kvůli lásce?

To těžko – přinejmenším z její strany.

Sdíleli spolu jenom pár upocených orgasmů na podlaze prázdného bytu.

Tajné schůzky, díky kterým byl život snesitelnější, ale ze kterých nebyl ani jeden z nich připraven skládat účty. Navíc ji to přestávalo bavit.

Výčitky, žárlivost a raněné city potřebovala ze všeho nejmíň…

Už toho nech! Oba jsme dospělí lidi.

Je po všem – hotovo, konec!!

*

Dvě zdi rohové kanceláře byly vlastně velkými okny s fantastickým výhledem na centrum Stockholmu. Červené nápisy na Domu kultury, modré na Sergelově arkádě i na náměstí Sergels torg hluboko dole, vysoko vlevo svítící hodiny obchodního domu Nordiska Kompaniet.

Ručičky ukazovaly přesně sedm a HP ucítil, jak se mu srdce rozbušilo rychleji.

Ale během chvilky svou splašenou fantazii zase zkrotil.

Ručičky ukazovaly sedm – ne proto, že by hodinový stroj někdo zastavil, ale protože bylo opravdu sedm hodin večer.

Vkročil do místnosti. Philip Argos měl na psacím stole téměř úplně prázdno. Dva propojené monitory, klávesnice a bezdrátová myš – to bylo všechno. Stejná téměř klinická čistota vládla i ve zbytku místnosti. Nikde žádný volný papír, nalepovací vzkaz nebo dokonce zapomenutý kávový hrnek, který by svědčil o tom, že tu žijí lidé.

Levou zeď pokrývala zarámovaná vyznamenání, rozvěšená v laserově přesných vodorovných řadách, a bílý koberec byl určitě pravidelně čištěn, protože ho nezdobila jediná hnědožlutá skvrna od kofeinu ani ošlapek z podrážky.

V rohu stála sedací souprava z bílé kůže. Na konferenčním stolku leželo pět manažerských časopisů, vyskládaných do perfektního zenového vějíře. Na obálce nejhořejšího z nich se skvěl Philip Argos himself. „The man in control,“ tvrdil titulek. Z téhle dokonalé kanceláře dostal HP ještě nepříjemnější pocit a neodolal pokušení s časopisy zahýbat, jenom trošičku, aby to tu kapánek zlidštil.

Přitom objevil dvě malé zarámované fotky nad pohovkou. Jedna byla černobílá a poznal na ní Philipa Argose s mužem, který se podle všeho jmenoval Elroy. Oba v baretech a maskáčových uniformách, v podřepu, objímali se kolem ramen a usmívali se do objektivu.

Na druhém snímku byla křídově bílá pláž, pár tmavých siluet palem a za nimi krvavě rudý západ slunce, který spolu s časopisy tvořil jediný barevný vjem v jinak černobílé místnosti.

Ten obrázek HP fascinoval. Obešel kávový stolek, aby se koukl zblízka. Tahle fotka vypadá úplně jako…

„Marmaris,“ ozval se za ním suchý hlas a HP nadskočil.

„C-cože?“

Philip Argos ukázal na fotku.

„To je výhled z mé vily v Marmarisu. V Turecku,“ upřesnil. „Jezdím tam tak často, jak jenom můžu, abych se odreagoval. Vždycky tam výborně naplním duši pozitivní energií…“

„Jóó, jasně! J-já jsem hlavně obdivoval ty barvy,“ zamumlal HP.

„Posaď se, Magnusi.“ Philip ukázal na koženou pohovku. „Chceš něco k pití? Vodu, čaj?“

HP si uvědomil, že má vyprahlá ústa.

„Vodu, díky.“

Kradmo pohlédl na Philipa, ale ten mu svým výrazem nijak nenapověděl, co má očekávat.

Philip vytáhl z pouzdra na opasku mobil, ale místo aby vytočil číslo, jen zmáčkl tlačítko na boku a promluvil do telefonu, jako by to byl mikrofon.

„Sophie, přines mně a Magnusovi minerálku, prosím.“

Pustil tlačítko a chvíli čekal. V telefonu se ozvala dvě zřetelná klapnutí.

Philip ho vrátil do pouzdra a sedl si do křesla naproti HP. Urovnal časopisy na stole, přehodil si nohu přes nohu a zaklonil se. Pak se usmál a HP dnes už podruhé přeběhl mráz po zádech.

„Mimochodem, ty se nejmenuješ Magnus, že ne?“

18 | Oh What a Tangled Web

We Weave…

Kurva do prdele – odhalili ho!

„Éééé… co?!“ vykoktal, aby získal čas.

Philip Argos se zase usmál – a HP z toho strašidelného plazího smajlu naskočila husí kůže.

„Říkám, že se doopravdy nejmenuješ Magnus Sandström, že ne?“

„Éééé… néé,“ vypravil ze sebe HP a mezitím horečnatě probíral svoje options.

Jeho cover praskl, navíc je uvězněný v devatenáctém patře. Dveře jsou zavřené a zvenku je hlídá spolek ryšavců. Oba sourozenci vypadali, že by mu uměli přivodit značnou újmu na zdraví – o samotném Philipu Argosovi nemluvě. Ten se tvářil jako chřestýš, který se právě chystá zakousnout obzvláště přitroublého pískomila…

„Opravdu sis myslel, že si tě pořádně neprověříme? Člověka s tvou pověstí a zkušenostmi…?“ zachechtal se Philip.

HP pokrčil rameny a odevzdaně se zašklebil, čímž si koupil dalších pár vteřin na rozmyšlenou. Teď při pozdním bycha honění působil celý jeho undercover projekt ještě pitoměji, pokud to vůbec šlo.

Co si sakra vůbec myslel? Že jen tak vtančí do dveří v cheap obleku a s ještě levnějším maskováním a šup! získá přístup k nejrůznějším tajemstvím?

Zase zašilhal po dveřích. Přes broušené sklo rozeznal výhružné siluety dvojčat. Jako by tam venku číhala, připravená se na něj vrhnout, jakmile jejich šéf zmáčkne tlačítko…

„Nemuseli jsme se vrtat nijak hluboko, abychom na to přišli,“ pokračoval Philip Argos. „Jak říkám, těšíš se jisté pověsti… My v ArgosEye jsme velice důkladní. Důvěra je hezká věc, ale jak už jsi jistě slyšel, vždy dáváme přednost kontrole…“

Philip Argos nasadil další chřestýši úsměv a HP se chrabře pokusil mu čelit.

All aboard – vlak do Fuckville odjíždí od čtvrtého nástupiště!

„Farúk al-Hasan!“

„C-co?“

„Farúk al-Hasan, tak se teď jmenuješ, ne?“

Philip na něj povzbudivě kývl.

„J-jasně…“ vykoktal HP po krátké zmatené pauze na rozmyšlenou.

„Samozřejmě…“ dodal pak a pusa se mu pomalu roztáhla od ucha k uchu. „Ale klidně mi dál říkejte Mange, jestli chcete. Nejsem na to nijak háklivej. Když člověk hledá práci, zní Mange trochu líp, jestli mi rozumíte…?“

Philip Argos přikývl.

„Tady by to nehrálo roli. Jde nám o schopnosti, ne o to, jak se uchazeč jmenuje příjmením, ale samozřejmě budu tvé přání respektovat. Abych pravdu řekl, tvé CV mi zaimponovalo. Na papíře jsi byl přesně ten člověk, kterého ve firmě potřebujeme, který ví, co dělá, a je připraven konat, co je třeba, aby rostl spolu s podnikem. Proto jsem požádal ostatní, aby ti věnovali obzvláštní péči hned od prvního dne…“

HP se opravdu snažil toho nechat, ale pořád se nemohl přestat tlemit. Jeho převlek ještě funguje. Jeho cover nevybouchl, spíš to vypadá, že ho čeká…

„…povýšení,“ pokračoval Philip Argos. „Po tom, co jsem dnes večer viděl v Jeskyni, bych byl hloupý, kdybych ti nedal šanci dál se rozvíjet. Jakožto ředitel mám za úkol vyhledávat talentované lidi a umožnit jim, aby využili veškerý svůj potenciál. Tak se buduje úspěšná společnost…“

HP přikývl, jako by přesně věděl, jak to Philip Argos myslí. Škleb mu pořád držel na tváři jako přilepený, ale nejenom proto, že se mu ulevilo. Philipův styl řeči ho něčím oslovoval.

„Pošlu tě na menší kolečko, aby ses naučil, jak co funguje, a až se naskytne příležitost poskočit o stupínek výš, budeš první na řadě,“ pokračoval Philip, dokud ho nepřerušilo ostré zaklepání.

Dveře se otevřely, vešla ta vysoká zrzka, která se jmenovala Sophie, a nesla tác. Když sklízela ze stolu sklenice a láhve, vrhla na HP krátký, ale teď už mnohem méně nepřátelský pohled a HP se přistihl, že se zubí dál, ale tentokrát na ni.

„Díky, Sophie,“ řekl Philip Argos, když už skoro končila.

Jednou rukou ji chytil za loket. Byl to zvláštní pohyb, důvěrný, ale zároveň rázný, a Sophie se okamžitě obrátila k šéfovi jako pes, který čeká na páníčkův povel.

„Řekni Elroyovi, aby do deseti minut připravil auto. Odvezeme Fa… tedy vlastně Magnuse domů.“

Sophie přikývla, a než odešla, pohlédla na HP ještě jednou. Tentokrát by přísahal, že se na něj ta ženská slabě usmála.

*

Odemkla všechny tři zámky bytu a důkladně zkontrolovala dveře i rám. Ale stejně jako posledně nenašla žádné stopy po vloupání.

Zamkla za sebou a nakoukla do obýváku. Matrace i povlečení ležely na zemi přesně tam, kde je nechala. Všechno smotala do roličky a převázala balíček nylonovým páskem.

Neměla s těmi krámy žádné další plány, takže je hodlala dole vyhodit do velké domovní popelnice. Příhodný závěr téhle aférky. Šukat na matraci v prázdném bytě s kolegou, navíc s notorickým sukničkářem, kterého sbalila na policejním večírku. Vulgárněji už to nejde.

Položila smotanou matraci do předsíně a naposledy prošla byt. Dveře do ložnice byly zavřené, a když je otevřela, ovanul ji zatuchlý vzduch. Zamířila k oknu, aby vyvětrala, ale v půli cesty si uvědomila, že je tu cítit i něco jiného.

Připomínalo jí to vodu po holení.

*

Poprosil je, aby ho vysadili na rohu u večerky, pořádný kus od hotelu. Vymluvil se, že si potřebuje nakoupit. Řídil gorilák Elroy, jeho sestra seděla na místě spolujezdce, HP a Philip Argos vedle sebe na prostorném zadním sedadle.

„Třicet tisíc terabajtů, víš, kolik to je? Jasně, že víš, Farúku, jsem to ale pitomec. Málem jsem zapomněl, s kým mluvím!“ zasmál se Philip. „Třicet milionů miliard bajtů, tolik informací proteče internetem za jednu hodinu, aspoň podle některých zdrojů. Třicet milionů miliard písmen, číslic nebo jiných znaků ve všech myslitelných uspořádáních. Na YouTube přibudou tři tisíce hodin nových videí, na blozích nebo Twitteru přes pět tisíc příspěvků. Na různých sociálních sítích vznikne dva tisíce pět set nových uživatelských profilů. To všechno za pouhou bezvýznamnou hodinu. Závratné, že ano?“

HP přikývl. Závratné je slabý slovo…

Točila se mu hlava, skoro jako by si dal brko.

„Většina lidí, politiky a mocné nevyjímaje, vůbec nemá tušení, o jak neuvěřitelně obsáhlý informační tok jde,“ pokračoval Philip. „Ale jakmile někdo vyřkne slovo dohled, okamžitě vypuknou vášnivé protesty. Lidé si okamžitě představí armádní odposlechy, NSA nebo jiný státní orgán…“

Zavrtěl hlavou.

„Jenže tahle úvaha je úplně scestná, přinejmenším v demokratických zemích. Stát se zajímá jen o názor mrňavé elity na určité značně ohraničené téma. Zato velké firmy…“

Máchl rukou ke světu venku za autem.

„…se zajímají o názor téměř všech, zejména pokud jde o spotřebitelské vzorce anebo o to, jak jsou vnímány jejich drahocenné značky. Informace tohoto typu jsou všude, celý net jimi prakticky přetéká, a pročpak? No protože lidi většinou zveřejňují podobné info zcela dobrovolně buď tím, že kliknou na zaškrtávací políčko na spodku nějaké stránky, anebo ještě lépe: sami píší své názory a preference na některé z mnoha fór, která se jim nabízejí. Moderní, svobodymilovný, ochranou osobnosti posedlý člověk zmapuje sám sebe do nejmenších a nejsoukromějších detailů. Takový scénář by nepředvídal ani George Orwell…“

Pípnutí z pouzdra na opasku ohlásilo příchozí zprávu, ale Philip byl tak zabraný do svého výkladu, že si jí ani nevšiml.

„Internet přímo praská ve švech pod náporem údajů, které si lidé vzájemně vnucují. Oblíbených televizních pořadů, filmů nebo knih, náboženských a politických názorů, vánočních dárků pro děti či receptů, které si právě uvařili k večeři. A proč? No protože drtivá většina z nás touží po jedné jediné věci.“

„Uznání,“ zamumlal HP.

„Přesně! Jsme čím dál závislejší na tom, aby nás ostatní vnímali jako chytré, krásné a schopné. Máme to ale fantastický život se skvělým manželem či manželkou a nádhernými dětmi, to si ale žijeme šťastně na rozdíl od ostatních. Od těch, kteří mají špatný smysl pro humor, špatně se stravují, špatně oblékají, bydlí na špatné adrese, špatně vychovávají děti nebo mají vůbec na všechno špatný názor…“

Naklonil se na sedadle k HP.

„Tam venku se dá najít víceméně všechno, co stojí za to vědět, a stačí k tomu, aby někdo z té záplavy vyfiltroval takové informace, které zajímají potenciální zákazníky.“

HP přikyvoval čím dál zaujatěji.

„Informační monopol, který měly úřady a mocenské struktury téměř čtyři sta let, už v podstatě padl. Informace už netečou shora dolů, ale všemi směry. Tisíce a tisíce lidí spolu mohou komunikovat během pár vteřin a nepotřebují nikoho prosit o svolení. Už neexistují žádné odvěké pravdy, všechno se dá zpochybnit, změnit nebo zavrhnout. Pravidla hry se navždy změnila, a kdo to nechápe, je odsouzen k zániku, jen se podívej na severní Afriku.“

Philip se odmlčel, podíval se předním sklem ven a pak pokračoval.

„My nabízíme zákazníkům řešení krizí a jejich prevenci, a to tak, že neustále sledujeme, co se o nich říká a kdo to říká. Dáváme jim šanci zastavit sněhovou kouli dřív, než se promění v lavinu, chápeš?“

Ukázal na padající sníh, který venku stále houstl.

Jojo, HP chápal, ale Philip udělal pauzu tak krátkou, že nestihl nic říct. Místo toho jen čím dál užasleji poslouchal.

„Jenže…“ pokračoval Philip, „…jak se jednou zákazníci podrobně seznámí se všemi mechanismy internetu, s každodenními mechanismy, které mají přímý vliv na poslední řádek jejich výkazu zisků a ztrát, netrvá dlouho, než se začnou vyptávat na další krok…“

„Kontrolu,“ doplnil HP.

„Přesně, kamaráde!“ Philip Argos nasadil další plazí úsměv. „A tady přicházejí na řadu naše unikátní služby. Když totiž seškrábeš všechna krásná slova, firemní politiku a elegantní formulace, je v konečném důsledku důležitá jen…“

*

Kontrola!

Tu postrádala. Postrádala – ve dvojím slova smyslu!

Dopustila, aby situace měla kontrolu nad ní, a ne naopak. Samozřejmě se měla u výslechu chovat jinak, to už jí bylo téměř směšně jasné… Neudělala žádnou chybu, naopak nejspíš spoustě lidí zachránila život.

A jak se jí za to svět odvděčil?

Zproštěním služby a podezřením ze zločinu – kolegové na ni hledí skrz prsty a šéf se nijak nepřetrhl, aby ji podpořil, naopak její situaci spíš zhoršil. Je nejvyšší čas vzít věci do vlastních rukou a přijít na to, jak tyhle nové kousky zapadají do skládanky.

Už to odkládá příliš dlouho.

Asi by měla začít u Henkeho. Ale to nejde. Už se jí neozval déle než rok. Naposledy, když jí poslal ten balík. Šest šroubů. Šest zrezivělých šroubů, které jí převrátily celý život vzhůru nohama. Vykolejily ji.

Žádné telefonní číslo, které dřív používal, už nefunguje.

Totéž platí pro jeho e-mail a účet na messengeru…

Oklepala z bot sníh a zabouchla za sebou dveře bytu. Právě teď je pro ni jediným životním pozitivem Micke, a protože Henkeho sehnat neumí, musí se obrátit na něj, jestli chce mít aspoň nepatrnou šanci, že znovu získá půdu pod nohama.

Možná ji pochopí, přinejmenším v to doufala. V každém případě mu dluží pravdu. Celou pravdu, ne jenom ty kousíčky, kterými ho až dosud krmila.

Ale v bytě bylo prázdno a ticho. Žádné boty ani bunda v předsíni nesvědčily o tom, že by byl doma.

Na kuchyňském stole našla vzkaz.

Myslím, že potřebujeme pauzu.

Ozvi se, až na to budeš připravená.

/ M

Nevěděla, jestli se má smát, nebo brečet.

Najednou jí pípl mobil a málem se rozběhla do předsíně, aby ho vyndala z kapsy bundy.

Ale zpráva nebyla od Mickeho.

Právě jsi přišla domů, viď?

Pustila se do kousavé odpovědi, ale pak se zarazila. Aniž by rozsvítila v obýváku, připlížila se k oknu, přitiskla se k závěsu a vykoukla do uličky. Řady zaparkovaných aut, jako každý večer. Tenká vrstva sněhu na kapotách prozrazovala, že už tam nějakou dobu stojí.

Vtom ve stínech parku na protější straně ulice spatřila světelný bod a škubla sebou.

Oheň cigarety.

Někdo tam stojí!

Někdo hlídá její byt.

19 | Buzzy Bees

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 6. prosince 08:48

Od: MayBey

Naše nejoblíbenější bodyguardka Regina Rozvážná prý sklízí zásluhy hlavně přes postel. Mluví se o šmajchlkabinetu na Södermalmu.

Ví o tom někdo něco víc?

Příspěvek má 23 komentářů

*

„Tak, pane Sandströme, jsme hotoví.“

Mužík s krejčovským metrem měl pořád ještě v puse pár špendlíků, což mu ovšem zjevně nebránilo mluvit přesně tak podlézavě, jak se HP líbilo.

Pane Sandströme – tak to jo!

Právě mu vzali míry na oblek a spoustu košil. Nezažil to sice poprvé, jenže tenhle krejčí nemluvil thajskou angličtinou, ale nosovým östermalmským dialektem. Ani účtenky si nejspíš nebudou moc podobné, ale peníze teď byly jeho nejmenším problémem.

Přečerpal si tolik prostředků z Kajmanských ostrovů, aby mu vystačily a ještě trochu zbylo, a navíc měl na cestě první výplatu.

„Bude to za týden,“ řekl muž a podal mu stvrzenku. „Známí pana Argose mají přednost,“ dodal, když si všiml, jak překvapeně se HP tváří. „Ale dříve než za týden to bohužel nestihneme.“

HP vyšel z malého butiku a mávl na taxík.

Opřel se do sedadla a zhluboka se nadechl. Takový život si rozhodně dá líbit.

*

Vzbudil ji zvonek u dveří.

Dlouhé zatvrzelé vyzvánění, a chvíli jí trvalo, než si natáhla tepláky a mikinu.

Nějaký poslíček, usoudila při pohledu do špehýrky, a otevřela.

„Dobrý den, vy jste Rebecca Norménová?“

„Jo, o co jde?“ zamručela.

„Zásilka z Interflory.“

Muž jí podal cosi, co vypadalo jako dobře zabalená kytice. Vzala si ji a nakoukla pod papír na kartičku.

Červené růže, nejméně tucet, ale nejspíš víc.

Přečetla si kartičku. A podala mu kytici zpátky.

„Můžete si ji zase odnést,“ řekla úsečně.

„C-cože?“

„Já ty kytky nechci, takže si je zase vezměte.“

„A-ale, víte…“

Muž vypadal zmateně.

„Jsou zaplacené, všechno, já nevím, jak…“

„To není můj problém,“ řekla. „Ale klidně je pošlete zpátky odesílateli. Třeba mu to konečně docvakne…“

*

„To je od Franka hezké, že nám na pár dnů půjčil svou velkou hvězdu. Jsi přece Philipův nový golden boy?“

Rilke na něj mrkla a HP proti své vůli zrudl.

Ach jo, furt ještě je tak hroznej recognition junkie! Sice je superhrdina, ale stačí, aby ho poplácal po ramenou někdo, koho si váží nebo pro koho má trošku slabost, a šup! najednou vrtí ocasem jak blbej kokršpaněl…

„Nóó, a co přesně v tomhle koutě děláte?“ zamumlal a odvrátil obličej.

„Tak Frank ti to neřekl? Vy jste mi teda v té Jeskyni pěkně mlčenliví chlapci.“

Zase se škádlivě usmála a HP vnímal, jak se na ni pitomě zubí.

„Staráme se s děvčaty o blogy. Jo, říkám děvčaty, ale máme v týmu i jednoho kluka – a teď navíc ještě tebe.“ Znovu se usmála, ale tentokrát to jeho pokerfejs ustál. „Funguje to zhruba jako u trollů, ale každý handler tu má trochu menší stáj. Pečujeme o čtyři až sedm bloggerských osobností na osobu. Zabýváme se hudbou, filmem, technikou, módou, jídlem a samozřejmě politikou. Pokrýváme v podstatě celé spektrum. Někteří pracují dlouhodobě a zasévají myšlenky, jiní krátkodobě razí konkrétní návrhy nebo produkty. Budeš sedět tamhle s Halíl, ta je tu v hierarchii druhá, hned po mně.“

Rilke se zastavila u stolu, kde právě datlovala mladá žena v černém upnutém oděvu a s béžovým šátkem na hlavě.

„Tak, hotovo!“ skončila práci, otočila se na židli dozadu k Rilke a HP a podala mu ruku. „Halíl is my name – blogging is my game…“

„Mange,“ zamumlal HP.

„Těší mě!“

Rilke mu přisunula židli a odešla.

„Fajn,“ začala Halíl. „Teď dobře poslouchej, Mange, protože tady to musí lítat.“

Luskla prsty ve vzduchu.

„Já dělám hlavně módu a muziku. Tamhle Sandy má na povel technický blogy. Anders a Rilke se starají o politiku a ti ostatní tři v podstatě o zbytek. Designový a technický oddělení, co sedí tamhle u recepce, dohlíží na to, aby stránky fungovaly a všechno vypadalo tipťop. Já mám ve stáji sedm bloggerů – šest holek a jednoho kluka. Půlka z nich má štíty, ti zbylí tři jsou anonymní, zhruba jako vaši trollové… Muziklover, Blingdarling, však chápeš…“

Jojo, chápal, ale ne tak docela…

„Štíty? Ehm… co?“

„To jsou skuteční lidi, co ten blog zaštiťujou.“

Chvilku trvalo, než mu to došlo.

„Cože, takže vy píšete blog za někoho jinýho? Jako ghostwriteři?“

„Přesně tak! Já dělám v podstatě všechno seriózní psaní. Štíty mají většinou moc práce se vzájemným pomlouváním a s kecama o šopování, ale to je naprosto v pohodě. Jejich počítače a smartphony mají aplikaci, která je odkazuje ke mně, takže mám vždycky poslední slovo, než něco postnou. Většinou jim to schválím, ale když jde o něco důležitýho, tak to předělám.“

Otevřela miniledničku, která stála na stole, vytáhla dvě plechovky coly, podala jednu HP, ale ten zavrtěl hlavou.

Halíl si tedy otevřela plechovku sama a párkrát si zhluboka lokla.

„No… ale…“ ozval se HP po chvíli zmateného přemýšlení, „…co z toho mají ty štíty?“

„Otázka spíš zní, co z toho nemají? Kromě měsíčního platu od nás: pozornost, vzorky zdarma, exkluzivní ukázky, VIP eventy, you name it… Některý jsou dokonce tak známý, že chodí do televize a vymetají galapremiéry.“

„Počkej, jako třeba ta… jaksesakrajmenuje… co se hádá s tamtou…“

HP horečnatě pátral v paměti po jménech, ale bez úspěchu.

Halíl nakreslila do vzduchu fajfku – a ještě jednu.

„Ta první check, a její sokyně taky! Obě jsou naše a ta hádka jim táhne čtenáře. Za týden jim klikne na blog milion lidí a ani jedna z těch holek netuší, že vlastně dělají pro stejnou firmu. No řekni, jestli to není vymakaný!“

*

Po čtyřiceti pěti minutách intervalového tréninku na eliptickém trenažéru už jí po zádech tekl pot. Skoro cítila na jazyku chuť kyseliny mléčné, ale nehodlala to vzdát dřív než po hodině. Věděla, že jestli chce večer vůbec usnout, musí se pořádně vyřídit, nic jiného nefunguje.

Před Dárfúrem se o ní MayBey nikdy nezmínil. A najednou je z ní téma číslo jedna.

Když se naposledy dívala, bylo komentářů dvacet tři. Dvacet tři „kolegů“ je si prý jistých nebo skoro jistých, že se kariérou prošukala. Že zrovna ona je zvyklá hupsnout do postele komukoli, jen když jí to pomůže v práci. Takže dvacet tři lidí, a kromě toho si o ní určitě spousta dalších čte a u počítače se jí posmívá.

Jak to, že lidem, nejspíš zcela duševně zdravým a logicky založeným, stojí za to plýtvat časem, aby pomlouvali její soukromý život a zvraceli na ni žluč?

Pohání je nenávist, závist, nepřejícnost nebo žárlivost? To by dávalo aspoň trošičku smysl. Ale Rebecca měla podezření, že je to ještě horší.

Že motorem většiny haterů tam venku nejsou žádné velké silné emoce, ale v podstatě jenom zvyk.

Dělají to jen proto, že můžou. Zabíjejí tím čas.

Tak proč se o ni MayBey zničehonic začal zajímat?

Lidi, do kterých se navážel, se vyskytovali v jeho příspěvcích vždycky jenom párkrát, většinou jako náhodné vedlejší postavy, které měly historku vylepšit. Vypravěčem byl MayBey a čtenáři sice mohli komentovat, ale nikdy nebyli žádáni, aby poskytli další informace. V případě Reginy Rozvážné tomu však bylo jinak.

MayBey se nejdřív vytasil s celou historií jejího zproštění služby a pak poprosil ostatní, aby doplnili další informace. A i tenhle příspěvek byl vystavěný stejně. Čím víc o tom přemýšlela, tím si byla jistější, že MayBey ví, že ona čte každé jeho slovo. A že právě toto vědomí ho přimělo k tomu, aby se začal chovat jinak, osobněji. Kromě toho ji pořádně zneklidňovaly ty řeči o „šmajchlkabinetu“ na Södermalmu. MayBey si to samozřejmě mohl vymyslet a šťastnou náhodou se trefit. Ale jestli ne, pak to znamená, že si někdo pustil pusu na špacír. V tom případě měla jediného kandidáta. Pokud ji tedy někdo nesleduje…

Její úvahy přetrhlo pípnutí trenažéru. Interval skončil, zbývalo jí pár minut na zklidnění.

Sklopila bradu na prsa a chvíli zhluboka dýchala. Proto si taky nevšimla, že do sálu vešel ten muž.

*

„Hele, Mange, je potřeba bejt tím, kdo určuje trend! Tam venku jsou tisíce bloggerů a většinou po sobě úzkostlivě pokukujou, hlavně po velkejch jménech. Já si představuju internet jako obrovskej školní dvůr. Skoro všichni se chtějí bavit s cool kids a ukazovat se ve správný společnosti. Takže nemusíme ovládat všechny, stačí jenom určitej počet těch, co jsou natolik in a hip, že dokážou řídit buzz tak, jak naši zákazníci potřebujou.“

Halíl si znovu lokla coly.

„Začneme zaštítěným blogem, pak ho podpoříme pár anonymama a čekáme, jestli někdo zbaští návnadu. Všichni bloggeři se samozřejmě nechytnou, ale to ani není potřeba. Existuje určitý kritický množství, bod, kdy tolik lidí říká totéž, že z jejich názoru se stane všeobecná pravda. A někde venku sedí tisíce a tisíce lidí, co tolik touží žít jiný životy než ty svoje, že ochotně zhltnou všechno, co jim správný osoby nabídnou. Střípky cizích životů, který si nevědomky začlení do svýho. Produkty, stravovací návyky, značky, názory – you name it. Chápeš, jak to funguje, Mange?“

Ale jo, HP to chápal, jenom výjimečně dočista ztratil řeč. Philip Argos opravdu nežertoval, když mluvil o kontrole. Trollové jsou jedna věc, ti se činí na debatních fórech a podporují tu verzi story, kterou zastávají zákazníci. K tomu pár falešných blogů, které dělají víceméně totéž, jen na trochu stabilnější bázi. Ale tohle je fakt velký, a zároveň taky naprosto megahustý! Teprve teď začal chápat celý rozsah toho, o čem Philip Argos mluvil.

Knowledge – Security – Control

Kolem toho se točí všechno, a nejlepší způsob, jak…

Chyba!

Zdaleka nejlepší způsob, jak kontrolovat buzz – nebo jak si kdo chce ten informační tok nazvat – není přizpůsobovat se fámám, ale zakládat je.

*

Zrovna utírala trenažér, když k ní přišel. Protože k němu stála zády, nejdřív si ho nevšimla, a když na ni promluvil, trhla sebou.

„Ahoj, ty jsi tady nová, že?“

Byl to muž z běžeckého pásu.

„Jo,“ odpověděla krátce a dál se věnovala své činnosti. Pár vteřin počkal, až bude hotová a bude se k němu muset otočit.

„Bylo mi to jasné,“ pousmál se. „Já tady trénuju už pár let a většinou znám všechny, kdo sem chodí. Takhle krásnou ženu bych si rozhodně pamatoval.“

Při úsměvu odhaloval řadu zářivě bílých zubů, která ladila s jeho tmavým opálením. Zapátrala v hlavě po vhodné poznámce, kterou by se ho zbavila, ale kdovíproč jí žádná nenaskočila. Naopak se přistihla, že se na něj taky usmívá.

Něčím jí mírně zlepšil náladu. Něčím, co z něj vyzařovalo. Něčím, co jí už tak dlouho chybělo.

„Jmenuju se Rebecca,“ řekla a ke svému vlastnímu překvapení mu podala ruku.

Stisk měl suchý a pevný.

„Rád tě poznávám, Rebecco. Chtěl jsem se zcela drze zeptat, jestli bys se mnou nezašla na večeři. Co třeba příští sobotu?“

20 | I Now Inform You That

You Are Too Far from Reality

„Haló?“

„Uctivě zdravím.“

„Aha, to jste vy. Už se problém vyřešil?“

„Ne tak docela, ale usilovně na tom pracujeme… Velice usilovně…“

*

„Ahoj, jak si vede náš zlatý kluk? Jde mu to?“

„Jde to suprově. Mange je natural! Je tady tři dny, a už všechno umí.“

Halíl ho plácla po rameni. HP neochotně dokončil to, na čem pracoval, odsunul židli od stolu a otočil se k Rilke.

„Je to celkem fajn,“ odpověděl. „Děsně mě to baví, ale do úrovně bloggerské královny mi ještě kousek zbývá.“

Mrkl na svou školitelku a Halíl odbyla jeho kompliment mávnutím ruky.

„Výborně!“ řekla Rilke. „My teď půjdeme na oběd, nemáš hlad?“

„Jasně,“ odpověděl HP a vstal ze židle. „Kam jdete?“

„Na Hötorget,“ odpověděla Rilke a vrhla kradmý pohled na Halíl.

„Já se naobědvám až pozdějc, ale vy klidně běžte,“ řekla spěšně Halíl a vrátila se k počítači.

„Fajn, takže jdeme asi jen my dva, Mange,“ usmála se Rilke.

*

Zase ten pocit! Už nejméně podvacáté za posledních pár dnů se prudce zastavila a ohlédla se přes rameno. Ale nikdy tam nikdo nebyl, ani teď…

Vlastně ne…

Byla tam spousta lidí, nacházela se koneckonců v samém centru města. Lidí, kteří šli z práce, okukovali výlohy, věnčili psa nebo telefonovali.

Čepice, kabáty a rukavice – od úst jim stoupaly chuchvalce kouře, jak funěli prosincovou tmou. Všichni si šli po svých a nikdo nepůsobil nijak podezřele.

Ale přesto se nemohla zbavit pocitu, že ji někdo pozoruje. Jako by se jí do zad zavrtávaly neznámé oči. Připadala si… obnažená.

Za to určitě mohla ta esemeska:

Hlídám si tě – jenom abys věděla!

*

Když se vrátil z dlouhého oběda s Rilke, poznal, že se něco stalo. Ve vzduchu visel neklid a v obvykle tiché kanceláři šuměly hlasy. Ve volném prostoru hned za recepcí spolu mluvili Philip, Eliza Pooleová a nějaká žena, kterou HP neznal, a kolem nich se postupně shlukovali lidé ze všech oddělení.

HP na chvilku napadlo, že tohle srocení je kvůli němu, že tentokrát jeho cover praskl doopravdy a teď ho před celou firmou odhalí. Splašil se mu pulz a začal pošilhávat po východu, ale Rilke ho opatrně chytila za paži.

„To je Monika Gregersonová, sestra Anny,“ zašeptala tak blízko jeho ucha, že ho paranoia okamžitě přešla. „Jednu dobu u nás pracovala, ale před pár lety skončila.“

„Prosím vás, pojďte všichni sem. Musíme vám oznámit něco důležitého…“

Eliza Pooleová měla hlas tak tenký, až jí málem přeskakoval. Všech zhruba čtyřicet osob, které se v kanceláři nacházely, pomalu utvořilo kolem trojice kruh. Eliza Pooleová vylovila z kapsy saka již značně použitý kapesník a hlasitě se vysmrkala. Byla přešlá a rudá, skoro jako by plakala. Najednou HP vytušil, co se děje.

Philip Argos zvedl ruku a okamžitě nastalo ticho.

„Pro ty z vás, kdo Moniku neznají: je to Annina sestra a je dobře obeznámená s naší činností v ArgosEye…“ Ukázal na ženu vedle sebe.

HP tu podobu zřetelně viděl. Světlé vlasy, pršáček a bdělý pohled, to se víceméně shodovalo, ale buď byla tahle ženská starší než Anna, anebo neměla tak dobrého plastického chirurga. Tmavé kruhy pod očima jí přidávaly dalších pár let. Navíc byla oblečená mnohem všedněji, do černé sukně a černé košile zapnuté až ke krku. Zjevně z obou sester Argosových ta počestnější.

„Bohužel máme smutnou zprávu…“

Philip Argos se odmlčel, což bylo zcela zbytečné, neboť mu stejně všichni věnovali pozornost.

„Jak víte, vzala si Anna ve firmě roční volno a vydala se na cestu kolem světa. Bohužel ji však postihla tragická nehoda.“

„Je v pořádku?“

To se ozvala Rilke, a pokud mohl HP soudit, vypadala upřímně zděšeně.

Philip Argos pár vteřin čekal, a ještě než otevřel ústa, všem došlo, jak bude jeho odpověď znít.

„Anna je bohužel mrtvá.“

*

Už si prošla na Pilířích společnosti všechny příspěvky. Web byl v provozu něco přes půl roku, takže to byl projekt na dlouhé lokty, ale dokument ve Wordu, kam si vypisovala poznámky, obsahoval nakonec ledacos užitečného.

MayBey se přidal skoro hned na začátku. První vlákno zveřejnil jen týden po spuštění stránky a od té doby mu komentářů, a tedy nejspíš i čtenářů, neustále přibývalo.

Ale MayBey vlákna jen zakládal – nic víc. Pak se vždycky stáhl do ústraní a nechal ostatní, ať si diskutují nebo komentují. Jakmile na posledním vlákně začala utichat aktivita, otevřel nové a tak to pokračovalo.

Pokud šlo o čas a datum příspěvků, nedaly se přímo rozeznat žádné vzorce. Byly tu zastoupeny všechny dny v týdnu a většina hodin dne – což celkem dobře sedělo na člověka, který pracuje na směny. Z popisů událostí a osob plynulo, že MayBey už toho hodně zažil a že pravděpodobně dělá u policie dlouho.

Nejspíš působí v terénu, ale ne nutně u pořádkové policie, i když si tím Rebecca byla zpočátku naprosto jistá. Popisovaná zadržení a další události sice patřily k obvyklé práci pořádkovky, ale mohly je vykonávat i další útvary působící v terénu, například pátračka, protidrogové oddělení nebo kontrola restaurací. Samé typické policejní činnosti, ale stejně měla neodbytný pocit, že MayBey je všechno, jen ne typický policajt.

Navíc měla i jiné téma k přemýšlení.

Když se vrátila domů, ležel na koberci v předsíni dopis.

Úzká bílá obálka z tvrdšího papíru, jakou už hrozně dlouho neviděla.

Její adresa byla napsaná zdobným starodávným rukopisem, tak dobře známým, že se o ni pokusil infarkt. Do konce i ten šroubovaný sloh byl stejný.

Ale dopis samozřejmě nebyl od táty.

Drahá Rebecco,

doufám, že mi promineš mou dotěrnost, ale byl jsem zpraven o tom, že ses dostala do potíží z důvodu jisté události v regionu Dárfúr v západním Súdánu.

Podle mých zdrojů jsi byla zproštěna služby, ale vyšetřování ještě probíhá, a proto Tě nyní kontaktuji. Švédská policie je s největší pravděpodobností odkázána na oficiální kanály, což ani zdaleka není vždy nejlepší cesta, jak se dobrat pravdy.

Věci nejsou vždy takové, jaké se zdají, a někdy je zapotřebí změnit přístup, chceme-li vnést světlo do záležitostí, jež se na první pohled jeví prostě.

Již mnoho let disponuji rozsáhlou sítí kontaktů v Africe, a velmi by mě potěšilo, kdybys mi dala svolení onen případ prošetřit, přirozeně s nejvyšší možnou diskrétností.

Přikládám svou e-mailovou adresu a doufám, že mou nabídku pečlivě zvážíš.

S pozdravem

Tage Sammer

*

Tak už je to oficiální.

Celou dobu se mu zdálo divné, že o Annině smrti nikdo neví. Pokud tedy nehrají divadlo.

Přinejmenším některé kolegyně, mezi nimi Eliza Pooleová a Rilke, měly uplakané oči. Jiní to nesli vyrovnaněji. HP se pokusil nasadit vážný výraz, ale potají pozoroval reakce ostatních.

Takže nehoda – ne vražda. Odkudpak se asi tahle upravená historka vzala? Že by Dubajci mlžili, anebo je stravitelnější verze Annina skonu vhodnější z hlediska obchodů a morálky mužstva?

Hlavou mu znovu bleskla hostina těch černých ptáků mrchožroutů. Zahleděl se do země a polkl.

Když zase zvedl oči, zjistil, že se na něj Monika Gregersonová dívá. Tvářila se téměř znechuceně, jako by taky viděla, jaké obrázky se mu míhají na sítnici.

HP se musel ovládat, aby se nerozklepal. Odvrátil se a rázným krokem zamířil do kuchyňky. Šálek prvotřídní kávy z automatu zaručeně donutí jeho paranoidní mozek, aby přišel na jiné myšlenky.

Na chodbě narazil na Dejana s Philipem, kteří byli právě zabraní do hovoru.

„…Anniny akcie?“ zaslechl HP.

„Ty zdědí Monika,“ odpověděl Philip úsečně, ale zmlkl a kývl na HP, který kolem nich chtě nechtě musel projít.

„Nevidím v tom žádný problém,“ dodal tiše těsně předtím, než se HP ocitl z doslechu.

Fajn, takže jak zpráva o smrti, tak Monika Gregersonová jsou pořádné nepříjemnosti, ale pozitivem téhle události bylo, že si mohl zahrát s Rilke na utěšitele. Nabídl jí objetí, aby se mu mohla vyplakat na rameni, což vděčně přijala. Pak všechny poslali domů.

Přistihl se, že čichá ke klopě saka a nasává zbytky vůně jejích vlasů. Rilke byla nesporně něco extra. Hezká, chytrá a veselá – krásně se s ní pracovalo i povídalo. Sakra, musí se trošku vzpamatovat, nebo s ním brzo zacloumá nějaký stockholmský syndrom naruby.

Vždyť je přece podezřelá – přinejmenším teoreticky…

Každopádně se dozvěděl pár nových věcí.

Zaprvé: Ve firmě pracovala Annina starší ségra, ale skončila, protože se nesnesla s Philipem. Sice to nikdo natvrdo neřekl, ale HP to z jejich vibrací zřetelně vycítil.

Zadruhé: Dojem, že Annina smrt souvisí s firmou, ještě zesílil. Proč by se jinak rozhodli neříct pravdu o tom, jak zemřela?

Zatřetí: Monika podle všeho zdědí Anniny akcie ArgosEye. Kdyby chtěl Annu odkráglovat Philip, aby převzal vládu nad firmou, udělal by to samozřejmě ještě před rozvodem, dokud byl hlavním dědicem on.

To tedy znamená, že se HP musí poohlédnout po jiném pachateli.

Nebo pachatelce, když už jsme u toho…

21 | The PR of E

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 8. prosince 21:56

Od: MayBey

Nevinní občané existují jen do okamžiku, kdy jsou odhaleni. Vina či nevina je tedy spíš otázkou načasování.

Příspěvek má 59 komentářů

„Tady Micke.“

„Ahoj, to jsem já!“

„Ahoj.“

Mluvil obezřetně, což bylo naprosto pochopitelné. „Jak se máš?“

„Dobře…“

Chvíli bylo ve sluchátku ticho, zjevně jí to nehodlal ulehčovat.

„Hele, já vím, že jsem v poslední době nebyla moc příjemná…“

Zase ticho.

„…nebylo se mnou zrovna snadné pořízení.“

Pořád nevydal ani hlásku. Nezavěsil náhodou?

„Jsi tam?“

„Jasně.“

„Fajn…“

Všechno, co mu chtěla říct, si přichystala, dokonce si pár klíčových slov i napsala, ale teď se zadrhla.

Zhluboka se nadechla a skočila rovnou na poslední řádek poznámek.

„Potřebuju s něčím pomoct, souvisí to se vším, co se posledních pár týdnů děje. S prací, s mým chováním – se vším. Já vím, že od tebe chci moc, ale neptala bych se tě, kdyby to nebylo důležité…“

Ještě pár vteřin ticha. Zadržela dech.

*

Zase večerní šichta – ale tentokrát bohužel nešlo o žádný nový speciální úkol. Jenom jeho zaškolovací kolečko pokračovalo večerem v Prádelně.

Zhruba po týdnu mu došlo, že ArgosOko nikdy nezamhouří víčka.

V noci, o víkendech, na Štědrý den – vždycky na každém oddělení pár lidí pracovalo a ve firmě musel být přítomen nejméně jeden sekční šéf.

„Ale nemusíme bejt vzhůru,“ zazubil se Beens a otevřel dveře, kolem kterých HP dosud jenom procházel.

„Cool, ne?“

Pokoj byl zařízený jako malý salonek. Nóbl sedací souprava a velká plochá obrazovka se surroundem. Vzadu se nacházela kuchyňka s kávovarem na espresso, mikrovlnkou a ledničkou a za ní další zavřené dveře.

„Ložnice,“ uchechtl se Beens. „Ale neboj se, miláčku, jsou tam palandy.“

HP se usmál a zdvihl palec, jako že tímhle ho teda Beens fakt „rozsekal“.

Beens byl sice sekční šéf, ale cool rozhodně nebyl. Oblek měl určitě od stejného hogofogo krejčího z Östermalmu jako HP, ale nějak se k němu nehodil. Jako by ho jeho bledé tlusté tělo odmítalo.

„No, a to se celou noc budeme flákat tady nebo co?“

„Ne, nejdřív musíme trošku pracovat. Nebo se aspoň tvářit, že pracujeme…“

Beens mrkl na HP.

„Nováčci se většinou nedozvídají víc, než je potřeba, ale ty jsi zjevně převzal po Stoffem funkci Philipova oblíbence. Já jsem dostal za úkol ti ukázat, jak všechno funguje, takže začneme u nás, pak nakoukneme do Filtru, vyvedeme pár lumpáren straťákům a pak si zalezeme sem, jo…?“

„Nemám s tím problém.“

„Fajn, tak počkej, já tě vpustím. Tvoje karta nefunguje na všechny dveře, takovou mají jenom zvlášť vyvolení…“

„Je to takhle,“ začal Beens o pár minut později, když vešli do prostoru Prádelny, kde už naplno běžela noční směna. „Zabýváme se tady v podstatě optimalizací vyhledávání, ale naruby, rozumíš mi?“

HP se ze všech sil snažil tvářit, že ano, ale Beens vytušil, že by to měl blíže vysvětlit.

„Zákazníci si nás najímají, abysme udržovali výsledky vyhledávání hezky čistý. Filtr hledá jejich značky a domény přes nejčastější vyhledávače – Google, Yahoo, Bing a tak dál – a když najde nějakou špínu, tak ji musíme umejt.“ Odešel k zaneřáděnému stolu, přisunul pro HP druhou židli a sedl si.

„Devadesát procent lidí, kteří něco hledají na Googlu, zůstane na první stránce výsledků, dalších pět procent odpadne po druhý stránce a za třetí stránku už se dostanou jenom hardcore hledači. No a naše práce je čistit zákazníkům stránky jedna a dva od negativního buzzu. Ať už jsou to dissující bloggeři, konkurenti, co šíří kyberdrby, nebo dokonce umanutci, co zakládají celý haterský stránky jako Antivolvo.com nebo Fucktelia.se.“

Ukázal na projekční stěnu vzadu.

„A jak se to čistí?“ zeptal se HP.

„Ehm, způsobů je spousta, ale řeknu ti pár příkladů.“ Začal počítat na prstech.

„Zaprvé: naplníš výsledky vyhledávání vlastníma informacema, většinou tak, že rozdělíš hlavní stránku na několik odkazů. Vyhledej si Microsoft a uvidíš, že skoro všechno na prvních stránkách jsou variace na microsoft.com.

V podstatě zaplníme nástěnku vlastníma papírama, aby se tam nikdo jinej nevešel, abych tak řekl. To je základní princip. Sleduješ mě?“

HP přikývl.

„Zadruhé: Když to nestačí, doplní Rilčini bloggeři kolem zákazníka nebo jeho značky, slash značek, trochu pozitivního bzukotu. Hodí se na to Twitter, ten generuje spoustu ruchu, nejlíp když je příspěvek od někoho zevnitř. Účel je zase stejnej…“

„…vytvořit spoustu nepodstatnýho bzukotu a vytlačit negativní výsledky až za stranu dva,“ doplnil HP.

„Přesně, Mange, a to je v kostce všechno! Pak jsou ještě další variace na daný téma: například videa na YouTube nebo články na Wikipedii, ty vyhledávač skoro vždycky vyhodí v top desítce.“

„Ale co když to nezabere? Co když se vám nepovede potlačit negativní bzukot vlastníma informacema?“ přerušil ho bleskurychle HP. „Dejme tomu, že nějakej zatvrzelej tydýt maká jako fretka, aby jeho haterská stránka neupadla v zapomnění…?“

„Ééé… to se zase tak často nestává…“

Beens vztyčil třetí prst, ale nějak ztratil nit.

„Víš… ono je to takhle,“ zamručel po chvilkové pauze. „Skoro nikdy si nevylámeme zuby, maximálně párkrát do měsíce.“

Rozhlédl se na obě strany a naklonil se k HP.

„Ale když už se ptáš…“ skoro zašeptal. „Těch několik málo případů, na který jsme krátký, posíláme nahoru.“

Ukázal hlavou ke stropu.

„O patro vejš,“ dodal, když HP očividně nezareagoval správně.

„Ááá – jasně. Myslíš dvojčatům Weasleyovým?“ střelil HP od boku.

„Přesně! To zafunguje pokaždý. Stačí pár dnů a šup! je čisto…“

Beens povytáhl obočí a spiklenecky pokýval hlavou. HP neměl jinou možnost než udělat totéž.

„Takže ti dva tam nahoře jsou nějací počítačoví géniové?“

„Ani bych neřekl,“ odřrkl si Beens. „Podle mě nemají na desktopu nic než Office, i když mají neomezenej access… Ale mají kontakty, zatraceně dobrý kontakty. Takový, co zaříděj všechno!“

Rychle nakoukl přes okraj obrazovky na svůj stůl a naklonil se k HP.

„Bavíme se o Kódu, Mange…“

„O kódu?“

Beens se na něj naštvaně podíval.

„Kód, Řetězec, Syntax, the PR of E? Vůbec nic ti to neříká?“

HP pomalu zavrtěl hlavou.

„Sakra, Mange, to seš naše nová stoupající hvězda?“ povzdechl si Beens. „PageRank, vyhledávací algoritmus Googlu!“

*

„Jasně, samozřejmě…“ odpověděl po chvíli. „Řekni mi, co potřebuješ.“

Teď už jeho hlas nezněl tak nepřístupně. Rebecca vydechla.

„Potřebuju, aby ses mi mrkl na jednu webovou stránku. Někdo tam o mně píše spoustu věcí.“

„Jsou to lži,“ dodala, když neodpovídal. „Ať je to, kdo je to, chce mi uškodit, a já bych ráda zjistila, kdo to je. Začínám mít pocit, že je to někdo, koho znám…“

*

Kožená pohovka, noční salonek, 23.48.

Beens už na své půlce chrápal, čemuž se vzhledem k těm nezáživným Monty Pythonům, které pustil, nedalo divit.

HP by si měl správně zalézt na palandu a trochu se vyspat, ale věděl, že by neusnul ani za nic. Po tom, co se právě dozvěděl!

Už loni, když byl pohlcený Hrou, se snažil shánět info. Vyhledával nejrůznější parametry: Game, The Game, Alternate Reality Games a tak dále, ale nenašel nikdy nic zajímavějšího než články na Wikipedii o myšlenkových hrách nebo stránky různých knih a filmů.

Párkrát to zkusil i během svého dlouhého exilu, když mu zrovna připadalo naprosto jisté, že ho nikdo nemůže vystopovat. Ale pokaždé se stejným výsledkem.

Ani jediný odkaz. Ani špetka buzzu, fám nebo šuškandy o tom, co prožil. Jako by Hra nikdy neexistovala.

Ale když teď poslouchal Beensův výklad, zapadly mu kousky skládanky do sebe a jeho undercover akce sklidila pořádné ovoce.

Dokonalý úkryt.

Deep Internet!

Už tenhle výraz slyšel dřív, ale tehdy mu to připadalo spíš jako městská legenda: že část internetu je svému okolí skrytá, že není vidět, protože všechna vlákna, která vedou na povrch, jsou ustřižená nebo tak dobře schovaná, že je vyhledávače nenajdou.

Ale když si teď shrnoval svůj večer s Beensem, spatřil všechno v jiném světle. Na čem že je založený obchodní záměr celé téhle firmy? Na hledání a pak pohřbívání toho, co nemá být vidět…

Beense dost fascinovalo, že ta partička o patro výš dělala pro vojenskou výzvědnou službu. Blábolil o tom, že mají kontakty v FRA, NSA a podobných organizacích a že umějí ovlivnit Google a spol., aby změnili vyhledávací algoritmy tak, že některé odkazy zkrátka zmizí.

Nejdřív to pouštěl jedním uchem tam a druhým ven – Beens zjevně moc koukal na telku. Ale čím víc o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že na té úvaze o tajných kontaktech možná něco je. Ale nejde o žádné staré kamarády špiony, co si vzájemně jdou na ruku. To se dá moc snadno odhalit, a no way, že by Google a Yahoo se svými armádami právníků zbaštili fejkovou historku o tom, že NSA chce ututlat žlučovitý příspěvek na blogu Katla z Kungsängen…

Ale když na chvilku nechal šaškování, zamyslel se a přičetl si k tomu všechno, co už věděl, vyjevil se mu zcela nový a mnohem pravděpodobnější závěr. Už jen z toho pomyšlení mu naskočila husí kůže. To, že Anna Argosová má něco do činění s Hrou, už tušil dřív. Zavětřil kolem ní Hru, tím si byl skoro jistý. Navíc pořád nějak nemohl skousnout teorii, že jeho role obětního beránka byla čirá náhoda.

A kousky skládanky do sebe začaly pomalu zapadat.

Žádné informace o Hře na netu nenašel zkrátka proto, že je někdo odfiltroval, odstřihl všechna vlákna a postaral se, aby zůstaly dole v hlubinách. Ukryté pod vrstvami a vrstvami víceméně nesmyslného bzukotu…

Tenhle někdo by navíc určitě uměl sdělit Pořadateli, kdo tam venku v kyberprostoru porušuje pravidlo číslo jedna, zveřejňuje tajné informace nebo pokládá nepohodlné otázky.

Důsledky si spočítal snadno. Jakmile má Pořadatel jméno a adresu, pošle na menší návštěvu Hráče. Mrňavého nýmanda, co ujíždí na zájmu o svou osobu, nemá ani tušení o pravých příčinách svého úkolu a stejně by ho nezajímaly, dokud má stálý přísun raušů popularity.

Vždyť byl sakra sám na takové misi v Birkastanu! Zbombil dveře výhružným vzkazem Pořadatele o tom, jak je důležité držeti hubu.

Neměly i ostatní jeho dřívější úkoly ve skutečnosti utěsnit trhliny? Zavřít klapačku lidem, co kecají o nesprávných věcech?

V duchu si je probral: právník, kterému poškodil auto, moderátor, kterému vyhrožoval po telefonu… Sakra, to by klidně mohlo sedět!

Kousky zapadaly do skládanky jeden po druhém, čáry mezi tečkami začínaly tvořit obrázek. Pěkně nepříjemný obrázek.

Vzduch v salonku byl najednou zatuchlý a nedal se dýchat. HP vyskočil z pohovky, nazul si boty a vyřítil se ze dveří. Pádil chodbou, které se táhla podél celého kancelářského prostoru, a zastavil se až u plechových dveří v rohu Trollí jeskyně.

Jen nouzový východ, tvrdila zelenožlutá cedule – ale na to sral s rozběhem. Dal světélkujícímu zámku pořádný bodyček, ocitl se na matně osvětleném schodišti a zhluboka nabral do plic chladivý vzduch.

Už nějakou dobu tušil, že spolu všechno souvisí, ale až doteď mu nebylo jasné jak.

ArgosEye pracuje pro Hru!

22 | In for a Penny…

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 11. prosince 20:03

Od: MayBey

Velký a silný vždycky zvítězí nad malým a slabým…

Příspěvek má 67 komentářů

Oblékla si šusťákovou soupravu, proběhla areálem Vysoké školy pedagogické až k R?lambshovskému parku a pak podél vody zpátky pod třemi mosty na jižní straně ostrova. Tohle pětikilometrové kolečko zvlněným terénem absolvovala už mockrát.

Na chodnících vzdorovala zimní tmě a chladu jen hrstka sportovců, což jí výborně vyhovovalo. Sama se svými myšlenkami – a samozřejmě s iPodem.

Na zpáteční cestě to vzala přes kopec po Atterbomsvägen a pak zamířila do své uličky. Z kopce jí nohy uháněly trochu rychleji, než by se jí líbilo.

Samou únavou se zapomněla rozhlédnout, když křižovala R?lambsvägen, ale nijak zvlášť to nevadilo. Touhle denní dobou bývá provoz řídký, a díky rychlostnímu omezení by měla spoustu času zareagovat.

Ale jakmile vběhla do silnice, náhle zahlédla koutkem oka auto.

Parkovalo asi dvacet metrů od ní, klidně mohla pokračovat přes ulici.

Ale zhruba v době, kdy se dostala na protější chodník, se přihlásil o slovo její policejní mozek.

Něco jí na tom autě nehrálo, a tak zpomalila, vypnula iPod a chvíli klusala na místě.

Auto tam stálo úplně samo, nejspíš proto, že tam byl zákaz stání. Při bližším ohledání zjistila, že zaparkovalo téměř přesně uprostřed křižovatky ve tvaru T s její ulicí, a to se tedy rozhodně nesmí.

Mazda, starší model, odhadla Rebecca, ale dalo se to těžko poznat, protože kryt chladiče i přední nárazník byly pryč, což bylo nejspíš důvodem, proč se v ní rozezněl poplašný zvonek. Typické gaunerské auto: polorozpadlé, bez espézetky, určitě odhlášené a se zákazem jízdy.

Rozhlédla se.

Tak kdepak se grázlové schovávají?

Vzhledem k té zimě bylo nejpravděpodobnější, že se vloupali do nějakého domu.

Rozhodla se, že půjde zkontrolovat dveře toho svého, ale vtom si na autě všimla ještě jednoho detailu. Mělo zamlžená okna. V autě někdo seděl.

*

„Haló.“

„Nazdar, Hollywoode, tady Nox!“

„Nazdar!“

HP vstal od stolu a poodešel do jiné části kanceláře, kde měl větší soukromí.

„Tebe není zrovna lehký sehnat, chlape. Klepal jsem na tebe, ale nebyls doma. Došel mi kredit, tak ti volám až teďka. Seš u ňáký ženský nebo co?“

„V práci,“ odpověděl HP úsečně.

„Týjo, pěkně. Večer ke mně nakoukni, musím ti něco říct, ale ne po telefonu, kapišto?“

„Jasně,“ zamumlal HP.

„Co je s tebou, Hollywoode? Seš ňákej vyjukanej…“

„To nic, jenom jsem přepracovanej. Noční, však víš…“ upřesnil HP, ale hovor už se přerušil.

Co to sakra mělo být, a proč mu ten týpek říká Hollywoode?

*

Správně se na to měla vykašlat. Běžet domů, dát si teplou vanu a nechat pořádkovku, ať se o ně postará. Měla už tak dost o čem přemýšlet a bylo klidně možné, že zatímco byla venku, MayBey přidal další příspěvky.

Ale představa, že se zase stane policajtkou, i když jenom proto, aby vystrašila pár darebáků, ji podivně vzpružila.

V tom chaosu, který ji obklopuje, zažije pár vteřin absolutní kontroly.

Sáhla do kapsy pro policejní odznak, sevřela hranaté kožené pouzdro a zamířila přes ulici k autu. Opatrně našlapovala, aby ji neprozradil uvolněný štěrk na silnici.

Neviděla v autě žádné pohyby.

S trochou štěstí je tam páreček, co se právě dělí o buchnu, a neuvidí ji, dokud nezabuší na okénko.

Byla právě v půli kroku, když se autu náhle rozsvítily dálkovky.

*

V přízemí hotelu ještě nebyl. Bylo ještě stísněnější a tmavší než patro, pokud to vůbec šlo. Podél oprýskaných zdí se válela stará jízdní kola, plastové pytle a různé harampádí, trochu jako na zchátralé studentské koleji.

Na stropě pár světel nesvítilo a z ostatních se linula bledá nízkoenergetická záře tak slabá, že musel mžourat, aby přečetl čísla na dveřích.

Tady dole měly byty nejspíš kuchyňku, na rozdíl od toho jeho, protože na chodbě smrdělo jídlo, zažraný cigaretový kouř a ještě něco funky, co nedovedl určit. Někde před ním hrálo rádio, a když se ke zdroji zvuku dostal o něco blíž, zjistil, že tu písničku poznává.

Nacka Skoglund a Ještě jsme tu.

Taková stará fotbalová klasika! Tady to vůbec vypadá tak nějak gramofonově…

Vytáhl karton cigaret, který koupil ve večerce, a prokličkoval až na konec chodby.

Když se blížil k Noxovu bytu, všiml si, že dveře jsou pootevřené. Hudba se ozývala zevnitř a fanfára rozvrzané trubky právě ohlásila, že skladba začíná znovu.

Trááá, tratatatratata tratatatratata trááá!!

Parta kluků z mančaftu a taky já…

HP zaklepal na dveře a ty se o decimetr posunuly, ale pak je zevnitř zadržel řetízek. V pokoji byla tma, rozeznal jen pár zelených diod vzadu, které určitě patřily k rádiu.

Rozhlédl se po chodbě, ale nikde nikdo. Chvíli uvažoval, že se vrátí nahoru k sobě.

Ale Nox mluvil do telefonu dost neodbytně. Poslední pokus, pak to zabalí…

Nacpal si karton cigaret pod paži, strčil hlavu do dveří a nakoukl do pokoje. Vážně tu něco smrdělo – nasládle a dusivě jako popelnice.

Škvírou pronikala dovnitř trocha světla z chodby, a jak si jeho oči zvykaly, vystupovalo ze šera čím dál víc detailů. Plný pytel na odpadky, převrácená rozbitá židle a něco velkého hranatého, nejspíš nohy postele.

„Noxi?“ sykl.

Ještě jsme tu – ještě jsme tu…

Ještě vám připravíme pernou odvetu…

odpověděl Nacka a HP si náhle všiml, že v posteli někdo leží. Zpod peřiny čouhaly dvě nehybné voskově bílé nohy. Nejdřív to pochopil žaludek a vyděšeně se obrátil naruby, pak teprve mu sepnulo i v mozku, na co se to dívá.

A proč…

Telefon!

Ten blbec se ho určitě pokusil rozchodit. Porušil jeho instrukce a strčil do něj nabíječku.

Což ale znamená…?

Trááá, tratatatratata tratatatratata trááá!!

Že ho našli!

HP vstaly chloupky na zátylku. O krok ucouvl a upustil karton. Vtom ho za ramena popadly něčí ruce.

*

Ztuhla jako přimražená, bojovala se zemskou přitažlivostí a boty jí podkluzovaly na štěrku vozovky. Pak náhle zařval motor auta, Rebecca desetinu vteřiny stála ve světelném kuželu, oslněná a ochromená jako zajíc na lesní cestě, a auto burácelo přímo proti ní.

Přenechala velení instinktům, její nohy konečně našly pevnou půdu a vrhla se střemhlav k chodníku. V letu ji něco tvrdého udeřilo do holení, její tělo změnilo směr a přistála tváří a ramenem přímo na zmrzlé zemi.

Když se celá potlučená vyškrábala na nohy, zahlédla ještě, jak zadní světla auta mizí směrem k mrakodrapu Dagens Nyheter. Řidič ani nezpomalil.

*

„Nevzbuď Náčelníka, vole!“ sykl hlas.

HP se otočil a na poslední chvíli potlačil nutkání divoce se rozmáchnout kolem sebe.

Byl to Nox.

„Cože? K-koho?“

Fuck me, Amadeus, to jsem se lekl!

„Náčelníka…“

Nox ukázal bradou do bytu číslo dvacet čtyři, kde Nacka Skoglund právě spustil znovu.

„Občas ho u sebe nechám schrupnout, když je na tom blbě. Je hodnej, ale ne moc vybavenej od krku nahoru, jestli mi rozumíš? Neumí usnout bez tý debilní odrhovačky. Prej mu připomíná dobu, kdy byl malej. Uličku jeho dětství nebo co…“

„Vždyť tam kurva smrdí nějaká mrtvola!“

„Jo táák, to néé…“

Nox se uchechtl.

„Má takovou divnou nemoc, kvůli který dost hnusně smrdí. Má to ňáký latinský jméno, ale hlavně se ho na to neptej, vole, on si to hrozně bere. Náčelník je vlastně děsně čistotnej, což se bohužel o jinejch v jeho situaci říct nedá.“

Pokrčil rameny.

„Každopádně se pekelně namíchne, jestli ho probudíš. Totálně zmagoří. A Náčelníkovi občas nedochází, jak je děsně obrovskej. Eskilem, však víš, tím klukem z recepce, jednou hodil o zeď, až prorazil překližku. Týpek byl v bezvědomí a měl tři zlomený žebra…“

Nox se poškrábal za krkem.

„Asi půl roku ke mně Náčelník nesměl, než se to uklidnilo. Mimochodem, to je pro mě?“

Ukázal na karton cigaret, který ležel na podlaze.

„Jasně, na.“

HP zvedl marlborky, podal je Noxovi, ten okamžitě strhl staniol a vytáhl krabičku.

„Chceš?“

HP si vzal cigaretu, vylovil svého věrného Zippa a sobě i jemu zapálil.

Ruce se mu ještě třásly a musel se opřít lokty o břicho, aby je ustálil.

„Co ta věcička, kterou jsi pro mě měl schovat…?“ začal.

„Ten telefon, žádný strachy, chlape. Je na bezpečným místě, přesně podle instrukcí…“

„Fajn, ale musím tě poprosit, abys mi ho vrátil…“

*

Měla pořádný monokl na oku, levou ruku sotva zvedla nad hlavu a navíc se jí na pravé holeni skvěl nepěkný červenomodrý hranatý otisk. Při tom skoku ji tam nejspíš auto nabralo zpětným zrcátkem. Možná měla trochu naštípnutou kost, ale nic zlomeného, aspoň podle unaveného doktora z pohotovosti.

Suma sumárum promrhala celou noc po různých čekárnách kvůli dvěma paralenům a „přijďte znovu, jestli se to nezlepší“.

Přehrávala si v hlavě celý film odpředu i odzadu, ale na žádné nové podrobnosti si nevzpomínala.

Ale přesto byla čím dál přesvědčenější, že ti, kdo ji málem přejeli, nebyli žádní amfetaminem sjetí sráčci.

Když se vrátila od doktora, dokonce dokulhala až na R?lambsvägen. Přesně jak tušila, místo, kde auto předtím stálo, bylo ideální, pokud někdo chtěl vidět na její dům a přitom mít možnost rychle ujet.

Když si sečetla všechno, co se za poslední týdny stalo, měla naprosto jasno.

To auto tam stálo kvůli ní.

23 | Trust Is Good…

Od: Holmbladová, Eva

Název: Oběd

Datum/čas: Dnes 13.00

Místo: Eriks Bakficka, Fredrikshovsgatan 4

Pozvaní: Sandström, Magnus; Argos, Philip

Zúčastnit se?

Odmítnout?

Na chvilku ho přepadla panika, že ho odhalili, ale rychle se s ní vypořádal. Eriks Bakficka je luxusní restaurace na Östermalmu, tu by si Philip určitě nevybral, kdyby chtěl probírat něco nepříjemného. Navíc měl pocit, že při minulém setkání celkem obstojně navázali connection.

Takže o co jde?

To se dalo zjistit jen jedním způsobem.

*

Zaparkovala své rozbolavělé tělo k počítači, aby si znovu prošla všechny příspěvky.

Když si je četla předtím, nezjistila nic konkrétního.

Ale čím déle se jimi prokousávala, tím si byla jistější, že přece jen vykazují jakýsi vzorec.

Nebo ne, vzorec možná není správné slovo…

Všechno to začalo celkem rozumně. Prvních sedm, možná osm MayBeyho příspěvků bylo převážně humorných. Sice šlo o humor černý, ale zatraceně povedený. Vystupoval v nich komisař Kanec, na kterého si kolegyně musejí dávat pozor, když s ním slouží ve dvoučlenné hlídce, předseda policejního prezidia Pivson, kterého několikrát sebrali pro opilství a musel nocovat v cele, krajský policejní náčelník Teflon, na kterém neulpívá špína, a spousta dalších podobných…

Ale jak přibývalo čtenářů, začal se charakter MayBeyho příspěvků pomalu měnit. Humor stále častěji ustupoval cynismu a historky o zatýkání byly čím dál temnější.

Čtenáři si však buď ničeho nevšimli, anebo se jim MayBeyho nový styl zkrátka líbil, protože počet komentářů u jednotlivých příspěvků stále rostl – dokonce jich bývalo více, když MayBey dělal nebo popisoval věci, které byly na hraně…

… jednoho vykradače aut, drzýho puberťáčka ve smokingu značky Teplák, co si hrál na drsňáka. Nechtěl říct, jak se jmenuje jeho komplic – plivl na kolegu.

Al Pacino, kterýmu jsou hadry trochu velký…

Tak mu nasadíme pouta a posadíme ho do auta. Psovod pustí na zadní sedadlo hafánka, já zavřu dveře. Pár minut řevu a breku a pak Alíček napráší úplně všechny.

A jak byl zdvořilej – ani nemukl, i když musel na stanici sám drhnout ze sedadla chcanky. Tobě by se asi naše instant justice nelíbila, viď, Regino?

Přes padesát komentářů tenhle příspěvek sklidil, všechny pozitivní.

„ROFL – seš pašák, MayBey!“

„Takových by mělo být ve sboru víc.“

„Chechtám se tomu celej den.“

Zvláštní bylo, že Rebecca z nějakého důvodu – vážně sama nevěděla proč – získala dojem, že MayBey o téhle události nenapsal, aby ostatní pobavil. Stejně jako u ostatních příspěvků měla pocit, že MayBey chce něco říct, ale jeho sdělení se někde ztratilo, utopilo se v množství komentářů a jásotu. Navíc se jí zdálo, že tenhle incident zná, a že si dokonce vzpomíná, kdo jí o něm vyprávěl.

Dumala nad tím přes hodinu. Čistě objektivně je to samozřejmě úplně na hlavu!

Má spoustu důležitějších starostí než internetového fantoma.

Ale stejně se nemohla zbavit dojmu, že to spolu všechno souvisí.

Dárfúr, její zproštění služby, Ludde Runeberg a Westergren, grázlovské auto a v neposlední řadě ten neustálý, čím dál neodbytnější pocit, že ji někdo sleduje. Ať už je MayBey kdokoli, chce něco říct – chce něco říct jí. A ona musí zjistit co.

*

Dorazil o pět minut dřív, ale Philip Argos už byl na místě.

„Posaď se, Magnusi. Dovolil jsem si objednat pro nás oba. Co budeš k jídlu pít? Já jsem si vybral jihoafrické červené.“

„Tak to si vezmu taky,“ odpověděl HP a okamžitě si všiml, že Philipův výraz se mírně změnil.

A jo vlastně, sakra, vždyť se vydává za skalního muslima!

„Máte nějaké nealkoholické víno?“ zeptal se rychle číšníka, který se objevil přesně ve chvíli, kdy se HP posadil.

Pár minut nato už srkal nezvyklý nápoj, usmíval se na Philipa Argose a snažil se vypadat uvolněně.

„Táák, Magnusi,“ začal Philip, „jak se ti zatím daří?“

„Dobře, díky!“ odpověděl HP, který se snažil polykat hroznovou šťávu.

„Teď jsi, myslím, trošku skromný…“ usmál se Philip. „Slyšel jsem, že se lepšíš a lepšíš. Šéf tvého týmu už tě dokonce nechal ovládat útočné trolly, to většinou smějí jen ti, kdo u nás pracují už dlouho.“

HP přikývl a pokusil se o pokorný výraz.

„Jak jsem říkal při našem minulém setkání, v ArgosEye potřebujeme právě takové lidi, jako jsi ty. Lidi, kteří jsou připraveni dělat, co je třeba, aby byli úspěšní.“

HP pokračoval v pokorném přikyvování. Všiml si, že se mu srdce kdovíproč rozbušilo rychleji. Pokud ho neklamala paměť, právě ho poprvé v životě pochválili za práci. Ten pocit rozhodně nebyl nepříjemný.

Servírka přinesla hlavní chod, jakousi rybu s pšeničnými zrny a čerstvou zeleninou, která chutnala úžasně, a to dokonce i takovému masožravci jako HP. Z pekla klika, že si neobjednával sám, to by si určitě dal vepřový řízek z denního menu, čímž by to posral jak jetel…

Po pár minutách slasti ho však ticho začalo tížit. Šéf pořád ještě nenaznačil, čeho se schůzka týká, a plně se věnoval svému pokrmu, jako by si jídlo žádalo veškerou jeho pozornost.

„Nóó, a jak tě tohle všechno vlastně napadlo, Philipe?“ vymáčkl ze sebe HP po chvíli přemýšlení. „Myslím ArgosEye,“ upřesnil pro jistotu.

Philip Argos pomalu dožvýkal sousto a odložil příbor. „Výborný úvod, Magnusi. Jistě máš celou řadu aktuálnějších otázek, ale vždycky je třeba začínat u kořenů. Kdo ovládá minulost, ovládá budoucnost. George Orwell, mimochodem jeden z mých nejoblíbenějších citátů.“

Utřel si ústa plátěným ubrouskem.

„Tu ideu jsem v sobě nosil už v dobách, kdy jsem působil u Vojenské výzvědné a bezpečnostní služby, ale pevnější podoby nabyla, teprve když jsem nastoupil do Burstonu. Tam jsme se zabývali prací, která do jisté míry připomíná naši dnešní činnost v ArgosEye, ale s tím rozdílem, že zákazníci nás najímali až v okamžiku, kdy krize vypukla. Podnik v akutní krizi je v mnoha ohledech vděčným zákazníkem, zejména protože si od něj můžeš nechat dobře zaplatit…“

Lokl si vína a HP toho využil, aby si srkl hroznové šťávy.

„Řešili jsme mimo jiné situaci s pěstitelskou společností Dole a tím dokumentárním filmem, podle kterého otrávila své zaměstnance v Jižní Americe. Používala zakázané postřiky na banány – vzpomínáš si na tu kauzu?

Dole zkoušel tomu filmaři vyhrožovat žalobou, ale to je v podstatě to nejhorší, co mohl udělat. Určitě jsi někdy slyšel pojem ‚efekt Streisandové‘ – protiopatření jen přilákají k incidentu víc pozornosti. Film se samozřejmě zarazit nedal, ale přišli jsme na jiné řešení, které do debaty aspoň trochu vneslo rovnováhu. Zkrátka jsme nakoupili sponzorované odkazy ke všem klíčovým slovům, která s filmem souvisela. K názvu, jménu autora, chemické značce jedu – you name it.“

Máchl rukou ke stropu.

„Kdo tahle slova hledal, vždycky našel tři centimetry napravo od svých výsledků upravenou verzi firmy Dole. Odkazy stály jen pár set dolarů, Dole nám zaplatil nejméně tisíckrát víc…“

Usmál se a odmlčel se, aby si oba mohli vložit do úst další sousto.

„Idea jako taková byla skvostná. Používat mechanismy internetu k obraně zájmů zákazníka.“

Dožvýkal a pokračoval.

„…ale časem mě přestalo bavit pořád jen hasit naplno vypuklé požáry. Místo toho jsem začal přemýšlet o způsobu, jak objevit a zneškodnit ohniska dříve, než se vznítí, přibližně tak, jako jsme to dělali ve Vojenské výzvědné a bezpečnostní službě. Tam jsme pracovali s nástrojem, který vyvinul armádní radiový ústav FRA. Šlo vlastně o vyhledávací filtr, který měl dozírat na komunikaci a hledat určitá klíčová slova jako bomba, terorista, výbuch a tak dále…“

„To je ten slavný filtr FRA, co se proti němu tak protestovalo? Co s ním prý armáda čte lidem e-maily?“ vpadl HP.

„Přesně tak,“ přikývl Philip. „Což bylo naprosto směšné, protože ve FRA neumějí ani nechtějí číst všem lidem maily. Jejich filtr jenom zachytí to, co má význam pro udržování kontroly, dejme tomu jeden mail z milionu, pokud obsahuje jistou kombinaci klíčových slov. Čistě z hlediska ochrany osobnosti je mnohem škodlivější, když si v samoobsluze pípneš zákaznickou kartou…“

„To jo!“ přisvědčil HP. „A odtamtud jsi ten systém převzal? Založil jsi FRA, ale pro firmy?“

Skoro okamžitě té poznámky zalitoval. Ta jeho zatracená, zasraná impulzivnost…

Philip se na něj dlouze zadíval.

„Tohle je snad poněkud přehnané srovnání, Magnusi…“

HP polkl.

„…tak to aspoň říkám té hrstce novinářů, kteří jsou natolik inteligentní, že se takhle zeptají…“

Philip se odmlčel, aby si lokl vína.

„Ale mezi námi, jsi na zcela správné stopě…“ dokončil a mrkl na HP.

*

Všechno spolu souvisí, tím si byla čím dál jistější, zvlášť když teď mluvila s Mickem.

„IP adresa je skrytá přes anonymizační službu,“ vysvětlil jí. „Tuhle překážku jsme ještě překonali. Ale problém je v tom, že jsme se okamžitě dostali k jiné podobné službě na úplně jiném místě, a tipnul bych si, že takhle by to pokračovalo ještě hodně dlouho. Ať už tohle řešení vymyslel kdokoli, ví, co dělá, a rozhodně se nechce nechat vystopovat.“

„Fajn,“ řekla Rebecca a pokusila se jeho slova zkratkovitě zapsat. „Jinými slovy, je to v háji?“

„No,“ odpověděl Micke a jeho tón ji okamžitě trochu rozveselil. „V naší firmě nejsme žádní začátečníci a nesetkáváme se s takovým nastavením poprvé. Dej nám týden a my to zjistíme.“

„Díky,“ řekla. „Opravdu si vážím toho, že mi pomáháš!“

„To je přece samozřejmost. A jenom abys věděla, z těch keců, co o tobě píšou, nevěřím ani slovu.“

Pár vteřin bylo ticho a pak dodal: „Hele, ještě něco, chtěl jsem se tě zeptat: co děláš v sobotu?“

„Nic zvláštního, proč?“

Jakmile odpověděla, uvědomila si, že to vlastně není pravda. V okamžiku pomatení smyslů slíbila Johnovi, muži z běžeckého pásu, že s ním půjde na večeři. Ale to se dá samozřejmě zrušit…

„Zní to možná trochu divně, ale jdu na pohřeb, tak jsem si říkal, jestli bys nechtěla jít se mnou. Je to pracovní záležitost, a jestli ještě přemýšlíš o naší nabídce, byla by to dobrá příležitost, abych tě představil. Navíc bych se samozřejmě rád pochlubil krásnou přítelkyní…“

Ta otázka ji překvapila.

Čekala večeři nebo kino, šanci slepit vztah. Ale tohle?

Networking na pohřbu, jak si to představuje?

Navíc mu přece už vysvětlila, že nemá zájem práci měnit.

Naposledy šla na pohřeb Dagovi a utekla odtamtud už po pár minutách. Tvrdě pracovala na tom, aby nechala všechno za sebou – začala nový život, na hony vzdálený osobě, kterou bývala. A skoro se jí to podařilo…

Z pouhé představy kostela a spousty lidí v černém jí naskočila husí kůže.

„Ne, díky!“

Ta úsečná odpověď ho zaskočila téměř stejně jako ji.

„É-ehm, cože? Vždyť jsi říkala, že můžeš…“

„Jo, můžu,“ dodala Rebecca, „…ale nechci.“

*

„Tak co ses tu zatím naučil, Magnusi?“

HP rychle přemýšlel.

„Že všechno se točí kolem toho, jak je člověk vnímán…“ Zašilhal na Philipa.

„Dobře, pokračuj.“

„Že výsadní právo na informační kanály je passé a škody se dají minimalizovat jen tak, že odkloníme tok informací správným směrem. Že zaplníme nástěnku vlastními papíry, abych tak řekl.“

Philip otevřel ústa, aby něco řekl, ale HP se dostával do varu.

„Že zburcujeme spoustu informačních kanálů najednou a protivníka překřičíme, a když to nezabere, odlákáme pozornost, aby se lidi dívali jinam, dokud se to nepřežene. Paměť médií byla vždycky krátká, a na internetu je ještě kratší.“

Zarazil se a zhluboka se nadechl.

„Lidi nezvládají víc než jednu story najednou,“ dokončil a znovu zašilhal na Philipa.

„Dobře, Magnusi, dokonce naprosto skvěle. Naučil ses víc, než jsem se odvažoval doufat, což mi výrazně ulehčí hovor o naší dnešní záležitosti,“ usmál se Philip.

Ještě jednou si otřel ústa, naklonil se nad stůl a nasadil podstatně vážnější výraz. HP se přistihl, že tají dech.

„Příští týden se ze zahraničí vrátí Stoffe a v souvislosti s jeho návratem hodlám trochu přeorganizovat vedení. Už jsem to chtěl udělat dřív, ale z různých důvodů na to nedošlo…“

Udělal obličej, který si HP nedovedl vyložit.

„V příštích týdnech čekají naši firmu velké výzvy. Bohužel ti nemůžu sdělit všechny podrobnosti, nicméně je jasné, že požadavky, které jsou na nás kladeny, markantně vzrostou. Bude to úplně nová ballgame, jak by řekli Američané… Jak už sis možná všiml, někteří jednotlivci tak docela nestačí tempu vývoje. Přestávají zapadat do našeho profilu, jestli mi rozumíš…?“

HP přikývl. Srdce se mu zničehonic napjatě rozbušilo.

„Tohle ti samozřejmě říkám jen mezi čtyřma očima, ale jakmile bude Annin pohřeb za námi, čeká nás reorganizace. Přesunu Franka do Prádelny, což znamená, že budeme potřebovat nového teamleadera v Trollí jeskyni. Nevíš o někom, kdo by se na to místo hodil…?“

„Přinejmenším jednoho kandidáta bych měl,“ odpověděl HP a široce se usmál.

24 | MUD

Pro: t.sammer@gmail.com

Od: becca.normen@hotmail.com

Milý strýčku Tage,

díky za Tvůj milý dopis.

Ráda přijímám Tvou nabídku, za dané situace potřebuji každou pomoc, která se mi nabízí.

Se srdečným pozdravem

Rebecca Norménová

Chápala, že se chytá stébla, ale ve své situaci neměla co ztratit. Jestli se nic nestane, bude brzy nezaměstnaná a navíc odsouzená za zločin.

Navíc ji na tom starci něco oslovovalo, něco, co neuměla přesně pojmenovat. Ale ne, to jsou jenom kecy… k tomu, že se rozhodla napsat mu e-mail, přispělo minimálně stejnou měrou také to, že jí Tage Sammer zkrátka připomínal tátu.

*

„No, jak říkám. Tenhle byt je téměř unikátní objekt. Už jen výhled, poloha a v neposlední řadě mnoho originálních detailů…“

Blonďatá makléřka ukazovala hned na cihlovou zeď v rohu pokoje, hned na obnažený ocelový nosník ve stropě, jako by byla průvodcem v muzeu uprostřed prohlídky.

Byt byl nesporně impozantní. Stará půda přestavěná na obří tři plus jedna na samém vrcholu Stigbergetu, s velkolepým výhledem na Djurg?rden a stockholmské vody. Předchozí majitel byl nejspíš architekt, protože to tu vypadalo jako vystřižené z časopisů o bytovém designu, které HP vídal u holiče. Osobně moc nechápal, co lidé vidí na dánských padesátých letech, deskách na teppanyaki nebo importovaném italském mramoru. Ale design je očividně fetišem jednadvacátého století. Kdo tomu nevěří, ať si na benzínce porovná mrzký kout, kde se na hanbě krčí pornočasopisy, s obrovskou policí na magazíny o bydlení. Kdo něco znamená, ten šuká na kostkované pohovce od Carla Malmstena, a ne na starém dobrém gauči Klippan z potivé koženky… A když už je řeč o tom slovu na š, Rilke vypadala, že na bytovém pornu pořádně ulítává. Nad každou reklamní frází, která makléřce vypadla z pusy, se chtivě olizovala, na správných místech se strojeně hihňala a chvíli měl HP skoro pocit, že spolu ty dvě flirtují. Normálně by mu tahle scéna přišla celkem sexy. Jenže ten pornorežisér, který mu obvykle řádil v makovici, si asi zrovna skočil na oběd, protože to hihňání a letmé intimní dotyky ho spíš štvaly, než vzrušovaly. Mrkl na hodinky. Už odešli z kanceláře před celou hodinou, a ještě neměli v hubě nic k obědu.

Na takovouhle debilní prudu nemá čas – musí pracovat, a Rilke taky, jestli si chce tenhle bejvák dovolit…

Rilke si jeho podráždění nejspíš všimla, protože ukončila diskusi s makléřkou, vyměnila si s ní polibek na tvář, zamířila k němu a laškovně zahoupala svazkem klíčů na ukazováčku.

„Mette nás teď nechá, abychom se tu porozhlédli sami,“ řekla, když bouchly venkovní dveře. „Co kdybychom začali ložnicí?“

*

Pro: becca.normen@hotmail.com

Od: t.sammer@gmail.com

Milá Rebecco,

udělala jsi starému člověku velikou radost.

Ozvu se, jakmile budu mít relevantní informace, pravděpodobně v nejbližších dnech. Neznepokojuj se, má milá, uvidíš, že to dopadne dobře.

Se srdečným pozdravem

strýček Tage

Přečetla si tu zprávu víckrát, než bylo nutné, a kdovíproč se neubránila úsměvu. Líbil se jí jeho tón, a i když mail byl stručný, zvláštně ji uklidňoval.

*

Jako ve snu.

Tak si připadal.

Poprvé v životě měl zajímavou práci, dobrý plat a navíc byl šéfův mazánek. A k tomu všemu ještě poznal holku, opravdovou desetibodovku, hezkou i chytrou.

Peníze, kariéra a láska. Takhle se má žít!

Byl tu jen jeden problém. Ten sen nebyl jeho.

Patřil Magnusi Sandströmovi – přesněji fejku, ne originálu.

Ale od onoho oběda s Philipem se čím dál častěji přistihoval, že si s tou příjemnou představou pohrává. Zahodit telefon do nejbližšího kanálu, nastěhovat se s Rilke do toho bytu, vysrat se na všechno, co se jmenuje Anna Argosová nebo Hra, a pořídit si normální život.

Těžké – jednoznačně! Ale ne nemožné.

Zdálo se, že skoro všechno jde jako na drátkách – nebýt toho, co mu tehdy večer pověděl Nox.

Nebylo to zase nic zvlášť dramatického. Ale Nox bral svůj úkol pozorovatele velmi vážně a všiml si dvou kluků, věk asi osmnáct až dvacet let, jak se několik hodin krčí ve vchodu naproti hotelu. Nox znal všechny nájemníky v celém bloku a tihle dva sem rozhodně nezapadali. Trochu moc nóbl oblečení a napucovaní, navíc fakt hodně nervózní.

Žádné telefony ani kamery Nox neviděl, tím si byl jistý, ale HP z toho stejně měl čím dál nepříjemnější pocit.

I kdyby Hra nakrásně vyčenichala, že se vrátil domů do Stockholmu, nenapadalo ho nic, co by zavedlo její šiky zrovna do hotelu Houmles. Mnohem pravděpodobnější by bylo, kdyby vyslala pátrače do jeho starého bytu na Maria Trappgränd nebo k Becce do Fredhällu, ale od obou adres se pečlivě držel dál. Sice nakratičko zaskočil do Mangeho krámku, což se teď zpětně možná dalo považovat za zbytečný risk. Jenže neodolal pokušení vidět friendly fejs, navíc krámek ležel jen pár bloků od hotelu a HP se pořádně namaskoval. Bohužel se tam vydal úplně marně, protože tam vůbec nebyl Mange, ale jen jeho ochmýřený brigádník.

Že by krámek hlídali a pak ho sledovali až k hotelu?

Tomu nevěřil, ale na druhou stranu člověk nikdy neví…

25 | RAT

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 18. prosince 11:38

Od: MayBey

Když člověk dělá dostatečně dlouho undercover, dříve či později si položí otázku, koho to vlastně vidí v zrcadle…

Příspěvek má 59 komentářů

*

Jedním z plusů blížícího se povýšení bylo, že jeho přístupová karta najednou začala fungovat na všechny dveře. To znamenalo, že se mohl bez překážek pohybovat celou firmou, od Filtru na jednom konci až po Prádelnu na druhém.

Beensovi zjevně nedocházelo, že jeho dny jsou nejspíš sečteny, protože se flákal úplně jako vždycky. Vysedával v kuchyňce, postával u cizích stolů nebo vymýšlel „vtipné“ kousky.

Nebylo divu, že se ho Philip rozhodl vyměnit za Franka. Nedávno se Beens a jeho kámoši pobavili tím, že na telefonech v Trollí jeskyni přenastavili tlačítka rychlé volby. HP osobně proti kanadským žertíkům nic neměl, naopak. Ale tenhle fór byl skoro až studentsky cheesy. Dvacet minut své drahocenné pracovní doby pak strávil tím, že z telefonní paměti deletoval přesný čas, Nadrženou Veroniku a linku důvěry a vracel tam čísla, která potřeboval k práci.

A jako by toho bylo málo, HP se navíc v menu překlepl a omylem smazal část univerzálních rychlých voleb pro všechny telefony ve firmě…

Nakonec musel kousnout do kyselého jablka a poprosit ?su z recepce, aby mu to pomohla vyřešit. Její mlčení ho stálo několik kelímků latté – tohle soustíčko totiž ani náhodou nehodlal zbytku firmy dopřát. Těší se přece jisté pověsti a musí o ni pečovat.

Na rozdíl od jiných…

Až Beense propustí, prožije si Frank peklo, než po něm uklidí backlog. To sice vůbec nebyl problém HP, ale ten zdegenerovanej blb, co nechápe, že věci se mění, ho stejně štval.

Během onoho intimního večera mu Beens kromě školáckých vtípků ukázal taky nástroj, se kterým se pracuje v Prádelně. V podstatě to byl jenom seznam různých negativních odkazů s údaji o tom, kde se nacházejí při vyhledání klíčových pojmů, které je potřeba udržovat v čistotě. Tyhle odkazy putovaly z Filtru na Strategické oddělení a poté končily na projekční stěně v Prádelně.

Seznam na zdi obsahoval jenom ty, které je třeba umýt, a jakmile to pradlenky zvládly, odkaz zmizel a doplnil ho nový. Všechno se to odehrávalo v podstatě v reálném čase a pro nezasvěcence jako HP tu bylo skoro nemožné pochytit něco užitečného.

Naštěstí mu však Beens poměrně brzo ukázal taky svoji databázi, kterou si sám sflikoval v Accessu a s jejíž pomocí si o všem udržoval přehled a zároveň minimalizoval své pracovní nasazení. Ten lenoch se dokonce chvástal, že ji naprogramoval kdysi dávno, když se v systému nikdo pořádně nevyznal, a že Philip by tuhle jeho aplikaci určitě nepovažoval za košer.

Takže pokud bylo správné podezření HP, že ArgosEye je opravdu tou silou, která udržuje Hru v utajení, která umývá a odstřihává informační vlákna, aby Pořadatel se svými pohůnky zůstal skrytý v temných hlubinách, pak by se důkazy měly nacházet v Beensově ilegální databázičce. Stačí, aby se k ní dostal.

Správně by si to měl promyslet a chvíli se držet při zdi, než se všechno uklidní. Práce je spousta a rozhodně není vhodná doba na zbytečné riskování.

Problém je jenom v tom, že v zákulisí už čeká kašpárek se zvonečkem… V sobotu bude pohřeb a v pondělí se vrátí ten slavný Stoffe. Vzhledem k tomu, jak pevnou rukou Philip tuhle bárku řídí, stane se zmíněná databáze nejspíš historií hned v okamžiku, kdy Beensovy sešmajdané pětačtyřicítky definitivně odejdou ze scény, což bude v pátek odpoledne, a tím bude jeho nejžhavější stopa zničena. Jinými slovy, nemá moc na vybranou.

Buď může tuhle undercover akci okamžitě zabalit, anebo se musí pokusit té databáze zmocnit.

Byla středa, skoro půl dvanácté, a HP slyšel i přes dveře, jak Beensovi kručí v břiše.

Přiložil kartu ke čtečce a ta ho bez okolků vpustila do Prádelny. Vzhlédlo pár hlav a nad okraji kójí se zatřepotaly ruce.

„Čau, Mange!“

„Nazdar vespolek!“ pronesl hlasitě, aby ruch pozdravů utnul, a zahnul za roh do Beensovy větší a trochu oddělené šéfovské kóje.

„Čau, Beensi, jdeme na oběd, ne? Dáme si carbonaru dole na rohu, zvu tě!“

„Fajn, tak jo. Jdu s tebou.“

„Dobře, ale pohni.“

HP dělal, že se dívá na hodinky.

„Ve čtvrt na jednu mám schůzku, takže musíme nasadit trošku tempo.“

Beens rychle vstal a sundal si péřovou bundu z háčku, který si pověsil na okraj kóje.

„Oukej, už jsem hotovej,“ hekl, když bojoval s rukávy.

„To vidím,“ ušklíbl se HP a plácl ho do zad.

Na monitoru bylo ještě vidět okno YouTube a HP ho rychle odstínil vlastním tělem. Položil ruku Beensovi na rameno a rychle ho vystrkal z kóje, aniž by mu dal šanci si počítač zamknout.

Ještě pořád se úplně nerozhodl…

„Snad se nezlobíš kvůli těm telefonům…“ uchechtl se Beens, když klusali k recepci.

„Ne, ježíši, to byla náhodou bžunda…“ zamručel HP a ze všech sil se snažil tvářit, jako by to myslel vážně. „Fuck you if you can’t take a joke, jak vždycky říkám…“

„Přesně! Tady je to kvůli tý Philipově kontrolní mánii občas tak děsně uptight. Vždyť ty telefony mají pod rychlou volbou i stodvanáctku. Schválně se mrkni pod jedničku, jestli mi nevěříš!“ Beens se zase uchechtl a HP se znovu musel usmát.

Ale jo, HP věděl moc dobře, jaké číslo je pod klávesou jedna, protože ho sám omylem smazal, když uklízel následky humoristického útoku.

Jedna jedna dva najdeš za rok, dva…

Už se musí rozhoupat a nějak se rozhodnout.

Safe, or all in?

Když míjeli recepci, ?sa na něj mávla.

„Díky za to kafe, Mange!“

„My pleasure,“ zamručel HP a zpražil zlým pohledem Beensův zátylek. Fajn, už je rozhodnutý. Ať se pak stane cokoliv, tuhle šanci zmocnit se kutilského výtvoru krále humoru si prostě nemůže nechat ujít.

„Shit, zapomněl jsem, že musím do dvanáctý odeslat jeden mejl!“ zaúpěl a strojeně se chytil za čelo dramaťák style.

„Zabere mi to tak pět minut, max. Běž napřed a zaber stůl…“

Vystrčil Beense ze dveří, sledoval ho, dokud nevlezl do výtahu, a pak se rozběhl zpátky do Filtru.

Rychle mrkl na hodiny. Má maximálně minutu, pak spořič obrazovky automaticky Beensův počítač zamkne. To bude o kurevsky tenkej fous!

*

Navzdory tupé bolesti po těle se rozhodla, že si udělá procházku.

Důkladně se podívala kolem sebe, když vyšla na ulici, a pak se ještě několikrát zastavila a rozhlédla se.

Žádného pronásledovatele však neodhalila a po zhruba dvaceti minutách v zimě se vrátila domů.

Už na schodech pode dveřmi si všimla, že něco je jinak než obvykle.

Na jejích dveřích něco viselo, a když přišla blíž, zjistila, co to je. Kytice suchých zvadlých růží.

*

Nikdo nereagoval, když se HP opatrně vplížil zpátky do Prádelny. Přesně ve chvíli, kdy vklouzl do kóje, Beensova obrazovka zhasla. Rychle zmáčkl mezerník a znovu se objevilo okno YouTube. Chybělo pět sekund a počítač by se před ním zamkl.

Najel kurzorem na ikonu se dvěma zlostně hledícíma dravčíma očima.

Počítač zahučel.

Wake up – time to die!

Rychlý dvojklik a šup! databáze se otevřela.

Zašátral v kapse saka a vytáhl nově zakoupený USB flashdisk. Deset gigabajtů – to by na ten Beensův vedlejší projekt mělo bohatě stačit. Přiložil flashku k USB slotu, ale vtom se zarazil. Je si naprosto jistý, že je to dobrý nápad?

To možná není, ale takováhle šance se už zaručeně nezopakuje.

Zkrátka a dobře nemá na vybranou.

Zastrčil flashku do slotu a pár vteřin počkal.

Když počítač dopřemýšlel, otevřel HP průzkumníka, klikl na dravčí oči a přetáhl je na ikonu vyměnitelného disku.

Žádná reakce.

Zkusil to znovu, ale se stejným výsledkem.

Krucifix!

Zkusil jinou variantu: vrátil se do databáze, zvolil „exportovat do“ a jako cílové umístění zvolil vyměnitelný disk.

Vtom počítač varovně pípl a uprostřed obrazovky se objevilo dialogové okno.

Byla rozpoznána neautorizovaná externí paměť.

Pokračovat?

Klikl na tlačítko Ano.

Nic se nestalo.

Kruci! Má jenom pár minut, než Carbonarový král Beens ztratí trpělivost. Učinil další pokus, ale zase se dočkal jenom chybové hlášky.

Zjevně tu nějaký program blokuje ukládání na externí paměť.

Do prdele už – to mu mělo dojít!

Lex Wikileaks, kurva, no jasně, že Philip neponechává nic náhodě.

Fajn, sem s novým plánem, ale šupem!

Nemůže si databázi zkopírovat a v klídku se na ni kouknout doma, jak doufal. Takže se na ni zkrátka bude muset mrknout teď, a to fofrem.

Tak jak tenhle program funguje?

Po chvíli klikání nazdařbůh našel vyhledávací políčko a rychle do něj napsal slovo Hra.

Databáze bleskurychle odpověděla a jeho pulz postoupil do vyšší ligy.

Šest set dvanáct výsledků!

Prohlédl ten první, jen aby zjistil, že nemá s tím, co hledal, nic společného. Druhý i třetí totéž.

Zašilhal na hodiny. Má jednu, maximálně dvě minuty, pak se musí zdekovat.

Zkusil rozšířit vyhledávání na klíčová slova hra + pořadatel.

Sto devatenáct výsledků – to je mnohem lepší.

Jakmile najel kurzorem na nejhořejší nadpis, uslyšel, že se prudce otevřely dveře kanceláře.

„Nazdar, Elroyi!“ zahalekal někdo a ozvalo se krátké zamumlání, kterému HP neporozuměl.

Shit!

Ať už Elroy přišel na návštěvu do spodního patra kvůli čemukoliv, nesmí ho u Beensova stolu najít, that’s for damn sure.

Jenže tohle je jeho poslední šance mrknout se do databáze.

Opatrně vystrčil hlavu nad přepážku, ale hned zase zalezl, protože uviděl Elroyův ostříhaný zátylek.

„Externí paměť? Ne, ježíšikriste, podívej se sám. Vždyť je to proti company policy,“ říkal právě jeden chlápek z Prádelny.

Do hajzlu!

Ta jeho debilní flashka spustila nějaký alarm. Mělo ho napadnout, že firma jako ArgosEye si setsakra hlídá, aby si lidi neukládali informace a nebrali si je domů. Vtom si vzpomněl, že právě tohohle se týkal jeden z té spousty dokumentů, které podepsal první den v práci.

Hm, trapas!

Patnáct, dvacet vteřin, pak ho Elroy načapá v kóji a bude v rejži.

Vytrhl flashku a vrhl poslední pohled na obrazovku.

Co je to vlastně Hra?

ptal se ho nejhořejší nadpis a HP musel vynaložit veškeré sebeovládání, aby na něj neklikl.

Doprdelekurvadrááát!

Hlasy se stále blížily. Navýsost neochotně zmáčkl escape a pak bleskurychle ctrl+alt+del. Jakmile se obrazovka zamkla, vrhl se pod stůl.

Škvírami v přepážce viděl pohyby.

Rychle, rychle!

Protáhl se do úzké kabelové šachty, která se táhla mezi přepážkami, přitiskl se k podlaze a přisunul stůl k sobě. Pár vteřin nato mu do zorného pole vstoupily dvě černé naleštěné pětačtyřicítky, tak blízko, že mu zavoněl krém na boty.

Chvíli bylo ticho.

Pak se ozval Elroyův hlas.

„Jsem na místě, ale nic nevidím. Ať to byl kdokoliv, byl dost chytrej na to, aby toho nechal – přepínám!“

„Rozumím,“ zapraskal z vysílačky Philipův hlas. „Musíme mít oči otevřené. Zdá se, že tu máme krysu…“

26 | Ashes to Ashes…

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 20. prosince 18:56

Od: MayBey

Oko za oko – je to fakt tak špatná myšlenka?

Příspěvek má 76 komentářů

Ten odkaz na Facebook jí poslal mailem Micke. Ukázalo se, že Regina Rozvážná má vlastní profil. Datum narození, vzdělání i zaměstnání na ni sedělo, ale zbytek byly jenom bohapusté výmysly. Jména obou firem v aktivitách a zájmech patřila seznamkám pro zadané, což v kombinaci s jejím stavem ve volném vztahu a tím, že nedávno dala Mickemu košem, dobře vysvětlovalo, proč byl jeho mail tak nesmírně stručný.

Ale nejhorší byla stejně ta fotka.

Byla na ní ona sama v šusťákové soupravě a Rebecce trvalo jen chvilku, než přišla na to, kde a kdy byl snímek pořízen.

Přímo před jejím domem toho večera, kdy ji přejelo auto.

Náhoda?

Těžko!

*

Květinové aranžmá kolem malého hrobu bylo tak veliké, že nevelká urna vypadala prťavě. Celé to připomínalo mafiánský pohřeb. Spousta lidí v černých kabátech a pláštích, nad nimi se vznášely černé deštníky a chránily je před přívaly mokrého sněhu.

Chyběla už jen parta agentů FBI, která by si na parkovišti zapisovala poznávací značky aut.

HP odjakživa nesnášel pohřby.

No, odjakživa…

Vlastně byl jen na dvou. Na tátův si skoro nepamatoval, hlavně proto, že se vydatně zhulil. Tím chtěl fotrovi na rozloučenou vmést do fejsu poslední fuck you, aby si ho vzal s sebou na expresní cestu do teplých krajin.

Měl mlhavé vzpomínky na to, jak kostelní varhany hrály Wagnera a jak na něj civěly ksichty, co páchly lihem z vody po holení. Nějaký chlápek v uniformě, určitě tátův kámoš od záložních důstojníků, ho potom na pohřební hostině dokonce pokáral.

„Tvůj otec byl velký muž, Henriku. Opravdový vlastenec. Měl bys na něj být hrdý.“

To určitě…

Jako by toho kreténa najednou mohl spatřit v jiném světle jenom proto, že mu zabalili rakev do švédské vlajky a zanotovali královskou hymnu na tři hlasy…

Mámin pohřeb proběhl podstatně klidněji.

Byl tam jen on, Becca, Dag a teta Britt.

Becca s Dagem se tiskli k sobě a jeho těžká tlapa spočívala na jejím rameni. Ale ne proto, aby ji utěšil, to viděl každý blbec. Spíš to vypadalo, že Dag Rebeccu drží – pevně, skoro jako by se bál, že by mu utekla, kdyby stisk povolil. Jako by si na to snad ségra troufla. Ty sluneční brýle určitě neměla proto, aby zakryla slzy nebo aby se chránila před bledým jarním sluncem.

Rozhodl se vlastně právě tehdy. V tu chvíli, kdy se na něj ten zasranej psychopat nad ségřinou hlavou povýšeně zašklebil jako vždycky, HP pochopil, co musí udělat. Máma byla pro Rebeccu posledním záchranným lanem, tím jediným, co bránilo Dagovi, aby nad ní získal úplnou kontrolu.

S výjimkou jeho…

„Pojď, jsme na řadě.“

Rilke ho opatrně zatahala za ruku a prorazili si cestu k Philipovi a Monice.

Ještě pořád mu nebylo jasné, co má vlastně s Rilke za vztah. Posledních pár nocí u ní spal. Tulili se na gauči u televize, snídali spolu.

Takže spolu chodí?

V tomto bodě ještě porota nevynesla verdikt. Ale HP doufal, že bude znít ano…

Od toho incidentu v Prádelně se držel při zdi, do puntíku plnil pracovní úkoly a dělal všechno pro to, aby na něm neulpělo sebemenší podezření. Zdálo se, že to funguje.

„Upřímnou soustrast,“ řekl sestře Anny Argosové.

Ta chvíli držela jeho ruku a dlouze se na něj dívala.

„Ty jsi asi Magnus, že?“

„Mhm,“ přikývl.

„Znal jsi mou sestru?“

„Néé… ééé, dělám ve firmě teprve pár měsíců,“ vykoktal a pokusil se vyhnout očnímu kontaktu. Se lhaním většinou nemíval problémy, ale tahle ženská kdovíproč budila dojem, že do něj vidí. Jak by asi zareagovala, kdyby jí pověděl pravdu?

No, znal, znal, jak se to vezme. Tvoje sestřička ze mě vymrdala duši v hotelovým apartmá v Dubaji a hned potom jsem byl podezřelej, že jsem ji zabil. Takže se dá říct, že to byla přinejmenším moje známá…

Najednou Monika pustila jeho ruku, skoro jako by se spálila. Rozloučila se s ním podivným pohledem a HP přidal do kroku, aby dohnal Rilke.

„Magnusi.“

Philip mu podal ruku.

„Jsi hodný, že jsi přišel, a díky za ten krásný věnec.“

HP přikývl a pokusil se obnovit pohřební výraz, o který kvůli Monice málem přišel.

„My… our pleasure!“ opravil se a pohlédl kradmo na Rilke.

Philip nepouštěl jeho ruku, naopak přitvrdil a pevně chytil HP za loket.

„Ano, všiml jsem si, že je vám spolu zjevně dobře…“ usmál se. „Přátelství je důležité, skoro stejně důležité jako loajalita. Viď, Magnusi?“

*

Sama nechápala, proč to přijala. Večeři s cizím člověkem, jako by neměla svých starostí dost? John ji však něčím lákal, něčím jí umožňoval aspoň na chvilku zapomenout na problémy.

Správně by to měla odpískat. To by byl nejrozumnější způsob, jak se situací naložit. Jenže ji už nebavilo být rozumná. Nebavilo ji být pořád Regina Rozvážná…

*

„Mange, Mange Sandström? Jsi to ty?!“

Opálený dlouhán se zjevil bůhvíodkud, když všichni ještě kroužili po lokále s aperitivy.

Restaurace ležela skoro na nábřeží Strandvägen a v nejvyšším patře téhož domu bydlel Philip, jak říkala Rilke. HP nevěděl, co ho štve víc – jestli to, že se o šéfovi zmínila takovým lehce obdivným tónem, anebo že ho nechala ve štychu a šla networkovat s Philipovými obchodními partnery.

A náladu mu moc nezlepšilo ani to, že musel zůstat u pomerančového džusu, zatímco ostatní se nalévali u volně přístupného baru…

„Nazdááár…“

Potřásl muži rukou a zatvářil se, jako by si nemohl vzpomenout na jméno.

„Stoffe. Kristoffer Stensson,“ pomohl mu muž. „Studoval jsi na Královské technické univerzitě o dva roky níž, ale stejně jsi chodil na většinu předmětů s námi…“

„A jo,“ zamumlal HP. „Stoffe, no jasně. Rád tě zase vidím!“

Tak tohle je ten slavný Stoffe. Vypadal jako miniverze svého šéfa. Oblek s křídovým proužkem na míru, bezchybně bílá košile, černá kravata s dokonale vycentrovaným dvojitým windsorem. Dokonce i brýle a krátký sestřih byly téměř totožné, ale Stoffe měřil nejméně metr osmdesát, a byl tudíž o decimetr vyšší než jeho idol.

„Ani jsem Philipovi nevěřil, když mi pověděl, že k nám nastoupil Mange Sandström. Říkal jsem si, že to bude shoda jmen, ale teď tě poznávám. Teda, nevykládej si to špatně…“

Zvedl ruce před sebe.

„…nic proti ArgosEye, ale ty jsi byl na univerzitě tak trochu zázračné dítě. Určitě jsi měl spousty zajímavých nabídek, takže moc nechápu, proč chceš začínat u nás from scratch… Člověk jako ty… zrovna v Trollí jeskyni?“

Stoffe se podíval na HP, jako by očekával zatraceně dobrou odpověď. Problém byl jen, že HP žádnou neměl.

„No… ééé,“ začal a pátral v hlavě po vhodném úvodu. „Ono to bylo takhle…“

„Už jste to slyšeli? Týjo, tak to je drsný! Zrovna ve Švédsku…“

Zleva přiklopýtal Dejan s vytaseným iPhonem. HP vydechl. Zachráněn gongem…

„Co to meleš?“

„Ta bomba! Ty bomby! Neříkejte, že jste to ještě neslyšeli?“

HP a Stoffe synchronizovaně zavrtěli hlavou.

„Před půlhodinou se nějakej magor na Drottninggatan vyhodil do vzduchu. Média úplně jančí…“

Ukázal telefon, aby pochopili, jak to myslí.

MIMOŘÁDNÁ ZPRÁVA

SEBEVRAŽEDNÝ ATENTÁTNÍK

V CENTRU STOCKHOLMU

*

Sprchovala se dlouho. Postupně přidávala teplotu a pomalu se otáčela kolem své osy, aby se jí příjemné teplo rozlilo po celém těle. Otočku za otočkou, dokud ji nezačala pálit kůže a už to dál nevydržela.

Pak si oholila nohy a při té příležitosti přistřihla i pár dalších strategických míst.

Našla své nejlepší spodní prádlo a oblékla si bílou košili a džíny, které visely v šatníku až úplně vzadu, protože byly na její vkus trošku moc upnuté.

Vyfénovala si vlasy, u zrcadla v předsíni nahodila rychlý make-up a o krok ustoupila, aby si prohlédla výsledek.

Málem sama sebe nepoznala.

*

Stačilo, aby Philip vstal, a ruch v soukromém salonku okamžitě zmlkl. Bylo tu něco přes sto hostů, pokud HP počítal správně, většinou nejspíš obchodní partneři.

Ani jeden z manželů Argosových nevypadal jako typ, který by měl čas najít si opravdové přátele.

Business comes first.

„Jak jste už jistě slyšeli, dnes večer došlo v našem městě k dramatickým událostem,“ začal Philip. „Skoro všude jsou prý ještě uzavírky a hromadná doprava vůbec nejezdí, takže bude možná těžké dostat se domů. Ale tady můj dobrý přítel Baris…“

Ukázal celou rukou na hostinského, který stál u zdi.

„…slíbil, že nechá bar otevřený tak dlouho, jak budeme potřebovat.“

Rozlehl se radostný šum a Philip ho chvíli nepřerušoval. Pak pokračoval: „Těm z vás, kteří pro mě pracujete, bych chtěl jen říct, že zítra v deset hodin se chci sejít se sekčními šéfy. Jsem si vědom toho, že je neděle a zasloužíte si volno, ale události dnešního večera bohužel poněkud mění situaci…“

Pozvedl sklenici.

„A nyní bychom s Monikou chtěli vám všem poděkovat, že jste dnes přišli uctít naši milovanou Annu. Anna byla, jak všichni víte, velmi zvláštním člověkem. ArgosEye byl její sen, její životní dílo, a jsem si jistý, že by si nic nepřála více, než abychom firmu dále rozvíjeli směrem, který vytyčila. Připíjím na Annu!“

„Na Annu.“

*

Místo aby si zavolala taxík, hodila na sebe bundu a došourala se ke stánku s párky. Měl otevřeno dlouho a dával slevy policistům a taxikářům, což znamenalo, že jí tu s dopravou vždycky někdo pomohl. Ale zrovna dnes večer stál před kioskem výjimečně jen jeden osamělý taxík. Řidič už se sice chystal domů, ale po troše ženského přemlouvání souhlasil, že ji teda sveze. Za pevnou cenu s vypnutým taxametrem, na což by jindy hned tasila policejní odznak.

Právě on jí pověděl o tom bombovém útoku. Sebevražedný atentátník. Sice to zatím vypadalo, že neúspěšný, ale stejně…

Zrovna ve Stockholmu.

Totální šílenost!

Taxikář říkal, že v podstatě celé centrum je uzavřené a metro stojí. Po městě se hemží majáčky a policajti, takže to budou muset vzít pořádnou oklikou, aby ji zavezl tam, kam chce. Bomby byly dvě a jediným mrtvým je zatím sám atentátník, ale než se potvrdí, že obětí není víc, určitě povolají do služby každého dostupného policajta.

Rebecca chvíli vážně uvažovala, jestli ho nemá poprosit, aby ji místo na Östermalm odvezl na policejní stanici. Jenže byla pořád mimo službu, a i když by hrozně ráda pomohla, nejspíš by ji ani nepustili do dveří.

Tyhle bomby nebyly její problém a dnes večer hodlala pokud možno zapomenout, v jaký guláš se proměnil její život. Přenechat kontrolu někomu jinému.

*

Vrátil se ze záchodu právě včas, aby uviděl Moniku Gregersonovou na odchodu, a přistihl se, že vydechl úlevou. Během večera si několikrát všiml, jak se na něj dívá, a ten její pohled ho nějak dráždil. Jako by se provrtávala drahým mangeovským oblekem a viděla HP takového, jaký doopravdy je.

Jestli ještě hledá stopy ohledně Anniny smrti, měl si s ní samozřejmě promluvit. Jenže hospoda nějak sehnala hejno taxíků, a než se HP protlačil k východu, už byla pryč.

Možná je to tak lepší…

Bylo by vůbec chytré ždímat z Moniky informace přímo Philipovi pod nosem? A jak by vlastně zahájil konverzaci?

Kdo myslíš, že sejmul tvoji sestru, nebo třeba mluvila někdy Anna o někom, kdo si říká Pořadatel?

To těžko…

Navíc se už víceméně rozhodl, že načas odloží vyšetřování k ledu, přinejmenším dokud se situace neuklidní. Možná dokonce ještě na déle…

Zahlédl u baru Rilke a nabral kurz k ní. Většina přespolních už odešla nebo se k tomu chystala, takže bar obývali téměř výhradně lidi, které znal.

„Nazdar, Mange, dáš si pivko?“

Na nabídky, které na něj pršely, jen vrtěl hlavou a razil si cestu konverzacemi směrem k Rilke.

„Chápete to…? Jestli to klapne, tak brzo budeme schopní vyřešit cokoliv. Googlebombery, whistleblowery – you name it. Je fuk, kolik kanálů použijou, my budeme mít páky na to, abysme je drželi v patřičnejch mezích…“

HP se rychle otočil. No jasně, Beens, kdo taky jinej? Uprostřed hejna svých nejbližších učedníků z Prádelny, ale HP tam viděl i pár obličejů, které neznal.

To je ale vůl vymaštěnej, co to sakra vyvádí?

Aniž by přesně věděl proč, procpal se hloučkem a popadl Beense za nadloktí.

„Co to sakra děláš, Beensi? O firemním byznysu se s lidma zvenku nevykecává, to moc dobře víš,“ sykl mu do ucha.

„Cože?!“ Beens o krok ustoupil a dýchl na HP výpar hrdě sponzorovaný pivovarem Pripps. „Se neposer, a mimochodem, co ty víš o firemním byznysu? Vždyť jsi sakra začal předevčírem. Read the fucking manual, než otevřeš hubu, newbie!“

Otočil se s úsměškem na svoje supportery a jejich nesmělý smích mu stačil k tomu, aby si troufl dodat: „Si myslíš, že si můžeš vyskakovat, protože šukáš Rilke, ale mám pro tebe newsflash.“

Přiblížil se brunátným obličejem k HP.

„Naši milou Rilke rajcuje úspěch. Dokud seš Philipův mazánek, tak ti dá, ale jak ztratíš vítr z plachet, půjde za jiným.“

Větu zakončil tím, že píchl HP masitým prstem do hrudi.

„Zeptej se Stoffeho, jestli mi nevěříš…“

Beens se otočil a znova se blbě zatlemil na svůj fanklub, ale tentokrát následovala jeho příkladu jen hrstka nejodvážnějších.

„Ta míří na vrchol. Její mokrej sen je klofnout Philipa a převzít Annino místo u vesla, copak to necháprrghlr…“

Poslední slovo přešlo v zachrčení a barva Beensova obličeje se změnila z pivně narůžovělé v infarktově rudou. Poulil oči jako pingpongové míčky, něco nesrozumitelně chrchlal a rukama zběsile škubal s dlaní HP, která mu pevným jednoručním chvatem zmáčkla šourek.

„Teď mě zatraceně dobře poslouchej, špekoune,“ sykl mu HP do ucha. „Ještě jednou tě uslyším žvanit o firmě nebo pomlouvat někoho, kdo v ní pracuje, a sežeru tvoje koule k snídani, jasný?!“

HP ještě trochu stiskl, aby dodal svým slovům důraz, ucítil, že se Beens zakymácel, a na okamžik dostal hrozný strach, že ten chlap omdlí.

Rychle povolil sevření.

„Fajn! Teď upaluj domů, vem si paralen, oblož si rodinný klenoty nanukama a zítra ti bude líp, uvidíš,“ řekl tak vlídně, jak jen dokázal.

Beens zalapal po dechu a do tváře se mu jakžtakž vrátila normální barva. Fňukl, trhaně přikývl a odbelhal se k východu.

HP toho okamžitě zalitoval. Co ho to proboha popadlo? Beens je sice hnusná slepičí prdel, ale stejně. Odkdy je z HP corporate crony?

Najednou ho někdo zatahal za ruku. Bleskově se otočil.

„Klídek, tygře!“ uchechtl se Elroy a zvedl ruce před sebe. „Jistý lidi chtějí, abys jim šel dělat společnost tamhle k baru.“

„Kdo jako?“

„Mrkni se sám, šampióne!“

Elroy kývl k baru.

HP se podíval k barovému pultu, který stál pár metrů od něj, a zjistil, že na něj mávají Rilke a Sophie. Obě se usmívaly.

*

Taxík ji vysadil na druhé straně ulice, a když se ji chystala přejít, prosvištěla kolem tři policejní auta s majáčky a sirénami. Rychle se vrátila na chodník, počkala, až přejedou, a teprve pak se znovu vydala do sněhové břečky.

V přízemí domu se nacházela restaurace, a soudě podle množství vyšňořených lidí před ní i v ní se tam nejspíš konal nějaký soukromý večírek. Rychle prokličkovala mezi hloučky udatných kuřáků, kteří se choulili u plynových teplometů, došla ke vchodu a zmáčkla zvonek podkrovního bytu. Pár vteřin čekala, pak zámek zabzučel.

*

„Skoro všechno jsme viděly, ale teď nám musíš přesně povyprávět, co se stalo,“ dýchla mu Rilke vzrušeně do ucha.

„Tak jo…“

Přesně nevěděl, co má říct. Sám vlastně netušil, proč se na Beense tak pekelně nasral. Pouštěl si hubu na špacír, to jo, ale stejně…

„Potřeboval lekci slušnýho chování…“ začal.

„Pokračuj.“

Rilke se leskly oči. Měla očividně špičku, ale to nevysvětlovalo její zcela nové chování beze zbytku.

Jak se na něj dívala. Skoro… obdivně.

Najednou si všiml, že i Sophie the She-woman se na něj dívá jinak.

„No… Beens potřeboval vysvětlit, že o firemních záležitostech má držet pysk…“ pokračoval o něco sebejistěji a opřel se o barový pult. „…že má dodržovat pravidlo číslo jedna!“

27 | Three Can

Play That Game

Správně by tu neměla být.

Existovala pro to určitě stovka dobrých důvodů – například že má přítele a že její život je už tak dost složitý i bez randění s cizími lidmi…

Ale měl v sobě něco, čemu neuměla odolat.

Už ve chvíli, kdy otevřel dveře a sebejistě ji políbil na tvář, nad ní získal naprostou kontrolu. Žádné těkavé pohledy, žádné vyplašené otázky, co si myslí, přeje a chce. Počet nutných rozhodnutí nula – všechno už bylo dané.

Stačilo, aby se opřela a užívala si. Vybrané jídlo určitě pocházelo z restaurace v přízemí, ale víno bylo zcela jistě z jeho vlastních zásob. Nejdřív pravé suché martini, drink, který vlastně ještě nikdy neochutnala a který ještě posílil jeho auru Jamese Bonda.

Seana Conneryho, ne Rogera Moora, zahihňala se v duchu.

Lehké bílé k předkrmu, po něm mnohem silnější červené k hlavnímu chodu. Pak portské k sýru a na závěr hladký koňak k espressu černému jako noc. Ani ona, ani Micke nebyli žádní nadšenci do vína, většina lahví, které kdy koupili nebo dostali jako dárek, stála neotevřená po různých skříních.

Tolik toho nevypila už…?

Hm, vlastně ani nevěděla, jak dlouho. Když vstala, aby si odskočila na záchod, pokoj se s ní trošku houpal, ale projednou jí to nevadilo.

Koupelna byla stejně střízlivá jako zbytek podkrovního bytu. Mramorová podlaha, zapuštěná bodová světla a na zdech obrazy z japonského rýžového papíru. Všude drobné diskrétní detaily. Vedle umyvadla tři různá mýdla naskládaná do pyramidy, všechna zcela nepoužitá. Místo ručníků hromádka dokonale složených ubrousků na osušení rukou a vedle nich malý diskrétní koš, samozřejmě s víkem, aby člověk nemusel spatřit použité ubrousky v neupraveném stavu.

Všechno tu vlastně dost připomínalo fitcentrum, kam oba chodili cvičit. Určitě nebyla náhoda, že si vybral právě ten podnik.

Přistihla se při pomyšlení, že je i hezký. Těla si všimla, už když ho spatřila poprvé. Byl vysportovaný tím štíhlým a šlachovitým způsobem, na rozdíl od těžkotonážních stokilových vazounů jako Dag nebo Ludde, kteří se pro samé vyboulené svaly skoro nemůžou pohnout.

Byl v podstatě stejně vysoký jako ona a určitě nejméně o deset kilo těžší. A taky přibližně o deset let starší, ale na tom záleželo méně.

Jeho nápadným lícním kostem ještě přidávaly na výraznosti supertenké brýle a ten pohled jí tehdy málem vyrazil dech, když si ho poprvé všimla.

Už ten pohled viděla dřív, mockrát… Vlastně ne, to jenom blouzní z toho vína. No jo, dobře, možná, že se tenhle chlap malilinko podobá Dagovi.

To, jak v ní během několika vteřin vyvolal pocit, že je v bezpečí a v laskavé péči, jí připadalo nesporně známé. Ale John byl úplně jiný člověk, mnohem inteligentnější a světaznalejší.

Vůbec z něj nevyzařovala ta nejistota, která občas prosákla z Daga a byla v podstatě příčinou toho, že ji… no…

Ale to je přece absurdní, už by sakra té ovíněné psychologie měla nechat. John je gentleman a prohřešil se zatím jenom tím, že ji občas opustil, aby přijal hovor na svém malém lesklém mobilu.

Ale k tomuhle porušení pravidel byla samozřejmě shovívavá, zvlášť když toho pokaždé využil k tomu, aby jí s omluvou dolil sklenici.

Zvedla se ze záchodové mísy, upevněné ve zdi, natáhla si kalhotky a džíny, opláchla si ruce a upravila si před zrcadlem pár pramenů vlasů. Měla růžové tváře, oči se jí leskly od alkoholu a mimoděk se na svůj odraz usmála. Takhle rozjařená už nebyla hrozně dlouho.

Panovalo mezi nimi napětí, to bylo zjevné. Jediná otázka zněla, co se stane teď.

*

Tři tabletky. Žluté, s otiskem malého veselého smajlíka. Ani nevěděl, kdo je vlastně vytáhl, ale najednou do sebe Rilke hodila dvě. Pak ho přitáhla k sobě, otevřela ústa, a když se jejich jazyky setkaly, vsunula jednu tabletu do pusy jemu.

Vlastně to bylo úplně zbytečné, extázi už bral po Dagově smrti a instruktora nepotřeboval. Musel jen udržovat cover a dál hrát skalního muslima, který nepije a nefetuje – nebo aspoň ne bez ženského přemlouvání. Ale teď už by mu prošlo ledacos. Nálada u baru byla zvláštní, hodně zvláštní.

Všichni už věděli, co se stalo v centru, a pohřeb v kombinaci s náhlým prozřením, jak je život křehký, patrně způsobily, že se všichni rozhodli pařit, jako by nadešel jejich poslední den na Zemi. A nevylepšil to ani dýdžej, který pořád dokola pouštěl „End of the world as we know it“ od REM.

HP nesnášel pseudointelektuální ekotrotly jako REM a jejich změkčilé hlásání míru. So fucking what, že se na Drottninggatan nějakej blb rozmetal na kousíčky?

Co s tím on má sakra společnýho?

Po těle ho šimralo, jak droga zabírala. Zavřel oči, aby si vychutnal okamžik, kdy se jeho víčka promění v kaskády barev.

Najednou pochopil, že se ke všemu až doteď stavěl špatně. Dokonce příšerně špatně! On je přece lover, a ne hater. Vždyť vlastně miluje celej svět, když se nad tím zamyslí! Ekotrotly, sebevražedný atentátníky, REM, dokonce i toho zkurvenýho fucking špekouna Beense.

Kdyby náhodou v pondělí ještě přišel do práce, koupím mu jako náplast na bolístku rodinnou pizzu, ňuňouškovi sladkýmu…

Opřel se o barový pult.

„Jednu Stoličnou, prosím, nebo vlastně… Better make it double!“

Když se otočil, Rilke zrovna opakovala tabletkový trik se Sophií. Chvíli jen tak stál, usmíval se a ty dvě se vášnivě líbaly.

*

Polibek byl skoro samozřejmostí. To napětí, které pocítila, už když se ve dveřích otřel rty o její tvář, se v ní hromadilo během celé večeře. Vlastně si ani nevzpomínala, o čem spolu mluvili.

Každopádně ne o práci, nebo aspoň ne o její, tím si byla jistá.

O cestování, no jo vlastně…

O tom, jaká místa na světě by měl člověk navštívit.

Jeho favoritem bylo Turecko. Na druhé příčce Arabský poloostrov. Ona přispěla Austrálií, i když tam nikdy nebyla. Kromě služebních cest vlastně nikdy nikde nebyla. Ale na tom nezáleželo, on milerád obstarával konverzaci sám. Jeho tlumený hebký hlas jen zvyšoval napětí mezi nimi.

Pak ji téměř nenápadně vmanévroval vedle sebe na pohovku a to už oba věděli, co přijde.

Jeho úzké rty byly nečekaně měkké, čichala vůni jeho vody po holení a cítila chuť koňaku na jeho jazyku. Přitáhl ji k sobě a pevně ji uchopil, jako by předem věděl, jak to má ráda, a ona vydechla překvapením i blahem.

Vždyť je to bláznovství! Ale projednou se hodlala odvázat.

Volně padat…

Jeho ústa se přesunula na její krk. Zasténala rozkoší a začala mu rozepínat košili.

*

Pořádně nevnímal, jak se sem dostali a kam mají namířeno, ale najednou se po sobě plazili ve výtahu. On, Rilke a Sophie. Jednou rukou držel Rilke kolem pasu, druhou měl položenou na Sophiině impozantním zadku.

Jedna z nich – ani nevěděl která – nasadila jeho rozkroku mnohem příjemnější variantu Beensova chvatu, košili měl rozepnutou až po pupík, Rilke z něj právě olizovala tequilu, kterou mu před chvílí cákla na hruď, a Sophie mu až moc náruživě žvýkala ušní lalůček.

Kolem prosvištělo druhé patro, pak třetí. Tiše se modlil, aby tenhle barák neměl deset pater.

*

Na jejím boku zavibroval jeho mobil. Ucítila, jak strnul.

„Ještě jednou se omlouvám,“ řekl krátce a posadil se. „To je naposledy, slibuju… Dnešní večer není tak docela obyčejný…“

Jen přikývla a opřela se o podušky na pohovce. Nad hlavou se jí proti směru hodinových ručiček točil strop, mimoděk se usmála.

To ne, dnešní večer rozhodně není tak docela obyčejný…

Vstal z pohovky, poodstoupil od ní a vyndal telefon z pouzdra na opasku. Hovor byl krátký, nanejvýš pár vět.

„…takže jste na cestě. Dobře!“ zaslechla, než zavěsil.

Pak telefon vypnul a položil ho na kávový stolek.

„Co kdybychom se přesunuli do ložnice?“ řekl tónem, který neponechával prostor pro námitky.

Ne že by nějaké měla…

*

Čtvrté patro, dveře výtahu, šátrající ruce. Cinkání klíčů, cvaknutí zámku.

A byli v bytě.

*

Postel, na kterou ji hodil, byla gigantická. Dost velká na to, aby se sem vešli čtyři lidé, možná i pět, pomyslela si a zase se mimoděk zahihňala. Opravdu se opila, o tom nebylo pochyb.

Šaty z ní skoro serval. S košilí už se vypořádal, s kalhotami byl na nejlepší cestě. Úplně ztratila kontrolu nad situací, ale ani v nejmenším jí to nevadilo.

Odněkud zaslechla bouchnutí dveří.

*

Většina šatů se poroučela už v předsíni, zbytek během cesty dál do temného bytu.

O celou show se postaraly holky, byly tak sehrané, až pojal podezření, že to nedělají poprvé.

To, že Rilke kope za oba týmy, vytušil už tehdy, když tak švitořila s tou makléřkou, a vlastně by měl žárlit, že se jeho skoropřítelkyně nechá muchlovat od Sophie.

Ale na to teď z nadoblačných výšin sral! Pták mu ztvrdl tak, že by s ním mohl vrtat do betonu. Dneska večer jeho stiff one-eye konečně zažije své sny!

Něco mu vrazilo do podkolenní jamky a on spadl naznak do velké manželské postele.

*

Koutkem oka postřehla pohyb a otočila se za ním. Na zdi se náhle zapnula veliká plochá obrazovka a na ní byl z ptačí perspektivy vidět matně osvětlený pokoj, v němž se na velké posteli váleli nějací lidé.

Pár zmatených vteřin si myslela, že se dívá sama na sebe, že John má někde na stropě schovanou kameru.

Ale pak si všimla, že v té posteli na obrazovce jsou tři osoby, a ta vyšší žena jí sice byla trochu podobná, ale to, co prováděla, nebyl zrovna její šálek čaje…

„Líbí se ti představení?“ zašeptal jí John do ucha.

Přesně nevěděla, co má odpovědět.

*

Byl zpátky v sedle! Po zkušenosti s Annou Argosovou málem ze záhadných důvodů začal pochybovat o své potenci. Ale teď bylo všechno back to normal!

Ne, chyba…

Na tom, co dělali, samozřejmě nebylo nic normálního. Normálka je pro sraby! Tělo se mu lesklo potem, a to jak vlivem extáze, tak proto, že píchal zezadu Sophii, jako by nikdy neměl přijít zítřek. Rilke ležela kousek před ním na zádech, mezi nohama měla Sophiinu hlavu a podle toho, jaké zvuky vydávala, She-woman rozhodně věděla, co dělá.

Na chvilku zavřel oči, aby si vychutnal hru barev po tabletce, kterou před chvílí slupl, ale hned je zase otevřel. Upřímně řečeno, nechtěl z téhle scény přijít o jedinou vteřinku. Zahlcená hlava mu ze všech těch dojmů málem explodovala.

O ptákovi nemluvě…

*

Dívat se, jak jiní lidé souloží zároveň s ní, ji nesporně vzrušovalo, i když trojice na obrazovce zatím byla o krok před nimi. Najednou jí v tom filmu přišel povědomý i ten muž. To, jak držel hlavu, jak se pohyboval…

Johnova ústa putovala od ňadra dolů přes břicho. Na okamžik zavřela oči. Než je zase otevřela, parta v televizi změnila polohu, takže teď viděla hlavně mužova záda.

Byl nakrátko ostříhaný, celkem štíhlý a nijak zvlášť vysportovaný. Pornoherecký ideál to zrovna nebyl. Ale na druhou stranu tenhle film nevypadal moc jako profesionální výtvor.

Každopádně byl dost opálený – a to dokonce i v plavkové zóně od pasu dolů.

Muž se posunul do světla a na jeho zádech najednou vyvstal rozvětvený vzorec dlouhých bílých jizev.

Zamrazilo ji!

Posadila se a odstrčila Johnovu hlavu.

Posunula se na posteli dozadu, aby měla k obrazovce blíž. John ji chytil za nohy a přitáhl ji zpátky.

„Nech toho,“ zamumlala a vytrhla se mu.

Čím pozorněji se dívala, tím viděla tu podobu zřetelněji.

Zase ji strhl zpátky, tentokrát surověji, a pokusil se jí roztáhnout nohy.

„Přestaň, sakra,“ prskla a znovu se mu vykroutila.

Obrátila se na břicho a pokusila se připlížit blíž k obrazovce. Je to vůbec možné…?

Ne, to není možné!

Najednou byl na ní, dopadl na ni tak tvrdě, že jí málem vyrazil dech.

Jednou rukou jí sevřel krk a zvrátil jí hlavu dozadu.

„Tady rozkazuju já,“ sykl jí do ucha a najednou vůbec neměl tak hebký hlas jako předtím. Otevřela ústa a chtěla zaprotestovat, ale on jí jen stiskl krk pevněji, takže ze sebe nevydala ani hlásku.

Dělaly se jí mžitky před očima. Cítila na sobě jeho tíhu, vmáčkl ji do postele. Volnou rukou něco dělal.

K čemu se to sakra chystá?

*

To snad není pravda! Teď mu zvadne – teď – ze všech příležitostí zrovna teď, kurva! Uprostřed luxusní pornofantazie mu selže vercajk!!!

Jak mohl do prdele bejt tak blbej a míchat chlast s extází jako posranej rookie? Podíval se na svou zplihlou pýchu a najednou se div nerozbulel…

Kurva vole do hajzlu…

Holky si ho skoro nevšímaly. Sophie zaujala pozici na Rilke a vzájemně si čím dál náruživěji poskytovaly orální služby, ale ani ten pohled, ani jejich zvuky ho z prekérní situace nedostaly. Mohl se jenom koukat.

Totální…

*

… bezmoc.

Nemohla se hýbat – skoro ani dýchat – a muž, který na ní ležel, se usilovně snažil do ní vniknout zezadu.

Ruka kolem hrdla, tělo přimáčknuté k posteli. Jeho chrochtavé hekání u ucha. Všechno tak známé, tak… tak…

Bezpečné…?

Že by to tak nakonec chtěla? Že by celou dobu hledala právě tohle?

To, co si zaslouží…

Koutkem oka zahlédla obrazovku. Muž tam zčistajasna jen tak seděl a díval se, jak obě ženy pokračují bez něj. Schoulená ramena, svěšená hlava.

Vypadal tak malý a bezradný. Skoro smutný. Viděla v televizní obrazovce svůj vlastní odraz. Svůj vlastní bezradný obličej nad ním. A vtom by přísahala, že se na ni podíval. Že se otočil ke kameře a pohlédl jí přímo do očí.

„Teď jsi moje děvka, co?“ sykl jí John do ucha.

Nebo to byl Dag…?

„Ne,“ odpověděla suše.

A vteřinku nato mu přerazila nos…

*

„Na.“

Rilke si jeho prekérky všimla. Skutálela se ze Sophie a nahmatala svou kabelku.

Dvě malé pilulky, jedna modrá, druhá bílá.

Chvilku trvalo, než pochopil.

Pak do sebe obě hodil a zapil je posledním zbytkem tequily.

Účinek se dostavil téměř okamžitě.

Je zpátky!

Back in the fucking Game!

*

Její loket ho z otočky zasáhl přímo do nosu. Zapraskala kost, povolila chrupavka a Rebecca byla volná. Vykopla koleny před sebe a skutálela se z postele. Na podlaze se pevně rozkročila, zaťala pěsti a zaujala pohotovostní postoj.

Jenže tohle nebyl Dag. Jeho protiútok byl vlažný, skoro jako by sám nevěděl, čeho jím chce dosáhnout. Vkleče jí dal facku hřbetem ruky, kterou si nemnul rozbitý nos. Nejspíš nebyl zvyklý, aby mu někdo kladl odpor – nebo aspoň ne doopravdy…

Snadno jeho ránu vykryla, a když se pokoušel slézt z postele, podkopla mu nohy. Natáhl se jak široký tak dlouhý na podlahu. Rychle mu zaryla koleno do zad a sevřela mu paži u ramene jako do svěráku.

Pořád se jí trochu točila hlava, ale adrenalinový šok její opilost otupil.

„Teď to uděláme takhle,“ pronesla co nejklidněji. „Za chviličku tě pustím, nechám tě vstát, pak se obléknu a půjdu pryč. Navrhuju, abychom předstírali, že se nic z toho nikdy nestalo. Ani jsem ti neřekla, kde pracuju – jsem policajtka, a kdybys náhodou uvažoval, že po mně zase skočíš, ujišťuju tě, že bys strávil zbytek večera v cele na Norrmalmu pro podezření z pokusu o znásilnění a z ublížení na zdraví. Jestli jsi to pochopil, kývni!“

Jeho hlava se mechanicky zvedla a zase klesla.

Z nosu mu tekl čúrek krve na bílý koberec, ale neřekl ani slovo.

„Výborně! Co nevidět budeš smět vstát a ošetřit se…“ Podívala se na obrazovku, kde se trojka mezitím dala znovu do akce.

„Ale nejdřív mi řekneš, co na té obrazovce dělá můj bratr…“

28 | Joe Blown

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 21. prosince 06:51

Od: MayBey

Občas se stane, že lidi dostanou, co si zaslouží.

Ale ne dost často…

Příspěvek má 2 komentáře

*

Pomalu se probudil.

Ústa měl vyprahlá, jazyk přilepený klihem k patru a Švédský hydrometeorologický ústav právě vyhlásil první migrénový stupeň. Navíc byl nahý. To ho nijak zvlášť nepřekvapilo…

O něco méně očekával, že bude mít ruce i nohy přivázané ke sloupku postele dvěma dlouhými hedvábnými stuhami. Škubl sebou, aby se vymanil, a z prsou se mu odlouplo pár voskových šupin. To byla teda noc!

Tenhle byteček patří firmě, to už mu docvaklo. Dělí ho jediná zeď od Philipova podkrovního bytu a v případě potřeby se používá k přenocování, nejspíš sem chodí hlavně Sophie, protože měla klíč…

Uchechtl se a znovu se pokusil vyprostit.

Na personální politiku si tedy u ArgosEye rozhodně nemohl stěžovat. Ale takhle zpětně to byl krapet zvláštní pocit, dělit se o Rilke s někým jiným.

Kam se vlastně obě poděly?

V bytě bylo pořád šero, i když správně mělo být dopoledne. Žádné hodiny tu nikde nebyly a jeho vlastní odporně drahé hodinky se nejspíš válely spolu s oblečením někde mezi dveřmi a malou ložnicí.

Už se chystal zavolat se smíchem o pomoc, ale vtom si uvědomil, že tu není sám.

V křesle v tmavém koutě pokoje někdo seděl.

Někdo, koho znal…

„Dobré ráno, Magnusi,“ pronesl Philip Argos pomalu. „Nebo tě mám raději oslovovat tvým pravým jménem?“

HP sebou trhl, pak se pokusil uklidnit. Vlastně to bylo ze všeho nejvíc trapné, po pár pivech by se tomu dalo zachechtat. Ale stejně mu srdce kdovíproč začalo bít na poplach. Philip Argos měl něco v hlase, něco strašidelného. Dokonce pekelně strašidelného…

Zazmítal se, aby se vyprostil, ale hedvábné smyčky okolo jeho rukou stále nepovolovaly.

Philip pomalu vstal z křesla a přiblížil se o pár kroků k posteli. HP ke svému překvapení zjistil, že jeho šéf má na nose veliký obvaz. Co se to tu sakra stalo?

„Henrik… Henrik Pettersson, tak se jmenuješ, že ano?“

*

Samozřejmě měla jet rovnou domů, stoupnout si pod sprchu a smýt ze sebe ten strašlivý večer, jak to jen půjde. Jen z pouhé vzpomínky se jí zvedal žaludek.

Pravda, John, nebo jak se vlastně jmenoval – z nějakého důvodu byla přesvědčená, že to není jeho pravé jméno – nebyl žádný Dag. Přinejmenším když došlo na skutečné násilí. Ale stejně tak nějak patřili do stejné kategorie, lišily se jen jejich nástroje.

Oběma šlo především o moc, o to, aby bezezbytku ovládli jiného člověka.

Dag se spoléhal hlavně na konfrontaci a hrubou sílu, John na to šel mnohem sofistikovaněji. V jeho soukromém vesmíru je násilí jen kořením, které používá, protože může. Když už neočekává žádný odpor. To jí nejspíš vadilo nejvíc.

Setkali se jen párkrát, zatelefonovali si a dali si spolu večeři.

Ale stejně si ji podmanil natolik, aby se odvážil toho, čeho se odvážil.

Jako by snad nevědomky vysílala signály bezmoci? No, nevědomky…

Na určité rovině vycítila, co je to za typ, už tehdy poprvé ve fitcentru, to mohla těžko popřít. Ale přesto ho neodmítla, naopak… flirtovala s ním, a jakmile si ji přivolal, hezky se oblékla a přijela k němu domů. Opila se a dovolila mu, aby nad ní převzal kontrolu, dokonce si to přála. Ale zase jí přispěchal na pomoc Henke. Zachránil ji před ní samotnou.

*

Kurva do prdele!

Chvilku chybělo jen málo, aby se posral. Pak musel zápasit s náhlým nutkáním se rozbrečet.

„J-já… ééé…“ zakvákal, ale Philip ho přerušil.

„Pssst!“ Přiložil si prst ke rtům. „Odteď budeš mluvit, jen když ti to dovolím. Musíme spolu vyřešit pár maličkostí…“

Naklonil se k HP, přičemž mu ukázal pořádného dvoubarevného monokla.

„Pro začátek bys mi mohl prozradit, kdo si tě najal.“

Povytáhl obočí na znamení, že očekává odpověď.

„Éééé, jako, cože?“ zamumlal HP, který mezitím usilovně překonával plačtivou krizi a snažil se nastartovat svou bolavou hlavu. „No… ono vlastně… Mě nikdo neposlal…“

Philip přikývl.

„Zklamal bys mě, kdyby ses vzdal tak snadno… Henriku.“

Udělal posunek směrem ke dveřím.

„Naštěstí umíme přesvědčovat celkem úspěšně…“

Do pokoje vešel Elroy. V jedné ruce nesl dva startovací kabely. Ve druhé autobaterii.

*

Seděla v autě z půjčovny asi blok od vchodu. John nebyl moc výřečný, dokonce ani když mu paže vězela v zámku. Ale i přesto ledacos zpětně pochopila. Nenašla žádné DVD, které by mohla vysunout, ani harddisk, který by si mohla odnést. Příčina byla prostá: to, co viděla na obrazovce, nebyla nahrávka, ale živé záběry.

Ta trojice se tam nacházela z jediného důvodu. Protože si to tak John přichystal. Bezmocnou panenku v posteli a tři loutky na obrazovce. Ona teda vážně přitahuje úžasné chlapy…

Teoreticky se trojka mohla odehrávat kdekoli a přenášet se webkamerou. Ale Rebecca byla přesvědčená, že tomu tak není.

Udělala chybu, vzhledem k okolnostem možná pochopitelnou.

Místo aby se vyptávala na osoby v televizi jen všeobecně a snažila se z něj vytáhnout detaily, okamžitě mu vyklopila, jak se Henke jmenuje a že je to její bratr. John na to nic neřekl. Od chvíle, kdy ho na koberci pustila, až do okamžiku, kdy se za ní zabouchly dveře bytu, sotva pohnul brvou. Ale když vyslovila Henkeho jméno, něco přece jen postřehla. Maličký nedobrovolný mikrovýraz, který jeho mozek nestihl potlačit. Překvapení, vztek a ještě něco, něco mnohem nepříjemnějšího.

Netrvalo to ani vteřinu, ale Rebecca stejně pochopila.

Zhruba před půlhodinou zastavil před vchodem tmavý mercedes a vylezl z něj urostlý muž. Vytáhl z kufru nějaké věci, a než si ho stihla lépe prohlédnout, zmizel ve dveřích.

Jeho držení těla a odhodlané pohyby ji konečně přesvědčily.

Henke je v tomhle domě, a to není všechno. Je v nebezpečí.

A s největší pravděpodobností za to může ona…

*

První rána kupodivu nebyla ani zdaleka tak příšerná, jak čekal. Náhlá bodavá bolest, ze které dostal na pár vteřin křeče do stehenních svalů. To bylo všechno. Elroy začal těsně nad kolenem. Vypálil tím varovný výstřel, aby HP pochopil vážnost situace, což však bylo vlastně zcela zbytečné. Příští rána bude mířit výš…

Jak sakra prolomili jeho cover? Kdo ho práskl?

„Táák, Henriku. My bychom s Elroyem moc rádi věděli, co dělá člověk jako ty v naší firmě, a navíc zrovna v téhle době…“

HP otevřel pusu, ale pak pochopil, že Philip ještě nedomluvil.

„Opravdu jsi mě zklamal, to musím přiznat… Vkládali jsme do tebe značné naděje, Henriku.“

Z nějakého důvodu ho Philipův tón bolel skoro stejně jako elektrická rána do stehna a už zase se málem uchýlil k bulení.

„No ale já jsem…“

BENG!

Další rána, tentokrát v polovině výšky stehna. Svaly v břiše a tříslech se mu scvrkly do jediné bolavé kuličky a HP hlasitě zasténal.

Fuuck!!

Když otevřel oči, spatřil před sebou Elroyův rozšklebený obličej. Oni to fakt myslí vážně. Ale jeho nejsilnější emocí kupodivu nebyl strach, spíš…

Smutek?

Jako by mu bylo líto, že zklamal Philipa?!

Fucked up!

„Zjevně jsem se nevyjádřil dost jasně, Henriku. Budeš mluvit, jen když ti to dovolím, jasné?“

HP přikývl.

„Výborně! Jak jistě chápeš, už o tobě víme všechno. Těšíš se jisté pověsti, mírně řečeno.“

Philip na něj dlouze pohlédl a HP se kousl do jazyka, aby nepodlehl nutkání odpovědět. Rozhodně nehodlal znovu dopřát Elroyovi the satisfaction. Ten se tvářil skoro zklamaně, jak se tak skláněl nad HP se startovacími kabely v rukou.

„Jak možná víš, naše firma prochází mimořádně citlivým obdobím,“ pokračoval Philip. „V okolním světě se dějí věci. Věci s velikým významem pro budoucnost. Tam venku jsou síly, které se nás pokoušejí zastavit, Henriku, a nejlépe to mohou udělat tak, že pošlou někoho jako ty. Někoho ostrého a bez zábran, kdo je ochotný udělat téměř cokoli, když to poslouží jeho vlastním zájmům, chápeš, jak to myslím?“

HP znovu přikývl.

„Dobře, zdá se, že si rozumíme…“

Philip to řekl spokojeně, z čehož měl HP kupodivu téměř radost.

„Tím se tedy vracíme k mé původní otázce: Kdo tě poslal, abys nás infiltroval, a jak přesně znějí tvé úkoly?“

*

Co tady Henke u všech všudy dělá?

Jak dlouho už je ve Švédsku a proč se jí neozval?

Kdo je vlastně ten tajemný John a co má společného s jejím nešťastným bratrem?

Pípl telefon a vír myšlenek v její hlavě se přerušil.

Páni, ty ses ale včera večer vyfikla.

Máš novýho chlapa, co?

Ví o něm ten starej?

Srdce se jí rozbušilo trochu rychleji, mimoděk se rozhlédla a důkladně se podívala do všech zpětných zrcátek. Ale stále ještě bylo časné nedělní dopoledne a na ulici nebylo vidět jediné auto, dokonce ani jediného unaveného pejskaře.

Odrolovala nahoru na číslo odesílatele a chvilku přemýšlela, co udělá. Naštvané odpovědi nepomáhají, to už zkoušela. Jenže ani taktika zkrátka ho ignorovat zjevně nezabrala. Musí něco udělat, aby mu to jednou provždy docvaklo.

Přepnula na telefonu do jiného menu, stiskla pár nezvyklých kláves a otevřela webový prohlížeč. Než našla informaci, kterou hledala, uplynulo skoro deset minut.

*

BENG!

Tentokrát dostal ránu až nahoru do třísla. Vyletěl z něj všechen vzduch, břišní svaly se proměnily v uzlíček křečí a HP si chvilku myslel, že se počurá. Z očí mu tekly slzy, křečovité záškuby pomalu přecházely v tupou bolest. Kurva, to je bolest! Ještě pár takovejch ran, a bude zralej na eldéenku.

Jenže Elroyova muška mířila ještě výš.

„Příště to bude do koulí,“ uchechtl se.

No shit, Sherlock, jako by to netušil…

Kupodivu zatím vůbec neměl takové bobky, jak by měl mít. Strach měl, o tom žádná… Ale ne takové odporně panické, smrtelně úzkostné bobky jako v Dubaji.

Jasně, dvanáctivoltová baterka umí prokazatelně způsobit pekelnou bolest a po nouzovém nastartování varlat HP zrovna netoužil, ale koneckonců se na to neumírá.

Nebo si to aspoň myslel…

Opatrně zatahal za hedvábnou stuhu. Výhodou jeho zběsilého svíjení bylo, že smyčky kolem rukou trochu povolily, a když pak HP znovu získal vládu nad končetinami, zkoušel stuhu nenápadně roztahovat.

„Takže ty chceš, Henriku, abychom uvěřili, že ses nás rozhodl infiltrovat zcela na vlastní pěst? Že jsi na sebe vzal falešnou identitu jenom proto, že tě posedla nezkrotná touha najít si práci…“

Oba muži u čela postele se na sebe posměšně ušklíbli a HP využil této příležitosti, aby uvolnil oka ještě trochu víc.

Jeho cover vybouchl, už vědí, jak se jmenuje, ale otázka zní, co všechno ještě během noci zjistili? Vědí, že je Hráč 128, chlap, na kterého chtěli frejmnout smrt Anny, anebo se spokojili s tím, že ho identifikovali jako Henrika Petterssona?

Musí si uchovat chladnou hlavu, počkat, až vynesou karty, a pak jim povyprávět svou story co nejblíže pravdě, aby působil věrohodně.

„Přesně tak to bylo. Fakt, čestně! Proč bych lhal? Potřeboval jsem flek, o vás jsem slyšel chválu, ale s mým trestním rejstříkem jsem neměl šanci, že byste mě zaměstnali…“ Odmlčel se, ale elektrická rána se nekonala. „Mange, myslím opravdovej Mange, je na cestách a já jsem si ho jenom půjčil… Lidi v CV kecají, to je na denním pořádku. Net je plnej falešnejch identit. Žádnej big deal…“

Rána pořád nikde. HP přestal tahat za smyčky. Philip ho opravdu poslouchal. A proč by ne? Vždyť výjimečně mluvil upřímně…

„Všechno, co jsem u vás dělal, bylo doopravdy. Snažil jsem se, jak nejlíp jsem uměl. Mám tenhle flek rád, i celou firmu a všechno…“ dokončil a vrhl dlouhý pohled na Elroye.

Pár vteřin bylo ticho.

HP nepohnul ani svalem.

„Bezpochyby působíš poměrně upřímně, Henriku…“ pronesl Philip zamyšleně.

HP přikývl. Vždyť to byla všechno pravda, dokonce svatá pravda! Poprvé v historii má práci, která ho baví, stálou dámskou společnost a cosi, co připomíná budoucnost.

Ty dvanáctivoltové kicky ho vytrhly ze snu a mrštily s ním zpátky do reality, což byla vlastně svým způsobem paráda! Aspoň nemusí každé ráno provádět reality check, aby oddělil fantazii od skutečnosti. Jediná otázka zní, co se stane teď?

Copak mu můžou odpustit…?

Zdálo se mu, že Philip trošku zjihl. HP je koneckonců na tu práci pašák, je fucking made man… je golden boy firmy ArgosEye.

„Dovol mi, Henriku, ventilovat jistou úvahu, která během našeho rozhovoru stále nabývá na síle…“

HP dál dychtivě přikyvoval.

Ventilovat, úvahu, nabývá…

To zní slibně!

„Na mém předchozím pracovišti ve vojenské rozvědce jsme často měli co do činění s infiltrátory, nebo špiony, jak se jim někdy říká…“

Hlava HP se stále ještě pohybovala nahoru a dolů, ale zvolna v tom ustávala.

„Ti nejlepší, ti, které je nejtěžší odhalit, sami o sobě ani nevědí, že jsou špioni. Domnívají se, že pro to, co dělají, mají dobrý důvod, a nechápou, že všechno je jenom divadlo. Že s nimi ve skutečnosti manipulují vnější síly…“

Přikyvování odumřelo. HP jako by najednou měl ústa plná písku.

„Mohlo by to tak být, Henriku? Tak, že sám věříš, že máš dobrý důvod, ale doopravdy tahá za nitky někdo jiný? Někdo, kdo s tebou manipuluje, abys dělal to či ono? Kdo ti ukazuje věci, které dokonce ani neexistují?“

*

Rychle si opsala údaje z obrazovky telefonu na lístek z půjčovny, který visel na zpětném zrcátku.

Tenisová hala SALK, zítra večer v 18.30.

To je dřív, než očekávala. Ale aspoň to bude mít vyřízené co nejrychleji. Složila lístek, zastrčila ho do kapsy džínů a dala se znovu do pozorování.

Blížila se půl desátá. Ten zrzavý muž byl vevnitř už přes hodinu, ale pořád ještě nezahlédla ani stín Johna či Henkeho. Celý blok vypadal přesně tak östermalmsky ospale, jak měl, ale stejně se nemohla zbavit pocitu, že Henke je na tom zle.

*

Elroy se nad něj naklonil a křísl mu startovacími kabely před nosem. Vyšlehl z nich drobný modrý blesk, HP sebou cukl a odvrátil tvář.

Philip jeho historku nezbaštil, na čemž koneckonců nebylo nic moc divného. Sám pořádně nevěděl, proč tu práci u ArgosEye vzal.

Jak ho to vlastně napadlo?

„Táák, jak to chceš?“ zamručel Elroy a zopakoval mu před nosem trik s kabely.

Další blesk, tentokrát větší. A ještě jeden. BLIK Přeludy… BLIK Věci, které neexistují… BLIK Jako BLIK ve snu?

Elroy mu připnul svorku kabelu do nosní dírky, čímž screenshoty v jeho hlavě ukončil. Kov studil jako led a málem otupoval bolest v kůži. Pak přehnaně pomalu přiblížil druhou svorku k té první.

HP sebou házel, zběsile kroutil hlavou, ale dosáhl tím jen toho, že si koupil pár vteřin odkladu.

Fuck, fuck, FUCK!!

Elroy si klekl na jeho hruď, přišpendlil ho k posteli a zamával mu volnou svorkou před obličejem.

Byla červená.

Takže modrá už je upevněná.

Tentokrát se tedy nebude moct rozhodnout sám.

Obě pilulky najednou.

Otevřít pusinku a polknout…

Svorka se blížila k jeho tváři. Moc na vybranou neměl… Hop, nebo trop?

Červenou, nebo modrou?

Svorka už byla skoro u něj.

5

4

3

2…

„Ghuráb Al-Bajn!“ zařval těsně předtím, než se svorky setkaly a všechno zčernalo.

29 | I’m out!

Hlasy.

Vzrušené.

„…slyšel jsi ho?“

„Ruráb Al-Bajn…?“

„…o takové skupině jsme nikdy neslyšeli…“

„…mezinárodní vazby…“

„To může ohrozit celou operaci…“

„Odložíme schůzi o pár hodin, dokud nezjistíme víc. Za minutku jsem zpátky…“

Záměrně neotevřel oči, jen provedl rychlou kontrolu funkčnosti. Zrak, sluch, ruce a nohy vypadaly jakžtakž OK. Rozkrok by měl být jedním velkým centrem bolesti, ale mozek se asi rozhodl spojení s třísly nějak přerušit, protože necítil skoro nic.

Slyšel bouchnutí dveří, pak kroky, jak se vracejí do pokoje. Tentokrát se zdálo, že je to jen jeden člověk, a HP na škvírku pootevřel oko, aby si tuto teorii potvrdil.

Opravdu, Elroy tu zůstal na stráži, zatímco šéf odešel prověřit nové znepokojivé zprávy. HP hrál svou nejlepší umírající labuť a zjevně to zafungovalo, protože za pár minut uslyšel kroky v předsíni a pak tekoucí vodu v kuchyni.

Opatrně otevřel oči.

Pokoj byl prázdný.

Hedvábná stuha okolo rukou, která už dříve jevila známky vytahání, neustála jeho křeče a za pár vteřin měl jednu ruku volnou. Z těch dvou skautek by ta, která dostala na starost ruce, měla odpárat odborku uzlař, protože druhá ruka šla ještě rychleji, kdežto uzly na nohou držely mnohem pevněji.

Elroy šramotil v kuchyni, znělo to, jako by pouštěl kávovar.

HP s určitou námahou rozvázal třetí uzel. Zbývala jen jedna noha, otázka však zněla: stihne prokulhat předsíní až ke dveřím, aniž by si ho ta zrzavá gorila podala?

*

Dvě hodiny pozorování bez sebemenšího výsledku. Ale aspoň mezitím vymyslela, jak to zítra navlékne na té schůzce. Bude mít jenom jednu šanci. Jestli zaváhá nebo bude působit byť i jen trošičku nejistě, on bude pokračovat, bude si myslet, že si to Rebecca zase rozmyslí, jako už si to rozmyslela dřív. Jenže teď tu byl ten rozdíl, že se ho chtěla zbavit doopravdy.

Nadobro!

Pípl jí telefon.

Asi jsme našli MayBeyho poskytovatele připojení.

Zdá se, že MayBey se nachází na východ od města.

Ahoj

Micke

*

Zatahal za hedvábnou stuhu, ale poslední uzel se odmítal vzdát. Naštěstí holky měly každá jen jednu stuhu, takže tahle byla provlečená postelí a poutala obě nohy. Uzel sice pořád pevně držel na jeho holeni a lýtku, ale aspoň už se HP odvázal od postele.

Několikrát si omotal stuhu kolem nohy a zajistil ji nešikovným uzlem, aby si na ni nešlápl.

Pak se s námahou zvedl z postele a vykročil vrávoravým krokem přes ložnici. Spojení mezi mozkem a břichem se opět zvolna rozjíždělo, takže se musel kousnout do rtu, aby nevyjekl bolestí.

Vstrčil hlavu do malé předsíně, ale rychle ji zase schoval. Zjistil, že byt je mnohem menší, než si původně myslel, a spatřil Elroyova záda jen pár metrů od sebe. Neměl šanci dostat se ke dveřím, a v tomhle stavu už vůbec ne.

Obrátil se zpátky do ložnice, obešel manželskou postel a dobelhal se až k zataženému oknu. Opatrně poodhrnul závěs, ale místo okna za ním našel skleněné dveře na malou terasu. Opatrně vzal za kliku. Zamčeno!

Fuck!

Vtom si však na klice všiml dětské pojistky. Zmáčkl malé tlačítko a zkusil to znovu.

YES!

Klika povolila a HP začal otvírat dveře tak opatrně, jak jen uměl. Centimetr po centimetru, dokud škvíra nebyla tak velká, aby se do ní vešel.

Fujtajbl, to je zima!

Málem vytěsnil z hlavy fakt, že je pořád ještě nahý. Venku bylo takových pět až deset stupňů pod nulou a navíc foukalo. Rychle se ohlédl přes rameno, ale zdálo se, že jeho útěk dosud nikdo nezpozoroval. Nakoukl přes zábradlí terasy.

Shit, to je vejška! Čtyři patra, dole na ulici ani živáčka. Debilní Östermalm! Většina zdejších obyvatel je jednou nohou v hrobě a zbytek určitě slaví Vánoce „na venkově“, čímž se myslí zámeček v Södermanlandu nebo rodinné sídlo v šérách…

A kde je nějakej policajt, když ho člověk pro změnu potřebuje?

Najednou se za ním hlučně rozletěly dveře na terasu.

*

Mickeho novinka zněla slibně, ale teď zrovna měla starosti praktičtějšího charakteru. Už notnou chvíli se jí chtělo čurat a měchýř ji tlačil tak, že nedokázala klidně sedět. Žádné otevřené obchody v okolí nebyly a pomyšlení, že by si měla v minus šesti stupních dřepnout nad kanál, ji nijak zvlášť nelákalo.

Takže nezbývalo než opustit stanoviště, určitě nejméně na čtvrt hodiny. To sice není zrovna optimální, ale nouze si nenechá poroučet.

Nastartovala auto, zařadila rychlost a pomalu se odlepila od obrubníku. Projela kolem špatně zaparkovaného mercedesu toho zrzouna a chystala se odbočit doprava k nábřeží Strandvägen, ale vtom si to rozmyslela.

Otočila se o sto osmdesát stupňů a zastavila těsně za velkým mercedesem. Říkejte tomu policejní instinkt, nebo jinak, jestli chcete, ale něco jí zkrátka našeptávalo, že by si to auto měla prohlédnout zblízka, než pojede pryč.

Zatáhla ruční brzdu a vyndala mobil.

*

Ze dveří se na terasu vyřítil Elroy a hnal se přímo na něj.

HP se nerozmýšlel a přelezl zábradlí. Pár metrů šikmo pod sebou měl balkon. Kdyby se pověsil za sloupek zábradlí, možná by se na něj dokázal spustit.

Otočil se dovnitř, pevně sevřel rukama zábradlí a ve chvíli, kdy se na něj Elroy vrhl, poskočil a nechal tělo volně spadnout.

Jenže špatně odhadl rychlost. Jeho studené prsty se neudržely, takže místo aby zůstal viset rukama za spodní okraj zábradlí, zřítil se téměř bezvládně.

Přistál v mělké sněhové závěji, ale stejně si natloukl tak, že mu to vyrazilo dech. Pár vteřin se vzpamatovával, a když vzhlédl ke střešní terase, už tam nahoře nikoho neviděl.

Teď rychle pryč!

Balkon byl dlouhý a táhl se podél větší části průčelí domu. HP proběhl kolem několika oken, dokud se nedostal k velkým dveřím. Zima ho štípala do kůže, tělo ho bolelo od přistání i od elektrošoků. Vrhl se k oknu a oběma dlaněmi na ně zabušil.

Uvnitř se objevil vyděšený tetkovský obličej.

„Otevři!“ zakřičel. „Kurva, otevři, ty krávo!“

Tetka se ani nehnula.

Otevřel by on sám nahému chlápkovi, který mu zničehonic přistál na balkoně?

„Paní, prosím vás, otevřete…“ zkusil to.

Náhle tetka zmizela. HP o pár kroků couvl a nakoukl přes okraj.

Podobný balkon o dvě patra níž. Že by…?

Vrátil se k oknu, přitiskl obličej na sklo, zvedl ruku a chystal se zase zabušit. Ale místo toho rychle ustoupil až k zábradlí. Přes sklo na něj náhle hleděl Philip Argos.

„Neudělej žádnou hloupost, Henriku,“ zavolal Philip a vzal za kliku.

Znovu se zjevila tetka, nejspíš mu ukazovala, jak se otevírá dětská pojistka. Za ní se rýsovala ještě jedna temná postava. Určitě Elroy.

HP si s vypětím sil sedl obkročmo na zmrzlé kované zábradlí. Tělo mu stále tuhlo a ztrácel cit v prstech.

„Zamysli se, Henriku…“ vyzýval ho Philipův plechový hlas zpoza dveří.

Má pravdu, tohle nepůjde. Dolů je to šest, sedm metrů, a i kdyby se tentokrát nakrásně pověsil svisle za paže, čekal by ho ještě pěkný pád.

Philip a tetka se o kliku div neprali. Zbývalo mu maximálně pár vteřin na rozmyšlenou.

Najednou spatřil na svém lýtku hedvábí. Sehnul se, aby stuhu odmotal. Kupodivu ji najednou přetáhl přes chodidlo téměř bez obtíží. To asi tou zimou.

Provlékl stuhu mezi příčlemi a kolem každé ruky si omotal jeden konec. Pak přelezl zábradlí a přidřepl si.

Dveře se rozletěly.

Do zimy se vyvalila těla. Klouzající nohy, nadávky, natahující se ruce.

Skočil…

*

Nahoře něco zavrzalo, podívala se tam, ale přes čelní sklo měla omezenou viditelnost a viděla jen, jak se shora sype sníh.

Před chvílí mluvila s operačním střediskem. Vyhledání poznávací značky auta nepřineslo žádné zvláštní výsledky. Služební vůz napsaný na společnost ArgosEye, a.s., s adresou v jednom z hotorgských mrakodrapů. Nezbývalo než zjistit, jestli nenajde nějaká vodítka v interiéru. Otevřela dveře a vystoupila z místa řidiče.

Na chodník pár metrů od ní se sesypalo trochu víc sněhu, ale toho si nevšímala.

*

Surově to s ním škublo, úzké hedvábné stuhy se mu zařízly do omrzlých dlaní. Cítil, že za stuhu někdo tahá, podíval se nahoru a spatřil Elroye ohnutého přes zábradlí o pár metrů výš. Pár vteřin se houpal podél fasády jako nějaká nahá loutka a shora se ho snažili vytáhnout.

Vtom se mu podařilo vyprostit ruce a zřítil se posledních pár metrů na balkon. Přistál mnohem měkčeji než minule, ale nohy už měl od chladu tak znecitlivělé, že si toho rozdílu skoro nevšiml. Nemarnil čas boucháním na okna. Jeho pronásledovatelé nejsou žádní blbci, a i kdyby si ho někdo nakrásně pustil do bytu, potkal by se s nimi u vchodových dveří.

Ulice ležela pořád ještě dobrých šest metrů pod ním, ale balkon, na kterém se nacházel, byl nejspodnější. Belhal se podél fasády a marně hledal únikovou cestu.

Vtom objevil markýzy restaurace v přízemí.

*

Zkusila nakouknout přes tónovaná skla na zadní sedadlo, ale bylo to skoro nemožné, i když si zastínila oči rukama. S předními sedadly problém neměla, ale tam bohužel nenašla nic zajímavého. Pár kartonových kelímků od kávy a včerejší bulvární noviny, to bylo vše.

Z té zimy se jí chtělo čurat ještě víc, a tak se rozhodla, že pojede pryč.

Vteřinu nato žuchlo na střechu auta tělo.

30 | Homecoming

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 22. prosince 17:26

Od: MayBey

Občas fantazíruju o tom, že někoho oddělám.

Najdu si malýho bezcennýho šmejda. Parazita na těle společnosti, co jenom čeká na to, až ho někdo sundá.

Rozhodněte vy. Mám to udělat?

Palec nahoru, nebo palec dolů?

Předem vím, jaká bude odpověď.

Nikoho z vás ani nenapadne snažit se mě zastavit.

Je vůbec možný mě zastavit?

Opravdu se člověk uchrání před někým, kdo možná ani neexistuje?

Příspěvek má 107 komentářů

*

Zdálo se mu o ptákovi.

Stál na střeše a střemhlav se na něj řítila černá pouštní vrána s obrovskými křídly. Viděl ji, jak se blíží, instinktivně si zakryl oči rukou a ucouvl.

Vtom přepadl přes okraj. Zpomaleně padal kolem fasád domů, v nichž se okna proměnila v gigantické blikající obrazovky. Pršela na něj sdělení, plnila mu hlavu. Málem kvůli nim zapomněl, že se k němu neustále blíží země.

„Jakožto Přítel Pořádku jsem toho názoru, že…“

„Gratulace do Skövde – a teď zahájíme…“

„…legislativa, která není v současnosti…“

„Poslední dobou stále přibývá…“

„Autor si ovšem neuvědomuje…“

„Hello, Vanderlay Industries…“

„Švédsku schází nový…“

„Sebevražedný atentátník!“

„…jenž by přijal odpovědnost…“

„A jsou tu Události…“

„…nesmyslné…“

„Dressmann…“

„You Are…“

„Terorista“

„…Always…“

„bomby!“

„Playing“

„hlasy“

„buzz“

„The“

A nakonec, těsně předtím, než jeho mozek pochopil, co se stane. V okamžiku, kdy se jeho snové tělo rozmázlo o asfalt…

Gejm

Gejm

Gejm

Pendloval mezi spánkem a bděním a trvalo dlouho, než se jakžtakž zorientoval. Postel mu byla povědomá, stejně jako pokoj, ve kterém se nacházel. Hodně povědomá, a na chvilku si pomyslel, že je to pořád ještě sen. Ale pak ho přepadly bolesti. Jasně, bolest může člověk cítit i ve snu, ale tohle byla the mother of all pains…

Hlava, břicho, rozkrok, ruce, nohy, chodidla a dlaně.

V podstatě neměl na těle jediné místo, které by ho nebolelo. Takže byl vzhůru. Otázka jen zněla, jak se sem u všech prdeli dostal?

Pomalu se otevřely dveře a dovnitř nakoukl známý obličej.

„Ahoj, Henke,“ řekla tiše.

*

Samozřejmě ho měla odvézt rovnou na pohotovost. Jenže škemral a prosil ji, ať to nedělá.

„Do nemocnice ne, prosím… Jestli se dostanu do databáze, budu vyřízenej. VYŘÍZENEJ, chápeš?“

A tak ho vzala domů, pomohla mu vyklopýtat do schodů, dala mu pár svých nejsilnějších magoráků a nacpala ho do postele.

Spal neklidně, několikrát se probudil a blouznil o pouštních ptácích, Dressmannovi a spoustě jiných nesouvislých nesmyslů.

Správně by měla být bez sebe strachy. Jenže zároveň byla neuvěřitelně ráda, že ho vidí, že ho má u sebe v bytě. V bezpečí…

Bylo více než pravděpodobné, že Henkeho stav souvisí s jejím katastrofálním večerem u Johna. Nemusela být Einstein, aby si spočítala, že se na ni pekelně naštval a s největší pravděpodobností si vybil vztek na Henkem.

Neměla mu samozřejmě říkat, že je to její bratr…

Moc pěkně, Norménová!

*

Situace by mohla být i lepší…

Jeho cover vybouchl, mučili ho a honili a pak se málem zabil, když si na Östermalmu hrál na Spider-Mana. Ale měl nepopiratelnou radost, že ji vidí…

Otázkou jen bylo, kolik se jí toho odváží povědět.

Pokoušel se o to už včera, ale kombinace bolesti a prášků mu nadělala z myšlenek kaši.

Ale ještě to musí aspoň jednou zkusit, rozhodně jí to dluží.

Vždyť mu víceméně zachránila život.

Neuvěřitelná klika, že tam zrovna náhodou byla.

Ale nebylo to poprvé, co ho karma překvapila, a tak to zkrátka jen přijal s povděkem.

Vylezl z postele a udělal pár vrávoravých kroků. Šlo to lépe, než čekal.

Otevřel dveře a belhal se k obýváku. Našel ji v předsíni, měla na sobě bundu.

„Ahoj, ty jsi vzhůru?“

„Jo, už je mi líp. Měli bysme si popovídat…“

„Ráda, hrozně ráda! Ale teď musím zařídit jednu věc, kterou jsem měla vyřešit už dávno. Zabere mi to jenom pár hodin, jo…?“

„Tak jo…“ zamumlal.

Doprovodil ji ke dveřím jako unavený pes. Všimla si jeho zklamání.

„Hned se vrátím,“ řekla a nasadila si čepici a rukavice. „Zatím se tu zařiď jako doma. Kde co najdeš, to víš.“

Rychle vyklouzla ze dveří, ale v půli schodů se zastavila.

„Neboj se, bráško. Jak to vždycky říkáš…? I will clean it all up!“

„Them…“ zamručel. „I will clean them all up…“

Ale už byla pryč.

*

Seděl na zadní tribuně jen pár řad od kurtů, otočený mohutnými zády k ní. Dva chlapci ve věku studentů vyššího gymnázia byli zabraní do zápasu, ale Rebecca netušila, kdo vede.

Tenis ji nikdy nezajímal.

Sešla pomalu ze schodů, odbočila do uličky nad ním a tiše si sedla na modré sklápěcí sedátko. On se pořád plně soustředil na hru a vůbec si jí nevšiml.

„Krucifix!“

Jeden z teenagerů minul jednoduchý míček a muž zamručel. Z jeho hlasu se jí srdce rozbušilo silněji.

Hlavně klid…

Zhluboka se nadechla, aby se sebrala.

„Ahoj, Tobiáši!“ řekla pak.

Otočil se a chvilku to skoro vypadalo, že se lekl. Žádný policajt nemá rád, když ho někdo takhle překvapí.

„Becco! Co tady sakra děláš?“

Neodpověděla.

Rychle se rozhlédl po tribunách a neklidně zašilhal na tenisové hřiště.

„Kruci, no tak, Becco… přece se tady nemůžeš takhle zjevit! Vždyť tady mám kluka!“

Pokrčila rameny.

„Na tom, že si dva staří kolegové povídají o práci, přece není nic divného? Sice už je to doba, co jsi u ochranky skončil, ale můj šéf je přece pořád tvůj soused a nejlepší kámoš, ne…? Best friend forever, nebo jak to říká dnešní mládež.“

Ukázala na kurt.

Zavrtěl se, skoro jako by ho židle kousala do mohutného těla.

„Ale snad přece chápeš… vždyť jsme spolu přece…“

„Měli poměr?“

„J-jo… p-přesně!“ přikývl a nervózně kradmo pohlédl na hřiště, kde se jeden z chlapců právě chystal na podání.

„Takže se na tom shodneme, Tobbe. Měli jsme poměr, ale už skončil a byla bych ráda, kdybys přestal kroužit s minibusem zásahovky kolem mého domu a psát mi esemesky, je to jasné?“

Neodpověděl a jen na ni hleděl, ale policejní pohled na ni vůbec neplatil. Raději se obrátila ke kurtu, kde se znovu začalo hrát.

„To vypadá na dobrý zápas. Měla bych si o tenisu něco zjistit. Za pár týdnů bude velký mládežnický turnaj v Královské tenisové hale, viď? Mohla bych tam zaskočit a představit se tvé ženě, nebo že bych zaklepala na dveře vaší řadovky v Näsby Parku? Ahoj, já jsem Rebecca, donedávna jsem měla vztah s tvým manželem, ale on pořád nějak nechápe, že už to skončilo…“

Zatnul čelisti a sevřel ústa v bílou čárku.

„Dobře!“

„Prosím? Teď jsem tě špatně slyšela, Tobbe…?“

„Dobře, chápu to!“ sykl.

Zase se podíval na kurt a prohrábl si nakrátko ostříhané světlé vlasy.

„Už se ti nikdy neozvu, čestné slovo, ale teď už padej, krucinál! Jonathan je na tohle děsně citlivý, zrovna se nám s Jenny podařilo slepit vztah… Vždyť sakra chodíme na rodinnou terapii, Becco!“

„A zjevně ji bereš vážně…“ skočila mu do řeči. „Hned půjdu, ale nejdřív pro tebe mám otázku, na kterou mi musíš odpovědět. Vím, že jsi v minibusu kecal s chlapama, policajti jsou přece policajti…“

Vyhnul se jejímu pohledu, ale Rebecca stejně pokračovala.

„Zajímá mě, jestli je někdo z tvých kámošů ze zásahovky mimořádně šikovný na počítače. Kdo se v nich vyzná natolik, aby uměl například vytvořit složitou anonymizační ochranu? A kdo navíc umí psát velmi hezkým slohem?“

„Co?“ Jen na ni hleděl.

„Slyšel jsi dobře, a nedělej, že to svinstvo, co o mně píšou, nečteš,“ vyjela na něj. „Je někdo z tvého nejbližšího okruhu nezvykle šikovný na počítače, a pokud ano, tak kdo?“

„Tati…“ zavolal jeden z chlapců.

Oba se podívali na kurt. Zápas skončil a chlapec stál hned pod nimi. Podoba nebyla zrovna nápadná. Na rozdíl od svého otce byl Jonathan hubený, měl dlouhé mastné vlasy a na svých osmnáct let přiměřenou dávku uhrů.

„Už jsme hotoví…“ řekl Jonathan mrzutě.

„Jo, fajn, synku… takže, ééé…“

„Tři kanáry za sebou, už můžeme jet domů?“

Chlapec se dlouze zadíval na Rebeccu.

„Jasně, v pohodě. Běž se osprchovat, Jonne, já půjdu pro auto.“

Vstal a Rebecca ho napodobila.

Jonathan se šoural ke vchodu do šaten, ale tu a tam se ohlížel přes rameno.

„Tak co?“ řekla Rebecca a snažila se s Tobiášem držet na schodech krok.

Jakmile se dostali z dohledu, zastavil se a na chvilku se zamyslel.

„Peter,“ řekl krátce. „Peter Gladh.“

*

Jak dlouho to věděli? Den, dva? Že by týden, nebo ještě déle?

Vzpomínal na všechny hovory, jichž se v ArgosEye účastnil, rozebíral každičkou poznámku do nejmenších detailů a hledal nějaké vodítko. Nevěděli to nakonec celou dobu, už od prvního dne?

Byl si celkem jistý, že tak to není. Ale ať pročesával poslední týdny, jak chtěl, stále dospíval k závěru, že jeho krytí padlo v den pohřbu.

Horkým kandidátem byl samozřejmě Stoffe. Ten kdysi znal pravého Mangeho a pojal podezření, už když se doslechl, že ho firma ArgosEye zaměstnala. Nedaly se však vyloučit ani další možnosti…

Může v tom mít prsty třeba Rilke?

Řekl jí někdy něco, ujela mu někdy pusa, když se u ní doma tulili na gauči u televize?

To si nemyslel, ale na druhou stranu ho ta dvojí hra posledních týdnů pořádně psychicky vyčerpala. Jediné podřeknutí, víc nebylo potřeba. Jméno nebo nějaký detail, který nesouhlasil. Rilke je rozhodně dost chytrá na to, aby to postřehla.

Například když u toho baru začal zničehonic pít alkohol, i když měl hrát abstinenta…

Možná se Rilke nelíbilo, že pařil se Sophií, druhý den ráno ji popadla žárlivost a napráskala ho Philipovi? To se bohužel nedalo vyloučit.

Navíc tu byla ještě jedna věc.

Je u Beccy, a tenhle byt Hra určitě pravidelně hlídá.

Dokud je tady, je v nebezpečí.

A totéž platí pro Beccu.

*

Když se vrátila domů, našla ho u počítače. Podpíral si hlavu rukama a tvrdě spal. Pomohla mu zpátky k posteli, uložila ho a sedla si na židli, kde před chvílí seděl on. Byla otevřená stránka Pilířů společnosti.

Noční.

Kurvy, kunčofti, ožralové, feťáci a normální občani s těma svýma zasranýma právama. Při úplňku lidi šílí ještě víc než jindy. Už mi to fakt leze krkem. Kolem třetí naštěstí začalo pršet a póvl zalezl zpátky do děr. Jednoho dne přijde pořádnej déšť a spláchne špínu z ulic. Jednoho dne, už brzo…

Rozumíte, jak to myslím?

Rozumíš mi, Regino?

31 | …control is better

„Haló?“

„Uctivý dobrý večer přeji, jen se ozývám, jak jsme se domluvili.“

„Jak to jde?“

„Nyní se dá říci, že se láme chléb. Nadcházející dny budou rozhodující…“

*

Karta se konečně začínala obracet v její prospěch. Do jejího případu se zapojily odbory, sehnala si advokáta a ten už zpracovával státního zástupce i inspekci.

Aférku s Tobbem konečně jednou provždy ukončila a navíc už nejspíš věděla, kdo je vlastně ten tajemný MayBey. Peter Gladh, Tobbeho zástupce a synovec toho suchara Sixtena, diplomata v Súdánu. Navíc bydlí na Lidingö, tedy na východ od města, přesně podle Mickeho popisu.

Sama sebe by nejradši kopla, že si tuhle stopu neprověřila hned. Vždyť ten dědek v jednom kuse mlel o tom, že od synovce ví, jaké nepravosti se dějí v policejním sboru… Takhle zpětně jí to bylo nad slunce jasnější.

Peter Gladh slyšel od strýčka Sixtena i svého mizerného šéfíka historky o tom, jaká je Rebecca Norménová strašná osoba, a využil toho ke zvýšení zájmu o své příspěvky.

A bezpochyby to zafungovalo. Poslední MayBeyho příspěvek měl přes sto komentářů a nejméně stokrát tolik čtenářů. Ale na rozdíl od jiných, které karikoval dříve, si na ni Peter Gladh mírně řečeno zasedl.

Důvěryhodné zdroje ho označovaly za poněkud divného pavouka. Nemá přítelkyni a všechen čas tráví na stanici buď prací, nebo tréninkem na soutěž TCA – Toughest Cop Alive – to je takový policejní osmiboj. Benčpres, překážková dráha, plavání a terénní běh. Zabývat se něčím takovým bezpochyby vyžaduje zvláštní psychické založení. Je ale natolik „zvláštní“, aby číhal u jejího domu v grázlovském autě? A málem ji přejel?

Na tuhle otázku stále neměla odpověď.

Stála uprostřed vánočního shonu v obchodě, který byl přes svou velikost stísněný a zapocený.

Z příliš nabalených zákazníků zřetelně čišelo zoufalství třiadvacátého prosince. Prodavačky létaly od úkolu k úkolu, skoro jako by atletické dráhy na podlaze byly pravé, a ne jenom na ozdobu.

Jakmile se Henke zmínil, že potřebuje oblečení, vyrazila do města. Věděla, že mu dříve či později bude muset povědět o Johnovi, televizní obrazovce a následcích svého katastrofálního rande, ale z nějakého důvodu se jí chtělo s tím ještě počkat. Ne že by se Henke do vyprávění svého příběhu nějak hrnul. Zatím jí nabídl jen stručné shrnutí své dovolené v Asii. Ani slovo o tom, jak se ocitl nahý na Östermalmu, a ona na něj z pochopitelných důvodů netlačila. Stačilo, aby se jedinkrát na oplátku zeptal, co tam dělala ona, a musela by říct všechno. Vysvětlit, že nejspíš dostal nakládačku a málem se zabil kvůli ní.

Ale nemohla popřít, že by ji jeho vyprávění velice zajímalo. Kdy, kudy a jak se vrátil domů, odkud zná Johna a jak je u všech všudy možné, že se jejich světy tak náhle a prudce srazily?

Byla hotová asi za hodinu a půl, a když se vmáčkla do narvaného autobusu, měla ruce plné igelitek. Musela si všechny přehodit do pravé ruky, aby měla levou volnou a mohla se chytit držadla na stropě.

Aspoň Henkemu nebude zima.

V konečném součtu pět tisíc korun, ale dá mu to jako společný dárek k Vánocům a narozeninám.

„Tady je ale těsno,“ ozval se vedle ní bodře nějaký muž.

„Jo, a taky vedro…“

Pustila držadlo, aby se trochu rozepnula, ale málem přitom spadla, protože autobus právě provedl nečekaný manévr.

„Nechcete, abych vám podržel ty tašky?“ zeptal se muž.

Zaváhala. Dát cizímu člověku své věci… Ale topení v autobuse jelo na plné pecky a cítila, jak jí mezi lopatkami stéká pot. Na příští zastávku bylo ještě daleko, a navíc by jí v téhle tlačenici nikam s taškami neutekl. Lidi přece můžou občas nabídnout pomoc bez postranních úmyslů… Kam se poděl její Christmas spirit?

Navíc ten chlap nepůsobil jako typ, co krade v autobuse, naopak vypadal spíš jako kolega. Jeho postava a držení těla se jí zdály povědomé.

Sice ho nepoznávala, ale to nemuselo samo o sobě nic znamenat. Ve Stockholmu je přes 1 500 pochůzkářů, většina z nich začala až po ní, a od doby, kdy odešla k Säpo, hodně ztratila kontakt s veřejnými složkami policie.

Chvíli uvažovala, že se ho na to přímo zeptá, ale pak si to rozmyslela.

„Díky,“ řekla jen, usmála se a podala mu tašky.

Muž jí úsměv oplatil, provedl rychlou rošádu s vlastní taškou a vzal si její igelitky.

Povolila si šálu, rozepnula bundu a vyfoukla horký vzduch.

Krása!

*

Všechno se točí kolem kontroly – avšak nejen nad buzzem tam venku, ale i nad samotnou firmou. Akcie, to je určitě ono.

Anna Argosová vlastnila v podniku většinu akcií, a tudíž měla vždycky poslední slovo. Ať měl Philip jakožto výkonný ředitel jakkoli fantastické plány, vždycky musel žádat o svolení představenstvo, což znamenalo, že exmanželka ho měla pořád tak či onak v hrsti.

Zpráva zmiňovala zvěsti o vstupu na burzu. Co když Philip chtěl go public, ale Anna si postavila hlavu? S touhle teorií si HP pohrával už předtím, než se do toho sám namočil až běda…

ArgosEye je koneckonců Annino životní dílo, to Philip sám řekl na pohřbu, a možná nebyla ochotná vzdát se kontroly? Byla na zájmy vlastníků zvenčí stejně alergická jako starý Ingvar Kamprad, ať už by vstup na burzu přinesl do kasy sebevíc škváry. Ale teď, když Anna natáhla bačkory a všechno zdědila Monika?

Něco mu říkalo, že starší sestra bude přístupnější.

Byl si poměrně jistý, že Monika pod rouškou nevraživosti skrývá, že má z Philipa strach.

To se není moc čemu divit…

Ten večer vládla vážně podivná nálada. Tehdy si říkal, že lidi kalí jako zjednaní, protože si myslí, že přijde konec světa. Ve skutečnosti to asi byla jenom část pravdy. Když jeden svět odejde do hrobu, nezrodí se snad jiný?

Philip trousil hinty o tom, že se chystá něco velkého, a svolal si sekční šéfy na poradu, i když byla neděle.

Sekční šéfové nejsou jenom hlavouni, ale taky akcionáři, jak mu vyžvanil Beens, když spolu tehdy večer jedli pizzu, takže cokoli, co se v nejbližších týdnech stane, bude mít přímý vliv na jejich peněženky.

Čím víc nad tím dumal, tím víc detailů mu naskakovalo. Rilke si šla prohlédnout podkrovní byt, Dejan listoval brožurou od Maserati. Beens a ty jeho kecy. A pak ten slavný Stoffe, který se právě vrátil dohněda opálený z delší cesty do zahraničí…

Nejel náhodou do obskurní zemičky v Perském zálivu, aby tam předal tašku s penězi? Dostal od něj Bruno Hamel alias Vincent the Ladykiller dík za své služby?

HP chápal, že se na něj naštvali, k tomu měli plné právo. Koneckonců zradil jejich důvěru. Ale sáhnout hned k elektrošokům?

Ne, něco se zcela určitě chystá, něco velkého, a víc se dozví jedině tak, že půjde navštívit starší sestru Argosovou. Navíc potřebuje zmizet z tohohle bytu. Odvrátit jejich pozornost od Beccy…

*

Sotva vešla do dveří, už jí tašky vyškubl. Shodil ze sebe vypůjčené šusťáky a tričko, utrhal cenovky a oblékl se.

„Ty hned zase poběžíš? Myslela jsem, že si dáme kafe, máme si hodně o čem povídat…“

Vypadala zklamaně, jenže HP neměl na vybranou.

„Sorry, ale jak jsi předtím sama říkala, potřebuju vyřídit jednu věc. Nepočká to…“

„Ale jsi opravdu v pohodě? Nemám jít s tebou…“

„Ne,“ odsekl trochu moc příkře. „Musím to vyřídit sám, Becco,“ dodal o něco vlídněji.

Dlouze na něj pohlédla.

„Tak fajn, ale aspoň si vezmi mobil, abych ti mohla zavolat.“

„Jasně,“ řekl HP a vzal si ho. Zastrčil ho do jedné z mnoha kapes péřové bundy. Ale těsně předtím, než odešel z bytu, ho zase vyndal a zastrčil mezi dvě čepice na poličce.

Sešel do přízemí, opatrně pootevřel venkovní dveře, rozhlédl se po ulici doprava i doleva, vyplížil se a vyrazil rychlým rushem do protějšího parku. Namožené tělo začalo protestovat už po dvaceti metrech běhu. To nebylo dobré znamení.

Najednou za sebou uslyšel kroky. Prudce se zarazil a skočil za strom.

Ale byla to jenom nějaká paní se psem.

Nechal ji projít a opatrně pokračoval pěší stezkou směrem na Fridhemsplan.

Když vystoupil z metra na konečné v Ropstenu, už se začínalo stmívat.

Na nástupišti byli jen tři, čtyři lidi, všichni neškodní. Nikdo ho nesledoval, na Fridhemsplanu i na Hlavním nádraží vystřihl své nejlepší agentské triky. Nastoupil do vlaku, ujel jednu stanici, pak jel zpátky, vešel do vagonu, ale zase z něj na poslední chvíli vyběhl, než se dveře zavřely.

Jinými slovy, všechno by mělo být v klidu. Ale stejně raději sešel ke stanovišti taxíků na úrovni ulice. Chvíli postával u kiosku, dokud neuslyšel, jak po mostě rachotí vláček z ostrova Lidingö, do poslední vteřiny čekal a pak se vyřítil sprintem po schodech nahoru.

No, sprintem. Ještě pořád ho celé tělo bolelo, takže jeho krok postrádal obvyklý šmrnc. Infračervený senzor v čekárně byl asi pokažený, protože když klopýtal na nástupiště, chybělo jen pár decimetrů, aby ho gilotinovaly létací dveře.

Zasranej dopravní podnik!

Lidingöskou dráhou už nejel aspoň pět let, naposledy v době, kdy Klasse míval pronajatou garsonku na Larsbergu a občas tam pořádal afterparty.

Všechno tu pořád vypadalo stejně, trochu jako filmová kulisa.

Mrňavá sedátka potažená vínovým plyšem, ušlechtilé dřevo a pod každým oknem plechové cedule s anachronickými texty jako „Žádáme vás, abyste se vystříhali nahýbání z oken.“ Vonělo a vypadalo to tu jako ve filmu z padesátých let.

Vystoupil z vlaku jednu zastávku před cílem, zapálil si cígo a došel zbytek cesty pěšky. Tichou vilovou čtvrtí, kde všechny zvuky tlumil padající sníh.

Na ulici se linulo tlumené světlo svícnů, vánočních stromků a televizních obrazovek.

Její dům stál na samém konci slepé uličky a HP si pro jistotu zkontroloval auta, která tu parkovala. Jen dvě byla skoro bez sněhu, což znamenalo, že tu stojí nejdéle půl hodiny. Obě byla prázdná. Ostatní auta byla tak zasněžená, že tu zjevně parkovala už aspoň čtyřiadvacet hodin, a kdyby ho z nich někdo pozoroval, byl by zmrzlý a navíc vůči svému okolí slepý.

Pro jistotu to vzal oklikou, zahnul do vedlejší ulice, probrodil se neodhrnutou cyklostezkou, která spojovala konce obou ulic, a přiblížil se k jejímu domu.

Mihotání svíček v oknech mu prozradilo, že Monika je zcela jistě doma. Naposledy se rozhlédl po zšeřelé ulici. Všude klid.

A tak zazvonil. Uslyšel kroky v předsíni, zahlédl temný stín za namrzlým oknem. Pak zachrastil zámek.

„Čekala jsem, kdy se tu objevíte,“ usmála se na něj.

32 | Do Not Feed the Troll!

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 23. prosince 19:11

Od: MayBey

Už nehledám, už ho mám.

Malýho bezcennýho šmejda, parazita na těle společnosti, bez něhož se klidně obejdeme.

Říkejme mu Henrik…

Příspěvek má 116 komentářů

Tak ten hajzl si nedá pokoj?

Buď mu Tobbe o jejich setkání nic neřekl, anebo je Peter Gladh ten typ, co nebere varování vážně. Že by záleželo na tom, odkud varování přijde?

Během pár minut si vytvořila uživatelské jméno, pak napsala krátkou větu, pročetla si ji, jestli v ní nejsou překlepy, a zmáčkla odeslat.

Tuhle zprávu ten idiot snad pochopí!

Už se na to vykašli, MayBey – vím, kdo jsi, a jestli toho nenecháš, přijdu tě navštívit!

S pozdravem Regina Rozvážná

*

Kupodivu ho pustila dál zcela bez otázek. Nabídla mu čaj a zaparkovala ho na pohovku.

Byl to naprosto obyčejný barák ze sedmdesátých let, ale zařízený poněkud podivně. Bílá lazura, vaječná tempera, jakési pestrobarevné abstraktní obrazy – buď pověšené na zdi, nebo opřené o podlahové lišty.

A nad tím vším slabá vůně lněného oleje a tabáku. Mělo to tu atmosféru instant mindfulness, komplet i se spodním osvětlením a tajuplnými cingrlaty na stropě. Chybělo jen cédéčko s mixem velrybího zpěvu. Moby Dick v interpretaci Helmuta Lottiho – the Best of Zachraňte Willyho, nebo něco na ten způsob…

„Asi se divíte, proč nejsem překvapená…“ řekla Monika Gregersonová, když se vrátila s čajovým podnosem, kde bojovaly o malý prostor dva šálky a pár sušenek.

„Hm…“

Foukl do čaje a musel hrnek postavit, aby si nespálil prsty. Hrnky bez ucha, určitě very feng-šuej, ale ne moc praktické, pokud nejste masochistického založení.

„Bylo na vás něco zvláštního, všimla jsem si toho hned, když jsem vás ve firmě poprvé spatřila. Měl jste jinou auru, silnější. Jako byste tam byl ze zvláštního důvodu…“

Odmítavě mávla rukou.

„Ne ne, nemusíte hrát zdvořilého a předstírat, že mě nepovažujete za blázna. Vše kolem nás sestává z energie, to neříkám já, ale Einstein. Přesto se v našem západním světě zoufale těžko smiřujeme s tím, jak nás tyto energie ovlivňují. A jak my sami ovlivňujeme druhé svou přítomností. Já jsem na tyto situace poměrně zvyklá, tak co kdybychom přeskočili nucenou konverzaci a přešli přímo k věci? Říkejte si, že mi zkrátka učaroval váš úsměv a rozhodla jsem se vám důvěřovat…“

Usrkla čaje a dopřála mu pár vteřin, aby se vzpamatoval.

„Teď bych ráda věděla, proč jste sem přišel… Magnusi.“

Zhluboka se nadechl. Přesně jak se obával, tahle ženská je lehce praštěná.

Energie a feng-šuej, no to víš, že jo. Vždyť o něm sakra ani neví, jak se doopravdy jmenuje!

Ale přímo k věci, to mu perfektně vyhovovalo!

„Zajímalo by mě, proč máte pifku… teda proč nemáte ráda Philipa. Co se stalo mezi ním a Annou? A co se to ve firmě chystá za velkou věc?“

*

Nasadila si čepici a rukavice a popadla bundu tak prudce, až věšák spadl na podlahu předsíně.

Tak ten hajzl chce válku? Má ji mít!!

Stačil jediný hovor na personální oddělení a dostala adresu i telefonní číslo policejního inspektora Petera Gladha, známého též jako internetový agresor a prvotřídní sráč MayBey.

Nejde o to, co víš, Regino. Jde o to, co můžeš dokázat!

Zavázala si kozačky a chvíli stála ve dveřích. Pak se vrátila do předsíně, ze spodní zásuvky komody vytáhla dlouhý válcovitý předmět a strčila si ho do kapsy bundy. Gladh působí mírně řečeno dojmem podivína, takže neuškodí se trošku pojistit…

*

„Už jste asi slyšel výraz love/hate relationship, že ano?“

HP přikývl a usrkl hořkého čaje.

„Tak to přesně bylo mezi Philipem a Annou. Pořád na sebe zkoušeli finty, hráli všelijaké podivné hry…“

Pomalu potřásla hlavou.

„Anna byla vždycky velmi zvláštní. Moc ráda soutěžila, už když jsme byly malé, pořád mě vyzývala, abychom se utkaly ve všem možném, a to dokonce i když v žádném případě nemohla vyhrát. Jako by ji lákalo samotné soutěžení, samotný boj, a ne vítězství.“

Znovu opatrně upila z šálku.

„Ať už Anna vyhrála nebo prohrála, vždycky byla zklamaná, že už je konec. Věnovala se spoustě sportů, měla úžasné známky na gymnáziu i na Vysoké škole obchodu. Ale přesto nebyla nikdy úplně spokojená. Ve Philipovi si našla důstojného protivníka. Člověka, který před ni neustále kladl výzvy, chápete?“

Přikývl.

„Problém byl jenom v tom, že ten věčný boj o kontrolu, který je ze začátku jistě rozvíjel, se postupně proměnil v něco mnohem ošklivějšího…“

„Mlátil ji?“

Monika se zašklebila.

„No… tak jednoduché to zase nebylo…“

Zhluboka se nadechla.

„Měřili síly na mnoha různých rovinách, nejen na té fyzické. Jak plynul čas, jejich boj se vyostřil a pak už ani jeden nehodlal ustoupit, ani o píď a v žádné oblasti. Nikdy, za žádnou cenu! A bylo to pořád horší, zvlášť když se pak firmě začalo dařit. Asi rok jsem tam pracovala, ale nakonec jsem se na to jejich přetahování nevydržela dívat. Kdo z nich chtěl vyhrát, ten se musel uchýlit ke všem představitelným lstem, ničeho se neštítit, jestli mi rozumíte?“

Dlouze na něj pohlédla a HP opět přikývl.

„Ale nakonec se rozvedli. Tím se to nezlepšilo?“

„Ano i ne… Dál spolu pracovali a Anna občas přebývala ve firemním bytě. Ten sousedí s Philipovým bytem a myslím, že si tam občas brávala chlapy…“

„A jejda.“

HP se mihl před očima flashback manželské postele na Östermalmu.

„Nakonec podle mě zkrátka zašla moc daleko. Něco se mezi nimi stalo, něco strašného, protože se ho najednou k smrti děsila, a Anna se obyčejně hned tak něčeho nelekla. Jistě to nevím, ale myslím si, že se na tom okrajově podíleli i další. Kristoffer, Rilke, Dejan…“

„Sophie a Elroy…?“ dodal HP.

„Ne, tihle dva byli vždycky Philipovi věrní nohsledi. Přivedl si je z armády, ale to už jistě víte. Možná dokonce víte, čím se tam nahoře zabývají?“

Zavrtěl hlavou.

„Vedou si něco jako databázi všech, koho lze považovat za protivníky klientů firmy. Mapují je do nejmenších podrobností. Fotky, obličeje, kontakty, všechno, co si umíte představit. Většina toho pochází z Facebooku nebo jiných sociálních sítí, ale sbírají informace i ze všech možných státních registrů…“

Trošku moc prudce odložila čajový šálek.

„Já jsem vlastně právnička a měla jsem ve firmě mít na starosti právní otázky. Ale když jsem zašla za Philipem, řekla mu, že ta jejich databáze je nelegální, a poprosila ho, aby mi vysvětlil, k čemu slouží, skoro mi začal vyhrožovat. Že prý pracovní náplň Sophie a Elroye nespadá do mých kompetencí a mám si hledět svého. Pár dnů nato jsem dala výpověď, takových aktivit jsem se v žádném případě nechtěla účastnit…“

HP pomalu přikývl.

Jeho detektor konfliktů se očividně nemýlil.

„Říkala jste, že se na tom podíleli i sekční šéfové…?“

„Promiňte, vidím, že jsem se nechala trošičku unést.“ Dolila oběma čaj.

„Všechny sekční šéfy kromě Kristoffera si osobně vybrala Anna, ještě než se Philip objevil na scéně. Byli to její chráněnci, dalo by se říct, a ona na nich velmi lpěla. Ale Philipovi se nějak podařilo poštvat je proti ní.“

„Těmi akciemi…? Philip a Anna vlastnili každý půlku, ale pak část předali sekčním šéfům…“

Vrhla na něj zkoumavý pohled, ale jeho tvrzení ani nepotvrdila, ani nevyvrátila.

„Ponechala si přece Anna většinu?“

„No, to záleží na tom, jak to počítáte… Samotné přerozdělení byl Philipův nápad, ale Anna byla pro. Viděla v tom způsob, jak připoutat sekční šéfy k firmě a udržet si jejich schopnosti. Po rozdělení si Anna nechala čtyřicet procent akcií, Philip dvacet a každý ze čtyř sekčních šéfů dostal po deseti. Protože Philip se vzdal větší části majetku, určitě to brala jako vítězství. Aby ji přehlasoval, potřeboval mít na své straně všechny sekční šéfy, a o těch by ji ani ve snu nenapadlo, že ji zradí, přinejmenším ne všichni najednou…“

„Jenže ono se to stalo…?“

Přikývla.

„Nějak se mu povedlo přetáhnout je na svou stranu, neptejte se mě jak, a na poslední valné hromadě všichni hlasovali pro Philipův návrh…“

„Vstup na burzu…?“

„Ne, ne, to vůbec ne!“ zasmála se. „Po vstupu na burzu by museli ze své činnosti skládat účty. Informovat spoustu lidí zvenčí o tom, s kým vlastně obchodují, a to by si Philip přál ze všeho nejméně. To ne, prosadili si prodej…“

*

Chvíli se krčila za domem. Chtěla počkat, až z ní vyprchá nejhorší vztek a dá jí šanci zamyslet se, jestli to byl vážně tak dobrý nápad.

Ale už tu čekala v zimě notnou chvíli a pořád byla stejně naštvaná, jako když se před necelou hodinou vyřítila z bytu. Peter Gladh bydlel v prvním patře obří vily, do níž se vešly čtyři byty, a to nejspíš v podnájmu, protože jeho jméno nebylo na zvoncích.

Vila stála na vyvýšeném místě a za ní se rozkládal lesík, takže musela opustit auto z půjčovny a chvíli se trmácet mezi stromy, než našla obstojné pozorovací stanoviště.

V několika oknech se svítilo a Rebecce se zazdálo, že v jednom se mihla silueta. Takže je doma. Teď nezbývá, než aby šla dovnitř, plánuje to tak přece? Zazvoní u dveří a konfrontuje ho?

Vlastně přesně nevěděla. Úplně nejraději by si našla slušně velký kámen a hodila mu ho do okna. Takříkajíc oko za oko… to on má rád…

Začala se poohlížet po vhodném projektilu, ale vtom k ní přiběhl psík, který čenichal ve sněhu mezi stromy. Vítr nejspíš foukal špatným směrem, protože si zvířátko Rebeccy všimlo, až když bylo skoro u ní. Pak náhle uskočilo vzad a polekaně se rozštěkalo.

„Tarzane, Tarzane!“ zavolal někdo z osvětlené pěší stezky, vzdálené necelých sto metrů napravo. Pak Rebecca spatřila, jak se k ní mezi stromy blíží dvě postavy.

Krucinál, nechtělo se jí vysvětlovat nějakému pitomému pejskaři, proč se tady krčí v lese. Siluety se rychle přibližovaly, odhadovala to na dva muže. Jeden, trochu větší, držel baterku a druhý, mnohem menší, běžel kousek před ním. Čekala, až k ní dojdou, a Tarzan mezitím dál hystericky štěkal.

„Pssst,“ zkusila to. „Hodný pejsek, hodný Tarzan.“

Udělala pár kroků k psíkovi, přidřepla si a pokusila se ho uklidnit. Ale zvíře podniklo zuřivý výpad proti její noze, a tak rychle zase vstala.

Vořech blbej!

„Tady jsi, Tarzane…“

Menší muž polapil psa a zvedl ho do náručí skoro jako dítě. Pes okamžitě zmlkl a olízl mu obličej.

„Omlouváme se,“ řekl. „Tarzan je zvyklý, že tu může večer pobíhat a na nikoho nenarazí. Moc vás prosíme o prominutí, jestli vás polekal…“

„To nic,“ zamumlala. „Lekl se spíš on.“

Dohonil je i druhý muž. Mířil baterkou na zasněženou zem. Ale světlo i přesto stačilo Rebecce k tomu, aby zjistila, že jeho obličej zná z policejní tělocvičny. Byl to Peter Gladh.

33 | Mirage

„Slyšel jste někdy o skupině PayTag?“

To jméno mu znělo vzdáleně povědomě, ale nedovedl ho zařadit.

„Je to globální konzultantská společnost, která se specializuje mimo jiné na bezpečnost na internetu. Philip s nimi nějak vyjednal ohromnou nabídku na prodej většinového podílu akcií ArgosEye. Philip i ostatní by zbohatli a firma by z čistě obchodního hlediska dostala úplně novou šťávu…“

HP se usadil pohodlněji. Tak o tomhle byla ta Beensova přednáška v baru? S globální společností v zádech a miliony čerstvých dolarů v kase by mohli expandovat, opatřit si ještě lepší nástroje. Ještě více kontroly…

Ale Anna zjevně nechtěla na tenhle návrh přistoupit. Stejně jako Monice se jí čím dál méně líbilo, kam firma spěje.

Sama byla koneckonců jedním z prvních podnikatelů v oboru IT, doslova a do písmene vystavěla svou kariéru na rozvoji internetu. A teď by ho měla pomáhat omezovat, nasazovat lidem roubík a skrývat nepohodlné pravdy pomocí mechanismů internetu samotného.

Jo jo, HP naprosto chápal, proč si Anna postavila hlavu. A podle Moniky měla ještě poslední trumf. I když ji kmenová rada vyloučila ze soutěže, našla si způsob, jak jí házet klacky pod nohy. Zfakovat těm chamtivým darebům obchod přímo před nosem…

„Philip se asi nějak dozvěděl, o co jde, a vyříkal si to s ní…“ řekla Monika, když se vrátila z kuchyně s novou konvicí čaje.

„Netuším, co se stalo, vím jenom to, že Anna se začala bát, přímo se podělala strachy, jestli mi prominete ten výraz…“

Napila se čaje.

„Proto odjela ze země?“

Monika přikývla.

„Anna mi zavolala z Londýna, že teď bude pár týdnů pryč, ale důvod mi neřekla. Ale stačilo mi slyšet její hlas a pochopila jsem… O něco později mi telefonovala z Dubaje a pověděla mi víc. Zpětně mi pak došlo, že to bylo ten večer, kdy…“

Monika zmlkla.

„Takže ta Philipova story o roční dovolené…“

„Čirý výmysl, stejně jako to, že prý zemřela nešťastnou náhodou. Tamní policie si je jistá, že Anna byla zavražděna. Dokonce pátrá po nějakém podezřelém.“

HP se neklidně ošil, ale Monika si toho nevšimla.

„V tomhle bodě byl Philip naprosto neoblomný. Žádné informace, které by ohrozily obchod, se nesměly dostat ven, za žádných okolností. Po tom, co se stalo Anně, se mu neodvažuji odporovat. Ostatně jsem závislá na jeho dobré vůli…“

„Jak to?“

HP se k ní se zájmem naklonil.

„Jsem Annina nejbližší příbuzná, naši rodiče jsou po smrti, což znamená, že zdědím její akcie v podniku.“

HP se zamračil.

„Co je na tom za problém? Vždyť za ně dostanete slušnej balík, až obchod klapne.“

Odfrkla si…

„Anna jejich peníze nechtěla. Ať by se stalo cokoli, chtěla si svůj podíl akcií nechat, a dokud by to šlo, bránit PayTagu, aby pohltil její životní dílo…“

Monika vstala z pohovky a začala sbírat šálky čaje, i když byly ještě z poloviny plné. Vtom toho nechala a obrátila se k němu.

„Vadilo by vám jít se mnou na terasu? Potřebuju si dát cigaretu…“

*

„Vždyť krvácíte!“ vypískl pejskař.

Gladh jí posvítil baterkou na nohy. Na lýtku, těsně nad okrajem kozačky, se jí na džínech objevila tmavorudá skvrnka. Rebecca zvedla nohu, sundala si rukavici a sáhla na ránu prstem.

Má pravdu.

„Fuj, Tarzane!“ řekl pejskař.

Gladh přejel světelným kuželem o něco výše.

Když se dostal k jejímu obličeji, všimla si Rebecca, jak ztuhl.

„Já jsem Pierre a tohle je Peter,“ ozval se pejskař. „Bydlíme hned tady.“

Ukázal na dům, který stál za nimi.

„Pojďte s námi, ošetříme vás a ty džíny vám samozřejmě zaplatíme…“

„To není potřeba…“ začala Rebecca, ale muž ji přerušil: „Ne, ne, trvám na tom, to je to nejmenší, co můžeme udělat, viď, Petere?“

„Ale když nechce…?“ zamručel Gladh.

„Nesmysl!“ odfrkl si muž, který se podle všeho jmenoval Pierre. „Pojďte s námi.“

Vzal ji v podpaží, ale nijak surově, spíš jako by už z nich byli dobří přátelé, a zamířil s ní zpátky na cestu. Tarzan proti její přítomnosti chabě zaprotestoval, ale Pierre ho umlčel.

„Fuj, Tarzane, nevrčet na naši novou kamarádku! Jakže se vlastně jmenujete?“

„Rebecca,“ zamumlala. „Rebecca Norménová.“

Rychle se ohlédla přes rameno na Gladha, ale v té tmě nedovedla přečíst výraz v jeho tváři.

*

Kouřila modré blendky, což ho nijak nepřekvapovalo. Sám si vzal marlborku z krabičky, kterou si koupil v trafice v metru, a zašátral v kapse po svém novém jednorázovém zapalovači. Stýskalo se mu po věrném Zippovi.

„Říkala jste, že jste závislá na Philipově dobré vůli, jak jste to myslela?“ prohodil a zapálil sobě i jí.

Monika zhluboka potáhla, než odpověděla.

„Nechci přijmout krvavé peníze od PayTagu, to je naprosto vyloučeno. Připadala bych si, že jsem Annu zradila. Ale zároveň si ty akcie nechci nechat. To bych se stala spolumajitelkou obludy, kterou má sestra chtěla zničit, takže jsem v pasti.“

Naštvaně potáhla z cigarety a típla ji o květináč, postavený vzhůru nohama na umělohmotném stolku.

„Philip se nabídl, že ode mě odkoupí akcie sám, a i když je mi jasné, že je hned prodá PayTagu, zdá se mi to jako nejméně odporná možnost…“

„Copak ty akcie nemůžete prodat někomu jinýmu? Někomu zvenku?“

Odevzdaně rozhodila rukama.

„Kdo by to měl být? Firma není kótovaná na burze a spekulanti na ni nestojí zrovna frontu… ArgosEye dokonce ani nehospodaří se ziskem…“

HP zhluboka potáhl a zahodil vajgl na zasněžený trávník. Jiskřička, pak prsknutí.

„Možná bych měl návrh,“ usmál se.

*

Připadala si téměř surrealisticky.

Pejskař Pierre ji odtáhl do svého bytu, zaparkoval ji na pohovku a rychle ukuchtil patrně nejlepší cappuccino, jaké kdy pila.

A teď naproti ní seděl na divanu Gladh, zatímco Pierre se přehraboval v kuchyni a hledal lékárničku. Pár vteřin na sebe jen tak hleděli.

Vypadal drsně, to nemohla popřít. Hranatý obličej, tmavé oči a držení těla, které svědčilo o tom, že se o sebe ve fajtu umí postarat. Nejdřív zalitovala, že nechala teleskopický obušek v kapse bundy. Ale tady se na ni přece Gladh nevrhne? Před svědkem?

„Ty víš, kdo jsem, co?“ začala.

Přikývl.

„Jo, párkrát jsme na sebe narazili na stanici v tělocvičně. Ale tohle je trošku…“

„Nečekané,“ skočila mu do řeči. „Asi tě nenapadlo, že se tu takhle objevím?“

„To teda ne…“ řekl a dlouze na ni pohlédl.

„Nicméně jsem tady, takže otázka je, co teď.“

Ošil se a zadíval se do kuchyně, kde Pierre soudě podle zvuků ještě pořád hledal.

„Víš, ocenil bych, kdyby to zůstalo mezi námi…“

Naklonil se k ní.

„Nechci, aby se to rozneslo v práci…“

„No, to naprosto chápu,“ sykla a všimla si, jak sebou trhl.

„Petere, neviděl jsi lékárničku? Byl jsem si jistý, že je v koupelně,“ zavolal Pierre.

„Nene,“ odpověděl Gladh, ale nespouštěl z ní oči. „Ale nebudeme ji potřebovat, Rebecca už půjde…“

„To teda nepůjdu,“ odsekla Rebecca.

*

Vlak rachotil zimní tmou do města. HP stihl poslední večerní spoj, a až na strojvůdce a chlápka se sluchátky o pár sedadel dál byly vagony prázdné.

V podstatě chápal, proč Philip reagoval tak, jak reagoval. V sázce je určitě mnoho, a to nejen z finančního hlediska.

Skupina PayTag. Byl si jistý, že už to jméno slyšel, a usilovně se snažil si vzpomenout. Ale čím déle na to myslel, tím víc se mu odpovědi vzdalovaly.

Aspoň jedno bylo jisté. Konečně začínal chápat, proč Annu Argosovou zavraždili. Přesně jak si myslel, byla namočená do Hry, ale ne jako obyčejný drobný Hráč. Anna, a zejména její firma, hrála mnohem důležitější roli.

ArgosEye chrání Hru a přitom určitě používá její unikátní služby. Když se nechá koupit a získá tak přístup k mnohem tlustší šekové knížce, bude moct najímat Hru na pevnější bázi, využívat celý její potenciál. Žádat ji, aby hledala tajemství, špatná rozhodnutí nebo jiné všeobecné fuckupy, o kterých lidi za nic na světě nechtějí, aby vypluly na povrch.

Když Hra vykoná své, může si oběť vybrat – staňte se klientem ArgosEye a my se postaráme, aby vaše tajemství zůstalo v bezpečí. Staré dobré kšeftování s ochranou – Cosa Nostra goes cyberspace, dalo by se říct. Byznys exponenciálně poroste a PayTag bude plakat štěstím nad podařeným nákupem.

Zvýšení příjmů povede k tomu, že Hra bude dál bujet, nabírat nové Mravence a Hráče a tak rozšiřovat svou moc i okruh klientů. Rostoucí Hru bude náročnější držet v tajnosti, o to se postará nová, silnější ArgosEye a jsme zpátky na políčku Start.

Kruh se uzavřel, kousky skládanky do sebe zapadly a logický řetězec drží pohromadě.

Jako u všech konspirací je třeba se ptát: Who benefited?

A tady byla odpověď prostá:

Všichni!

Ale pak se Anna Argosová začala zpěčovat.

Způsob, jak je zastavit, řekla Monika.

Anna byla soutěživý typ, určitě by radši své životní dílo zničila, než aby se dívala, jak jí ho Philip a věrolomní sekční šéfové berou.

Možná se o to dokonce pokusila a neuspěla?

Proto uprchla ze země?

Jenže ve hře bylo příliš mnoho na to, aby ji nechali utéct. Dokud Anna někde tam venku byla, představovala riziko.

A rizika se musejí do největší možné míry eliminovat.

Takže enter Vincent, the Ladykiller.

Ty vole, to je hustej příběh!

Ve skládance chybí jen jeden kousek…

Henrik HP Pettersson.

Jak do toho zapadá on?

*

Zničehonic ji znovu ovládla zuřivost. Celé týdny si představovala, jak asi MayBey u svého monitoru vypadá. Viděla ho málem jako nějakou příšeru v černé kápi se znetvořeným obličejem. A MayBey je zatím jenom přehnaně opálený tréninkový narkoman s krátkými pěstěnými vousy, který sedí na tureckém divanu v pokoji jako vystřiženém z Tisíce a jedné noci…

Jeho hrané překvapení na ni ale rozhodně neplatilo…

„Ty máš teda fakt drzost, Petere! Žereš blbosti, kterýma tě krmí strejda Sixten a tvůj ubohej mizernej šéf. Pak si ze mě uděláš terč a několik týdnů na mě házíš nejrůznější svinstvo, a to všechno jenom proto, abys získal špetku pozornosti na pitomé stránce s drbama. A teď chceš, abych se tvářila, jako že se to vůbec nestalo, aby se to nerozneslo v práci… V realitě zjevně nejseš tak odvážnej jako u klávesnice, co, MayBey?“

Gladh na ni pár vteřin jen vytřeštěně zíral. Pak si zhluboka povzdechl a otevřel ústa.

V tu chvíli se do pokoje vrátil Pierre. Mával bílou taštičkou s červeným křížem. „Tady je. Promiňte, Rebecco, můj přítel ji nacpal do skříňky v koupelně místo tam, kam patří.“

Sedl si na pohovku vedle Rebeccy a začal zkušeně vytahovat zdravotnické potřeby.

„Promiňte, asi jsem vás přerušil. O čem jste mluvili?“

Gladh se k ní pomalu naklonil.

„Jo, přesně to si taky říkám… O čem to sakra mluvíš, Norménová?“

34 | Cut, Clip and Remove

Zazdálo se mu, že ho někdo pozoruje.

Znepokojeně se rozhlédl po vagonu, ale až na muže se sluchátky, který seděl opodál, nikde nikoho neviděl.

Všude klid.

Zavřel oči, zhluboka se nadechl nosem a pomalu vyfoukl vzduch pusou. Vír myšlenek v jeho hlavě zpomaloval.

Anna, Vincent, Philip, Monika, Rilke a všichni ostatní. A taky on sám. To je hustej příběh…

Vlak zastavil ve stanici AGA, ale nikdo nevystoupil.

Jeho cover vydržel až do večera po pohřbu, takže všechno, co se dozvěděl do té doby, musí být pravda. Pak se něco stalo. Přibyla vnější okolnost, která změnila podmínky na hřišti. Stoffe, nikdo jiný to být nemohl. To, že by ho podtrhla Rilke nebo že by sám udělal chybu, se mu teď, když se uklidnil, nezdálo moc pravděpodobné.

Ne, jediný nový faktor, který přibyl do rovnice, jediná odchylka oproti dosavadnímu scénáři, je Stoffe. Možná s výjimkou ségry. Tohle pomyšlení mu nahánělo větší strach, než byl ochoten si přiznat.

„Dobrý večer, Henriku!“ řekl náhle hebký hlas za jeho ramenem a HP strnul jako solný sloup.

Byl to Philip Argos.

*

„Peter, a blogový fantom? To si děláte legraci…“

Pierre propukl v klokotavý smích, který byl jistě za normálních okolností velmi nakažlivý. Ale Rebecce rozhodně nebylo do smíchu. Ani Gladh se netvářil zdaleka tak pobaveně jako jeho přítel.

„To je pravda, já umím nanejvýš posílat maily a surfovat po zpravodajských serverech.“

„Ale…“ vydechla Rebecca, „…Tobbe říkal, že…“ Odmlčela se a přemýšlela, jak začít.

„Aha, tak už tomu začínám rozumět. Poštval tě na mě Tobbe Lundh…“

Podíval se na Pierra a ten se okamžitě přestal smát. „Ono je to takhle, Norménová,“ povzdechl si Gladh. „Nikdy jsem se svou orientací nechlubil. U policie už se sice situace velmi zlepšila, ale když sloužíš u zásahovky a soutěžíš v TCA, tak se ti moc nehodí do krámu, že jsi…“

„Gay!“ vpadl bleskurychle Pierre. „V tomhle se s Peterem trochu neshodujeme, ale i když s ním nesouhlasím, respektuju jeho rozhodnutí…“

Gladh na Pierra vděčně pohlédl.

„Ještě před pár měsíci všechno fungovalo hladce,“ pokračoval. „Někteří kolegové to určitě věděli nebo aspoň tušili, ale nikomu to nevadilo.“

„Ale pak se něco stalo…?“ Rebecca se pořád snažila uspořádat si myšlenky.

„…něco s Tobbem Lundhem?“ dodala.

Gladh přikývl.

„Narazil na mě a Pierra na soukromém večírku. Jeho dcera si tam přivydělávala jako servírka a on je takový táta stíhač, že ji tam hned po zavíračce vyzvedl…“

„Byla to gay party,“ doplnil Pierre. „Úplně obyčejná, bez chocholů a péřových boa. Nebyla na téma Eurovize. Ale stejně se člověk nemohl zmýlit. Zbytek si určitě domyslíš…“

Domyslela. Tobbe je chronický homofob, což byla jen jedna z mnoha vlastností, které ji na něm pak už štvaly, když opadla fyzická přitažlivost.

„Takže tě začal pomlouvat…?“

„No,“ zamumlal Gladh. „Tak hloupý zase není, přece jenom je to velitel a bývali jsme dobří kámoši. Kdyby mě začal pomlouvat, vrátilo by se mu to, takže si to odpustil… Zato se mnou v práci začal jednat jinak, což vlastně vyšlo nastejno. V semknuté skupině, jako je ta naše, hned všichni pochopí, že je něco špatně, a on najednou využíval každé příležitosti, aby mě z týmu vystrnadil. Dával mě k obyčejným autohlídkám nebo mě půjčoval jiným jednotkám, které měly málo lidí. Zbytek týmu se k němu brzo přidal. Pochopil jsem náznaky a hned zažádal o přeložení, než se pomluvy rozjedou naplno. Už tři týdny dělám na úseku mládeže v Roslagenu.“

„A Sixten…?“

Odpověď si téměř sama spočítala. Ta poznámka o nepravostech v policejním sboru najednou nabyla zcela nového významu.

„Strýček Sixten? To je stejný homofob jako Tobbe Lundh, jestli ne větší. Už jsem s ním několik let nemluvil… Co ten s tím má společného?“

*

Bezprostřední instinkt mu napověděl, aby zdrhl, aby spasil život útěkem. Ale jakmile se pokusil vstát, ucítil na ramenou těžkou ruku.

„Jenom klid, chlapče,“ zašeptal mu do ucha Elroy a vmáčkl ho zpátky do sedadla.

„Dnes večer ses opravdu pilně činil, Henriku.“

Philip žuchl na protější sedadlo. Jejich kolena byla tak blízko, že se málem dotýkala.

„Copak ti moje bývalá švagrová napovídala za zajímavé historky? Můžu hádat? Trápil jsem její sestřičku, vyhnal ji z jejího vlastního podniku a teď ho chci celý zaprodat ďáblu. Mám zatím pravdu?“

HP němě přikývl. Najednou se mu zvedl kufr. Byl si jistý, že ho nikdo nesleduje, navíc se vyplížil z vily dveřmi na terasu a pak přes živý plot do lesa.

Tak jak ho do prdele našli?

Někdo ho práskl.

Ale kdo?

Mrkl do přední části vagonu. Muž se sluchátky tam pořád seděl. Dokud je ve vagonu cizí člověk, nejspíš si netroufnou mu ublížit.

Nebo v to aspoň HP doufal…

Philip se přátelsky usmál.

„Obávám se, že naše minulé setkání proběhlo poněkud nešťastně, Henriku, a za to na sebe beru veškerou vinu.“

Sáhl do kapsy kabátu a HP ztuhl.

„Chceš bonbon?“

Philip mu podal červenou krabičku a HP si kdovíproč poslušně vzal mentolovou tabletu.

„Makes people talk,“ zasmál se Philip a HP vycítil, že Elroy za jeho zády přitakal. Mimoděk se nervózně uchechtl. Znovu se mu obrátil žaludek, musel párkrát polknout, aby ho dostal pod kontrolu.

„Jak sis možná všiml, moje švagrová je poměrně zvláštní osoba,“ pokračoval Philip. „Monika se soustřeďuje spíše na nadpozemské sféry, takže jí občas dělá problémy přijímat skutečnost takovou, jaká doopravdy je. Annina tragická smrt bohužel její vnímání reality asi moc nevylepšila…“

Nasadil smutný výraz.

„Jak už to u rozpadlých vztahů bývá, odpovědnost tu nesou obě strany… Ale pokud jde o ArgosEye, jednám striktně podle pravidel, o tom tě ujišťuju. No, dost už o tom…“

Podíval se na Elroye a pak se ohlédl na muže, který seděl o pár sedadel dál.

„Rád bych pokračoval v naší diskusi v poněkud soukromějším prostředí, Henriku. Stále nás zajímá, kdo tě poslal a jaké jsi dostal instrukce. Navíc si máme i jinak o čem povídat…“ Zvedl ruku, jako by chtěl HP umlčet.

„Ne ne, teď nemusíš odpovídat. Všechno probereme, až si budeme moct promluvit nerušeně… V Ropstenu čeká Sophie s autem, takže ti radím, aby sis zatím promyslel, jakým směrem chceš, aby se náš rozhovor ubíral.“

„Po dobrým, nebo po zlým, Henkíčku, rozhodni se sám,“ zašeptal mu do ucha Elroy. „Mně je to fuk!“

*

Vlak vjel do poslední stanice před mostem, ale než HP vůbec stačil pomyslet na útěk, položil mu Elroy znovu ruku na rameno. Mladík se sluchátky vstal a prošel kolem nich. HP se pokusil zachytit jeho pohled, ale kluk se na něj vůbec nedíval. Pak vlak zavrzal a rozjel se do dlouhého obloukového nájezdu na Lidingöský most.

Philip vytáhl z pouzdra na opasku mobilní telefon a dal si ho k uchu.

„Haló?“

HP ho ani neslyšel zazvonit.

„Ahoj, jo, situace je pod kontrolou… Pokračujeme podle plánu.“

HP zašilhal z okna. Už byli na mostě, pod nimi se na obou stranách rozprostírala černá voda.

„Dobře,“ telefonoval dál Philip. „Máš svolení pokračovat. O půlnoci zahájíme fázi tři…“

Možná by to stihl. Kdyby vyskočil, nakopl Philipa a přeskočil ho…

Ale ne, i kdyby nakrásně protáhl své ztuhlé tělo kolem Philipa a Elroye, ani trochu se mu nechtělo žbluňknout z dvaceti metrů do ledové vody. Na pevninu bylo daleko, příliš daleko, to by neměl šanci uplavat, a v tomhle stavu už vůbec ne…

Philip ukončil hovor. Chvíli držel telefon v ruce, pak si ho přiložil k ústům a stiskl tlačítko na jeho boku.

„Sophie?“ Pustil tlačítko.

„Slyším!“ zapraskal její hlas z malého reproduktoru.

„Jsme na mostě, dorazíme za pár minut. Už můžeš přijet, přepínám.“

„Rozumím!“

Pevnina se blížila a HP ucítil, jak vlak zpomaluje.

„Takže, Henriku, tady je konečná…“

*

Když se pomalu vracela k zaparkovanému autu z půjčovny, ještě pořád jí z toho šla hlava kolem.

Peter Gladh není MayBey, pokud tedy on a jeho přítel nejsou extrémně dobří herci. Ale o tom pochybovala. Oba působili upřímně a to vyprávění o Tobbem jim šlo od srdce.

Mimochodem, Tobbe…

Zjevně ji napálil.

Nejspíš nevěděl o MayBeym ani ň a Gladhovo jméno jí předhodil jen proto, aby ji dostal z tenisové haly, než malý Jonathan zavětří čertovinu.

Přesto se však nemohla zbavit pocitu, že Tobbe je do toho tak či onak zapletený.

Nejen proto, že MayBey ví, že používali Henkeho byt, nebo proto, že některé popisované události se shodovaly s tím, co jí Tobbe vyprávěl. Navíc se všechno vyhrotilo zhruba v době, kdy se s ním rozešla. Ale Tobbe není MayBey, to pochopila hned. Zkrátka se neumí ani zdaleka tak dobře vyjadřovat. Navíc mu chybí počítačové znalosti, díky nimž se MayBey drží v anonymitě.

Ale stejně mají ty příspěvky takový zvláštní tón. Tak osobní. Jako by o ní MayBey přesně věděl, kdo je, a hluboce jí opovrhoval, nebo ji dokonce nenáviděl.

*

Byl vyděšený. Nějak ho hlídali, popustili mu uzdu, aby viděli, co udělá. Někdo chytřejší by se samozřejmě zdekoval. Sbalil si věci a vypadl by the hell out of Dodge, aby si mysleli, že je ze hry venku a už nepředstavuje nebezpečí.

Ale ne, to on ne… On jim radši rovnou dokázal, že se nemíní vzdát. Že pořád představuje hrozbu. Otázka, kterou si položil v tom bytě, pořád čekala na zodpovězení. Dostali se dál než jen k Henriku Petterssonovi? Pochopili, že je také Hráčem 128? Vědí vůbec, že na něj Vincent frejmnul Anninu smrt?

Vlak přijel k nástupišti, zavrzal, párkrát sebou škubl a zastavil.

„Vystupovat,“ pošeptal mu Elroy do ucha a vzal ho za paži. „A jenom aby bylo jasno…“

Volnou rukou si odhrnul bundu a ukázal mu černý kovový předmět zavěšený u boku.

„Model 88, devět milimetrů, devatenáct nábojů v zásobníku,“ uchechtl se.

HP párkrát polkl a pomalu přikývl. Do ušních bubínků mu bušil tep.

Šli po téměř prázdném nástupišti k vestibulu. Philip jako první, pár kroků za ním HP s Elroyem přilepeným na levé paži. Už věděl, kam ho vedou.

Na ulici po těch strmých schodech, které se před pár hodinami snažil vyběhnout sprintem. Odvezou ho na nějaké odlehlé místo, do štěrkovny nebo na točnu někde v lese. Tentokrát měl mnohem větší bobky. Je hrozbou stejně jako Anna, rizikovým faktorem, který je třeba zlikvidovat. Jestli do toho auta vleze, nevrátí se, dokud jeho lebku ohlodanou od lišek nenajde za takových třicet, čtyřicet let nějaký thajský sběrač borůvek, tím si byl jistý. Musí něco udělat!

*

Vjela na Lidingöský most a zapnula rádio. Trochu hudby, to přesně potřebuje. Něco, co přehluší víření v její hlavě.

Ale místo toho chytila zprávy.

„Säpo se stále nevyjadřuje k motivu nezdařeného bombového útoku v centru Stockholmu. Osmadvacetiletý pachatel byl netrestaný a dosud nebyl policii znám, ale podle facebookové zprávy, kterou po sobě zanechal, je jeho čin napojený na síť mezinárodního terorismu…“

Přepnula to a chvíli cvakala, dokud nenašla písničku od Babyshambles, kterou měla ráda.

In the morning there’s a buzz of flies

between the pillows and the skies

that beg into your eyes

through the looking glass

and between your thighs.

And it’s written no small surprise

let’s straight down the rabbit hole.

There we go…

*

Už jen deset metrů do vestibulu, pak pár dalších po schodech. Elroy ho držel jako ve svěráku a HP cítil na zátylku jeho dech.

Ale dostal nápad. Zpomalil krok tak akorát, aby si jeho exšěf vytvořil náskok několika metrů.

Létací dveře se otevřely, vpustily Philipa do haly a v tom okamžiku se HP zastavil.

„Nezastavovat se…“ zamumlal Elroy.

HP poslechl a udělal krok, takže se ocitli přímo mezi dveřmi. Elroy ho chytil za nadloktí pevněji a naštvaně zamručel:

„Pohybpohybpohyb!!!“

Dveře se bez varování zavřely.

Levé křídlo trefilo Elroye do ramene a ten instinktivně o půl kroku couvl. V tu chvíli HP skočil do haly a uhnul stranou. Pravé křídlo dveří minulo jeho záda a půl vteřiny nato narazilo do Elroyovy už tak dost pochroumané ruky. Elroy vykřikl, povolil sevření a HP škubl celým tělem.

Je volný!

Nastal čas udělat to, co umí nejlíp: Utíkat jako o život!

Philip ten varovný výkřik zaslechl. Otočil se a rozpřáhl ruce. Ale HP mezitím nabral rychlost. Naznačil pohyb doleva a pak oběhl Philipa zprava.

Zamířil k eskalátoru, který vedl vzhůru na nástupiště metra, bral schody po dvou jako vždycky, ale okamžitě ucítil, jak tělo protestuje. Když se dostal nahoru, rychle se ohlédl přes rameno, jen aby zjistil, že Philip i Elroy už jsou mu v patách.

Do prdele!

Vyřítil se na nástupiště a vybral si jeho pravou stranu, kde bylo zcela liduprázdno.

Tělo měl ztuhlé a musel se namáhat ze všech sil, aby nezakopl o vlastní nohy.

Na levé polovině nástupiště se mačkala hrstka cestujících, ale nikdo z nich by mu samozřejmě nepomohl. Raději zamířil na zadní konec perónu k dlouhému tunelu, který vedl pod čtvrť Hjorthagen.

Zase se ohlédl a jeho srdeční rytmus přeřadil na panickou rychlost. Pronásledovatelé ho doháněli, byli už tak blízko, že viděl odhodlaný výraz v jejich tvářích. Z nosu a úst jim stoupala chladná pára.

Krucifix!

Normálně by utekl skoro každému, ale jednak byl zraněný, jednak byli tihle šmejdi asi fenomenální běžci nebo co.

Na tunel mohl zapomenout, nestihl by to ani k jeho ústí, než ho dohoní, a i kdyby se tam nějak zázračně dostal, dvě stě metrů do kopce teď potřeboval ze všeho nejmíň.

Chvilku uvažoval, že přeběhne prázdnou kolej a džampne přes zábradlí dolů na Värtavägen, jenže viadukt, na kterém se nástupiště nacházelo, byl vysoký aspoň patnáct metrů, a takový pád by zaručeně nepřežil.

Potřebuje nový plán, a to rychle!

Zase se ohlédl, pronásledovatelé se stále blížili.

Bolely ho svaly, pálilo ho na plicích i v krku a pohyboval se čím dál nemotorněji. Už mu bylo jasné, že ho chytí. Pak si všiml, že se na levé straně nástupiště rozsvítila cedule ohlašující příjezd vlaku, a ucítil známý průvan.

Šance.

Prťavá a kurevsky nebezpečná. Ale neměl na vybranou!

Zahnul ostře doleva, přeběhl perón na druhou stranu a prokličkoval mezi několika ospalými cestujícími.

Uslyšel, jak zlostně křičí, když se skrz ně přehnali jeho pronásledovatelé.

Zahnul doprava a pokračoval podél nového nástupiště. Vtom spatřil v tunelu světla vlaku, jak jedou přímo proti němu. Pronásledovatelé už ho skoro měli. Chňapali mu po zádech a HP vložil do zběsilého úprku poslední síly.

Zaskřípaly brzdy, viděl, jak se vlak blíží. Zase ucítil jejich ruce na zádech.

Plíce se mu málem rozskočily, nohy se to chystaly vzdát, ale ještě je přinutil seskočit z okraje perónu. Jednu beztížnou milisekundu se vznášel před vlakem.

Pak uslyšel něčí křik, táhlé pronikavé zaječení, které se smísilo se skřípěním brzd.

Pak země, makadam, kov a nakonec: tma…

35 | The Rabbit Hole

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 23. prosince 22:49

Od: MayBey

Možná máš pravdu, Regino…

Možná jsem jenom duch…

Ale troufnete si mě ignorovat?

Troufneš si?

Příspěvek má 96 komentářů

*

Kapsa pod perónem nebyla moc velká. Hloubka necelých sedmdesát centimetrů, výška zhruba poloviční. Právě akorát na to, aby se tam člověk normální postavy mohl skrýt.

Kola vlaku prosvištěla jen pár decimetrů od něj a skřípění brzd mu málem znemožnilo myslet.

Rychle provedl kontrolu funkcí. Po tom sprintu, přistání a skoku do ochranné kapsy ho bolelo celé tělo a srdce mu dunělo jako basové repráky na deathmetalovém koncertu. Ale ke své úlevě neobjevil žádné useknuté pahýly, ze kterých by stříkaly kaskády krve. Všechny končetiny měl neporušené, i když pořádně potlučené. Přitáhl si paže k tělu a pokusil se plížit vpřed.

Moc to nešlo…

Tuhle kapsu mu kdysi dávno ukázal Vesa. Ten kluk měl na vlaky evidentně fetiš, ale tehdy v patnácti tomu ještě nerozuměli. Bohužel pak v Alvsjö skončil jako grilovací uhlí. Vezl se tajně na vagonu a neuvědomil si, že na nádraží občas visí troleje níž než na trati…

Ale zažili spolu spoustu srandy.

Ze začátku jezdili mezi vagony a vyváděli podobné vylomeniny, pak se z opuštěné stanice v Kymlinge vydávali na tunelové safari. Tehdy si HP otestoval kapsu pod perónem poprvé. Skoro osmdesátkou kolem něj profrčela modrá linka a z té tlakové vlny a ohlušujícího rámusu si málem nadělal do kalhot. Pak tenhle stunt vyzkoušeli ještě na dalších místech, protože stejná kapsa je na všech stanicích. Vlastně to byl spíš žlábek než kapsa, protože se táhl podél celého perónu. Takže by se teď mělo dát doplazit až k ústí tunelu, dokud pohled shora blokuje vlaková souprava.

Přinejmenším teoreticky…

Vlak zastavil a HP uslyšel z nástupiště hlahol vzrušených hlasů.

„Ne, ne, krucináál, do kolejiště nesmíte…“ říkal právě přísný mužský hlas, nejspíš strojvůdce.

„Než něco uděláme, musí se vypnout proud… Dopravní podnik na to má postupy, máme skoro jednoho sebevraha týdně… Už sem jede policie a hasiči, mohli byste všichni trochu ustoupit?“

Jak se HP plazil, hlasy slábly.

Šlo to pomaleji, než doufal.

Kamenné zdivo ho dřelo do kolenou a loktů a v nadýchané péřové bundě se mu špatně hýbalo. Z dálky slyšel blížící se sirény. Dostal se pořádně daleko do tunelu, než hasiči vypnuli proud a on mohl vylézt do kolejiště.

Na chvilku se zastavil a začal se s námahou soukat z bundy. Bez svrchní vrstvy mu bude zima, ale co se dá dělat.

Rychle zkontroloval kapsy, jestli nic nezapomněl.

Peněženka, klíče, cigarety.

Všechno check, nacpal si těch pár drobností do kapes džínů. Zbýval jen zapalovač. Prohmatával bundu, dokud ho nenašel v jedné z mnoha malých kapes.

Vyndat ho mu dalo děsnou fušku, asi nějak zapadl do podšívky a HP už si říkal, že se na něj vykašle. Ale pak si uvědomil, že cesta tunelem až na Gärdet bude bez cíga pekelně dlouhá, a tak to zkusil ještě jednou.

Tentokrát strčil prsty dovnitř a roztrhl podšívku.

Tady je!

Ale ten malý hranatý předmět, který vylovil, nebyl zapalovač…

Elite GPS 311, stálo na boku placatého obdélníčku mrňavými písmenky. To nesporně leccos vysvětlovalo. Označkovali ho lokátorem, okroužkovali ho jako blbý tulení mládě! Tak takhle ho vystopovali, aniž by je objevil…

Umístili ho fakt chytře, bunda byla tlustá a měla tolik zipů a přezek, že si toho malého tvrdého bazmeku nevšiml.

Ale jedno nechápal. Jak tam ten lokátor sakra dostali?

Vždyť bunda je zbrusu nová, vytáhl ji Becce přímo z igelitky, než odešel. Což znamená co, Einsteine?

Nový faktor v rovnici…

Fuck.

Fuck.

FUCK!

Musí ji sehnat a zjistit, s kým se v poslední době setkala. Postarat se, aby se do toho nezapletla ještě víc.

Ale nejdřív se musí dostat odsud…

*

Tobias Lundh byl samozřejmě z její strany chyba, špatné rozhodnutí, za které teď zaplatila dvojnásobnou cenu. Ona, která na rozdíl od ostatních policistek nikdy nerandila s kolegy, se zničehonic vrhla do vztahu s Tobbem, takovým notorickým sukničkářem. Který je navíc nejlepší kámoš a soused jejího šéfa…

Čím to sakra přemýšlela?

V tom bylo právě jádro problému. Stejně jako v případě Johna nepřemýšlela vůbec, jen se řídila prvotním impulzem. Po tom, co se loni stalo s Henkem, po tom atentátu, který na poslední chvíli odvrátila, a hlavně po tom balíku se šrouby si slíbila, že trochu zvolní. Že sleví ze svých požadavků a dá si šanci se polidštit.

A vida, jak se jí to povedlo…

Samozřejmě měla chybu jménem Tobbe Lundh napravit už dávno, to by si ušetřila jeho trapné dolézání, žárlení a neustálé esemesky. Už přítele má. Je hodný a ohleduplný, možná nijak zvlášť zajímavý, ale do takovéhle kaše by ji nikdy nedostal. Tak proč Mickeho podváděla, proč ho zrazovala kvůli bezvýznamnému sexu s mužem, který se jí ani nelíbil? Na tuhle otázku neměla dobrou odpověď. Anebo jich naopak měla příliš mnoho…

36 | Out of the Hole

and Down the Slope

Místo: Hotel Houmles

Datum a čas: Boží hod, 13.48

Oděv: In-room casual, neboli spoďáry a tílko

Stav: Potlučený a nasraný

Droning.

Tak se tomu jevu říká, viděl to na Discovery Channel. Spánek v chůzi. No, spánek. To zrovna není přesný popis toho stavu. Spíš se dostal do jakéhosi kómatu, byl natolik vzhůru, aby jeho nohy kráčely vpřed, ale mozek měl někde daleko ve fucking lala-landu.

Tunel nebyl zase tak dlouhý, asi jenom kilometr. Ale protože pod Hjorthagenem táhle zatáčel, trvalo jen pár desítek metrů, než světlo z ropstenského ústí zmizelo. Neproniknutelná tma také přispěla svým dílem k posílení prožitku.

Viděl věci, příšerně strašidelné lovecrafťárny, ze kterých se mu ježily chloupky na krku i rukou. Krysy, netopýry a jiné, větší rozmazané postavy, jak se krčí ve škvírách a bočních tunelech. Syčely na něj, když kolem nich klopýtal, a chňapaly mu po zádech zasviněnými bezdomoveckými pařáty.

A ty hlasy. Táta, Dag a ten chudák upálený blázen Erman. Ti všichni na něj ze tmy šeptali. Páčili z něj odpovědi.

Chceš hrát hru, Henriku Petterssone?

Chceš?

Jsi si opravdu jistý?

Yes or No?

Právě spořádal oběd, Royale with cheese, který ho stál dvojnásobek obvyklé taxy, protože do Burger Kingu musel recepční jít o pár bloků dál. Ale stálo to za to. Dresink mu tekl mezi prsty a HP lačně vylízal všechnu mastnotu do poslední kapky.

Když se vybelhal z tunelu duchů na stanici Gärdet, ušel ještě asi sto metrů, než pochopil, že světlo a čerstvý vzduch nejsou jen další přeludy.

U budovy televize TV4 sehnal taxíka. Šofér se na něj sice divně koukal, ale souhlasil, že přepraví jeho špinavé a rozmlácené tělo domů na Södermalm.

Spal skoro čtyřiadvacet hodin, pak vstal, osprchoval se a oholil. Zhltl něco k snědku a zalogoval se na počítač.

Musí nějak kontaktovat Beccu. Určitě je na něj naštvaná a bojí se o něj. Ale volat k ní domů ani zkusit její mobil se neodvažoval. Když mu zvládli nastrčit GPSku do oblečení, určitě umí i odposlouchávat její telefon. Jeho protivníci koneckonců nejsou jen tak kdekdo.

Všechno je to mnohem větší, než si myslel, to už teď chápal, a trocha starého dobrého googlování mu potvrdila teorii, kterou začal rozvíjet už na Lidingö.

Musí vymyslet jiný způsob, jak ji sehnat. Aby ji udržel v bezpečí.

*

Vánoce její depku zdvojnásobily.

Vlastně byla naštvaná i na sebe, skoro stejně jako na Henkeho. Nejdřív na ni doslova žuchne z nebe, nahý a pochroumaný, a vytasí se s chatrnou historkou. Pár dnů se zotavuje u hodné sestřičky, která ho obskakuje a posluhuje mu, a šup! zase zmizí a neřekne na vysvětlenou ani bú.

A to uvařila vánoční oběd, dokonce přitáhla ze sklepa pár ozdob, a on si nepřijde. Samozřejmě mu volala na mobil, jen aby ho našla pečlivě zastrčený mezi čepicemi.

Celý Henke, a celá ona, že to nevěděla předem.

Takže teď musí slavit Vánoce úplně sama.

Sice jí párkrát zavolal Micke, ale Rebecce nebylo příjemné s ním mluvit. Vymluvila se, že slaví Vánoce s bratrem, a snažila se hovory odbýt co nejrychleji. Byla si celkem jistá, že už se o její aférce s Tobbem dozvěděl. Hlavně ze všech těch drbů na Pilířích společnosti. Její náladu nevylepšil ani advokát. Prý chce státní zástupce začátkem ledna zahájit trestní řízení. Pro hrubé porušení služební povinnosti, což znamená, že dostane padáka, jestli ji shledají vinnou. Fucking fantastic, jak by řekl Henke…

Pečlivě si sbalila věci na trénink a odešla z bytu. Na Fridhemsplanu je veřejná tělocvična, chtěla si tam prozatím koupit permanentku na deset vstupů.

Vyšla na ulici, důkladně se rozhlédla a zamířila na autobusovou zastávku. O blok dál nastartovalo otřískané auto, ale zvuk jeho motoru zcela ztlumily sněhové závěje, takže si ho nevšimla.

*

Na stopu ho přivedla fotka toho neúspěšného sebevražedného atentátníka. Pěkně hnusná, takže si v ní bulvár samozřejmě liboval.

Někdo se asi vyklonil z okna a nafotil to přímo shora. Mrtvé tělo, tmavé fleky na sněhu, sutiny a vysklené výlohy, všechno bylo krásně vidět.

Ale HP nadskočil leknutím kvůli mnohem menšímu detailu. V horním rohu obrázku bylo vidět malý hranatý předmět, dočista samotinký ve sněhu, a z něj mu naskočila husí kůže. Ani si ho nemusel nazoomovat, aby pochopil, co to je.

Mobilní telefon! Lesklý, a pekelně se podobal tomu, který měl HP ve skříni.

Když mu v mozku sepnulo tohle, nebylo těžké vykoumat zbytek. Nejdřív si progoogloval seriózní média.

„Druhý teroristický čin na švédské půdě během posledních dvou let…“

„Mezinárodní terorismus se u nás zjevně zabydlel.“

„Experti na terorismus se shodují na faktu, že ve Svédsku se nachází nejméně tři sta potenciálních teroristů…“

„Vláda připravuje návrh zákona, který poskytne rozšířené pravomoci…“

„Opozice, která se dosud stavěla proti zpřísnění dohledu, změnila názor a nyní podporuje…“

„Z naší čtenářské ankety vyplývá, že drtivá většina Švédů podporuje zpřísnění…“

Ta poslední věta ho zaujala a zavedla ho zpátky do starých lovišť. Netrvalo dlouho, než je našel. Někteří trollové sice dostali nová jména, ale stejně je poznal podle způsobu vyjadřování.

Nicky „M00reon“, „M1crosrf“ a „JabRue“ sám vytvořil. Ale byli tu i staří mazáci jako „PritelPoradku“, „Bosse Baldersson“, „Lžilžička“ a „Lasse Danielsson“. Vyzkoušel všechny trolly, na které si vzpomínal, a výsledek předčil všechna jeho očekávání.

Ode dne, který následoval po výbuchu, se k teroristickému činu tak či onak vyjádřili všichni – komplet, tutti – bez jediné výjimky. Když se přesunul k bloggerům, dospěl v podstatě ke stejnému výsledku. Něco k tomu řekli dokonce i ti nejpovrchnější, i když třeba jenom klišé jako „To je hrůza“ nebo „O pár minut dřív, a kámoška mojí ségry by tam vibouchla…“

Závěr byl nad slunce jasnější!!

ArgosEye ten incident nafoukla, jak to jen šlo, a spuštění celé názorové mašinerie bylo načasováno na okamžik přesně dvanáct hodin po nezdařeném sebevražedném atentátu.

Náhoda?

No, možné to samozřejmě je.

Ale když uvážil, co všechno už ví, tak…

NFW!

No Fucking Way!!!!!!

*

V každé ruce nesla těžkou igelitku s nákupem a na zádech tašku s věcmi na trénink. Když byla deset metrů od zastávky, autobus zavřel dveře, zasyčel a odlepil se od chodníku.

Nahlas zaklela, chvilku přemýšlela, jestli nemá počkat na další, ale pak se rozhodla ty necelé dva kilometry z Fridhemsplanu domů ujít pěšky.

Než urazila půlku cesty, už toho opakovaně litovala.

Igelitky ji i přes rukavice řezaly do dlaní a musela si čím dál častěji dávat pauzu, aby se jí zase prokrvily prsty. Navíc nebyly chodníky pořádně prohrnuté a několikrát sebou málem sekla.

Právě minula park u Vysoké školy pedagogické, když se vedle ní zjevilo tmavé auto. Za zábradlím po její pravici svištěla auta z Fredhällského tunelu, a nejspíš právě kvůli tomu pohybu a hluku dole na dálnici E4 zareagovala, až když auto zastavilo a cestu jí zastoupil urostlý muž.

„Nasedat,“ řekl úsečně a otevřel zadní dveře.

„Co?“

Z místa řidiče vystoupila zrzavá žena, stejně vysoká jako Rebecca, a zamířila kolem zadku auta k ní.

„Nasedat!“ zopakoval muž. „Někdo s tebou chce mluvit…“

Naklonila se a nakoukla do auta. Tipovala, že je to mercedes.

Seděl tam John.

„Buď tak hodná a nastup si, Rebecco,“ pronesl měkce.

Rychle pohlédla doleva. Ta žena už byla na chodníku za ní.

Stejně jako muž měla i ona bundu rozepnutou tak, jak to Rebecca dobře znala, a jednu ruku držela pod ní na opasku.

Rebecca ustoupila k zábradlí.

Najednou si uvědomila, že toho muže zná.

„Vy jste se mnou jel autobusem,“ konstatovala suše. „Ale to jste byl podstatně milejší…“

„Tak nasedneš, nebo…?“ odpověděl jí.

„Když odmítnu, tak se stane co?“

Muž pokročil vpřed, žena z druhé strany udělala totéž.

„Tak se všichni uklidníme,“ ozval se ze zadního sedadla John. „Omlouvám se za naše nedávné drobné nedorozumění, Rebecco, zcela upřímně… Byl jsem unavený, hodně jsem toho vypil a celou situaci jsem špatně vyhodnotil. Doufám, že mou omluvu přijmeš, a ujišťuji tě, že nemám v úmyslu se nějak mstít.“

Ukázal na svůj zalepený nos.

„Kdybys byla tak laskavá a nasedla si, odvezeme tě domů, je to jen pár set metrů a ty tašky jsou určitě těžké…“

Jakmile dokončil větu, urostlý muž zopakoval své gesto z autobusu a natáhl ruku, aby si od ní vzal tašky. Ale Rebecca pořád váhala. Žena i muž se k ní stále téměř neznatelně přibližovali. Pomalu položila tašky na zem a ustoupila dozadu.

*

Trvalo pár dní, než mu spadly šupiny z očí. ACME Teleservis, a.s., – ten kancelářský bunkr, kam s géniem Rehymanem podnikli stealth raid. Odkud, jak zjistili, se řídila Hra. Dokud ji tedy HP nerozmetal na sračky…

Takže ACME Teleservis.

…hrdý člen skupiny PayTag, měli napsáno na webových stránkách.

Jestli o své misi někdy maličko pochyboval, tak tohle jeho nejistotu odválo jako Scarlett O’Harovou.

PayTag vlastní ACME a ACME hostilo Hru.

A závěr, Sherlocku??

PayTag je Hra!

*

Najednou chodník osvětlily reflektory jiného auta, mnohem sešlejšího. Chvilku stálo uprostřed pruhu, pak uhnulo a zaparkovalo za mercedesem. Z místa spolujezdce vyskočil hubený mužík v kožené bundě, kovbojských botách a leteckých brýlích.

„Cojetotady?“ řekl a důstojně k nim přikročil.

Muž se ženou si přes Rebeccu vyměnili pohled.

„Co jako?“ odpověděl muž z autobusu a svěsil ruku, kterou podával Rebecce.

„Renko, pátračka,“ představily se letecké brýle a zamávaly malým koženým pouzdrem. „Tady je zákaz zastavení, a ten platí i pro meďoury, aby bylo jasno…“

„Už jedeme,“ zamručel muž z autobusu. „Jenom naložíme tadyhle dámu…“

„Jen jeďte, Norménovou hodím domů já s kolegou.“

Letecké brýle ukázaly palcem přes rameno na otřískané auto, kde se právě otevřely dveře řidiče. Ze sedadla se s určitou námahou vysoukal muž v zelené vojenské bundě a vztyčil se do plné výše. Rebecca si všimla, že žena po její levici mimoděk ucouvla, a málem ji sama napodobila.

Ten chlap byl gigantický, měřil určitě nejméně dva metry deset a v ramenou aspoň metr.

Po obou stranách obličeje mu visely dlouhé vlasy a spolu s velkou chlupatou čepicí mu zakrývaly většinu tváře. Ne že by ji zrovna toužila spatřit.

„Tak heleďte se, padejte, nebo dostanete bločkovou pokutu…“ vyštěkly letecké brýle a zamávaly rukou. „Norménová, naskoč si dozadu, naše patrola obstará transport.“

Mužík si posunul brýle na špičku nosu a mrkl na ni.

Rebecca popošla o pár kroků k autu. Žena jí pořád ještě stála v cestě.

Chvilku na sebe jen hleděly.

Pak zrzka pomalu ustoupila.

Vteřinku nato už Rebecca seděla v pátracím vozidle. Byl tu nepořádek a divný puch, skoro jako by tu někdo umřel. Sedadlo řidiče bylo posunuté tak daleko dozadu, že obr za volantem mohl sedět rovnou na zadním sedadle vedle ní. Rádio hrálo starý šlágr, který jí byl matně povědomý.

Mercedes vystřihl vzteklou otočku a zmizel směrem k mostu Västerbron.

„Fajn!“ řekla Rebecca a zhluboka se nadechla. „Tak zaprvé: jestli si vy dva šašci ještě někdy budete hrát na policajty, tak se říká bloková pokuta, a ne bločková… A zadruhé: kde je ten můj blbej brácha a co to sakra vyvádí?“

37 | Blamegames

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 28. prosince 18:06

Od: MayBey

Tak jak to chcete?

Mám si pro něj dojít?

Palec nahoru, nebo palec dolů.

Hlasujte…

Příspěvek má 231 komentářů

*

Čím víc o tom přemýšlel, tím větší sense mu to dávalo. Převzetí firmy a vražda Anny byly jenom předehra. Vlastní zápas začal až neúspěšným atentátníkem.

Ten chlap byl plně naložený různými výbušninami a dalšími svinstvy, a navíc se nacházel jen padesát metrů od nejlidnatějšího místa Stockholmu. A stejně se mu nějak povedlo to prosrat.

Sice musel proběhnout celou Drottninggatan a určitě taky kličkovat mezi stovkami vánočních shopperů pod vlivem svařáku, ale přesto vybuchla bomba na místě, kde k úrazu nepřišel v podstatě nikdo kromě něj samotného.

Mohl to samozřejmě být zázrak, anebo ten chudák zpanikařil. Buď si to rozmyslel, anebo zkrátka zacházel se svou podomácku ukuchtěnou internetovou trhavinou příliš nešikovně.

Ale pak je tu ještě jedna možnost.

Že někdo aktivoval bombu na dálku tak, aby vzbudila co nejvíce pozornosti, ale napáchala co nejméně škod. Zhruba jako při jeho loňském dobrodružství v Kistě. Pořádně si lámal hlavu nad tím, proč se Hra rozhodla zatelefonovat na ten mobil, který měl nálož odpálit, tak dlouho předtím, než konvoj americké ministryně zahraničí dorazil na místo. Kdyby HP tehdy nebyl tak chytrý, aby Pořadatelův bullshit prohlédl, nejspíš by se stal jedinou obětí výbuchu, přesně jako ten atentátník v centru.

Vždycky je třeba zaměřit pozornost na určité téma. Vytvořit událost, která je dostatečně spektakulární a obsahuje dost otazníků na to, aby ji všichni novináři a rozumbradové začali přežvykovat na všech dostupných mediálních kanálech.

A mezitím unikne jejich radaru něco jiného. V podstatě je to zase jenom variace na to, co provozuje ta parta v ArgosEye. Zaplnit nástěnku vlastními papíry, aby se tam nikdo jiný nevešel.

Teď se několik týdnů bude všechno točit kolem té exploze a otazníků, které ji obklopují, a ArgosEye se postará o to, aby pozornost upoutávaly dostatečně dlouho.

Jediná otázka zní, co se pokoušejí skrýt.

Určitě něco velkého, to je naprosto jisté.

Takže co teď sakra dělat?

Samozřejmě by se mohl obrátit na tisk, jenže jaké má důkazy? On, odsouzený zločinec, kterého nedávno deportovali z arabské země, vznáší různá nekonkrétní obvinění proti váženému švédskému byznysmenovi. Navíc to jeho úžasné kombo obsahuje globální konspirace, různé výzvědné služby a tajné uzavřené společnosti. Sakra, to si rovnou může vyrobit ručně psanou kartonovou ceduli a jít dělat společnost ostatním pošukům před parlament.

To ne, vlastně má jenom dvě možnosti.

Jedna: Prostě si sebrat saky paky a odcválat do západu slunce jako poor lonesome cowboy.

Druhá: No, ta je asi ještě prostší, pokud to vůbec jde. Zjistí, co mají za lubem, a zarazí je!

Yippikayee, mothafuckers!

*

Letecké brýle a jejich strašidelný kamarád zaparkovali ve druhé řadě před jejím vchodem a doprovodili ji až nahoru do bytu. Dokonce jí i vynesli tašky a pak zdvořile odmítli, když jim na znamení díků nabídla kávu.

„Na,“ řekl brejloun, který se během jízdy představil jako Nox, a prohrabal kapsy bundy. „Tvůj brácha říkal, že ti to mám dát.“

Podal jí mobil a nabíječku.

„Je na kredit. Zapni si ho, brzo ti zavolá.“

Podivně si zabubnoval na nos.

„A hlavně klid, holčičko, Nox tě hlídá!“

*

Díval se, jak rozespalý brigádník přijíždí na skútru a parkuje ho hned u dveří. Byl to nejspíš stejný kluk, kterého tu HP potkal před pár týdny, ale tihle kids vypadají všichni stejně. Dlouhé umaštěné vlasy, uhry po celé kebuli, k tomu přidejte seprané džíny, zarudlé counterstrikové oči a zmačkané tričko, a právě jste popsali celý zástup Mangeho učedníků.

Chrastění klíče v zámku, pár minut čekání, až kluk vypne alarm a nastartuje počítač, a pak HP přeběhl ulici.

Otevřel dveře, ale ke svému překvapení neuslyšel obvyklou uvítací melodii.

Že by se panu Poskokovi omrzela? Anebo jednoduše nesdílí Mangeho fascinaci Hvězdnými válkami?

Každopádně kluk nevysedával s hrnkem nakyslého kafe u pultu a nečetl si zmuchlané Metro, jako to dělával jeho mistr a učitel. HP ho našel až vzadu u jednoho z velkých počítačů.

Určitě surfuje po pornu, hraje v kapse na honěnou a čekuje nejnovější výtvory internetové obce. „Naughty Annie stuffs her Fanny“, „Donkey-Hung IV“ a další kinematografická veledíla, proudly presented by the world wide web…

„Ví tvůj šéf, co tady provádíš?“ zahalekal HP a mladík málem sletěl ze židle.

„Cóó!?“

Kluk na něj šokovaně zíral.

„V klidu, chlapče, zase tak nebezpečnej nejsem.“

HP se uchechtl a ukázal na svou hruď.

„I come in peace. Take me to your leader!“

Přátelsky na něj kývl, ale brigádník se pořád tvářil zcela tupě.

„Ale, to máš fuk…“ odfrkl si HP, když se vtip zcela minul účinkem. „Potřebuju sehnat Mangeho, nebo Farúka, nebo jak si tenhle tejden říká. Pořád je na cestách? Nefunguje mu ani starej mail, ani Messenger…“

„Éééé…?!“

Konečně, jeví známky života…

„No… Šéf je v Saudský Arábii nebo kde… Má novej hotmail. Chcete ho…?“

„Jasně!“

Mladík se ulehčeně usmál a během pár minut splašil tužku a pár papírů.

„Vy jste HP, že jo?“ dodal už méně roztřeseným hlasem.

„Mhm,“ zamumlal HP koutkem úst a opsal si Mangeho kontaktní údaje.

„Mange toho o vás spoustu vyprávěl… Prej jste celkem borec. Ledacos jste zažil…“

„Jo, myslíš?“ řekl HP a podíval se na něj. „To samozřejmě nemohu ani potvrdit, ani popřít…“ usmál se.

Musí přece dát kidovi druhou šanci…

*

Pro: becca.normen@hotmail.com

Od: t.sammer@gmail.com

Milá Rebecco,

mám potěšující zprávy z Dárfúru.

Zdá se, že existuje videozáznam oné události.

Jistá osoba, která se nacházela na místě, prý vše natočila na kameru mobilního telefonu a my se nyní ze všech sil snažíme tu nahrávku získat.

Doufejme, že bude naše během několika dnů.

Když už Ti píši, napadlo mě, že toho využiji a poprosím Tě o pomoc.

Velice rád bych kontaktoval Tvého bratra.

Již dlouho hledám příležitost si s ním promluvit osobně a něco mu povědět o vašem otci. Snad dokonce Erlanda v Henrikových očích trochu rehabilitovat. Bohužel však Henrika není snadné sehnat, a navíc bývám často na cestách, takže jsem schůzky s ním dosud nedosáhl.

Zanedlouho odjíždím, patrně na delší dobu, a proto bych velmi ocenil, kdybys mi neprodleně sdělila, kde ho najdu.

S nejvřelejšími pozdravy

Tage Sammer

Jakmile e-mail dočetla, zazvonil jí telefon.

„Haló?“

„Ahoj, to jsem já!“

„Jo, to slyším…“

„Musíme si promluvit…“

„Neříkej…“

„No tak, Becco, teď není vhodnej moment na drahoty. Ty znáš Philipa Argose? Nox říkal, že to tak skoro vypadalo.“

„Koho?“

„Philipa Argose, dříve Philipa Johna Martinssona. To je můj exšéf, a taky pěkně zákeřnej hajzl…“

Povzdechla si.

„To je složitější…“

*

Fajn, takže situace je ještě horší, než si myslel.

Nox se vyznamenal na jedničku, čemuž se vlastně nebylo proč divit. Koneckonců HP na půl roku zacáloval nájem za byt pro Náčelníka a přihodil k tomu ještě deset kartonů cigaret, takže se z nerozlučné dvojky stali v přízemí sousedi.

Zato informace z posledních dnů byly mnohem znepokojivější.

Lhala mu.

Nikdy mu nevysvětlila, co tehdy ráno dělala na Östermalmu, a on měl jako obvykle tak plnou hlavu sebe, že se jí nezeptal.

Nejvíc ho štvalo, že si vážně myslel, že to byla jen z prdele klika. Že ji tam poslala karma jako anděla strážného…

A ona byla zatím noční motýl, který právě vylezl rozvrkočen z Philipovy postele…

Jeho život byl více čí méně neustálým fuckupem, ale na Beccu se mohl vždycky spolehnout. To ona mu vždycky držela nos nad vodou. Ale teď ho několikanásobně zklamala. Nejdřív hupsla do postele jeho úhlavnímu nepříteli a pak mu o tom lhala, nebo mu aspoň zamlčela pravdu.

Nepodtrhl ho Stoffe – ale vlastní ségra.

Fuck!

Fuck!

FUCK!!!

Musel si dát pauzu od počítače a rozrušeně absolvovat čtyřmetrovou trasu židle-dveře-židle, aby zklidnil hormon.

Bylo to jako odporný zlý flashback do dob, kdy ji měl pod palcem Dag. Tehdy o ni málem přišel…

Ze začátku Daga obdivoval, když s ním Becca chodila, bral ho skoro jako staršího bratra. Moc si nechtěl připouštět, jak se k ní chová, i když náznaky tu byly. Dag byl přece cool frajer, takový, s kterým chtějí všichni kámošit a nechat se od něj plácat po zádech. Oči mu otevřel až Mange, díky němu pochopil, co je Dag vlastně zač a kam to spěje. Jakmile se probral z obdivného spánku, začal Daga nenávidět skoro stejně, jako nenáviděl tátu.

K Philipu Argosovi vlastně až doteď zášť necítil. Svým způsobem chápal, proč jednal tak, jak jednal. HP koneckonců zradil jeho důvěru a ohrozil mu celý podnik. Příčina a následek, dalo by se říct. Ale teď se všechno změnilo.

Teď je to fucking personal!

*

Situace byla ještě horší, než si myslela.

Minule přišel s trajektem Estonia a vraždou Olofa Palmeho, a teď tohle…

Když ho konečně přiměla, aby mluvil, nebyl k zastavení. Vytryskly z něj úplné kaskády slov, zvlášť potom, co se sama odhodlala k upřímnosti a pověděla mu o svém katastrofálním rande s Johnem alias Philipem Argosem.

Zkoušela mu věřit, opravdu se snažila ze všech sil. Ale prostě to nešlo. Firma, která čistí internet, řídí blogy a diskusní fóra a přitom spolupracuje se silami, které páchají fingované teroristické útoky, aby odlákaly pozornost médií od něčeho, co chtějí skrýt…

To jako vážně?

A jako by toho nebylo dost, přihodil k tomu nájemné vrahy, tajné algoritmy Googlu a jasnovidné dámy z Lidingö, jen aby skončil tam, kde to všechno kdysi začalo.

U té zatracené Hry…

38 | Online Games

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 29. prosince 18:41

Od: MayBey

Náš milý Henrik se krčí v zaplivané noclehárně na Södermalmu. Mysli si, že je v bezpečí.

Ale my víme svoje, že?

Příspěvek má 29 komentářů

*

Goodboy.821 says: Seš tam?

Faruk says: Rád tě slyším, bratře. Long time no C… ;) Goodboy.821 says: Až moc dlouho, old friend – my bad…

Faruk says: Did U miss me?? ?

Goodboy.821 says: Polib si prdel Mange!1!1 ?

Goodboy.821 says: Dostals můj mail?

Faruk says: Yep, ale chvíli mi trvalo ho dešifrovat. Stává se z tebe na netu větší paranoik než moje maličkost.

Goodboy.821 says: Jak asi chápeš, mám svoje důvody…

Faruk says: Ale jo, jasnačka. Všechno jsem si to přečetl.

Goodboy.821 says: A?

Faruk says: Úplně s tebou souhlasím, bratře. To, co Argos dělá, je špatné na tolika rovinách, že mě ani všechny nenapadají. Odporuje to celé myšlence internetu. Znám spoustu lidí, kteří by k smrti rádi vytáhli tyhle trolly na denní světlo. Trojský kůň není problém, toho spíchnu za pár dní, dokonce i tady na jihu. Ale otázka je, jak ho dostat do systému…

Faruk says: Dalo by se to samozřejmě hacknout. Znám lidi, co by to určitě zvládli, ale nejspíš by jim to zabralo pár měsíců. Navíc nevím, jak by to bylo efektivní, je tu dost velká šance, že útok bude odhalen, a pak bude účinek omezený. Totéž platí, kdyby se tam ten trojan poslal mailem jako skrytý soubor…

Goodboy.821 says: OK, tak tohle jsem zrovna slyšet nechtěl :(

Faruk says: To chápu…

Goodboy.821 says: Nějaký jiný nápady?

Faruk says: No, když se tam nedá poslat zvenčí, nezbývá než nahrát ho tam ručně.

Goodboy.821 says: Go on!

Faruk says: Hmm, teď popouštím uzdu fantazii, ale kdyby ses rozhodl pro tuhle cestu, musel bys získat přístup k počítači, který má full access. Obyčejný workstation nestačí. Sám jsi psal, že na obyčejných písíčkách disablovali USB porty, takže si musíš vybrat správný stroj. Nejlíp dostat se do serverové místnosti a nahrát ho na mainframe, do you copy?

Goodboy.821 says: Copy!

Faruk says: Ale taková akcička je samozřejmě mnohem nebezpečnější, to ti doufám taky dochází?

Goodboy.821 says: Prostě obstarej toho trojana and leave the rest with me…

*

Přetáčela si video tam a zpátky.

Zrnité snímky, nejspíš z kamery mobilního telefonu. Ale stejně bylo snadno vidět, co na nich je. Červená půda, lidé v potrhaných šatech a uprostřed nich černá auta. Ozval se výstřel, kamera se zběsile zahoupala a zabírala chvíli zem, chvíli nebe. Celý výjev působil neskutečně. Jako by se jí zdál pořád dokola stejný sen, jen se tentokrát neodehrával v její hlavě, ale na obrazovce.

Pak vozidlo zacouvalo tak blízko, že kameraman musel uskočit stranou. V záběru se mihla černovlasá žena visící na dveřích. A vtom se objevil.

Přímo před autem, a i když ho kamera zachytila jen na vteřinu, bohatě to stačilo. Když si obrázek zapauzovala, rozeznala spoustu detailů. Šaty měl trochu moc celé a čisté na to, aby zapadly, a pod nohavicí mu koukal kousek čehosi, co vypadalo jako naleštěná černá vojenská holínka. Ve volné ruce se mu houpala žlutá igelitka.

A přímo na jejich auto mířil obrovský lesklý revolver.

„Včera jsem to anonymně poslal mailem státnímu zástupci,“ sdělil jí před chvílí advokát.

Video bylo zasláno na analýzu, ale jestli je autentické, mohla Rebecca počítat s tím, že po Novém roce se vrátí do služby.

Jinými slovy, strýček Tage dodržel slib.

Vyjít mu vstříc bylo to nejmenší, co pro něj mohla udělat.

Vytáhla telefon na dobíjecí kredit a zmáčkla tlačítko se sluchátkem.

„Ano.“ Hlas měl chladný, když to zvedl.

Ruch dopravy v pozadí prozrazoval, že je venku.

„Monument,“ řekla krátce.

„Cože?!“

„Ubytovna Monument, tam teď bydlíš, ne?“

Ve sluchátku nastalo ticho.

„Jsi tam?“

„Jasně. Tak kdo žvanil?“

Snažil se znít cool, ale Rebecca snadno postřehla jeho neklid.

„Slyšel jsi někdy o někom, kdo si říká MayBey?“

„MayBey, myslíš toho rádobypolicajta?“

„Proč rádoby…? Ty ho znáš?“

„No jasně, onehdá večer jsem ti trochu prohlídl počítač, když jsi nebyla doma. Viděl jsem, že sis založila dokument s citátama, a mrkl jsem se na to fórum. Tímhle jsem se taky zabýval, když jsem makal pro Philipa…“

Zatroubilo auto, mikrofon vynechal a Rebecca už si chvilku myslela, že hovor se přerušil.

Pak uslyšela jeho kroky. Skoro jako by běžel.

„Čím ses zabýval, Henke?“ zeptala se podrážděně. „Já teď nemám čas na ty tvoje hříčky…“

„Trollingem.“

„Copak já…“

„To se anonymně přihlašuješ na různý fóra a rozesíráš tam diskusi, anebo ji směruješ tím správným směrem, abych tak řekl. Ty jsi mě neposlouchala, když jsme spolu naposledy mluvili?“

Povzdechla si.

„Říkal jsi toho spoustu, Henke, a většinou to nebylo nic příjemného…“

„To je fuk,“ přerušil ji. „Ale tenhle MayBey rozhodně vykazuje známky trollovitosti.“

„Jako třeba…?“

„Sbírá výrazy a žargon od ostatních účastníků fóra. Snaží se, aby ho mezi sebe přijali. Pak občas bouchne nějakou tu světlici a za chvilku už se všichni dívají na něj. Útočnej troll to asi nebude, protože to by mluvil sprostě a dělal příšernej bugr, takže má nejspíš nějakej záměr.“

„Ale jak si můžeš být tak jistý, že to není policajt?“

„No, policejní hantýrku ovládá celkem dobře. Ale pravej policajt by nepotřeboval tolik filmovejch citátů.“

„Co!“

Skoro slyšela, jak se usmál.

„Ty sis toho nevšimla? Jak říkám, nijak extra důkladně jsem to nečetl, ale jsou tam citáty z De Nira a z Clinta, to vím nabeton. Třeba to o tom dešti, co spláchne špínu z ulic, je z Taxikáře…“

Odmlčel se, ale Rebecca pořád slyšela jeho rychlé kroky. „A pak ten samotnej nick,“ pokračoval. „Ve světě fór má nick skoro vždycky význam, dokonce i u trollů… To aby si člověk dokázal, jak je děsně chytrej, když ostatním mává před nosem nápovědou a oni to nechápou.“

„A MayBey?“

„No, je úplně evidentní, že slovo MayBey znamená možná. Navíc se tak jmenuje úhlavní arcinepřítel soudce Dredda. Sériovej vrah, co hraje s policií nejrůznější hry… A jestli ti to nestačí, tak zkus přesmyčky. Internetoví maniaci milujou přesmyčky. Maybe – Abyme?“

Schválně se odmlčel a Rebecca neměla jinou možnost než do té pasti vlézt.

„No?“

„Mise en abyme je filmovej termín pro pohled do propasti. To jsem se učil ve škole…“

Jeho hlas zněl chvilku přiškrceně. Pak si odkašlal.

„Je to zhruba, jako když postavíš dvě zrcadla proti sobě. Kopie kopie, a tak dál až donekonečna. Dvojitý neskutečno, chápeš? Něco jako sen ve…“

„Snu…“ skočila mu do řeči.

*

Do prdele, jsou mu na stopě!

Správně se měl vykvajznout na hotel, vybodnout se na svoje věci a šupem si najít jinou skrýš. Ale ten telefon tam nemohl nechat. Byl jeho jediným pojítkem s Hrou, a dokud ho měl u sebe, měl aspoň nějaký fyzický důkaz, že Hra vůbec existuje.

Opatrně vystrčil hlavu nad zeď u zadní strany hotelu.

Všude klid.

Dřevěný špalíček, který zarazil do zámku nouzového východu na požárním schodišti, držel stále na místě, takže dostat se do správného patra pro něj nebyl problém. Na chodbě bylo prázdno, ale pro jistotu pár minut počkal, než se odvážil až ke svým dveřím.

Přiložil k nim ucho a zaposlouchal se.

Nikde ani muk.

Má spoustu času.

Jestli má Becca pravdu a někdo postnul na net informaci o tom, kde se nachází, nepotrvá dlouho, než sem přijdou. Ale proč by policejní troll zveřejňoval informace zrovna o něm? A jak ho vlastně našel?

Tyhle otázky bude muset vyřešit, jakmile si najde bezpečnější úkryt.

Strčil kartu do zámku a otevřel dveře. V pokoji byla tma. Opatrně vešel, ale raději nerozsvítil. Oči si rychle zvykly. Pokoj byl prázdný, záchod taky. Vytáhl svůj palubní kufr a rychle do něj posbíral věci.

Telefon putoval dovnitř jako první. Od chvíle, kdy mu ho Nox vrátil, se ho ani nedotkl. Dokonce měl tolik jiných starostí, že na něj málem zapomněl.

Ale teď mu připadal téměř životně důležitý.

Tak – hotovo!

Zavřel kufr a vydal se ke dveřím. Ale místo aby je otevřel a zamířil k nouzovému východu na konci chodby, zastavil se. Sám nevěděl, co mu ten pocit vnuklo, ale něco mu tu nehrálo. Naklonil se ke dveřím a opatrně vykoukl špehýrkou. Nejdřív viděl jen kus chodby. Ale pak se něco pohnulo u výtahu. Blížily se k němu dvě postavy v lyžařských kuklách, celé v černém.

Bleskurychle nasadil řetízek, popadl rozvrzanou židli a zaklínil ji pod kliku.

Otevřel okno, jak to jen bezpečnostní zarážka dovolila, a vyšplhal na parapet.

V okamžiku, kdy za ním cvakl zámek, do okna vší silou kopl a zarážka se utrhla.

Cukání klikou, pak rána, jak někdo dal dveřím bodyček.

Hodil kufr, zamířil na sněhovou závěj pár metrů pod sebou.

Židle sletěla na podlahu, dveře se na deset centimetrů otevřely, ale zarazily se o řetízek.

„Tamhle!“ zařval hlas.

Vteřinu nato skočil.

39 | Battle for Control

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 30. prosince 16:37

Od: MayBey

Hlasy jsou sečteny – rozhodli jste.

Teď Henrik ponese následky vašeho rozhodnutí.

Příspěvek má 149 komentářů

MayBey to začínal přehánět, ale kupodivu byla Rebecca v podstatě jediná, kdo na to reagoval. Drtivá většina čtenářů to brala jenom jako srandu, v komentářích ho povzbuzovala nebo MayBeyho hecovala, aby plány na vraždu jejího bratra dotáhl do konce. Jako by to všechno byla jen nějaká hra.

Zhruba jako když ta chudák holka oznámila na Facebooku, že spáchá sebevraždu, jen aby se její poslední volání o pomoc dočkalo od takzvaných přátel pouze posměšných komentářů.

„To nedáš“

„Tak do toho – go for it!“

Bylo to naprosto perverzní!

*

Postavil si malou chýši vzadu za prázdnými krabicemi, takže i kdyby někdo otevřel dveře do sklepa, jeho pelech by neuviděl. Spacák a uřezaná PET flaška pro nejakutnější potřeby. Notebook, aby si udržel kontakt se světem. Bylo to celkem fajn, prudilo ho jenom to, že pokud potřeboval světlo, musel každých deset minut vylézt a zmáčknout červený vypínač.

Jasně, mohl si najít jiný hotel, ale nějak na to neměl čas. Navíc Hra určitě brzo prohledá všechny podniky v celém městě, když teď ví, že se vrátil.

Sklep pod počítačovým krámkem mu musel stačit, navíc k němu získal v ceně i otroka. Vlastně dva otroky, Klínka a Masáka, ale upřímně řečeno mu dělalo potíže tyhle Mangeho adeptíky od sebe rozeznat.

Věci, které si objednal na internetu, dorazily dřív, než se odvažoval doufat. Seznam už měl víceméně kompletní, chyběla mu vlastně jenom jedna věc…

Nejdřív si „vypůjčil“ saunu se sprchou ve společných prostorách domu. Pak si natáhl nové oblečení, které mu Klínek a Masák ochotně přinesli. Pro jistotu šel až k jejímu domu v kulichu a slunečních brýlích.

Přede dveřmi se sebral, očekoval dech a popotáhl si límec košile, aby se mu nelepil na krk. Proč to nepřiznat, byl nervózní.

Za poslední dny na ni hodně myslel. Měla plné právo být naštvaná, nebo dokonce zklamaná, koneckonců jí lhal přímo do očí. Ale bez její pomoci se neobejde. Navíc se mu po ní stýskalo…

Ježíši, tohle je vážně fucked up!

Zhluboka se nadechl a zmáčkl zvonek. Nakoukl do špehýrky. V předsíni se mihotalo světlo, jak se blížila ke dveřím.

Rychle ustoupil co nejdále stranou, aby se dostal ze zorného pole špehýrky.

Co když mu neotevře?

Musí otevřít, celý jeho plán na tom závisí.

V puse měl sucho, párkrát polkl, aby si ji zvlhčil.

Po páteři mu stekla kapka potu, a ještě jedna.

No tak dělej!

Zachrastil zámek a dveře se na pár centimetrů otevřely. Nechala si řetízek. Chytrá holka.

„Hey Baby,“ zahájil, přihodil k tomu svůj nejlepší úsměv a podal jí květiny, které koupil dole ve večerce.

„Co sakra chceš?!“ prskla Rilke a HP si chvíli myslel, že mu přibouchne dveře před nosem.

Zamával květinami, ale Rilke se nijak neměla k tomu, aby si je vzala nebo mu otevřela.

„Ty máš teda pekelnou drzost, Magnusi, nebo Farúku, nebo jak se teď vlastně jmenuješ…“

„Henrik,“ odsekl. „Jmenuju se Henrik Pettersson, kamarádi mi říkají HP.“

„To je fuk,“ sykla. „Philip mi o tobě všechno řekl. Jsi podvodník, špion, kterého poslali, aby…“

„Máš naprostou pravdu,“ přerušil ji. „Jsem tohle všechno a ještě trochu víc…“

Otevřela pusu, ale HP rychle pokračoval.

„Ale mám pro tebe návrh, a to hodně lukrativní. Jde o firmu…“

Vypálil svůj nejlepší úsměv od Valentina a sám sobě podržel palce. Rilke chvíli stála mlčky.

„Řekni mi jediný důvod, proč bych tě měla pouštět dál!“ pronesla pak.

„Dostaneš čtyřicet! Přesně tolik procent ArgosEye totiž od včerejška vlastním…“

*

Na seznamu měla osm osob. Pět policistů z Tobbeho zásahové jednotky, Ninu Brandtovou a ještě dvě jména, která tam velmi nerada připsala po hovoru s Henkem.

MayBey nějak souvisí s Tobbem, ale problém byl, že přesně nevěděla jak. Z těch pěti příslušníků zásahovky znala podle jména nejméně dva. Jeden s ní chodil do třídy na policejní akademii a druhý s ní před takovými pěti, šesti lety sloužil ve stejném oddílu u pořádkovky. Ale upřímně řečeno ji nenapadalo, proč by se do ní některý z nich chtěl navážet.

Nina Brandtová a Tobbe spolu na akademii nějakou dobu chodili, a pokud Rebecca věděla, zůstali pak dobrými přáteli. Tohle se jí zdálo děsně přitažené za vlasy, ale nemohla opominout, že tip na Pilíře společnosti jí dala Nina.

Následoval H?kan Berglund, kterému tak rázně dala košem.

Ty zvadlé kytky byly nepochybně dost děsivé, takže H?kan by mohl být podezřelý, zvlášť teď, když Henke tvrdí, že MayBey vůbec není od policie.

Z posledního jména na seznamu se jí málem dělalo špatně.

Micke…

Na rozdíl od ostatních má znalosti i kontakty na to, aby MayBeyho zabezpečil po technické stránce, a navíc má spoustu důvodů k tomu, aby ji chtěl naštvat. Ale stejně jako v případě Niny Brandtové nedokázala brát Mickeho jako opravdu podezřelého. Pravda, Micke má plné právo se na ni zlobit, z celého seznamu největší. Ale stejně…

Navíc jí pomohl MayBeyho vystopovat.

Pomohl jí přece, nebo ne?

*

Ze začátku mu nevěřila, dokud jí neukázal smlouvu s Monikou a doklad z Patentního a registračního úřadu. Pak přešla na trošku vlídnější tón. Do bytu ho sice nepozvala, ale aspoň se uvolila zajít pro sklenici vody.

V předsíni stály stěhovací krabice, takže asi koupila to podkroví, co si spolu šli prohlédnout. Že by už spiklenci dostali od PayTagu zálohu?

Na věšáku visely bundy, na háčcích se houpalo pár značkových kabelek a pod tím stála dlouhá řada bot.

Přejel prsty po kůži jedné kabelky. Byla měkká a světle hnědá, téměř krémová. Úplně jako její pleť. Píchlo ho na prsou, a když se po chvíli vrátila s vodou, překvapilo ho náhlé nutkání se jí dotknout. Ale neudělal to.

„Tak co navrhuješ… Henriku?“

Promluvila obezřetně, ale mnohem méně nepřátelsky.

„Je to jednoduchý…“

Napil se vody a po očku ji pozoroval. Týjo, ta je hezká, dokonce i v teplákách a tričku je to desetibodovka. A heč, já jsem s ní chodil, doopravdy.

Nebo aspoň skoro…

Odložil sklenici a podíval se na ni.

„Mám čtyřicet procent, ty máš deset. Dohromady ovládáme půlku podniku. Kdybys věděla ještě o někom, kdo by se nechal přemluvit, aby nás podpořil…“

Zatajil dech.

„…tak převezmeme všechno. Sesadíme Philipa z funkce ředitele a budeme si firmu řídit, jak budeme chtít.“ Zmlkl a zahleděl se na ni. Chvilku bylo všechno skoro jako obvykle, znovu musel bojovat s tou touhou natáhnout ruku a dotknout se jí.

„Ty ses zbláznil,“ řekla a pomalu zavrtěla hlavou.

„Možná že jo. Dostat Philipa od válu nebude lehký, ale spolu to zvládneme. Ty a já, bejby! Co ty na to?“

Pokusil se vyčarovat nadšený úsměv.

„Tak jsem to nemyslela…“ řekla Rilke tiše.

„Aha?“

„Myslela jsem to tak, že ses zbláznil, jestli si myslíš, že bych zradila Philipa. Po tom všem, co udělal pro firmu, pro nás, pro mě osobně. Opravdu si myslíš, že bych to riskovala pro někoho, jako jsi ty?“

Její zloba se vrátila, ale v hlase měla ještě něco jiného, co se HP nelíbilo.

„Gratuluju, Henriku, pokud je to tvé pravé jméno. Podařilo se ti zblbnout Moniku, aby ti prodala svoje akcie, takže teď vlastníš čtyřicet procent firmy, kde tě sto procent zaměstnanců nenávidí!“

Přistoupila k němu o krok blíž.

„Radím ti, abys zavolal Philipovi a ty akcie mu prodal. Když budeš mít štěstí, vyděláš na tom balík a zalezeš zpátky pod ten kámen, odkud jsi vylezl, se slušným obnosem v kapse. Protože v jednom máš úplnou pravdu…“

Píchla ho ukazováčkem do hrudi, a i když byl HP o hlavu větší, ucouvl.

„…Philip by nikdy nikomu nedovolil, aby převzal kontrolu nad ArgosEye, ani náhodou. Každého, kdo by se opovážil to zkusit, by zabil!“

*

Už když uslyšela šramot v otvoru na dopisy, pochopila, že něco je špatně. Pošta tu měla už dávno být a roznašeč letáků, který měl na starosti její vchod, se většinou neprotivil nálepce „Prosím, žádnou reklamu“.

Vešla do předsíně právě včas, aby spatřila, jak na koberec dopadá malá hnědá obálka. Zvedla ji a ucítila, že pod papírem se rýsuje malý tvrdý předmět.

Klíč, nejspíš od visacího zámku. Ale jakého? A kdo jí ho hodil dopisní škvírou?

Nazula boty, vyběhla na schody a zaslechla, jak o pár pater níž bouchly venkovní dveře. Ale když vyšla ven, nikoho už v temné ulici nezahlédla.

*

Fajn, tak teď má oficiálně zlomené srdce.

Nejspíš poprvé od základky…

Rilke jím opovrhuje, není pro ni nic než bottom feeder, odporný plaz, kterého je třeba ušlapat. Bolelo ho to víc, než čekal.

Normálně zvysoka sral na to, co si o něm lidi myslí. Ale s ní to bylo jiné. Sice tušil, že štěstěna mu nebude nakloněna, ale stejně se úplně nevzdával naděje, že Rilke jeho palácový převrat podpoří.

Že kvůli němu přeběhne na druhou stranu – jako to dělávají dámy v bondovkách.

Určitě hned skočila po telefonu, jakmile se za jeho heartbroken sorry ass zabouchly dveře. Takže Philip teď zcela určitě ví, že ArgosEye má nového akcionáře, což znamená, že štvanice ještě přitvrdí…

Ale mohl se utěšovat tím, že jeho plán stále žije.

Zítra bude silvestr a firma pojede jen na půl plynu. A díky kartě, kterou štípl v Rilčině předsíni z kabelky, se bez problémů dostane dovnitř.

„Ty, HP, o něčem jsem přemejšlel,“ řekl učedník číslo jedna, který si říkal Klínek.

Jakmile HP vklouzl do dveří, kluci zamkli obchod a stáhli rolety.

„Ven s tím, K.“

HP potáhl z tlustého jointa, poslal ho doprava a dál zíral na vlhkou skvrnu na stropě, která byla posledních pár minut středem jejich pozornosti.

„Celá ta story o ArgosEye, tý bombě a tak…“

„Hmm.“

Masák, který ležel na zemi vedle něj, potáhl a chraplavě se rozkašlal.

„Furt na to moc spěcháš, M. Nesmíš se bát držet ten kouř v sobě, abys ucítil chuť Maroka, chápeš?“

Masák se zvedl do polosedu a mezi záchvaty kašle se pokusil přikývnout. Klínek počkal, až Masák ztichne a vrátí se na svoje místo, a pak pokračoval.

„No, takže… my jsme s Masákem trochu přemejšleli o tom, co jsi vyprávěl. Že někdo tu bombu odpálil, aby zakryl něco jinýho. My píšeme s Masákem seminárku na informační toky, takže jsme se na to trošku koukli. Počkej, teď něco uvidíš.“

Vstal a odtápal šerem k počítačům. Vteřinku nato se jedna obrazovka probudila.

„Hele, čekuj tohle. Omrkli jsme s Masákem všechny velký zpravodajský servery a udělali si seznam článků, který byly ve dnech kolem bomby nejčtenější nebo nejsdílenější. Třeba tady…“

Najel kurzorem na nadpis a klikl na něj. Objevila se časová osa s červenou křivkou, která znázorňovala aktivitu kolem daného tématu.

„Tady vidíš diskuse o tom, že švédský jednotky v Afghánistánu spolupracovaly s americkou eskadrou smrti. Zhruba dva dny to bylo děsně horký téma, skoro na všech fórech top, ale pak vybuchla ta bomba a…“

Čára, která až dosud mířila vzhůru, se náhle střemhlav zřítila ke spodku obrazovky.

„Shit,“ zamumlal HP.

„A podívej se na tohle,“ pokračoval Masák.

Vrátil se na seznam zpráv a zvolil jiný nadpis, u kterého se objevila nová časová osa, tentokrát s modrou čárou.

„Jeden vysoce postavenej šéf Volva půjde s největší pravděpodobností před soud za nelegální vývoz zbraní do Iráku. Noviny se toho chytí a asi na den je z toho obří kauza – a pak BÁC…“

Křivka se ani nestihla pořádně rozjet, a hned se taky protnula se spodním okrajem monitoru.

„Můžeš si v podstatě vybrat, jakej nadpis chceš. Za posledních deset dnů v médiích naprosto dominovaly informace a diskuse o tý bombě. Všechny ostatní události jsou u ledu, zvlášť ty složitější, což zatím perfektně zapadá do tvojí teorie.“

HP přikývl.

„Ale přišli jste na to, co za megaakci se snaží zakrýt? Co je the big Kahuna?“

„To přímo ne,“ pokračoval Klínek. „Ale zato jsme přišli na něco jinýho.“

Vrhl rychlý pohled na Masáka a naklonil se k HP.

„Co když žádná megaakce neexistuje?“ zašeptal.

„Co?“

HP se posadil.

„No, asi takhle,“ vložil se do toho Masák. „Co když nepřiživujou debaty o přitvrzení boje proti terorismu, protože chtějí odlákat pozornost…“

„…ale?“

„…ale protože opravdu chtějí, aby se diskutovalo o tomhle?“

HP zavrtěl hlavou.

„Jenže kdo by na tom vydělal? Kdo by měl zájem si zaplatit, aby si pidizemička jako Švédsko prosadila drsnější zákony?“

Masák a Klínek si vyměnili spokojený pohled.

„To záleží na tom, čeho se ty zákony týkají. Slyšel jsi někdy o směrnici o uchovávání údajů, HP?“

40 | Let the Games Begin

Fórum Pilíře společnosti

Příspěvek přidán: 31. prosince 22:03

Od: MayBey

Kdo chce mít naprostou jistotu, musí vědět všechno…

Příspěvek má 221 komentářů

Oukej, ještě si projít seznam.

Přístupová karta – check.

Flashka – check.

Plány – check.

Termoska s balistickým gelem – check.

Dva švihlí komplicové – taky check, bohužel…

Seděl v autě v úzké uličce, firma ležela hned za rohem. Vyschlý wunderbaum, který se houpal na zpětném zrcátku, neměl proti Náčelníkovu odéru šanci – ale tělesný pach byl teď pro HP tím nejmenším problémem.

Jestli to má klapnout, bude si muset střihnout Clooneyho na druhou, jenže na rozdíl od něj a Francise Alberta neměl k ruce deset pomocníků ostrých jako břitva. Jeho tým byl tvořen konvertovaným technickým guru v exilu, drobným kriminálníčkem, který si hraje na Elvise, a abychom nezapomněli, také bažinnou příšerou ze smrduté laguny…

Měl zhruba stejnou šanci na úspěch jako prsatá ženská v hororu, ale stejně mu nezbývalo než give it his best shot. Protože tohle těm hajzlům nesmí projít.

NFW!

Neskutečný, že ten oříšek rozlouskli dva gymnazisti s fixací na média. Směrnice o uchovávání údajů – no jasně.

Velký bratr EU chce donutit všechny poskytovatele internetu, aby ukládali veškerou činnost všech uživatelů. Kdo navštívil kterou stránku, kdo klikl na který odkaz a kdo napsal komentář na které debatní fórum. Všechno se musí ukládat a uchovávat nejméně rok, i když neexistuje vůbec žádné podezření z trestného činu.

Švédsko se tomu zatím zpěčuje, ale už o tom zase jedná parlament.

„Orgány potírající kriminalitu potřebují informace,“ zní důvod, a v poslední době se k tomu dodává „pro boj proti terorismu“.

Po tom výbuchu na Drottninggatan protesty určitě utichnou. Ale ukládat veškerou počítačovou aktivitu všech uživatelů není efektivní způsob, jak předcházet terorismu, to mu vysvětlil sám Philip Argos. Zato je to perfektní způsob, jak do nejmenších detailů mapovat spotřebitelské vzorce, internetové návyky a uživatelské sítě, navíc v delším časovém období. Mokrý sen Stasi, jen s dvacetiletým zpožděním!

Velké podniky budou nad takovými informacemi slintat a budou ochotny udělat téměř cokoli, aby se k nim dostaly. Legálně či nelegálně, to ukáže budoucnost.

Prvním krokem je směrnici prosadit. Což je díky ArgosEye a neúspěšnému atentátníkovi na dobré cestě.

Pokud je tedy nikdo nezarazí…

Kličkoval uličkami a tu a tam se ohlížel přes rameno.

Všude byl klid, do úderu dvanácté zbývalo ještě pár hodin a většina švéďáků se právě cpala silvestrovskou večeří.

Došel k hlavnímu vchodu, naposledy se rozhlédl, otevřel brašnu a vytáhl kartu.

Sakra, i na fotce velikosti poštovní známky vypadá Rilke jako kost za milion dolarů. A když už je řeč o penězích: Monika Gregersonová byla z jeho návrhu nadšená, a díky bohu za to. Jednak se mastně napakovala, jednak dostala šanci ukázat Philipovi fakáče na rozloučenou. Jenže čtyřicet procent akcií bylo málo na to, aby zabránily Philipovi připojit se k PayTagu. Anna si to uvědomovala, a tak pátrala po jiném způsobu.

A to ji s největší pravděpodobností stálo život.

Teď je se svým pokusem na řadě HP…

Opatrně přiložil kartu ke čtečce a zatajil dech. Co když to Rilke došlo, co když se podívala do kabelky a zjistila, že karta je pryč? Co když zatelefonovala dvojčatům Weasleyovým a nechala ji zablokovat…?

V tom případě je HP v…

Ctečka pípla, zeleně blikla a zámek zabzučel.

*

Něco se děje, tím si byla jistá. Ten klíč není žádná náhoda. MayBey zahájil svůj plán, ale ona teď může jenom čekat. Co se od ní očekává, to se včas dozví. Mezitím si může promyslet vlastní plány.

Navíc si stihla ověřit teorii, která už jí nějakou dobu bublala v hlavě, a zatím ji nenapadalo nic, co by jí odporovalo. Spíš naopak.

Facebook je bezpochyby fantastický nástroj ke zviditelnění.

Ale zmapovat sebe sama do nejmenších podrobností s sebou nese i rizika…

Přepnula se do jiného okna a klikla na Aktualizovat, ale stránka se nezměnila.

Od MayBeyho žádné nové zprávy.

Zatím. Ale byla si jistá, že to nepotrvá dlouho.

Vrátila se do kuchyně a napustila si sklenici vody.

*

Vyjel výtahem nahoru.

Do osmnáctého patra z devatenácti možných. Recepce byla samozřejmě zavřená, ale Rilčina karta zafungovala bezvadně.

Opatrně se plížil přijímacím pokojem, stáhl si kšiltovku do čela a držel se pokud možno u zdi, aby se vyhnul stropní kameře. Jako u většiny jiných kamerových systémů, které HP zažil, se ani tady nikdo nekoukal live, a na silvestra už vůbec ne. Zítra ráno si obrázky projdou a zjistí, že došlo k vloupání, ale to už bude pozdě.

Zastavil se u pultu recepce a sklonil se nad telefon. Zvedl sluchátko a otevřel menu. Naťukal číslo a zmáčkl Uložit.

Pak tlačítko rychlé volby otestoval.

„Haló?“

„To jsem já, Noxi, jsem vevnitř a všechno je v pohodě.“

„Oukej, šéfe, rozumím. Dávej bacha!“

*

Když se vrátila k počítači, byl příspěvek už minutu starý.

Mám tvýho bráchu, Regino.

Pojď si pro něj, jestli si troufáš!

Měla pravdu. Partie je zahájena. Hra začala.

Nastal čas na její protitah. Vzala mobil a zmáčkla tlačítko rychlé volby.

„To jsem já,“ řekla, když to osoba na druhém konci zvedla.

*

So far so good!

Strčil hlavu do otevřeného prostoru za recepcí. Bylo tu zcela pusto, jen ve skleněné kukani vzadu svítilo pár obrazovek. Noční směna ve Filtru, dva až tři lidi, ale těch se nijak nebál.

I kdyby na někoho z nich narazil, nejspíš by ho hned nepoznali a jen by ho přátelsky pozdravili, možná by i zašilhali na kartu, kterou měl připnutou k opasku. Ani náhodou by si nevšimli, že na fotce není on.

Ale teamleader byl jiné kafe. Rilke na silvestra nepracuje, to si HP pamatoval ještě z doby, kdy spolu chodili, což znamená, že tu slouží noční buď Beens, Dejan, Stoffe nebo Frank. Narazit na někoho z nich se mu zrovna nechtělo.

Zahnul doleva do zhasnuté chodby, která vedla k ostatním třem sekcím.

Když se blížil k Trollí jeskyni, všiml si, že se otevřely dveře. Bleskurychle skočil za skříň, která stála u zdi chodby.

„…fajn, tak zatím, jenom si zajdu pro něco k jídlu,“ říkal právě Frank někomu, kdo byl uvnitř.

Krucifix!

Dveře do nočního salonku už minul, takže kolem něj Frank bude muset projít.

HP se přikrčil k zemi a přitiskl se k boku skříně. Slyšel, jak se blíží kroky, a snažil se být co nejmenší. Vtom se rozsvítilo stropní světlo a někdo hvízdl.

*

„Dobře, jsme domluvení.“

Ukončila hovor a položila mobil na kuchyňský stůl.

Pak šla do předsíně a pomalu se oblékla.

Tentokrát si nechala teleskopický obušek v pouzdře a připnula si ho ve výši kříže k opasku. Byla připravena na MayBeyho další tah.

Pokud je její podezření správné, pokud je to ten, kdo si myslí, že to je, pak přijde další tah brzy.

*

„Franku!“

„No, co je?“ ozval se Frankův hlas jen asi metr od něj.

„Vykopla mě databáze, mohl bys ji odemknout…?“

„Jasně,“ povzdechl si Frank.

Kroky se začaly vzdalovat.

Vrzly dveře Trollí jeskyně, pak nastalo ticho.

HP opatrně vykoukl do chodby. Byla prázdná. Vydechl úlevou.

To bylo těsný, to bylo těsný jako prase…

Ale teď měl problém.

Počítal s tím, že se přes nouzový východ z Trollí jeskyně dostane na požární schodiště, ale tuhle cestu měl teď zatarasenou. Po schodech měl největší šanci dostat se o patro výš do Philipovy kanceláře, kde se nacházela i serverová místnost. Takže musel vymyslet, jak se tam dostat jinak.

Odběhl zpátky k recepci, schoval se za pult a vytáhl plány, které šlohl ze skříně hasicího přístroje v přízemí.

Požární schodiště bylo únikovou cestou pro všech devatenáct pater a vedlo až do sklepa. Bude muset vylézt děsnou spoustu schodů, ale nemá moc na vybranou.

Zkusí to přes sklep.

*

Zazvonil jí mobil. Skryté číslo, z nějakého důvodu zaváhala, než hovor přijala.

„Prosím, Rebecca Norménová,“ pronesla co nejklidněji.

Hlas na druhém konci patřil muži.

*

Tady dole to bylo strašidelný jako kráva.

Hned u výtahu začínala garáž, a protože byl svátek a večer, svítila jenom asi každá čtvrtá zářivka. Určitě nějaký stupidní „zelený“ program na úsporu energie. Ale k orientaci mu tohle slabé světlo stačilo.

Procházel mezi nepočetnými auty a kontroloval si podle plánů, že jde správným směrem.

Vtom se ozval nějaký zvuk a HP sebou trhl. Rychle uskočil, skrčil se mezi dvě auta, pak opatrně zvedl hlavu a rozhlédl se přes okenní skla. Nic, nikde se v šeru nic nehýbalo. Asi se jenom spustil větrák nebo nějaký jiný servisní přístroj. Pro jistotu ještě pár minut počkal.

Ale všude bylo ticho.

Vstal a vydal se dál směrem k rohu, kde by měly schody ústit, ale nemohl si pomoct a občas se ohlížel přes rameno.

Dveře našel skoro přesně tam, kde je čekal. Bohužel byly zamčené.

Nejspíš se daly otevírat jenom zevnitř, což je celkem logické, protože byly určené jen k jednosměrnému provozu. Ale vedle dveří byla čtečka. Stříbrná krabička s číselnými tlačítky, stejná jako u hlavního vchodu o patro výš. Zkusil Rilčinu kartu a čtečka odpověděla dvojím pípnutím. Světélko blikalo střídavě červeně a zeleně. Chvilku trvalo, než to HP pochopil. Přístupová karta je v pořádku, ale čtečka ještě čeká na zadání nějakého kódu.

Krucinál!

Hlavní vchod nikdy žádnej posranej kód nechtěl, tomu stačila karta.

Zkusil čtyři nuly, ale odpovědělo mu jen nepřerušované červené světlo.

No tak – mysli, sakra!

Karta patří Rilke a každý si nejspíš volí svůj PIN sám. Čtyři číslice, most likely. Jaké by si Rilke vybrala??

Své narozeniny, bitvu u Lützenu, francouzskou revoluci?

Zkusil všechna tři čtyřčíslí, ale bez úspěchu.

Ale co když ta čtečka funguje jinak? Možná pro tuhle konzervu existuje jeden jediný společný kód, a kdo ho zná a má kartu, ten dostane zelenou?

V tom případě je tu šance, že…

Najednou nastala tma jako v pytli.

Přepadla ho panika a chvíli bojoval s nutkáním všeho nechat a rozběhnout se zpátky k výtahům. Ale místo toho se začal jen zběsile hrabat v brašně a hledat baterku.

Někde napravo od něj něco zašustilo. Z toho zvuku mu naskočila husí kůže. Mohla to být krysa…

Anebo taky něco jiného, temná beztvará postava, která se plíží k němu, natahuje pařáty a…

Jeho prsty narazily na něco válcovitého. Vytáhl baterku tak prudce, že ji následovalo i pár dalších věcí. Zašmátral vlhkými prsty po vypínači – a pak…

Kužel světla dal jeho splašené fantazii pohov a HP chvíli svítil všude kolem sebe, aby měl úplnou jistotu.

Nic tu nebylo, jen zaparkovaná auta a věci, které právě vysypal na zem.

Přidřepl si a až na malou lahvičku spreje posbíral všechno zpátky do tašky. Nejdřív termosku s balistickým gelem, s níž chtěl přechytračit snímač otisků prstů, jak ho to v Kistě naučil Rehyman the Rainman. Pak i malé páčidlo, se kterým chtěl vylomit dveře serverové místnosti, a chrániče na uši, aby vydržel houkání alarmu.

Mrkl na hodinky.

Zbývá ještě hodina, než odbije dvanáctá a ulice zaplaví opilci s rachejtlemi, takže dostat se na takovouhle rušnou adresu bude pro sekuriťáky a fízly peklo.

Jinými slovy, má spoustu času…

Osprchoval čtečku sprejem, počkal pár vteřin a pak zmáčkl tlačítko na baterce. Bílé světlo se změnilo na fialové, a když posvítil na čtečku, objevily se velké bílé skvrny na čtyřech klávesách. 1350.

Protáhl kartu a naťukal číslice odshora dolů.

Červené světélko.

Na chvilku se zarazil a zamyslel se. Pak zkusil symetričtější 0135. Rozsvítila se zelená kontrolka a motorový zámek zavrčel.

YES!

Právě když vzal za kliku, vystřelila mu do celého těla bolest a na několik vteřin se mu neovladatelně rozklepaly končetiny. Pak všechno zčernalo.

41 | Capture the Flag

„No, haló, kam jsem se dovolal?“ řekl muž na druhém konci.

„Tady Rebecca Norménová…“

„Ze zámecké správy, jo?“ zeptal se muž nejistě.

„Promiňte… teď vám nerozumím. S kým mluvím?“

„Jmenuju se Sandberg, kapitán Sandberg od Švédských gardistů. Dneska jsem velitelem stráží na Královském zámku a stojíme tady přede dveřmi, které se najednou nedají otevřít. Když vyměníte zámek, bývá zvykem nám to ohlásit…“

„Počkejte chvilku,“ přerušila ho. „Odkud máte moje číslo?“

„Na tom zámku je papírek. Takže… vy nepracujete u zámecké správy? Já jsem myslel…“

„Počkejte tam, kapitáne, už jsem na cestě!“

Seběhla schody, telefon pořád ještě u ucha.

„Kam ty dveře vlastně vedou?“

„Prosím?“

„Ty zamčené dveře…“ upřesnila a vklouzla do holínek. „Kam vedou?“

*

Někdo ho nesl.

Nejspíš jich bylo víc. Za každé podpaží jeden, ruce svázané za zády a na hlavě kápě.

Déj? vu!

Chvilku měl dojem, že všechno je jenom sen. Že je pořád ještě v té dubajské garáži a orkové ho táhnou guantánamskou jeskyní.

Nohy se mu jakžtakž hýbaly, ale zbytek těla měl pořád umrtvený. Poslední minuty se mu roztříštily do útržkovitých vzpomínek. Chvíli měl dojem, že jede, že ho převážejí v nějakém neznámém dopravním prostředku. Ale byl to spíš pocit než fakt. Jako by se svět okolo něj pohyboval a on sám nehybně ležel.

Táhli ho nahoru po nějakých schodech. Uslyšel vrznout dveře. Suchý studený vzduch, ale ne venkovní. Spíš jako na obrovské půdě…

*

Prudce zabrzdila na vnějším nádvoří a auto se ještě kousek sklouzlo po namrzlých kočičích hlavách.

„Stát,“ řekl ochmýřený teenager ve strážní budce a natáhl k ní ruku.

„Velitele stráží,“ řekla stroze a ukázala mu policejní odznak. „Kapitána Sandberga, kde ho najdu?“

*

Další úzké schodiště. Ten, který šel před ním, ho musel nahoru skoro táhnout.

Chladný noční vzduch, hlasy a vzdálený ruch města mu prozradily, že teď jsou venku. Klopýtal po kluzkém hrbolatém povrchu. Pak ho jejich ruce povalily do sedu a přehodily mu nohy přes okraj. Najednou mohl volně houpat chodidly a do nohavic mu vnikl slabý závan větru.

Žaludek byl opět rychlejší než hlava, jako už tolikrát. Střecha! Je na nějaké střeše.

*

Celkem tři zbraně, dvě automatické karabiny a velitelova pistole v pouzdře. Kdovíproč z nich měla špatný pocit. Stráž má sice hlavně ceremoniální úkoly, ale stejně na to Rebecca musela myslet.

Bezpečno, nebo nebezpečno?

Tipovala to druhé…

Běželi nahoru po schodech, které kupodivu vypadaly úplně obyčejně. V čele kapitán Sandberg, pak ona a hned za ní dva vojáci v maskáčových uniformách. Dveře bytů po obou stranách, slabý pach jídla. Nikdy by si nepomyslela, že na zámku normálně bydlí lidi, a to za obyčejnými hnědými dveřmi s otvory na dopisy a jmenovkami jako na kterékoli jiné adrese ve městě.

Ale na druhou stranu, tohle bylo západní křídlo, vzdálené pořádný kus cesty od královských komnat, zámeckého kostela, muzeí a tak dále.

Zastavili se u plechových dveří na samém vrcholu schodiště.

„Tady,“ řekl Sandberg a ukázal na závoru s visacím zámkem.

„Náš klíč tam nepasoval, takže nám došlo, že tu něco nehraje.“

Na visacím zámku visel papírek s telefonním číslem. Okamžitě poznala, že to číslo patří jí.

„Jste si jistá, že bychom neměli zavolat policii…? Tedy uniformovanou policii,“ opravil se.

„Ještě ne…“ odpověděla.

Vytáhla z kapsy džínů klíč a okamžitě poznala, že má správnou velikost.

Zastrčila ho do visacího zámku a zkusila jím otočit. Zámek se vzápětí otevřel, jeden z vojáků sundal závoru a otevřel dveře. Rebeccu ovanul studený pach starého dřeva a prachu.

„Kam to vede…?“

Ukázala do tmy.

„Ta půda? No, ta se táhne podél celého zámku, ale my přes ni chodíme k vlajce…“

„K vlajce?“

„K té trojcípé, co vlaje nad zámkem, když je král ve Švédsku…“

*

Co se to sakra vlastně stalo?

Jeho mozek začínal dohánět realitu.

Bral zrovna za kliku, chystal se otevřít dveře na schody a pak dostal nějaký – záchvat?

Že by ta klika byla pod proudem?

V tom případě by teď měl hezky ugrilovanou ruku. A ruce měl úplně v pohodě, až na tu umělohmotnou pásku, která ho dřela do zápěstí.

Opatrně se natočil a po chvilce identifikoval jedno místo v kříži, odkud se mu do těla šířila pálivá bolest.

Kousek od něj se ozýval šepot.

Otevřely se dveře.

Promluvil známý hlas a HP sebou trhl.

*

Tmou je vedl úzký chodníček z dvou řad fošen. Čím déle šli, tím víc sílil pach dehtovaného dřeva.

Střechu měli několik metrů nad hlavami a v rozptýleném světle baterky se občas zeleně zatřpytily měděné pláty.

„Opatrně,“ řekl Sandberg a posvítil baterkou na jeden z velkých dřevěných trámů, které se klenuly nad chodníčkem.

Pak chodníček zahýbal doprava, do jiné části domu. Rebecca si spočítala, že tady začíná severní strana zámku, ta, která je obrácená k parlamentu. Někde ve tmě před nimi se zabouchly dveře. Sandberg se zastavil a posvítil před sebe. Dvacet metrů před nimi se rýsovala silueta schodiště.

„Tohle je střežený objekt,“ zamumlal Sandberg. „Nikdo sem nesmí, a tam nahoru už vůbec ne.“

Došli až ke schodům a posvítili vzhůru. Další ocelové dveře, tentokrát s příčnou petlicí.

Zapípalo jí v kapse. Vytáhla telefon a přečetla si zprávu.

Byla od Mickeho.

MayBey bydlí u dálnice E18, většina aktivity

jde přes ústřednu v Násby Parku.

Takže měla pravdu!

MayBey vůbec není ten, za koho se vydává.

Anebo právě naopak ano…

Je zrcadlový obraz, kopie někoho úplně jiného.

Obrátila se k Sandbergovi.

„Počkejte tady!“ řekla.

A pustila se po schodech nahoru sama.

42 | Head to Head

„Vítej, Rebecco,“ řekl muž v lyžařské kukle.

Plošina, na které stáli, byla malá, nanejvýš sedm, osm metrů čtverečních. Po její levé straně se táhla zdobená kamenná balustráda a hluboko pod ní se rozkládal vjezd do zámeckých vrat na Lejonbackenu. Po pravici stála nízká zídka a za ní ležela měděná střecha, která se mírně svažovala směrem k vnitřnímu nádvoří.

Mrkla na hodinky: 23.51.

Z dálky zaslechla dunění ohňostroje.

„Už tu na tebe s tvým bratrem čekáme.“

Trhl hlavou a Rebeccu na okamžik zamrazilo. Na balustrádě seděl zády k ní schoulený člověk. Ruce měl svázané za zády a hlavu mu zakrývala černá látková kápě.

Pod jeho nohama fasáda strmě spadala nejméně dvacet metrů až na Lejonbacken.

Rebecca se podívala na muže v kukle. V té černé bundě a masce sice vypadal velký, ale ve skutečnosti byl menší, než si představovala.

„Jistě v tom spatřuješ tu poetickou spravedlnost…“ pronesl.

Přikývla a přitom sledovala jeho pohyby. Měl divný hlas, jako by se ho ze všech sil snažil měnit.

„Tvůj bratr ti zabil přítele tak, že ho shodil přes okraj…“

Znovu zašilhala na schoulená záda a pak přejela pohledem celou malou plošinu.

Na nízké kamenné zídce pár metrů od ní stála černá taška. Rebecca přikývla.

„Ale jo, je mi to jasné. Ty jsi zákon, oko za oko…“

„Přesně…“ řekl, ale na jeho hlase bylo slyšet, že nezareagovala docela tak, jak očekával.

Hluk silvestrovského ohňostroje zesílil a prořízly ho blížící se sirény. Sandbergovi zjevně došla trpělivost.

Muž otočil hlavu a nahlédl přes okraj.

„Už jedou,“ konstatovala Rebecca suše.

„Výborně, tak to můžeš jít zase dolů…“

Couvla o půl kroku ke schodům, ale pak se zastavila.

„Víš co, MayBey…? Já radši zůstanu tady…“

Trhl sebou a zatvářil se, jako by chtěl něco říct. Pak udělal krok k zádům sedící postavy.

„Ty to asi nechápeš…“ zavrčel.

„Ale jo, chápu.“ Zašilhala na tašku.

Sirény už byly blízko, nejméně tři, čtyři auta.

Praskání rachejtlí zesílilo.

„Nejspíš chápu úplně všechno. Chceš strčit tady mého bratra…“

Ukázala na sedícího muže.

„…přes ten okraj, jak jsi slíbil svým fanouškům. Jestli ti to nevadí, zůstanu tady a budu se na to dívat.“

„C-co?“

Zlomil se mu hlas, na okamžik téměř vypískl.

„Říkám, že máš jít do toho a shodit Henkeho dolů. Žvaníš o tom už celé týdny, tak si posluž.“

Na chvilku se zamyslel a pak přistoupil o další krok blíž k balustrádě. Sedící záda se neklidně ošila.

Sirény umlkly, což nejspíš znamenalo, že policisté už se ženou po schodišti nahoru. Pár minut, než přeběhnou půdu, a už budou u schodů na plošinu.

Pomalu zastrčila ruku pod bundu.

„Tobě to fakt nedochází, Rebecco…“ sykl MayBey a zvedl nohu, jako by se chystal kopnout.

„Naopak,“ řekla klidně a obemkla prsty předmět, který měla na zádech připevněný k opasku. „Nedochází to leda tobě…“

Dvěma kroky bleskově přešla plošinu a trhla rukou. Teleskopický obušek se vysunul do plné délky a zasáhl MayBeyho do zadní strany stehna.

Byla to taková rána, že Rebecca ucítila, jak pod kovem praskla kost.

MayBey žuchl na záda, ale nevrhla se na něj.

Místo toho položila nohu na záda sedící postavy.

*

Slyšel hlasy, přesněji řečeno dva. Mužský a ženský. Oba mu zněly povědomě, ale v hlavě měl pořád ještě rozmazáno a nepoznával je.

Vtom za sebou zaslechl nějaké rychlé pohyby.

Někdo mu položil nohu na záda.

*

„Já ti s tím trošku píchnu, MayBey, jo?“ zařvala, aby překřičela rachejtle.

Přimáčkla nohu.

„Néééé!!“

Oba zděšené výkřiky se smísily do jediného nakřáplého zvuku.

MayBey se jí pokusil po noze skočit, ale dostal obuškem přes paže a schoulil se bolestí.

Popadla sedícího muže, stáhla ho z balustrády a hodila ho na plošinu vedle MayBeyho. Pak vytáhla ze zadní kapsy pouta.

Pod tlustými rukavicemi a černou péřovou bundou měl MayBey útlá zápěstí a Rebecce nečinilo nejmenší potíže zaklapnout želízka.

„Nastal čas vás odmaskovat, pánové.“

Stáhla MayBeymu lyžařskou kuklu a osvobodila druhého muže z kápě.

„Tady s Jonathanem Lundhem už se znám…“

Kývla na MayBeyho, který se pořád šklebil bolestí. „Ale kdo jsi ty?“

„M-Masák,“ fňukl mladík, který hrál jejího bratra. „Marcus Lillhage.“

„A odkud znáš tadyhle Lundha mladšího? Je tvůj táta taky od policie?“

„N-nene…“ vzlykl. „Já chodím s Klínkem do školy…“ Pomalu přikývla a obrátila se k černé tašce.

„Tam máte kameru, že?“

Mladík, který se prý jmenoval Masák, přikývl. Šťouchla Jonathana Lundha obuškem do prsou.

„Budeš mluvit ty, nebo Marcus?“

Jonathan se oběma rukama držel za zraněné stehno a vyhýbal se jejímu pohledu.

„Tak Marcusi, máš slovo.“

Položila si obušek na rameno.

„Byl to jenom projekt… do školy.“

„Pokračuj.“

„No, my máme předmět média a píšeme práci o informačních tocích. Chtěli jsme zjistit, jestli se dá ovlivňovat debata pomocí fiktivní postavy. Klínkův táta na tu fízlovskou stránku chodí, podle toho nás to napadlo.“

Zašilhal na Jonathana Lundha, ale ten dál mlčel. „Jednou večer si sedl na mobil a zavolal domů, aniž by o tom věděl. Klínek je slyšel, jak se v minibusu baví…“

„…o mně,“ vpadla Rebecca a všimla si, že Jonathan zvedl oči.

„Šukala jsi s mým tátou…“ sykl. „I když jsi věděla, že má rodinu…“

Pomalu přikývla.

„Máš naprostou pravdu, Jonathane,“ pronesla. „A nejsem na to vůbec hrdá, jestli tě to utěší. Tak proto jste si vybrali mě?“

„T-ten projekt původně vůbec neměl bejt tak velkej. Chtěli jsme si hrát na vyšinutýho poldu, co by časem napsal, že spáchá sebevraždu. Chtěli jsme zjistit, jestli by se mu kolegové snažili pomoct,“ pokračoval Marcus. „Nejdřív jsme se museli vyprofilovat. Vybudovat si jméno. Jako ta holka z Vysoký školy umění, co fejkovala psychózu a byla pak děsně slavná…“

„Drž už kurva hubu, Masáku!“ sykl Jonathan. „Přece se nebudeš vybavovat s takovou zasranou ště…“

Nakopla ho do kolene a on se svinul do kuličky.

„Měl by sis trošku dávat pozor, co říkáš, Jonathane. Víš přece, co se na té stránce píše o mojí psychice… Takový chytrý kluk jako ty by mi určitě uměl říct, co by se stalo, kdybych rozbila tu vaši kameru a pak tvrdila, že jsem vás čistě v sebeobraně musela shodit dolů?“

Vytřeštil oči a hledal známky toho, že Rebecca žertuje. Ale ta ho jen popadla za bundu a odtáhla k okraji.

Dole už se utvořil shluk lidí.

„Už několik týdnů mě terorizujete…“ pokračovala těsně u jeho ucha. „Provokujete lidi, aby na mě házeli špínu, skoro jste mě přejeli autem a navíc jste ohrozili na životě mého bratra…“

Postrčila ho kousek dál přes okraj. I přes svištění a bouchání silvestrovského ohňostroje slyšela, jak zalapal po dechu.

„Nebo ne? To auto před mým domem? Byli jste to vy, ne?“

„Jo! J-jo, sakra,“ vykřikl. „Chtěli jsme si tě jenom o-omrknout. K-když ses na nás tak vyřítila…“

„…zpanikařili jste…?“

Horečně přikyvoval a nespouštěl oči z kočičích hlav hluboko pod sebou.

„A můj bratr s tím má společného co?“

„Náhoda. Jednou k nám prostě nakráčel do krámu… P-pak to do sebe všechno zapadlo…“

Stáhla Jonathana Lundha zpátky na plošinu a hodila ho vedle jeho kumpána.

„A tahle akce?“ Ukázala bradou na střechu Královského zámku. „Tu vymyslel kdo?“

„Můj brácha je důstojník u gardy,“ zamumlal Marcus. „V létě mě sem vzal, když spouštěli vlajku.“

„Takže jste si mysleli, že uvěřím, že na tom okraji sedí Henke? Že budu škemrat o jeho život a vy to budete natáčet – to chápu. Ale jak jste se chtěli dostat odsud?“ Mladíci si vyměnili pohled, ale ani jeden neodpověděl. Rebecca se na chvilku zamyslela.

„Už tomu rozumím…“ řekla pak. „…sejít dolů v poutech a dostat se do televize a do novin, to by byl perfektní závěr vašeho projektu,“ přikývla. „Protože jste tu doopravdy žádné rukojmí neměli, skončilo by to pokutou nebo podmínkou za nějaký umrněný přestupek. Já bych ostrouhala kolečka a z vás by se staly celebrity. No nic, na to je už pozdě!“

Vytáhla je na nohy, uvolnila lanko vlajky, a než stačili 386 pochopit, co to provádí, provlékla ho želízky, které měli za zády. Pak lanko dvakrát obtočila kolem stožáru, aby ho zajistila, a strčila oba mladíky proti balustrádě tak prudce, že přes ni po hlavě přepadli.

Dvojhlasný zděšený výkřik – pak se lanko napjalo, škublo sebou a chlapci zůstali viset ve vzduchu s koleny na okraji balustrády.

Dole v davu zasršely blesky z mobilních kamer.

„Usmívejte se a mávejte, kluci,“ řekla. „Budete slavní.“

Šla k tašce, vytáhla kameru a po chvíli hmoždění z ní vyndala paměťovou kartu.

Po cestě ze schodů se srazila s vyjednavačem a za ním zahlédla těžce ozbrojené příslušníky útvaru rychlého nasazení v černých uniformách.

„Všechno je v klidu,“ řekla a mávla policejním průkazem.

Ukázala na telefon ve vyjednavačově ruce.

„Ale můžete zavolat Tobbemu Lundhovi ze zásahovky, oddílu A, aby si sem přišel vyzvednout syna. A řekněte mu, aby s sebou vzal dvoje čisté kalhoty…“

43 | All Your Bases Are

Belong To Us

V okamžiku, kdy mu strhli kápi, se svět rozprskl do barev, pískotu a výbuchů. Trvalo mu půl vteřiny, než pochopil, že je půlnoc, a další půl vteřiny, než si uvědomil, kde je.

Sedmdesát metrů nad centrem města. Houpal nohama nad jízdními pruhy ulice Sveavägen, pokrytými břečkou soli a vody, a v pádu mu bránilo jen pár decimetrů betonu pod hýžděmi.

Noha na jeho zádech přitlačila, vzdálenost k okraji se scvrkla na polovinu a jeho žaludek se proměnil v uzlíček děsu.

Pokusil se vrhnout nazad, aby udržel těžiště nad betonem. Ale noha ho zarazila a nemilosrdně ho sunula vpřed.

„Kocháš se výhledem, loverboy?“ zašeptala mu do ucha Sophie, zatímco mu kolem hlavy explodovalo stockholmské nebe.

„V pravý kapse kalhot, flashka!“ zařval, aby překřičel ohňostroj.

„Nepouštějte mě, kurváá!“

Elroy do něj dál strkal nohou a jeho hýždě pomalu klouzaly přes okraj.

O devatenáct pater níže se ulice zaplnila novoročním davem.

„A co jsi s ní chtěl dělat, Henríčku?“ ozvala se znovu Sophie těsně u jeho ucha.

„Zastrčit ji do serveru a nahrát trojana,“ fňukl. „Prosím, prosím, hlavně mě nepouště…“

Vtom jeho pozadí ztratilo kontakt s podložím a HP přepadl přes okraj.

Ale jakmile vyrazil smrtelný skřek, Elroy ho chytil a vytáhl ho zpátky na střechu. Pár minut ho nechali ležet a šacovali ho.

Flashku mu sebrali jako první.

*

Ve většině měla pravdu.

MayBey a Tobbe spolu souviseli.

Její internetovou nemesis však nebyl svalnatý policista v černé uniformě zásahovky, ale dva uhrovatí osmnáctiletí kluci, kteří moc koukali na televizi. Na stopu ji přivedly ty filmové hlášky. Soudce Dredd, Clint Eastwood, Taxikář. Působilo to všechno jako nějaká fantazie z chlapeckého pokoje. Když ji napadlo jméno Jonathana Lundha, stačilo se mrknout na jeho facebookový profil a opravdu tam všechny ty filmy měl, úhledně uspořádané v sekci informací spolu s faktem, že chodí na gymnázium se zaměřením na IT. Na internetu si každý může hrát, na koho chce, pomyslela si. Ale pravda je tam také, stačí vědět, kde ji hledat.

A když už je řeč o hledání…

Vytáhla telefon a vytočila číslo.

„Kde jste?“ zeptala se, když to muž na druhém konci zvedl.

*

Vedli ho mezi sebou jako ovci.

Elroy ho držel za nadloktí, ale to bylo vlastně zbytečné.

Umělohmotnou pásku na rukou mu sice přeřezali, ale už měl fakt dost. Ještě ho nepřešel šok z toho, jak ho sesmahli tou elektrickou pistolí, takže se pohyboval ztěžka, a hororový scénář na střeše ho v podstatě dorazil.

Přejel si předloktím přes nos, aby si utřel slzy, které se mu paličatě draly z koutků.

Když vešli do velké otevřené místnosti, uslyšel z Philipovy kanceláře hlasy. Za zdmi z broušeného skla rozeznával siluety. Cinkání sklenic a klokotavý smích, který tak dobře znal…

Bez varování se mu náhle podlomily nohy a zhroutil se. Hlavou se praštil o roh Sophiina stolu a ucítil, jak mu praskla kůže na čele.

Nijak se neměli k tomu, aby ho zvedli, naopak ho chvíli nechali válet se po podlaze.

Culili se, když šátral rukama pod stolem.

Pak se chytil židle a s její pomocí se namáhavě vyškrábal na nohy. Mezi obočími mu stekl čúrek teplé krve.

„Na!“ zamručel Elroy, vecpal mu do ruky kapesník a postrčil ho dál.

Hned nato se otevřely dveře a ocitli se uvnitř.

V místnosti bylo šest lidí, všichni sekční šéfové, všichni se sklenkou šampaňského v ruce.

„Vítej, Henriku, čekáme na tebe,“ prohodil Philip Argos vesele.

Po jeho boku, kapánek moc blízko, nasadila Rilke svůj nejkrásnější úsměv.

„Tady.“

Elroy položil malý flashdisk na Philipův stůl.

„Dejane, budeš tak laskav?“ přikývl Philip.

Dejan přistoupil, flashku si vzal a plugnul ji do notebooku, který stál na stole.

„Wireless network off…“ utrousil škodolibě a vrhl rychlý pohled na HP. „Přece nebudeme riskovat nějakou nákazu…“

Ostatní teamleadeři kromě Rilke se shlukli kolem obrazovky. HP si nemohl pomoct a zašilhal po ní. Ale vůbec se na něj nedívala.

Přitiskl si kapesník k ráně na čele, ale krev ne a ne přestat téct.

„Týjo, koukni na tohle,“ řekl Beens a ukázal přes Dejanovo rameno. „To vůbec není blbý!“

Dejan chvíli klikal a zadal pár krátkých příkazů.

„Yes, naprosto souhlasím s Beensem. Ten, kdo tenhle špionážní program napsal, se rozhodně vyzná.“

Naťukal pár dalších příkazů, pak vstal a flashku vytáhl.

„Kdyby se ten trojský kůň dostal do mainframů, měli bychom problém… Nejspíš by začal odesílat důvěrné informace externímu klientovi. Informace o zákaznících, uživatelská ID, aliasy bloggerů and you name it. Čert ví, co se mohlo stát, kdyby se mu to povedlo…“

Ukázal flashdiskem na HP.

„Ty jsi nás vážně chtěl sestřelit, chlapče…“ pronesl skoro překvapeně.

Najednou všichni v místnosti zírali na HP.

Téměř cítil nenávist v jejich pohledech.

Frank k němu přistoupil se zaťatými pěstmi, ale HP nehnul ani brvou. Nebyla to nijak hrozná rána, normální solarovka, na kterou se stihl jakžtakž připravit. Kolena na koberec, heknutí a vyražený dech. Ten chlap ani neměl guts na to, aby mu dal punch do fejsu…

„To stačí, Franku,“ řekl Philip úsečně a Sophie se svým bratrem postavili HP na nohy.

„Myslím, že Henrik už pochopil vážnost situace, že ano?“

HP němě přikývl.

„Jsi odsouzený zločinec a vloupal ses k nám pomocí odcizené přístupové karty, abys ukradl naše firemní tajemství.“

Vzal si od Beense flashku a zamával s ní HP před obličejem.

„To je závažná krádež nebo průmyslová špionáž, což odhaduju na rok dva ve vězení. Navíc to určitě neprospěje kariéře tvé sestry…“

HP sebou trhl.

„Moji sestru do toho netahejte!“ zamručel.

Philip se usmál.

„Tak přece jenom ti na někom záleží, Henriku. Jinými slovy ti zcela nechybí morálka…“

Po rtech Franka, Dejana a ostatních přelétlo pár úsměšků, ale to mu bylo jedno.

„Přejdi k věci, Philipe,“ povzdechl si. „Mám něco, co chceš, viď? Jinak už by mě fízlové dávno seškrabávali z asfaltu. Ty se přece neštítíš jít přes mrtvoly…“

Zvedl hlavu a poprvé se jim podíval do očí. Tentokrát byla řada na nich, aby zatěkali pohledem.

Všichni kromě Philipa. Ten pokynul Elroyovi.

„Tak co…?“

„Čistej jako lilie, žádný lokátory ani mikrofony.“

„Dobře!“

Obrátil se znovu k HP.

„Máš naprostou pravdu, Henriku. Chci tvoje akcie. Musíš mi je prodat za přiměřenou tržní cenu, aby pak nikdo nemohl tvrdit, že jsi byl vystaven nepřípustnému nátlaku. Takže ti nabízím dvojnásobek částky, kterou se ti povedlo schrastit pro Moniku.“

Dal znamení Stoffemu, ten vytáhl umělohmotnou složku a začal z ní skládat na stůl dokumenty.

„Navíc je tu přítomna řada svědků, kteří potvrdí, že ke koupi došlo v souladu se zákonem.“

HP unaveně přikývl.

„Fajn, je mi to jasný…“

Zhluboka se nadechl, aby získal čas na rozmyšlenou. „Ale mám pro ten obchod jednu podmínku.“

„Nejsi právě v situaci, kdy by sis mohl klást podmínky, Henriku, ale poslechněme si ji…“

„Podepíšu vám ty lejstra a zmizím do západu slunce, ale jenom když nezavoláte policajty. Nechce se mi jít zase bručet.“

Philip přikývl.

„To zní jako návrh, který stojí za zvážení, nebo ne?“ Obrátil se k ostatním, ale nikdo nic nenamítal.

„A jak to uděláme s prachama?“ zamručel HP.

„Zřídili jsme ti konto u Western Union, peníze na něj dorazí v okamžiku podpisu.“

„To není potřeba, mám vlastní bankovní účet, co se dá použít.“

Philip se mu na pár vteřin zahleděl do očí. Pak se usmál. „Ty jsi s touto možností počítal, že?“

HP pokrčil rameny.

„V tom případě jsem se v tobě přece jen úplně nemýlil, Henriku. Žádný plán není tak dobrý, aby nepotřeboval backup.“

Potřásl hlavou.

„Dotáhl bys to u nás daleko, Henriku, dál, než by ses odvažoval doufat…“

„Hm…“ odpověděl HP. „To už teď asi nikdy nezjistíme, co?“

Philip přikývl.

„No nic, Henriku, vzhledem k tomu, že ses na tento scénář připravil, určitě máš představu o ceně. Kolik peněz jsi dal dohromady, aby Monika souhlasila s prodejem? Já jsem jí nabízel milion, ale umím si představit, že tobě dala slušnou slevu. Tak za kolik – padesát, sto?“

„Pět!“

Philip se uchechtl.

„Tak ty jsi přesvědčil mou švagrovou, aby ti prodala své akcie za nicotných pět tisíc. Buď jsi fantastický vyjednavač, anebo mě opravdu nenávidí… No nic, pošleme na tvůj účet deset tisíc.“

HP pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne pět tisíc…“

Schválně se na chvilku odmlčel. Pak se usmál.

„Pět milionů…!“

44 | The Game Is Up

V ulicích se rozhostil klid a jen tu a tam se na nočním nebi objevila osamělá opožděná kytice jisker. HP musel chvíli počkat venku, odvedli ho na záchod, aby se dal do pořádku. Šrám nad okem nechtěl přestat krvácet, takže musel poprosit o obyčejnou izolepu, aby si ho jakžtakž slepil. Jakmile s tím byl hotov, otevřely se dveře kanceláře.

„Už můžeš vejít, Henriku…“

Bujará nálada poněkud opadla. Během čekání nemohl HP nepřeslechnout některé části hlasité diskuse.

„Ověřili jsme tvé údaje…“ začal Philip, „…a zdá se, že jsi opravdu nějak sehnal těch pět milionů, o kterých mluvíš. Samozřejmě by nás zajímalo, kde jsi k nim přišel…“

„Vyhrál jsem v loterii,“ odsekl HP.

Viděl, jak si vyměňují pohledy.

„V tom případě máme návrh,“ řekl Philip stroze. „Šest milionů, to je suma, kterou jsme schopni takhle narychlo dát dohromady.“

„Sedm!“ opáčil HP rychle.

Philip se zhluboka nadechl a HP koutkem oka zahlédl, jak Elroy přešlápl z nohy na nohu.

„Fajn, tak šest!“ řekl. „Ať už to máme za sebou. A nezapomínej, žádný policajty!“

„Dobře,“ řekl Philip. „Dejan má převod připravený na obrazovce.“

Kývl na Dejana, který si mezitím našel jiný notebook místo toho nakaženého.

„Jakmile budou všechny papíry podepsány, odešle částku a pak se budeš moct sám přihlásit na účet a ověřit si to.“

HP přikývl.

Stoffe položil před něj na stůl papíry a HP je jeden po druhém podepsal.

Philip udělal totéž a pak se podepsali Stoffe a Frank jako svědkové.

„Tak, můžeš převést peníze,“ nařídil Philip, když byli hotoví.

Dejan ťukl do klávesnice a pak hlídal, když si HP transakci ověřoval. ArgosEye má teď určitě v pokladně víceméně prázdno.

Kupovat akcie z firemní kasy, není to nelegální? Ale to by to napřed muselo někomu vadit.

„Spokojený?“

HP přikývl.

„Dobře, takže nastal okamžik, kdy se naše cesty rozdělí,“ usmál se Philip. „Je z tebe zámožný muž, ale ještě potrvá, než si svých peněz budeš moct užít. Navíc samozřejmě budeme požadovat vysoké odškodné. Odhaduju, že celková suma by se mohla pohybovat kolem šesti milionů, co si myslíte vy ostatní?“

Tu a tam jízlivé úsměšky, najednou se všichni znatelně uklidnili.

„Elroyi, buď tak hodný a zařiď tady Henrikovi odvoz.“

„Rád,“ uchechtl se Elroy a odešel k telefonu na psacím stole. „Jedna jedna dva vytočíš raz dva…“

HP se zadíval do země. Samozřejmě, že ho ti nenažraní hajzlové chtěli podfouknout. Kdyby si na to chtěl vsadit, dostal by hodně nízký kurz. Ale naštěstí měl ještě jedno eso v rukávu…

„Haló, policie? Dopadli jsme zloděje přímo při činu. Patrně se pokoušel ukrást firemní tajemství…“

„Počkej!“ řekl Philip a zvedl ruku. „Něco mi tu nehraje…“

Dlouze se na HP zadíval.

„Na to, že jsi právě prohrál hru, vypadáš nějak moc klidně.“

HP se snažil vyhýbat jeho pohledu.

Do prdele!

„Co jsi vlastně dělal v dolním patře na té recepci?“

„Nic,“ zamumlal HP.

Philip se zatvářil ustaraně. Posunkem naznačil Elroyovi, aby mu podal sluchátko.

„Haló, s kým mluvím? Policejní inspektor Renko…?“ Philip se začínal usmívat.

„A na jakém oddělení pracujete, pane inspektore, smím-li se zeptat?… Na pátracím? Je mi líto, ale správná odpověď zněla operační středisko.“

Zavěsil a zmáčkl na telefonu pár tlačítek.

„Nepřestáváš mě udivovat, Henriku!“ pokračoval pobaveným tónem. „Předvídal jsi, že zavoláme policii, a přepsal jsi číslo pod rychlou volbou. Hádám správně, že na tebe někde venku čekají dva komplicové s autem, kteří se tu měli objevit a odvézt tě? Trochu jako z Dannyho parťáků, že?“

HP se zhluboka nadechl.

„Z dvojky,“ zamručel. „Falešní policajti je zachrání ve dvojce.“

Ale nikdo ho neposlouchal.

Philip se obrátil k ostatním přítomným.

„Z tohohle pro nás plyne hezké ponaučení. Nikdy nepodceňuj protivníka, i když se zdá, že je poražen…“

Dal znamení Elroyovi a ten vytáhl svůj mobil.

„Haló, policie?“

*

Ukončila hovor a našla v adresáři jiné číslo.

„Dobrý večer, má milá,“ řekl jemný hlas.

„Dobrý večer, strýčku Tage,“ odpověděla a srdce se jí rozbušilo trochu silněji.

„Vím, kde je Henrik…“

„Vynikající, má milá, jsem ti zavázán nesmírnou vděčností. Kde ho najdu?“

Zhluboka vdechla vzduch do plic a chvíli ho v sobě držela, než odpověděla.

*

Takže hra skončila.

Philip a spol. koupili jeho akcie, sice mnohem dráž, než zamýšleli, ale stejně. Konečně získali úplnou kontrolu nad firmou.

Vevnitř určitě teklo proudem šampaňské, zatímco musel s dvojčaty Weasleyovými hezky čekat na recepci, až dorazí poldové.

Praví poldové…

Krucifix!

Doufal, že se z toho vyvlékne, že bluf s vyměněným číslem klapne, Nox s Náčelníkem zaklepou na dveře a on si dá odchod. Pak s čerstvými penězi na účtu pojede rovnou na Arlandu.

Ale místo toho ho zatknou doopravdy.

Vězení mu dělalo ze všeho nejmenší starosti. Pořádně ho zneklidňovalo spíš to, že jakmile policie zadá do počítače jeho osobní údaje, vylétnou u Pořadatele varovné praporky.

Stejně ho překvapovalo, že ho ještě nenašli. Že ho Philip a jeho pohůnci neprozradili. Copak ještě nepochopili, kdo vlastně je? No nic, brzo se to dozví…

Z myšlenek ho vytrhlo hlasité zaklepání.

„Jste nějací rychlí,“ řekl Elroy dvěma mužům v civilu, kteří stáli za dveřmi.

„Byli jsme prakticky za rohem,“ odpověděl jeden z nich krátce.

„Rád bych viděl vaše legitimace,“ řekl Elroy.

Muži pokrčili rameny a vylovili policejní průkazy. Elroy je důkladně prostudoval a přikývl.

„Všechny informace mám tady…“

Podal jednomu policistovi umělohmotnou složku.

„Čas, místo, osobní údaje, najdete tam všechno, i flashku se softwarem, který se pokoušel nahrát na náš mainframe.“

Ukázal na HP.

„Po víkendu se vám ozvou naši právníci s požadavkem na odškodné.“

Policista zalistoval papíry a kývl na kolegu.

„Otočte se,“ nařídil a HP poslechl.

Kovově to zařinčelo a cvakla pouta.

„Fajn, tak jdeme. Zítra ráno vám zavolají vyšetřovatelé, pokud budou mít nějaké otázky…“

Oba policisté ho odvedli k výtahu.

„Počkejte,“ zavolal za nimi Elroy. „Na kterou stanici jedete? Kdybychom náhodou chtěli něco dodat?“

„Na Norrmalm,“ odpověděl vyšší policista.

„To je ta, co leží zezadu u ústředí?“

„Ne, na Kungsholmsgatan 37, už jsme se dávno přestěhovali.“

Elroy se spokojeně uchechtl.

„Jenom si to ověřuju…“

Sjeli výtahem dolů. Policisté ani nemukli. Hned před východem stálo auto, typická fízlovská kára s automatickou převodovkou a přidaným vnitřním zrcátkem.

Ten vyšší, nejspíš velitel, se posadil dozadu vedle HP. Auto nastartovalo, a jakmile se rozjeli, vytáhl mobil.

„Máme ho a jsme na cestě,“ řekl člověku na druhém konci.

„My nejedeme na Kungsholmsgatan, co…?“ zamumlal HP.

Ale muž neodpověděl.

45 | Call!

„Tak, přátelé,“ prohlásil Philip Argos. „Tuhle nepříjemnost jsme sprovodili ze světa. Někdy člověk nemá na vybranou a musí si svobodu vykoupit, ač za poněkud vyšší cenu, než jsme předpokládali… Nicméně to bylo řešení, které je z dlouhodobého hlediska nejméně riskantní. Vymáhání odškodného přenecháme právníkům. Když známe číslo účtu, mělo by to jít relativně snadno. Tak či onak všichni vyděláme mnohem více, než jsme se kdy odvažovali snít…“

Pozvedl sklenku.

„Na budoucnost!“

Rozezvonil se mobil.

„Promiňte,“ řekl Frank.

Vyndal telefon z pouzdra na opasku a odešel z místnosti.

„Víme teda vlastně, pro koho ten Henrik pracoval…?“ zeptal se Beens.

Philip zavrtěl hlavou.

„Ne, bohužel nevíme. Možná něco tuším, ale jistotu mít nikdy nebudeme…“

„Myslíš Annu?“

Philip pokrčil rameny.

„Veškeré informace, které jsme shromáždili, svědčí o tom, že Henrik jednal zcela na vlastní pěst. Přinejmenším jsme nezjistili žádné vazby na naše konkurenty. Možná ho najala Anna, než…“

Mávl rukou.

„…anebo spíš její sestra, když vezmu v potaz ten prodej akcií. Nicméně jsme se jich zbavili, akcie patří nám, zcela legálně a podle pravidel, a naše plány už nikdo a nic neohrozí.“

Do místnosti se vrátil Frank. Telefon držel pořád v ruce a svíral ho tak pevně, až mu konečky prstů bělaly.

„Máme problém…“ téměř zašeptal.

„Volala Gitte z Filtru. Povídá si o nás celá blogosféra. O nás, našich pracovních metodách, zákaznících, trollech, bloggerech, databázi, you name it… Všechno je venku…“

Ztěžka polkl a ukázal na dveře.

„Navíc na recepci stojí dva policajti v uniformách a ptají se, kde máme toho zloděje.“

Philip vrhl pohled na Dejana.

„To je blbost.“ Dejan zvedl ruce na svou obranu. „Ten notebook nebyl v síti, navíc neobsahoval žádné informace. Ten trojský kůň se nikam nedostal.“

„To nevypadá dobře…“ zakňourala Rilke.

„Ticho!“ přerušil ji Philip.

Obrátil se k Elroyovi.

„Co dělal, když jste s ním čekali venku? Nechali jste ho, aby se přiblížil k nějakému počítači?“

Elroy a Sophie téměř synchronizovaně zavrtěli hlavami.

„Šel na záchod, ale jinak nic,“ řekla Sophie. „Potřeboval si ošetřit ten šrám, co si udělal, když…“

Zarazila se a vyděšeně pohlédla na bratra.

„Když co?“ sykl Philip.

„…když se praštil o můj stůl,“ dokončila Sophie mdle.

Projeli po Strandvägen a pokračovali diplomatickou čtvrtí až na Gärdet.

Někde nalevo blikala v mlze světla televizního vysílače na Kaknäsu a HP si chvilku myslel, že jedou tam.

Jenže pak věž minuli a odbočili na úzkou štěrkovou cestu, která vedla někam daleko do krajiny. Nebývala tu kdysi střelnice?

„Jste doopravdy policajti?“ zeptal se.

Muž vedle něj pokrčil rameny.

„Záleží na tom?“

„Jak dlouho už mě máte v merku?“

„Chvíli…“

„Jak jste věděli… nebo vlastně… kdo vás přivedl na stopu…?“

„Kdo bys řekl, Henriku? Zkus se pořádně zamyslet…“

Z jeho tónu mu spadlo srdce do kalhot.

*

Philip rozrazil dveře kanceláře a s ostatními v patách se rozběhl k Sophiinu stolu. Počítač stál na podlaze, ale USB porty na přední straně byly prázdné.

„Planej poplach,“ vydechl Beens úlevou. „Jestli sem toho trojana nedostal, tak tam venku kolujou jenom kecy. Možná proflákl celou story svým kámošům a domluvili se, že ji rozšíří, ať už mají informace, nebo ne. Bez důkazů kauza do pár dnů sama odumře…“

„Počkej!“

Dejan se sehnul a zašťáral ve škvírce těsně nad USB porty.

Vytáhl odtamtud maličkou paměťovou kartu, velkou sotva jako poštovní známka.

Jkay A mofos! napsal na ni někdo.

*

Světla domu, který stál poblíž, mizela v dálce. Auto se téměř vznášelo nad zasněženou zemí, jen tu a tam měkce nadskakovalo na skrytých výmolech a dírách. Chvilku se mu zdálo, že je zase v poušti. Ale bylo to jen další z těch podivných déj? vu, v něž se proměnil jeho život.

Nakonec se zastavili až u okraje lesa. Mezi stromy zahlédl pár mihotavých světelných bodů a chvíli trvalo, než pochopil, co to je.

Hřbitovní lucerničky.

Jsou u starého hřbitova zvířat.

Muži vystoupili z auta, otevřeli dveře a vpustili dovnitř chladný noční vzduch. Samozřejmě se měl pokusit zdrhnout. Napálit to šíleným rushem přímo k lampám na druhé straně pole. Ale už neměl sílu utíkat. Už mu bylo všechno jedno.

„Takže tohle je konec?“ zeptal se mužů, ale ani jeden nic neřekl. „Máte aspoň dost slušnosti, abyste mi řekli, co se teď stane?“

„Mysleli jsme, že už jsi to pochopil,“ odpověděl jeden z mužů a sundal mu pouta.

HP přikývl.

„To jo, ale stejně bych to od vás chtěl slyšet.“

Muž neodpověděl. Jen si vyhrnul bundu a vrátil pouta do malého pouzdra na opasku vedle pistole.

„Jdi,“ řekl ten druhý.

HP chvíli stál a díval se na ně, ale ve tmě nerozeznal jejich obličeje.

A tak šel. V lese se mihotaly svíčky, možná pouhých dvacet metrů od něj.

Byli jen pár kilometrů od centra města, ale přesto tu vládlo naprosté ticho.

Přítomnost města prozrazoval jen vzdálený šum a růžové nebe za jeho zády.

Náhle se z dálky ozval křik ptáka. Suché kráknutí, které HP poznával. Přeběhl mu mráz po zádech. Ještě deset metrů k okraji lesa. Sníh mu tiše křupal pod nohama. Rozpřáhl ruce a čekal.

Pět metrů.

Srdce mu tlouklo tak silně, až bylo slyšet.

Čtyři.

Tři.

Dva.

Jeden…

46 | ORLY?

Najednou byl mezi stromy.

Překvapeně se otočil na oba muže. Opírali se o auto a zcela klidně si povídali.

Nic nechápal.

„Pokračuj,“ zavolal na něj jeden, když si všiml jeho váhání.

HP se otočil a nakoukl mezi stromy. Hřbitovní světýlka vrhala na jejich kmeny strašidelné mihotavé stíny. Vtom uslyšel, jak se otevřely a zase zavřely dveře auta a nastartoval motor.

Tápavě vykročil do lesa, zakopl o malý zasněžený náhrobek a spadl po hlavě do sněhu. Vyškrábal se na nohy a ometl si z šatů sníh.

Auto už bylo v půli cesty ke Kaknäsvägen.

Opravdu ho nechali jít?

Jen tak?

Najednou ho píchlo v koleni, a když si na něj sáhl prstem, zjistil, že má nohavici promáčenou od krve. Rozsah zranění se potmě nedal posoudit, a tak zamířil k lucerně, která svítila nejjasněji.

Teprve když k ní došel, všiml si, že u hrobu někdo stojí.

„Vítej, Henriku,“ řekl ten muž. „Už dlouho tě hledáme. Není zrovna snadné tě sehnat…“

HP otevřel pusu, ale nevymáčkl ze sebe ani hlásku.

„Smím tě pozvat na šálek kávy?“

Muž pozvedl hůl a ukázal na náhrobek tvořený velkým plochým kamenem. Na jeho povrchu, těsně vedle velké lucerny, stála rezavá termoska a dva hrnky. Muž mu jeden podal a HP si ho beze slova vzal. Káva byla silná a vroucí. Mlčky pili.

„Tak co teď bude?“ vypravil ze sebe HP nakonec.

„To je na tobě.“

„J-jak to?“

„Mám pro tebe úkol, Henriku,“ pronesl muž pomalu. „Na jeho splnění budeš mít mnoho času, přesněji celý rok.“

Zastrčil ruku pod kabát a HP na okamžik strnul.

Ale muž místo zbraně vytáhl podlouhlou obálku a podal mu ji.

„Zajímavé místo,“ řekl, když HP obálku otevřel a vyndal složený list papíru. „Znáš jeho historii, Henriku?“

HP zavrtěl hlavou, byl zcela zabrán do čtení.

„Tento hřbitov založil někdy v polovině devatenáctého století spisovatel August Blanche, který tu pohřbil svého psa. Stockholmané ho pak věrně následovali. Loajalita je úžasná vlastnost, nemám pravdu, Henriku?“

„Hmm,“ odpověděl HP nepřítomně.

Byl teprve v polovině textu, ale už si spočítal, jak to všechno skončí.

Mozek přeřadil na vysoké otáčky, srdce mu pumpovalo v hrudi. Tohle je neuvěřitelný! Naprosto šílený!

„Tak co říkáš, Henriku, jsi připraven přijmout úkol?“ usmál se muž. „Yes or no?“

HP otevřel pusu.

„Jak jako, yes or no?“

„Rebecco!“ Muž rozpřáhl volnou ruku. „To je milé, že jsi nám přišla dělat společnost.“

Rebecca vystoupila z šera a pomalu došla ke hrobu.

HP bleskurychle schoval papír. Co tady sakra dělá Becca? Teď? Oni se znají?

„Jak jako, yes or no, Henke?“ zopakovala a stoupla si vedle HP.

„Ale, jen jsem poprosil tvého bratra, aby mi s něčím pomohl. Souvisí to s tím, o čem jsme spolu hovořili…“ usmál se muž.

„S tátou?“

„Dá se to tak říct. Mimochodem, musím ti velice poděkovat, že jsi pomohla tuto schůzku zorganizovat. Tví kolegové odvedli příkladnou práci.“

Rebecca přikývla.

HP měl pocit, že mu vybouchne mozek.

Zorganizovat?

Kolegové?

Co to má do prdele bejt?

„Přišla jsi právě včas, Rebecco, už tu s Henrikem končíme náš sedánek.“

Dopil z šálku zbytek kávy a spolu s termoskou ho uklidil do malé krabice, která se ukrývala ve stínech pod náhrobkem.

„Tamhle mám auto,“ ukázal holí do tmy.

„Rád jsem vás oba zase viděl,“ řekl a zvedl klobouk na rozloučenou.

„Sbohem, přátelé!“

„Ale zůstaneme přece v kontaktu, strýčku Tage?“

„Neboj se, Rebecco,“ odpověděl téměř pobaveně. „Ještě se vám ozvu. Slibuji.“

Za pár vteřin ho pohltila tma.

„Vysvětluj!“ řekl HP, když se brodili sněhem. „A to rychle, než se zcvoknu!“

Neubránila se úsměvu.

„Strýček Tage mi pomohl s jednou záležitostí, hodně důležitou. Na oplátku jsem mu slíbila, že zařídím, aby se s tebou setkal. Posledních pár dnů jsem se o tebe trochu bála, tak jsem poprosila kolegy, aby na tebe dávali pozor. To oni tě přijeli vyzvednout na Hötorget. S Malménem, tím vysokým, si občas telefonuju. Mimochodem, ty jsi ho nepoznal?“

„C-cože, koho?“

„Strýčka Tageho. Když jsme byli malí, byli jsme na návštěvě na jeho chalupě v Rättviku.“

Vzala ho pod paží.

„Ty si nepamatuješ na ty modré dalarnské dřeváky s našimi jmény? Nikdy sis je nechtěl zout…“

HP jen zavrtěl hlavou.

Vyšli z lesa a zamířili k jejímu autu.

„Co po tobě vlastně chtěl?“ zeptala se.

„Nic zvláštního,“ zamumlal. „Vůbec nic zvláštního…“

47 | Aftermath

Už byl skoro u pasové kontroly a právě sahal do náprsní kapsy kabátu, když k němu přistoupili muži.

„Pan Argos?“ zeptal se jeden, nějaký důstojník v předpisové uniformě.

„Kdo se ptá?“

„Jmenuji se major Erdogan,“ odpověděl důstojník, aniž by představil dva muže v obleku, kteří stáli za ním. „Mohu vidět váš pas, prosím?“

Podal mu pas a důstojník ho důkladně prostudoval. „Výborně,“ řekl a podal pas jednomu z mužů vzadu. „Vstup do Turecka vám bohužel nebude povolen, protože jste podezřelý z trestného činu v jiném státě. Tito pánové se postarají, abyste se vhodným letem…“

„Nesmysl! Turecko nemá se Švédskem smlouvu o vydávání zločinců. Na tohle nemáte vůbec žádné právo!“ Důstojník se usmál a vyměnil si pohled s oběma muži v obleku.

„Kdo tady mluví o Švédsku?“ pokračoval. „Jste hledán pro podněcování k vraždě ve Spojených arabských emirátech, konkrétně v Dubaji, a pánové jsou tu proto, aby vás tam dopravili.“

Muži v obleku k němu došli a ten menší, drobný strejc s brýlemi a knírem, mu podal ruku.

„Jsem plukovník Azíz,“ řekl přátelsky, „…a tohle je můj kolega seržant Musad.“

Ukázal palcem na druhého muže, mohutného svalovce s ostře řezanou neoholenou tváří, pokrytou spoustou drobných jizev.

„Prosím, omluvte seržanta, bohužel nemluví anglicky,“ dodal Azíz a mírně se pousmál. „Jsem rád, že se konečně setkáváme, pane Argosi. Už dlouho čekáme na příležitost si s vámi promluvit.“

*

„Nemusíš vstávat,“ řekla a rovnou vešla do jeho kanceláře.

„Jé, to jsou k nám hosti,“ zamručel Runeberg a pomalu sundal nohy ze stolu. „Co tady děláš, Norménová, vždyť ses měla vrátit až příští týden!“

„Jenom jsem ti chtěla dát tohle.“

Položila před něj tenký štos papírů.

„A až to dočteš, budeš chtít taky tohle.“

Sáhla do kapsy a pomalu mu podala svůj policejní odznak.

„Co to má sakra znamenat, Norménová?“

Posadil se na židli rovně.

„Vždyť tě shledali ve všech bodech nevinnou. Celý ten dárfúrský scénář byl asi zinscenovaný, byla to nějaká léčka. Tvoje jednání nejspíš všem zachránilo život, ale to už určitě víš. Tak proč chceš…“

„Služební volno?“ skočila mu do řeči. „Protože si potřebuju od všeho načas odpočinout.“

„Souvisí to s tou… však víš…?“

„Myslíš s tou webovou stránkou? Ano i ne. Hlavně jde o mě samotnou.“

Zhluboka se nadechla.

„Můj přítel pracuje v IT firmě. Nedávno je koupil větší koncern, který chce rozšířit činnost. Mám u nich založit oddělení ochranky. Budu mít úplně volné ruce a spoustu prostředků…“

Runeberg chvíli mlčel a pak přikývl.

„Chápu. Zní to jako nabídka, která se neodmítá. Ale trochu jsi mi vzala vítr z plachet… Máme tady málo lidí. Tvoje skupina…“

„Navrhuju, abys jmenoval novým velitelem skupiny Davida Malména.“

Dlouze se na ni zadíval.

„Něco mi říká, že už jsi o tom s Malménem mluvila.“

Rebecca neodpověděla.

„No dobře, Becco, nebudu ti bránit. Ale musíš mi něco slíbit…“

„Copak, Ludde?“

Uvolila se k úsměvu a Runeberg jí ho okamžitě oplatil. „Že na sebe dáš pozor…“

„Slibuju,“ usmála se.

Natáhl se pro pero, podepsal papíry a podal jí kopii. „Tak, odteď máš oficiálně roční služební volno. Asi bych ti měl popřát hodně štěstí…?“

„Díky.“

Vzala si papír, složila ho a zastrčila do batohu.

„Můžu se ještě zeptat?“ zavolal za ní, když už byla skoro venku ze dveří. „Jak se jmenuje ta firma, ke které nastupuješ?“

„PayTag,“ křikla a zamávala mu na rozloučenou.

*

„Máte telefon, madame,“ řekl mužík v černé livreji a podal jí sluchátko. „Řekl jsem, že odpočíváte, ale ten člověk trval na tom, abych vás vzbudil.“

„To je v pořádku, Šrídhare,“ odpověděla. „Tenhle hovor čekám.“

Zhluboka se nadechla a uvelebila se na lehátku, aby se uklidnila.

Vysoko nad ní kroužilo několik ptáků.

Pouštních havranů, přesně jako v jejím snu.

„Haló?“

„Uctivý dobrý večer přeji, nebo je tam u vás ještě odpoledne?“

Zvedla ruku a zamžourala do slunce.

„Pozdní odpoledne. Ale kvůli tomu, kolik je hodin, mi nevoláte, nebo ano?“

„Ne, máte pravdu. Přináším dobré zprávy. Velice dobré zprávy…“

Na okamžik ztratila řeč, srdce se jí rozbušilo v hrudi tak prudce, až skoro viděla, jak se látka jejích bikin hýbe.

„Šlo všechno…“ začala.

„Přesně tak, jak jsme si přáli, ačkoli se události občas ubíraly cestami, jež jsme nepředvídali. Ale to je vlastně na naší činnosti to nejkrásnější, dá se říct. V nejbližších dnech dostanete úplnou zprávu. Do té doby vám přeji příjemný zbytek dovolené.“

„Dobře, díky…“

„My uctivě děkujeme vám. Děkujeme, že jste se rozhodla využít našich služeb. Sbohem a dávejte na sebe pozor, paní Argosová.“